Gīra Kerstina

"Nē" pie altāra

Kerstina Gīra

"Nē" pie altāra

Vairākums kāzu svinību to skatītājiem neraisot vēlēšanos pašiem reiz sarīkot kaut ko tādu — vismaz tā domā mana draudzene Hanna. Un viņa apgalvo, ka ar vairumu laulību esot tāpat.

Kad es tā padomāju, jāpiekrīt vien ir. Un tomēr gandrīz ikvienās kāzās gadās kāds burvīgs mirklis, kas modina vēlēšanos pašai kaut reizi dzīvē būt līgavai.

Uz Jūlijas un Pētera kāzām biju sev nopirkusi dārgu krēmkrāsas salmu platmali. Pēteris ir mana drauga Alekša darbabiedrs. Cepure bija patiešām efektīga — ar īpašu šiku pāri pierei nolocītu malu. Turklāt cepures tumšzaļā, rūtotā lente bija precīzi pieskaņota gan manām acīm, gan linaudekla kleitai, kas man bija mugurā. Ar savu izskatu biju ļoti apmierināta, bet tikai līdz tam mirklim, kad baznīcā cēli iesoļoja Jūlija. Kluss pārsteiguma dvesiens sekoja līgavai, kamēr tā lēni gāja starp solu rindām pa baznīcas viduseju.

Jūlijas sniegbaltās kleitas augšdaļa maigi apņēma viņas slaiko vidukli, bet vienmērīgi nosau-ļotie pleci bija pilnīgi kaili. Divās kārtās apliktā pērļu virtene izcēla līgavas slaido kaklu, un kleitas kuplā apakšdaļa viegli un bez skaņas kā balts mākonītis nošūpojās pie katra viņas soļa.

Viesi sāka klikšķināt fotoaparātu slēdžus, un, lai iemūžinātu šo skatu ģimenes hronikām, iezumējās vismaz divas videokameras. īpaši šim mērķim baznīcā ienestās papildu apgaismojuma ierīces nepatīkami grieza acīs, taču līgava pat nesaviebās!

— Jūliju tik tikko var pazīt! — Aleksis man blakus čukstus noelsās vien.

— Kā tad: pēc deviņām nedēļām diētas, divām stundām vingrošanas ik dienas un diviem seansiem solārijā ik nedēļas, — es atčukstēju.

— Un kas noticis ar viņas matiem? — Aleksis turpināja brīnīties. — Vai tā ir parūka?

Parasti Jūlijas mati bija gludi un taisni, un kuplums tiem nepiemita ne tik, lai nosegtu ausis. Toties šodien no ausīm nebija ne miņas. Zem greznā līgavas vainaga, kas bija darināts no baltiem un ziliem ziediem, vizēja kuplas, mirdzošas cirtas. pie deniņiem tās atgādināja tikko noēvelētas zeltainas zāģu skaidas. Taču visvairāk pārvērtusies bija Jūlijas seja.

Prasmīgs krāsojums izcel. vijolīšu zilās acis, un ada šķita vizmojam — tik nevainojami un vienmērīgi sārta tā bija.

Meitene apstājās altāra priekšā un, laimīgi smaidot, palūkojās uz augšu, uz Pēteri, kurš viņu tur sagaidīja. Baltās kleitas apakšdaļa vēl pāris reižu glāsmaini nošūpojās ap līgavas kājām un tikai tad palika mierā. Kāds tur brīnums — kā biju dzirdējusi no labi informētām aprindām, šī apakšdaļa sastāvēja no četrpadsmit kārtām vissmalkākā tilla, turklāt katra kārta bija vismaz četrus metrus gara.

Domās jautāju sev: diez kā es izskatītos šādā kleitā? Dabiski, pēc deviņu nedēļu badošanās, kā ari skaistumkopšanas un solārija mocībām... Lai nu kā, vainagam es izvēlētos pavisam citas krāsas ziedus. Balts un zils varbūt lieliski piestāvēja blondajai zilacei Jūlijai, bet manām tumšzaļajām acīm un tu n\ s b r unaj 1 ēin matiem, kas, par laimi, no dabas bija mazliet cirtaini, labāk piestāvētu smaržīgu apelsīnziēdu vainags un krēmlga jēlzīda līgavas kleita, kurā es cēli soļotu pa baznīcas viduseju.

Ak, kas tas būtu par vienreizēju skatu!

Es satraukta satvēru Alekša plaukstu, un viņš atbildēja ar ciešu spiedienu. Vai tiešām viņam prātā bija pavīdējusi tā pati aina, kas man?

Tikmēr jaunajam pārim pie altāra bija pienācis laiks mesties ceļos. Tas, kas nepavisam nebija grūts uzdevums līgavainim — viņš jau ari ne ar ko īpašu neizcēlās savā gandrīz vai ikdienišķajā gaišpelēkajā uzvalkā —, nabaga Jūlijai sagādāja lielas galvassāpes. Pāris reižu pagrozījusies, lai graciozi noslīgtu ceļos, viņa pilnīgi bezcerīgi sapinās daudzajās tilla kārtās. Līgavas māte un vedējmāte nekavējoties metās palīgā, bet laikam nesekmīgi, jo, kad kopīgiem spēkiem Jūlija beidzot bija dabūta uz ceļiem, pieklusušajā baznīcā pavisam skaidri atskanēja plīstoša plāna auduma troksnis.

Un atkal baznīcēnu rindām pārskrēja pārsteiguma šalkas.

Aleksis vēlreiz iegrūda dunku man ribās un iesmējās.

Man no visas sirds bija žēl Jūlijas, un es varēju tikai priecāties, ka jēlzīds nav tik plīstošs kā tills. Es jau nu gan nomestos ceļos ar vienu vienīgu graciozu kustību, un mana kleita pati izklātos ap mani kā mirdzošs oreols. Es tajā izskatītos kā dienvid-jūras sala, ko jēlzīdā nevainojami iesaiņojis avangardisks mākslinieks.

— Ja tu, Jūlija, gribi ņemt par vīru šeit klātesošo Pēteri, mīlēt un godāt viņu, līdz nāve jūs šķirs, tad atbildi tagad ar "Jā"!

— Jā, es gribu, — klusi, bet bez mazākās vilcināšanās atbildēja Jūlija. Pat no jauna uzliesmojušais zibspuldžu negaiss nespēja novērst līgavas uzmanību no šī rituāla. Viņas balss skanēja bezgala maigi un melodiski — laikam taču viņa šo frāzi mājās bija simtām reižu izmēģinājusi.

Man tomēr šķita, ka ar zināmu piepūli pat no šīs vienkāršās frāzes būtu dabūjams lielāks efekts. Maza pavilcināšanās pirms liktenīgā "Jā" un bikls līgavainim veltīts smaids piešķirtu šai pieticīgajai lomiņai zināmu pikantumu.

Tikmēr Pēteris un Jūlija jau apmainījās gredzeniem.

— Ar šo gredzenu es tev solu mūžīgu uzticību, — svinīgi teica Pēteris, un pēc tam Jūlija viņam apsolīja to pašu.

— Ko Dievs ir savienojis, to cilvēkiem nebūs šķirt! — vārdus lieki netērēdams, paziņoja mācītājs, un tūlīt iedārdējās ērģeles, uzsākdamas melodiju, kurai draudze bikli mēģināja pievienot savas balsis.

Apjukusi es meklēju dziesmu grāmatu. Nu kā tad tā — kā gan varēja iztikt bez "Tagad jūs drīkstat noskūpstīt līgavu!" un pat bez draudīgi svinīgā "Ja kāds grib celt iebildumus pret šo savienību, tad lai dara to tagad, Dieva acu priekšā, vai arī lai klusē uz mūžīgiem laikiem!"?

Viss jau bija beidzies. Kāda vilšanās!

Līgavas māte un vedējmāte kopīgiem spēkiem atkal piecēla Jūliju kājās, un Pēteris, paņēmis jauno sievu zem rokas, izvadīja to pa viduseju līdz baznīcas portālam.

— Ta, tas nu būtu paveikts, — Aleksis nopūtās, nepacietīgi sliedamies kājās. — Beidzot!

Skaidrs, ka ar tik garām kājām kā viņam nebija ērti šaurajā baznīcas solā, taču es neapmierināti noīdējos:

— Viss beidzās pārāk ātri! Zini, es Jūlijas vietā noteikti protestētu pret tik īsu ceremoniju.

— Dievs pasarg! — atcirta Aleksis. — Es esmu izsalcis! Jācer, ka visdrīzākajā laikā mēs dabūsim kaut ko ieēst.

Taču tik drīz tam nebija lemts notikt. Vispirms jau netikām laukā no stāvvietas pie baznīcas, jo visiem viesiem gribējās gari un plaši uzsaukt laimes jaunajam pārim un apsveikt viņus — starp citu, kā es pāris reižu nejauši dzirdēju, jaunie tika sumināti pat par to, ka ir tik jauka un saulaina vasaras diena! Un tad vēl visiem pēc kārtas vajadzēja izteikt komplimentus līgavai par satriecošo kleitu un katram, kam līdzi bija aparāts, piefotografēt pilnu filmu... Tātad nebija nekādu izredžu mesties mašīnā un pa taisno braukt uz netālo lauku viesnīcu, kur bija paredzēts kāzu mielasts. Jo bija taču jāuzņem lielā kopbilde!

Kaut gan katram otrajam kāzu viesim kaklā karājās savs fotoaparāts, vedēji bija nolīguši fotogrāfu, kurš tagad pavisam profesionāli sāka izvietot lūgtos viesus ap jaunlaulātajiem uz baznīcas kāpnītēm. Pagāja vismaz divdesmit minūtes, līdz viņam izdevās iespiest kadrā visus klātesošos, turklāt pārliecināt Jūlijas tanti Emiju, ka ar saviem izmēriem — raženu 50. lielumu — viņai nevajadzētu stāvēt pirmajā rindā. Tur tantes puķainā kleita kā milzu telts pilnīgi aizēnoja gan abus laulību lieciniekus, gan vienu no mazajām, jaukajām meitenītēm, kas pirmīt no groziņa bija kaisījusi ziedus līgavai cejā. Kad fotogrāfam ar diplomātiju un apbrīnojamu pacietību beidzot bija izdevies aizdabūt tanti Emiju vismaz uz otro rindu; kad visas mātes beidzot bija sasaukušas savus paklīdušos bērneļus; kad kāzu viesi atviegloti sāka smaidīt fotogrāfam tieši kamerā, pēkšņi atskanēja griezīgs bļāviens. Līgava sāka tik izmisīgi vicināties rokām, ka visa jaukā grupasbilde vienā mirklī pajuka.

— Palīgā! — Jūlija spiedza. — Man kaut kas ir pakļuvis zem svārkiem! Palīgā!

Līgavas māte, vedējmāte un vēl pāris izpalīdzīgu sieviešu nometās Jūlijas priekšā uz ceļiem un drudžaini sāka purināt neskaitāmās tilla kārtas.

— Ta ir lapsene! — iesaucās līgavas māte, un atkal viesu pulku pārņēma murdoņa. — Es dzirdu, ka tur džinkst lapsene. Pastāvi mirklīti mierā, mans bērns!

— Palīgā, lapsene! — nu jau histēriski iebrēcās Jūlija. — Es negribu, ka tā mani sadzeļ! Nositiet, tūlīt pat nositiet!

— Jā, jā, tūlīt! — apsolīja vedējmāte, un kopā

ar abām brīvprātīgajām palīdzēm turpināja celt uz augšu kārtu pēc kārtas, tādējādi arvien vairāk atsegdamas līgavas kājas.

Jaunais vīrs tikmēr nervozi paraustīja savu tauriņu. Kāzu viesi ar neatslābstošu Ega-sekoja negaidītajai izrādei. Cauri dažām glāzes, tilla kārtām jau skaidri bija saredzamas j. jas zeķēs ar prievītēm, kam pēc tradīcijas va,. dzēja nest laimi. Viesi uz baznīcas kāpnēm aizturēja elpu. Jūlija atkal iebļāvās:

— Es viņu jūtu! Ta lapsene rāpjas pa manu kāju uz augšu! Es negribu, ka viņa man iedzeļ! Palīgā! Nositiet taču, nositiet to beidzot!

Līgavas māte parāva uz augšu pēdējo tilla kārtu, un visiem kakli ziņkārīgi pastiepās uz priekšu. īpaši pūlējās ģimenē ieprecētie onkuļi — nevienam no viņiem pēkšņi vairs nebija dubult-zoda.

— Taisni tagad tam fotogrāfam vajadzētu no-knipsēt dažus kadrus! — Aleksis iegrūda man dunku ribās. — Ta tik būtu nagla mūsu vietējai presei!

Es ieķiķinājos, to iedomādamās.

— Te ir tas nezvērs! — priecīgi iesaucās vedējmāte un pacēla gaisā apjukušu lapseni, kas izrādījās gluži vienkārša bite. Tikusi brīvībā, bite atviegloti iezumējās un aizlaidās tālēs zilajās baudīt septembra pēcpusdienu.

Kāzu viesi, tikpat atviegloti uzelpojuši, aplaudēja bitei, un fotogrāfs ar smagu nopūtu atkal ķērās pie darba. Un bija jau arī ko pasvīst, kamēr saveda kārtībā Jūlijas kleitu, līgavas no pārbīļa noviņājušajos vaigos atkal uzbūra maigu sārtumu un klāt'jnoja kārtību pajukušajās viesu rindās. Kad fomērierāta slēdzis beidzot noklikšķēja, arī es jau jutu stāvēt p'salkumu.

mi' Diemžēl viegls izsalkums mēdz strauji palielināties — īpaši ja visi klātesošie amatierfotogrāfi pēc kārtas grib iedabūt vienu un to pašu grupas bildi savos aparātos. Tas viņiem prasīja gandrīz vai stundu! Tikai tad beidzot jaunlaulātie sēdās speciāli šim gadījumam noīrētajā rolsroisā, kas bija izrotāts ziediem. Tad viņi nesteidzīgi — ne brīdi nepārsniedzot 30 km/stundā — mūs visus kārtīgā, ar baltām lentēm iezīmētā autokolonnā aizveda uz vienpadsmit kilometrus attālo mielasta vietu. Un tur, protams, pagāja krietns brītiņš, līdz visi astoņdesmit četri lūgtie viesi bija atraduši savas vietas pie milzīgā pakavveida kāzu galda. Mans tukšais kuņģis pa to laiku jau bija pārvērties aizkaitināti rūcošā tīģerī.

— Es gribu ēst! — žēli ievaidējās Aleksis, un es viņu ļoti labi spēju saprast.

Sākumā šķita: badoties atlicis vairs tikai dažas mokošas minūtes. Pie sienas slējās ēdieniem smagi apkrauta bufete. Bļodas kūpēja — spriežot pēc gardās smaržas, tur bija gulašs un, protams, neizsmeļami vārītu kartupeļu krājumi. Ap tām jau bija sastājušies livrejoti viesmīļi ar smeļamkausiem pilnā kaujas gatavībā. Viesi zem galda nemierīgi šļūkāja ar kājām — visi gaidīja starta signālu, lai lielā ēšana varētu sākties.

— Tūliņ mēs būsim glābti! — nočukstēja Aleksis.

Taču viņš kļūdījās. Jo nu bija pienācis laiks līgavas tēvam teikt runu. Viņš piešķindināja pie glāzes, pieprasīdams klātesošo uzmanību, un tad veselu ceturtdaļstundu visiem skaidroja, cik laimīgs ir sakarā ar šodienas dižo notikumu. Viņam pat izdevās izvilināt no viesiem atzinīgu murdoņu, itin nevainīgi pieminot tos tūkstošus, ko viņš izvilcis no sava maciņa šai dienai par godu. Summa patiešām pārsteidza viesus.

Diemžēl visvairāk tā pārsteidza un satrauca līgavaiņa tēvu. Nu arī šis godājamais kungs nevarēja paciesties ar savu atbildes runu vismaz līdz brīdim, kad būs pieveikts siltais ēdiens. Nē, viņam bija jāceļas augšā un jārunā jau tagad, tūlīt! Viņš pieskandināja savai glāzei un tad teica runu, kas daudz neatpalika no iepriekšējā runātāja priekšnesuma. Vienīgi varbūt viņam nevajadzēja tik ļoti uzsvērt, ar cik lielu prieku viņš pārrakstījis uz jaunā pāra vārda vienu no savām apdrošināšanām, lai jaunajiem būtu kāds mazumiņš, par ko iegādāties mājokli — pusi no divģimeņu savrupmājas.

Viesi sajūsmā aplaudēja, domādami, ka nu nekas vairs nevar apdraudēt ēšanas sākumu. Līgavainis jau atvieglots gribēja dot zīmi, lai viesmīļi lej šķīvjos gulašu, kad pēkšņi pie pakavveida galda uzradās apaļīga būtne baltā naktskreklā. 1as galvu rotāja alumīnija folijas oreols, un mugurpusē kūļā-jās kartona spārniņi. Rokās tā turēja ar zelta papīru apvīstītu kurvi, kas bija piebāzts ar visādiem sīkiem iepirkumiem.

Jaunlaulātie bažīgi saskatījās — šķita, ka viņi labi pazīst apaļīgo dāmu naktskreklā. Man turpretī vajadzēja palūkoties ciešāk, lidz pieleca: šis smieklīgais eņģelis taču bija līgavas māte!

Viņa uzsmaidīja klātesošajiem un tad sāka deklamēt:

— Kā redzat, esmu eņģelis spožs,

Vai neesmu par vēlu. nejūtos drošs.

— Nē, drīzāk par agru! — kāds īpaši izsalcis onkulis paspīdēja ar asprātību. Taču līgavas māte nelikās traucēties.

— Šurp steidzos, debesis atstājis; jums atgādāt iastu nebij' viegli vis!

Viņa norādīja uz savu piebāzto grozu.

— Jo visi svētie, kas debesīs mīt,

Grib jaunos ar dāvanām apveltīt.

Bij' katram padomā jauks kaut kas —

Es to tiesu uo svēto mājvietas.

Un eņģelis izcēla no kurvja paciņu ātri pagatavojamas zupas.

— šo jauko debesu dāvanu sūta

Ar sirsnīgiem sveicieniem svētā Juta.

Sis buljons ne tikai jūs sātīgi dzirdīs —

Tas ielies siltumu jūsu sirdīs.

Skatītāji bija gluži mēmi no apjukuma. Kas tā par svēto, kura jaunlaulātos apdāvina ar visparastāko tomātu zupu? Kur gan tas dzirdēts?!

Naktskreklā tērptā debesu sūtne pasniedza jaunlaulātajiem zupas paciņu un tad izvilka no groza tualetes papīra rullīti.

— Papīru šo, bez kā iztikt ir grūti,

Svētais Hanss Pēteris abiem jums sūta!

Šur un tur skatītāju pulkā atskanēja pa smiekliņam. Acīmredzot smējēji bija tie attapīgie, kuri pirms baznīcas bija ieēduši kaut ko siltu.

— Es nezināju, ka ir arī tādi svētie kā Juta un Hanss Pēteris, — es pačukstēju savai galda kaimiņienei; tā bija nepazīstama sieviete aptuveni manā vecumā. Drūmi saraukusi pieri, viņa vēroja naktskreklā tērptās būtnes priekšnesumu.

— Nē, svētie ne, bet vedējmāti gan, cik zinu, sauc par Jutu. Un Hanss Pēteris ir viens no brālēniem; re, kur viņš sēž!

Ak Dievs, ļaunāk laikam nevarēja būt! Tas nozīmēja, ka līgavas māte ir sadzejojusi debešķīgus pantus par visiem klātesošajiem — jā, un izskatījās arī, ka viņas grozs ir līdz malām pilns ar tamlīdzīgām debesu dāvanām.

— Vai tiešām viņa tagad gatavojas izņemt cauri visu viesu sarakstu?! — es nošausminājos. — Visus

astoņdesmit četrus?!

Atbildes vietā kaimiņiene tikai drūmi pamāja ar galvu. Līgavas māte tikmēr bija izcēlusi no groza apelsīnu un līksmi pavēstīja:

— Svētā Sabīne dāvā jums apelsīnu,

Kurā pārpārēm vitamīnu.

Jūlija nolika apelsīnu uz šķīvja blakus tualetes papīra rullītim un zupas paciņai un gaidīja, kas būs nākamās dāvanas.

— Piedāvāju pusi ķēniņa valsts par šo vienu apelsīnu! — Aleksis iečukstēja man ausī. — Mans kuņģis ir sarāvies čokurā!

Tad viņš salēcās kā dzelts, jo nu bija pienākusi kārta debesu dāvanai, ko sūtot svētais Aleksis, — un tā izrādījās paciņa plāksteru. Tai sekoja turziņa ar želejas lācīšiem, ko sūtot svētā Elizabete.

Svētā Elizabete biju es — Elizabete Jensena, divdesmit astoņus gadus veca, neprecējusies. Jā gan, neprecējusies! Jo kāda gan jēga bija no precēšanās — izņemot, protams, sentimentālu jūsmu par zīda kleitu ar apelsīnziedu vainagu un ne tik sentimentālu aprēķinu attiecībā uz ienākumu nodokli... Bet tik izdevīga tā precēšanās tomēr nebija, lai tās dēļ uzņemtos kaut kādas klapatas — un noteikti ne jau šādas svinības!

— Kāzas būtu jāpieskaita pie Dieva sodībām! — paziņoja kaimiņiene, itin kā būtu nolasījusi manas domas.

Es pamāju. Jo arī no Alekša mātes būtu sagaidāmas līdzīgas nejēdzības kā šis te eņģeļa priekšnesums. Gara acīm es jau skatīju Alekša māti naktskreklā un ar alumīnija folijas oreolu virs rūpīgi ieveidotas frizūras.

— Jo kāzas zināmā mērā ir katru attiecību augstākais punkts, — turpināja mana galda kaimiņiene. — Pēc tam, saki ko gribi, neizbēgami uz leju vien iet.

Es vēlreiz pamāju ar galvu un zagšus pametu skatienu uz viņas laulāto draugu, kurš sēdēja turpat blakus. Sis vīrs bija atspiedis zodu pret krūtīm un izdarījis vienīgo saprātīgo, ko varēja darīt šajā situācijā: viņš bija aizmidzis.

— Uz leju vien, uz leju vien... — atkārtoja viņa sieva.

Es pagriezu galvu uz otru pusi.

— Ko tu par to saki? — es prasīju Aleksim.

Taču viņš izvairīgi papurināja galvu.

— Es jau sen gribēju tev ko pavaicāt, — Aleksis nopietni iesāka.

— Man?

— Jā. — Viņš pamāja. — Domāju, ka šodien būtu piemērots brīdis tādam jautājumam. Varbūt

vajadzēja jautāt tev jau ātrāk, bet es baidījos, ka tikai tu beigu beigās vēl nepasaki "nē"...

Mana sirds ne no šā, ne no tā sāka dauzīties kā neprātīga. Es vienā mirklī aizmirsu visu to, ko nupat biju izprātuļojusi. Toties sāku lauzīt galvu par to, vai apelsīnziedus puķu veikalos vispār var dabūt — varbūt tie iepriekš jāpasūta? Un interesanti, kā izskatītos šāds citrusu vainags, ja tajā iepītu zariņus ar maziem auglīšiem?

— Es gribēju tev vaicāt... vai tu spētu iztēloties tādu situāciju, ka arī mēs... — Aleksis vēl arvien nevarēja un nevarēja saņemties liktenīgajam vaicājumam.

— Jā, kādu tad? — Es viņu uzmundrināju ar apburošu smaidu.

— Vai tu spētu iztēloties, ka visu atlikušo dzīvi pavadi kopā ar mani... — viņš atkal iesāka, bet tad pārtrauca pats sevi. — Ar vārdu sakot, mēs esam pazīstami jau trīs gadus. Man šķiet, ka būtu beidzot laiks tev pārcelties pie manis pavisam.

— Tu tā domā? — es vēl pārjautāju un pati īsti nesapratu, vai jūtos atvieglota vai tomēr mazliet vīlusies.

— Vai tu būtu ar mieru? — Aleksis gandrīz vai bikli noprasīja.

Es pavilcinājos pavisam īsu mirkli un tad, žilbinoši uzsmaidījusi, teicu, cik melodiski vien spēdama: -Jā.

— Un svētā Ulriku — šķelme ir viņu! — Dāvā Jūlītei mutautiņu! —

Debesu sūtnis līksmi gavilēja. Par laimi, grozs jau bija tikpat kā tukšs. Vienīgi Jūlijas sejā bija manāma nesatricināma miera apdvesta laimes izteiksme— laikam šodien viņu nekas nespētu izvest no pacietības. Kā nekā līgavai kāzu diena ir laimīgākā mūžā. Eņģelis iedeva viņai rozā cūciņu — krāj-kasīti, ko sūtot ļoti taupīgais svētais Heincs, un tūlīt pēc tam — paciņu auzu pārslu no svētās Utas (tās pašas, kurai krāšņās cirtas), un tad uzreiz — ak, kāds pārsteigums! — izrādījās, ka grozs ir tukšs. Apmierināti smaidīdama, līgavas māte paklanījās, un mēs visi neviltotā sajūsmā aplaudējām, jo aptvērām, ka nu beidzot tiksim pie ēšanas.

Patiesībā beigu beigās kāzu svinības izvērtās gluži patīkamas. Mēs labi paēdām un padzērām — baltvīns bija teicams, turklāt pietiekamā daudzumā, lai gluži mierīgi varētu samierināties ar neizbēgamo: ar vēl dažu radinieku teiktajām runām, kas, par laimi, drīz beidzās, un deju mūziku, ko spēlēja kapela divu vīru sastāvā — tā, par nelaimi, bija nolīgta uz visu vakaru.

Tovakar mēs ar Aleksi vairs ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminējām iespēju pašiem sarīkot kāzas. Viens man bija skaidrs: ja kādudien lemts precēties, tad tieši Aleksis, neviens cits, būs tas vīrs, kņs uzmauks man pirkstā laulības gredzenu.

Radiomoiiinātājs nopīkstēja precīzi trīs minūtes pāri septiņiem, un es vēl nepaguvu tā īsti pamosties, kad Aleksis jau klusēdams bāza man mutē termometru.

— Un tagad noklausieties laika prognozi Šodienai, — pieteica radio diktors. — Ir otrdiena, četrpadsmitais novembris. Virs Ziemeļīrijas saglabājas zema spiediena apgabals, kura ietekmē Vācijā ieplūst auksta gaisa masas un bieza mākoņu sega. Visā valstī paredzams ilgstošs lietus, bet, sākot ar četrsimt metru augstumu, nokrišņi gaidāmi sniega veidā.

Es ievaidējos, joprojām neatvērusi acis. Novembra lietus, turklāt otrdiena! Nē, tāda sakritība lika vēlēties tikai vienu: pēc iespējas ilgāk palikt savā siltajā gultiņā.

Aleksis jau bija ieslēdzis lampu uz naktsgaldiņa un nepacietīgi gaidīja, kad beidzot nopīkstēsies termometrs manā mutē. Kopš es vairs nelietoju pretapaugļošanās tabletes, katru rītu vienā un tajā pašā laikā vajadzēja mērīt temperatūru. Aleksis pats bija uzracis grāmatu par šo tēmu: "Dr. Rocela ieteikumi, kā izsargāties dabiskā ceļā" un izlasījis to no pirmās līdz pēdējai lappusei. Pret kontracepciju viņš izturējās neiedomājami nopietni, un par visādām sievišķām būšanām zināja nesalīdzināmi vairāk nekā es.

"Kā izsargāties droši un bez ķīmijas" — tā sauca grāmatu, kuru es mēģināju ieteikt Aleksim, jo Dr. Rocela grāmatā runa bija galvenokārt par ieņemšanu, nevis izsargāšanos. Taču Aleksim šķita, ka drīz mums varētu kļūt interesanta arī šī tēma.

Iepīkstējās termometrs.

Aleksis vispirms nolasīja termometra rādījumu un tikai tad sniedza man rīta skūpstu.

— Labrīt, manu mazo rūgumpodiņ! — viņš teica. — Tu šorīt esi trīsdesmit septiņus grādus silta, un tas ir tieši par četrām desmitdaļām vairāk nekā vakar.

— Un ko tas nozīmē? — es drebinādamās apvaicājos.

— Tavu ovulāciju, Elizabeti — Aleksis atteica ar pārmetumu balsī. — Esmu tev to esmu skaidrojis jau simtām reižu.

— Ak jā, — es atteicu. Neviens no maniem agrākajiem draugiem nebija izsargājies ar tik svinīgu nopietnību. Turklāt Aleksis bija pirmais vīrietis, kura bērnu es laikam būtu ar mieru ieņemt. Vismaz reizēm man šāda iespēja likās tīri jauka.

Reizēm, taču ne jau otrdienā! Jo otrdienās man bija nodarbības divās Mātes un bērna kontaktu grupās. Šādas kontaktu grupas bija izveidotas mūsu ģimeņu izglītības centrā, kurā es strādāju par psiholoģi. Otrdienas vakarā es katrreiz jutos pārliecināta, ka bērnus nemūžam negribēšu.

— Es labāk gribētu palikt gultā. Vai tu arī? — es jautāju Aleksim.

Taču viņš jau bija pielēcis kājās. Aleksim visas darba dienas bija vienādas. Sadrūmusi sekoju viņam uz vannas istabu. Tur Aleksis ik rītu ierakstīja manu temperatūru speciālā tabulā, kas karājās iekšpusē pie durvīm un bija par iemeslu tam, ka viesi pie mums īpaši ilgi mazgāja rokas — acīmredzot lauzīdami galvu, ko gan īsti varētu nozīmēt mīklainie ieraksti šajā tabulā. Jo bez dienišķajiem temperatūras rādījumiem tā saturēja informāciju arī par citiem ar mūsu dzimumdzīvi saistītiem notikumiem; visi apzīmējumi, dabiski, bija rūpīgi šifrēti — pat es tikai daļēji biju informēta, ko katrs no tiem nozīmē. Ik reizi, kad mēģināju Aleksi izprašņāt, viņš izskatījās kā nokaunējies zēns. Man bija aizdomas, ka viņš atzīmē arī manus orgasmus, lai statistiski izvērtētu to saistību ar citiem rādītājiem. Tādā gadījumā es varēju tikai apsveikt viņa aktivitātes un cerēt, ka drīz viņš tiks šim noslēpumam uz pēdām.

— Man salst, — es teicu.

Aleksis mani apkampa. Viņš bija tik karsts kā tikko no krāsns izvilkta maizīte. Vēsas bija vienīgi skūšanās krēma putas uz viņa sejas.

— Kāpēc tev nekad nesalst? — es jautāju.

- Tāpēc, ka man nav vēlēšanās drebināties, — viņš atteica. — 7ās ir tikai gribēšanas vai negribēšanas jautājums. Ja kāds negrib trīcekļoties, tad viņam tas nav jādara.

— Es trīcu tāpēc, ka šodien ir otrdiena, — es paziņoju.

— Ak jā, šodien taču ir tavi kursi! — Aleksim beidzot pielēca, un viņš vēl ciešāk piekļāva mani sev klāt. — Nabadzīte! Bet jāsaka, ka arī mana darba diena nav nekāda medus maize.

Mātes no pirmās Mātes un bērna kontaktu grupas nevarēja mani ciest. Bija pilnīgi vienalga, ko es ierosināju — viss, ko biju izgudrojusi, viņām šķita stulbs. Šodien mums bija paredzēts pagatavot bērna plaukstiņas nospiedumu mālā. Un arī tas, protams, viņām šķita stulbi.

Pēc šīs stulbās nodarbošanās nosēdāmies uz grīdas aplī un dziedājām bērnu dziesmiņas.

— Vai jūs zināt Aram-sam-sam-d/Aesmu? — beigās ievaicājās viena no mātēm. Viņu sauca Maike Šlendorfa. Ailītē "Nodarbošanās" mūsu programmas grāmatiņā viņa bija ierakstījusi "padomdevēja laktācijas jautājumos", jo vadīja zīdīšanas kursu šajā pašā Ģimeņu izglītības centrā. Un vienmēr taisni ceturtdienās, kad man bija vakara dežūra!

Neviens, izņemot Maiki pašu, nezināja, kas tas ir: padomdevēja laktācijas jautājumos, un, protams, neviens nezināja tādu Ara m-sa m-sam-dziesmu.

— tu arī nezini? — Maike vēl noprasīja tieši man.

Es dziļā nožēlā papurināju galvu. Maike savieba

seju tādā grimasē, kas lika apšaubīt manas spējas vispār vadīt nodarbības Mātes un bērna kontaktu grupā, taču tad beidzot visžēlīgi piekrita iemācīt mums šo dziesmu. la skanēja aptuveni šādi:

A ram-sam-sam, aram-sam-sam, gulli-gulli-gulli, ram-sam-sam, arabi, arabi.

giilli-gulli-gulli, ram-sam-sam.

Bet tas vēl nebija viss! Pie cirmn-snm-sam mums vajadzēja ar plaukstām pliķēt sev pa ciskām, pie gulli-gulli-gulli — ar dūrēm rībināt pa krūtīm, bet pie arabi, cirabi — sparīgi klanīties uz Mekas pusi.

Izrādījās, ka mātēm tas sagādāja patiesu baudu. Bērni vispirms nolūkojās uz mums ar lielām acīm, bet tad laikam katrs klusībā nosprieda atrast sev kādu interesantāku nodarbošanos. Nākamās ceturtdaļstundas laikā es ļāvu notikumiem ritēt savu gaitu. Bērni miermīlīgi rāpoja pa rotaļu tuneļiem, spēlējās ar klučiem un ļāva sevi barot ar banāniem.

Atlikušās divdesmit minūtes es biju paredzējusi “atklāsmēm" — tas ir, īsiem māšu stāstiņiem par pagājušā nedēļā piedzīvotiem gaišajiem brīžiem saskarsmē ar saviem bērniem. Un mātes cita pēc citas sāka jūsmīgi stāstīt — tā vien šķita, ka šīs grupas mātēm negadās citādi brīži kā vien gaiši.

— Šonedēļ Marijai Antuanetei iznāca uzreiz divi zobiņi! — paziņoja pirmā māte. — Pie tam mana zelta dūjiņa visu laiku bija tik mierīga un mīļa, ka mans vīrs viņu tagad sauc tikai par savu mīļo eņģelīti!

Visas mātes skaļi pauda prieku un atzinību.

— Rodžers jau prot pats paēst ar karotīti, — palielījās otrā māte.

Par to pārējās bija sajūsmā.

— Mans dēls katru rītu pienes manam vīram dokumentu mapi, — stāstīja trešā. — Man pat šķiet, ka viņš jau pazīst pulksteni!

Par to nu gan citām bija sirsnīgi jāpasmejas.

— Ari mums šī nedēļa bija superskaista. Vienīgi Huans Karloss jau divus vakarus nav piedabūjams gulēt savā gultiņā. Diemžēl, — bikli atzinās kāda māte, piektā pēc kārtas.

Nu visas satrauktas paliecās uz priekšu, lai dotu viņai labus padomus.

— Gulēt var iemācīties! — paziņoja Maike. — Vai tev vēl nav šīs grāmatas?

— Kas tā par grāmatu? — neizpratnē jautāja piektā māte. — Līdz šim mums nekas tāds nebija vajadzīgs! Huans Karloss vienmēr tik labi gulēja visu nakti bez pamošanās!

— Olalā! Ta grāmata tā arī saucas: "Gulēt var iemācīties". Rīt garāmejot es tev to ienesīšu. — Maike bija gatava izpalīdzēt. — Anabelai tā patlaban nav vajadzīga.

— Vai tad gulēt var iemācīties? — es neticīgi pārjautāju. — Vai grāmata patiešām palīdz?

Man gan Maike nesteidzās atbildēt.

— Dabiski, ka palīdz, — viņa visai negribīgi attrauca. — Bet kāpēc tu gribi zināt? Tev taču bērnu nav!

It kā es pati nezinātu, ka man nav bērnu? Jā, bet Maike jau arī nezina, ka man ir draugs, kurš mēdz būt nomodā un īpaši aktīvs tieši tad, kad man visvairāk nāk miegs!

— Kas ir jādara? — es neatlaidos. Tieši un netieši pārmetumi par to, ka man nav bērnu, bija kļuvuši par tik ikdienišķu parādību, ka es uz tiem gluži vienkārši vairs nereaģēju.

— To visu var izlasīt grāmatā, — Maike atbildēja īsi un kodolīgi.

Es netērēju laiku un nervus, lai uz viņu dusmotos.

— Kurš ir nākamais? — noprasīju mātēm.

— Es, — atsaucās sestā māte; viņu sauca par Gabriēlu. — Pergerhofa kungam un man aizvadītā nedēļa bija īpaši jauka.

Starp citu, ar Pergerhofa kungu viņa domāja nevis savu laulāto draugu, bet gan dēlēnu Jonasu. Šīs kontaktu grupas mātes labprāt uzrunāja savus bērnus vārdā un uzvārdā — īpaši ja uzvārds bija labskanīgs. Nereti viņas tā sapinās šajās uzrunās, ka pieklājības formās aizgāja pat tik tālu kā, piemēram:

— Huan Karlos Smit, vai jūs nebūtu tik laipns un neatļautu uzvilkt jums zeķītes? Šeit grīda nav apsildīta kā pie mums mājās!

Arī pie šī runasveida jau sen biju pieradusi. Es laipni pasmaidīju.

— Ja nu esmu tikusi pie runāšanas, — turpināja Gabriēla, — tad visu mūsu vārdā gribu tev pateikt vēl kaut ko.

To dzirdot, man pēkšņi šķita, ka lokā sēdošās mātes sakļaujas mazliet ciešāk.

— Lūdzu, — es teicu.

Gabriēla nopietni pavērās manī caur briļļu stikliem.

— Mums nepatīk veids, kā tu apejies ar mūsu bērniem, — viņa paziņoja.

— Es?! — Es patiešām biju pārsteigta.

Visas mātes apstiprinoši pamāja ar galvu. īpaši Maike. Viņa pārtvēra runas pavedienu.

— Tu mūsu bērnus neņem pietiekami nopietni, Elizabet, un tas mums nepatīk.

— Kā to saprast: neņemu nopietni? — es pārjautāju.

Maike smagi nopūtās.

— Tu nemitīgi nolaidies līdz tādam līmenim, kādā iedomājies atrodamies mūsu bērnus. Bet tas ir aplam. Tikai tu to nesaproti, jo tev pašai bērnu nav. Mēs vienkārši gribam, lai tu izturētos pret mūsu bērniem tikpat nopietni kā mēs. Vai saprati?

— Nē, — es godīgi atteicu. — Kā izpaužas tas, ka es pret bērniem neizturos nopietni?

— Ak Dievs! — iesaucās Maike. — Nu kā lai to ieskaidro tādai, kam nav bērnu! To ir tik grūti ietvert vārdos... Tas izpaužas visā tavā attieksmē pret mūsu bērniem: gan runasveidā, gan pārākuma pilnajā smaidā, gan... nu, kā lai to pasaka? Vienkārši mēs jūtam, ka tu mūsu bērnus pietiekami nenovērtē! Un līdz ar to viņiem rodas zems pašvērtējums, kas kavē viņu personības attīstību.

Pārējās tūlīt pat sāka enerģiski māt ar galvu par zīmi, ka pilnībā piekrīt Maikei. Es apstulbusi klusēju. Vai patiesi es būtu atļāvusies komunikācijā ar bērniem lietot tā saucamo "bēbīšu valodiņu" un, galvenais, pati to nebūtu pamanījusi?

Domās steidzīgi mēģināju atsaukt atmiņā pēdējo pusstundu, ko biju pavadījusi saskarsmē ar bērniem, — un patiešām! Pirms brīža es tiešām, iebāzusi galvu spēļu tunelī, uzsaucu Anabe-lai "ku-kū"!

Vai tā bija nolaišanās zem bērnu līmeņa? Vai ar to es bērniem biju parādījusi, ka neņemu viņus nopietni? Vai ar savu dumjo “ku-kū" biju pazeminājusi bērnu līmeni un līdz ar to nobremzējusi viņu attīstību?

— Mēs gribētu, lai tu pret mūsu bērniem izturētos ar tādu pašu nopietnību kā mēs, — atkārtoja Maike. — Mēs runājam ar bērniem kā ar normāliem cilvēkiem!

— Par to, kas kurā situācijā ir normāli, varētu strīdēties! — es saērcināta atcirtu. Es uzskatīju, ka nav normāli nesaprātīgam zīdainim teikt “kungs" vai “kundze" un uzrunāt viņu ar "jūs". Turklāt — nu, paskaidrojiet man, lūdzu! — kā šāds runasveids ir savienojams ar gulli-gulli-gulli, rnni-smn-smn?

— Bija jau arī pienācis laiks mums, sevi apliecinājušām mātēm, tev beidzot to pateikt! — augstprātīgi nobeidza Maike, un klātesošās pašapliecinājušās mātes atkal enerģiski pamāja ar galvu.

Interesanti, ko gan nozīmēja jēdziens: “sevi apliecinājušās mātes"? Vai tikai to, ka sieviete bija ieguvusi divkāršu vidukļa apkārtmēru un brēkuli ar dubultvārdu piedevām? Pret šādu argumentu es, protams, biju bezspēcīga. Palūkojos pulkstenī.

— Pienācis laiks nodziedāt mūsu atvadu dziesmu, — diezgan nelaipni paziņoju un sasitu plaukstas. — Un vēl es gribētu lūgt, lai šoreiz banānu mizas tiktu savāktas un samestas atkritumu spainī, nevis atstātas uz palodzēm.

— Es ienīstu šo darbu, — paziņoju, kad uz mirkli ieskrēju birojā pēc kasešu magnetofona. Mana kolēģe un labākā draudzene Hanna bija pieradusi uzklausīt šādus paziņojumus ik otrdienu.

— Ja nebūtu tevis, tad es laikam sajauktu nedēļas dienas, — atteica Hanna. Viņai, laimīgajai, bija uzticēts kurss "Veselība un radošs dzīvesveids", par ko es Hannu apskaudu. īpaši dedzīgi, protams, otrdienās.

— Vai šodien bija kas īpaši briesmīgs? — Hanna apvaicājās.

— Jā! — es gandrīz vai kliedzu.

— Es domāju, Heiko mani krāpj, — kolēģe bez kādas pārejas ieminējās.

Es neuztvēru viņas paziņojumu nopietni. Hanna jau vairāk nekā deviņus gadus draudzējās ar Heiko un kopš paša attiecību sākuma vismaz reizi gadā nāca klajā ar šādām aizdomām.

— Ar kuru tad šoreiz? — es noprasīju, jo Han-nai ikreiz bija aizdomās turama kāda konkrēta persona — reiz Heiko it kā bija sācis romānu ar savu sekretāri, citreiz aizrāvies ar solārija darbinieci; diemžēl pierādījumi Hannai tā arī nekad nebija radušies.

Šoreiz Hanna tikai paraustīja plecus.

— Es nezinu, — viņa godīgi atzinās. — Tikai jūtu, ka viņam ir cita.

— Man šķiet, vēl pagājšnedēļ Heiko ierosināja pārvākties uz dzīvi pie viņa? — es atgādināju.

— Tādā gadījumā viņš taču nevarētu jau šonedēļ tevi krāpt!

— Vienam ar otru taču nav sakara! — iebilda Hanna. — Kopdzīvi viņš grib tikai tādēļ, lai beigtos šī mūžīgā braukalēšana nedēļu nogalēs, un vēl arī tāpēc, ka cer uz manu finansiālu atbalstu mājsaimniecībā.

Heiko pirms pusgada bija sācis strādāt slimnīcā Ludvigshāfenā, bet Hanna nebija vēlējusies viņa dēļ pamest darbu Ķelnē. Tāpēc abu sakars bija izvērties par mūžīgu braukalēšanu nedēļas nogalēs. Es nepieļāvu domu, ka tā varētu notikt ar mani un Aleksi, jo es viņam sekotu — vienalga, uz kurieni.

— Viņam ir cita, — Hanna atkārtoja.

— Rīt tev ir brīvdiena, — es atgādināju. — Kāpēc tev neaizbraukt uz Ludvigshāfenu un nepārsteigt viņu?

— Tik stulba jau nu gan nebūšu! — Hanna sarauca degunu. — Trešdiena ir vienīgā diena, kad varu izgulēties un pēc tam paveikt visus tos darbiņus, kas sakrājušies nedēļas gaitā. Turklāt man tāpat ir skaidrs, ka viņš mani krāpj!

— Paklau, ja tu patiešām par to esi pārliecināta, es nesaprotu, kāpēc jūs vispār vēl esat kopā, — es teicu.

— Ja Aleksis mani krāptu, es viņu vairs negribētu.

— Parunāsim par to pēc dažiem gadiem, Eli-zabet, — atteica Hanna, it kā krāpšana būtu pilnīgi neizbēgama ikvienās attiecībās.

— Te nu tu kļūdies, — es paziņoju. — Mēs ar Aleksi nekad viens otru nekrāpsim!

— Un tu par to esi droša?

— Jā! — Tas taču biju tikpat droši kā āmen baznīcā!

Hanna neatbildēja, taču viņas klusēšana pauda, ka viņa jau nu zina labāk.

— Pēc kā tu vispār vari pateikt, ka Heiko tevi krāpj? — es painteresējos.

— Pēc tā, ka viņš nebija viens, kad es vakar vēlu viņam piezvanīju, — Hanna tūlīt bija gatava stāstītāja. — To es nopratu pēc viņa balss. Un pēc tā, ka viņš nereiz neuzrunāja mani vārdā. Vispār tam, kurš noklausījās mūsu sarunu, varētu likties, ka viņš sarunājas ar savu māti. Elizabet, es tev saku, tā lieta nav tīra!

— Kāpēc tu vienkārši nevarētu ar viņu aprunāties?

— Tāpēc, — Hanna rūgti iesmējās, — ka viņš taču nemūžam neteiks taisnību, lūk, kāpēc! Viņš jau melo kā no grāmatas!

Man kļuva viņas žēl.

— Tatad tu esi sagājušies ar nepareizo vīrieti, — es secināju.

— Ak, šajā ziņā taču visi vīrieši ir draņķi un pakaļas! — mana kolēģe negaidīti rupji paziņoja. — Pasaulē vispār ir tikai divu veidu vīrieši: vieni ir bezcerīgi stulbeņi, bet otri — draņķi. Ja ir jāizvēlas, nākas tomēr samierināties ar otrajiem. Draņķis vienmēr atradīs iespēju sievieti krāpt, bet stulbenis pat uz to nav spējīgs — viņš vai nu būs par gļēvu, vai arī izskatīsies pārāk atbaidošs.

— Kāpēc gan visiem vīriešiem būtu jāgrib krāpt savas sievietes?

— lapēc, ka vīriešiem seksu vajag vienmēr un visu laiku, bet sievietēm — nē. Lai debesis tev žēlīgas, ja kādreiz gadītos, ka tev nav tādas vēlēšanās, — jau nākamajā mirklī viņš lūkosies pēc kādas citas!

— Bet sakars taču nebalstās tikai uz seksu vien, — es iebildu. — Piemēram, Aleksis un es, mēs saprotamies pavisam citos līmeņos.

— Ak, un kādos gan, mīļā Mis Erotiskā veļa?

Hanna piederēja pie cilvēkiem, kas erotisko

veļu kategoriski ierindo sievietei naidīgo jēdzienu kategorijā, turklāt par erotisku uzskata jebkuru veļas gabalu, kas nav pašūts no balta, bieza frotē auduma. Mani, kurai — kā viņa lieliski zināja — nepiederēja neviens veļas gabals no balta frotē, viņa uzskatīja par sieviešu lietas nodevēju un par to nosodīja.

— Ko es varu darīt, ja man vēlēšanās rodas vienmēr, kad vien tā ir Aleksim? — es izaicinoši noprasīju.

— Tāpēc jau tev vēl ne reizi nav izdevies ieraudzīt viņa īsto seju! — Hanna trieca dūri pret rakstāmgaldu. — Tev atliek cerēt, ka tavi hormoni arī

turpmāk darbosies ideālā saskaņā ar viņējiem. Bet, ja nu kādā jaukā brīdi tev tādas vēlēšanās vairs nebūs, kas tomēr ir iespējams — vismaz tas tev būtu jāatzīst! — tad iesaku tev būt gatavai pārsteigumam.

Es nopūtos. Hannai nebija taisnība! Tikai tāpēc, ka pašai pagadījies melīgs tips, viņa iedomājās, ka arī visi citi vīrieši ir meļi. Piemēram, Aleksis. Viņš taču nebija ne bezcerīgi stulbenis, ne draņķis.

To es mēģināju ieskaidrot Hannai.

— Varbūt Aleksis ir lielais izņēmums, — es piemetināju.

— Nekādu izņēmumu nav, — Hanna stūrgalvīgi noņurdēja. — Pagaidi vien — tad redzēsim!

Otrās kontaktu grupas mātēm es tīri labi patiku, un arī man viņas tīri labi patika. Šīs grupas mazuļi bija aptuveni par gadu vecāki, bet — tas bija zīmīgi — nevienam no tiem nebija dubult-vārda.

Šai dienai bija ieplānotas kustību rotaļas. Vairākums bērnu, it kā to zinādami, sajūsmā kūleņoja pa tramplīnu, kas bija uzstādīts vingrošanas zālē. Citi, kuri bija mazliet bailīgāki, vēl stāvēja maliņā, taču arī tos drīz aizrāva jestri spiedzīgā flautas melodija, kas skanēja no magnetofona. Nepagāja ilgs laiks, kad visi bērni jau sajūsmināti lēkāja, bet mātes ērti iekārtojās uz grīdas, iepriekš saklājušas uz tās biezus vingrošanas paklājus. Tad viņas ķērās pie kafijas dzeršanas un "atklāsmēm". Otrajā grupā mazāk tika runāts par skaisto.

— Šī nedēļa mums bija īpaši pretīga, — paziņoja Sabīne. — Robiņš katru vakaru ierāpās mūsu gultā un gulēja tur visu nakti. Vīram nācās pārvākties uz dīvānu dzīvojamā istabā. Viņš apgalvo, ka mums vairs neesot laulības dzīves.

— Gan jau viņš pieradīs arī pie tā, — atmeta ar roku kāda cita māte; viņu sauca Sonja. — Lēna ievācās mūsu gultā, tiklīdz iemācījās rāpot, un pēc tam to pašu darīja Anna. Par kādu laulības dzīvi vairs var runāt!

— Bet es negribu pie tā pierast! — ievaimanājās Sabīne un no sašutuma sāka ar pirkstiem drupināt pašcepto trekno kūku — un tas notika tieši zem uzraksta "Vingrošanas zālē lūdzam neko neēst"! Es pati biju izgatavojusi un piekārusi šeit šo uzrakstu, tomēr vēlējos palikt anonīma. la pēc tagad neko neteicu.

— Vai tiešām mani vajadzētu uzskatīt par sliktu māti tāpēc vien, ka vismaz naktī vēlos atpūsties no sava bērna!

Pārējās mātes tūlīt pat enerģiski sāka purināt galvu. Es arī. Patiešām — vismaz naktī šiem mīļajiem bērņukiem nāktos likt mierā vecākus!

— Bet kā būtu, ja tu vienkārši ieceltu viņu savā paša gultiņā? — es pajautāju. — Mātes no pirmās grupas apgalvo, ka visi bērni mierīgi izguļ nakti savās gultās. Ievērojiet: paši savās! Viņas to esot panākušas ar kādas grāmatas palīdzību, 'la saucas: "Gulēt...

— ...var iemācīties", — manā vietā pabeidza otrās grupas mātes un sāka kori smieties. — Zinām šo grāmatu! Šis šedevrs domāts tikai naudas izkrāpšanai!

— Katrs, kurš apgalvo, ka viņa bērns ik nakti mierīgi guļ savā gultiņā, ir nekaunīgs melis, — kategoriski paziņoja Astrīda.

Tatad pirmās grupas mātes bija nekaunīgas meles — šī doma sagādāja man zināmu gandarījumu.

— Būtu es agrāk zinājusi to, ko tagad, nemūžam nebūtu pagādājusi bērnu! — apgalvoja Karīna.

— Es arī ne, — viņai piebalsoja Sabīne.

Ja uz šo lietu paraudzījās no šāda viedokļa, tad man nebija ko skumt. Jo es visu zināju jau tagad, tātad mēs ar Aleksi saglabāsim savu laimi — mēs gluži labi iztiksim bez bērna.

— Ta ka apdomā labi, Elizabet! — draudzīgi Sabīne mani brīdināja.

To es viņai apsolīju. Tad mēs kādu laiciņu papļāpājām par visādiem niekiem, kamēr bērni turpināja spiegdami lēkāt. Harmonija bija pilnīga — līdz mirklim, kad ieskatījos pulkstenī un konstatēju, ka līdz nodarbības beigām palikušas vairs tikai piecpadsmit minūtes. Nopūtos un ar nožēlu pievērsos saviem pedagoģiskajiem pienākumiem.

— Tagad mums drusku jāpadzied kopā ar bērniem, — es brutāli izjaucu harmoniju.

Mātes mēģināja izlikties, ka manus vārdus nav dzirdējušas, un noslēpties aiz kafijas tasēm. Viņas nejuta vēlēšanos dziedāt. Diemžēl šī bija Mātes un bērna kontaktu grupa, tāpēc it visam bija jānotiek pēc apstiprinātās pedagoģiskās koncepcijas. Valdīja uzskats, ka dziedāšanai piemīt īpaša pedagoģiska vērtība, kas ir jo lielāka, ja to veic, sēžot aplī uz grīdas. Nolēmu rādīt labu paraugu un apsēdos aplī — tas nekas, ka viena pati, — uz grīdas.

— Viens, divi, trīs, visi bērni šurp! — iedziedājos skaļi un līksmi kā sudraba zvārgulītis.

Bērni mani sadzirdēja un tūlīt drāzās šurp, jo viņiem šī rotaļa ļoti patika. Tad arī mātes apžēlojās un nolika malā kafijas tases.

Vienīgi Sabīne ne.

— Vispār vairs nekādas laulības dzīves... Vai tu to spēj iedomāties? — viņa žēli murmināja.

Es vienmēr devos mājās pa vienu un to pašu ceļu. Objektīvi ņemot, mans izvēlētais maršruts bija kādus divpadsmit kilometrus garāks un nācās biežāk apstāties pie luksoforiem, toties man tas patika labāk. Katrā ziņā vairāku gadu pieredze man nebija ļāvusi atklāt šajā izvēlē ne mazāko trūkumu, izņemot mazliet ilgāku laiku ceļā, toties priekšrocību bija bez sava gala. Galvenās no tām: šajā maršrutā nebija neviena sarežģīta krustojuma, kuru vajadzētu apbraukt, šeit nebija lielo kravas mašīnu, starp kurām man nāktos manevrēt, izmisīgi mirkšķinot signālugunis. Turklāt šajā maršrutā bija ļoti ērti piestāt pie kāda liela supermārketa — pirmkārt, tas atradās ceļa labajā pusē, un, otrkārt, tam bija tik plaša stāvvieta, ka es gandrīz vienmēr atradu spraugu, kurā varēja iebraukt neapgriežoties. Turklāt līdz šejienei vēl nebija nonākusi jaunā kārtība, kad iepirkumu ratiņi pie ieejas ir saķēdēti kopā un dabūjami, tikai iemetot automātā vienu mārku. Te tas nebija jādara, tātad nevajadzēja izmisīgi meklēt pa mēteļa kabatām iepriekš sagatavoto monētu, kas vienmēr kaut kur noklīda.

Mans izvēlētais maršruts veda pa mierīgām, platām sānielām, garām Ziemeļu kapsētai un uzrakstam "UZMANĪBU! BĒRU GĀJIENI MĒDZ ŠĶĒRSOT IELAS BRAUCAMO DAĻU" un tad gar kādu lielu dārzniecību, kurā pasakaini lēti — tikai trim markām un deviņdesmit astoņiem feniņiem — tika pārdoti mazi dzīvības kociņi. Es allaž nopirku pa kādam, ja vien varēju atlicināt trīs markas un deviņdesmit astoņus feniņus, un tad iestādīju terakotas podos uz mūsu terases, kur paredzēju tos audzēt lodveidīgus un ķegļveidīgus. Visbeidzot mans maršruts veda garām manam vecajam dzīvoklim. Es katru reizi ar ilgošanos palūkojos uz augšu, uz bezgaumīgajiem aizkariem, kuri tagad rotāja manu agrāko virtuves logu, un domās parēķināju, cik sen vairs šeit nedzīvoju.

Jau četrdesmit četras dienas.

Jo nu jau četrdesmit četras dienas es dzīvoju pie Alekša viņa dzīvoklī. Gandrīz trīs gadus mēs bijām ļoti labi iztikuši, dzīvodami katrs savā dzīvoklī, ko šķīra gandrīz deviņpadsmit kilometri, bet nu bijām nolēmuši atlikušo dzīvi pavadīt kopā zem viena jumta.

Aleksis bija arhitekts un sapņoja par paša projektētu, paša uzbūvētu un, ja iespējams, arī kādā konkursā balvu ieguvušu māju. Taču viņam nebija piemērota apbūves gabala. Toties man bija — kāda negaidīta sagadīšanās! — mantojums no tantes: zemes gabals. Tiesa, nedaudz nomaļā vietā, jo tajā lauku ciematā civilizācijas vienīgās zīmes bija pastkastīte un viens laternas stabs ceļa malā, toties, kad māja būs uzcelta, no tās pavērsies vienreizējs skats uz aitu ganībām līdz pašam apvārsnim. Kad Aleksis uzzināja par manu gruntsgabalu, viņš vairākas stundas nebeidza atkārtot vienu un to pašu teikumu: "Es vienkārši nespēju to aptvert, divi tūkstoši kvadrātmetru, es vienkārši nespēju to aptvert!" Vēlāk, jau pēc Lielā Kraha, Hanna apgalvoja, ka viņš esot iemīlējies manī tikai šī gruntsgabala dēļ — pat ne aiz aprēķina, bet aiz tā paša iemesla, kādēļ divdesmitgadīgas fotomodeles mēdz uz līdzenas vietas zaudēt galvu veca, sagrabējuša miljonāra dēļ. Viņas taču tic, ka no visas sirds mīl šo veco kraķi!

Man gan šķita, ka šis salīdzinājums ir vienkārši nepieklājīgs. Ne Aleksis bija kaut kāda tur divdesmitgadīga modele, ne es sagrabējis, krunkains miljonārs. Es gan toreiz vēl ticēju, ka liktenis savedis kopā tieši mūs abus — mani, kam mantojumā piemērots gruntsgabals, un Aleksi, kam kārojās kaut ko uz tā uzbūvēt.

Mēs abi gribējām atlikušo dzīvi pavadīt kopā. Vai tas nebija sapnis — kopā skaisti novecot sapnim līdzīgā mājā ar brīnišķīgu skatu uz aitu ganībām. Ta kā mājas būvēšana ir trakoti dārgs prieks, mēs nolēmām, ka daudz mazāk naudas notērēsim, ja līdz mājas pabeigšanai dzīvosim kopā Alekša dzīvoklī, kas bija ievērojami mazāks un daudz lētāks par manējo. Bez vannas istabas un mazītiņa gaitenīša mūsu jaunais mājoklis sastāvēja no vienas vienīgas istabas, kurā mums bija gan jāguļ, gan jādzīvo, gan jāēd, gan jāgatavo ēst. Toties šī dzīvokļa apkārtne bija daudz skaistāka, nekā tā bija manam vecajam miteklim. No savas kombinētās guļamvirtuves mēs izkļuvām uz lielas terases, kas veda tieši dārzā — nekoptā, toties ar skaistu un labi koptu peldbaseinu. Pats skaistākais bija tas, ka šo peldbaseinu, kas piederēja mūsu mājas īpašniekam, mēs drīkstējām izmantot par brīvu.

Draugi un paziņas mūs mēģināja atrunāt no kopdzīves uzsākšanas tik šaurās telpās, bet velti.

— Tīs labi nebeigsies! — viņi apgalvoja. —Jau pēc dažām dienām jūs viens otram šausmīgi kritīsiet uz nerviem.

Bet nekritām vis! Man netraucēja it neviens kaitinošs Alekša ieradums, jo viņam vienkārši tādu nebija — nebija pat nevienas nepatīkamas rakstura iezīmes, nevienas dīvainības, nebija nekādu psiho-pātisku rituālu... Mums bija gluži līdzīga attieksme pret kārtības un nekārtības jēdzieniem, tāpēc neviens no mums neuztraucās, ja klozetpoda vāks palika vaļā — nu, un kas par to? Mani itin nemaz nekaitināja Alekša paradums noģērbjoties izmētāt drēbes pa visu istabu un pat ne tas, ka pēc zobu tīrīšanas viņš nekad nenoslaucīja no izlietnes virsmas zobu pastas atliekas. Aleksis turpretī bija pietiekami tolerants, lai neiebilstu pret to, ka es savācu viņa drēbes un notīru izlietni.

Tatad Aleksis un es bijām patiesi laimīgi, un tas pierāda, ka pat visšaurākajā telpā divi mīloši cilvēki var dzīvot mierā un saskaņā — ja vien viņus saista īsta mīlestība. Un mūsu laime ilga nu jau veselas četrdesmit četras dienas.

— Nu, kā tad tev šodien izgāja ar tām tavām mammām? — jautāja Aleksis, tiklīdz biju ienākusi pa durvīm.

— Nejautā, — es atteicu un nometu savu somu stūrī. Līdz nākamajai pirmdienai pat domāt nevēlējos par Mātes un bērna kontaktu grupām.

— Arī es tikai nupat pārnācu, — paziņoja Aleksis un noskūpstīja mani. — Ko tu taisies gatavot? Es vai mirstu no izsalkuma!

— Man iešāvās prātā, ka nebūtu slikti izvārīt makaronus ar zaļo mērci. Vai tā būs labi?

Zaļajai mērcei bija nepieciešams daudz ķiploku un sīpolu, un Aleksis nekavējoties ķērās pie to sagriešanas. Šo darbu vienmēr darīja viņš, jo — kā pats apgalvoja — viņam sirds neļaujot noraudzīties, kā es raudu. Nu, vai viņš nav burvīgs?

Es priecīgi sāku klusām dungot.

— Kas tas ir, ko tu dziedi? — Aleksis neizpratnē pavaicāja.

— Arnin-sam-sam, — es par atbildi nodziedāju un pati biju pārsteigta. — Gulli-gulli-gulli, ram-sam-sani.

Aleksis galvu vien nošūpoja.

— Man patiešām tevis žēl, — viņš noteica. — Vienkārši neaptverami, ka priekš kaut kā tāda vēl bija jāstudē!

— Arābi, arabi, — es nodungoju, dziļi klanīdama galvu kapājamo pētersīļu priekšā.

Makaroni ar zaļo mērci garšoja patiešām lieliski, īpaši jau ar piedevām: divām glāzēm (katram) itāļu sarkanvīna, Erosu Ramazoti un sveču gaismu.

— Un kas būs saldajā? — beigās noprasīja Aleksis.

— Mēs, protams, varētu uzēst vaniļas saldējumu ar karstām plūmēm, — es paziņoju un pavedinoši pasmaidīju, — bet varētu būt arī pavisam cits deserts.

— Tad es labāk izvēlos pavisam citu desertu, — Aleksis izlēma. Ta viņš bija izlēmis jau četrdesmit četras reizes pēc kārtas. Kaut gan, nē — četrdesmit trīs reizes, ja gribu būt precīza. Jo vienu reizi es biju pagatavojusi tik fantastisku sārto želeju ar olu liķiera mērci, ka Aleksis vēlējās šo saldēdienu un tikai pēc tam — to pavisam citu desertu. Kopš dzīvoju pie viņa, esmu nokritusies svarā par veseliem trim kilogramiem.

Es patiešām biju laimīgākā sieviete pasaulē, pat Visumā. Man bija sekss katru dienu, turklāt ar vīrieti, kurš manā vietā smalcināja sīpolus, un — kronis visam! — mums kādu dienu būs māja, par kādu citi var tikai sapņot.

Daudz laika patērējām šīs mājas zīmējumiem, lai tā no jebkura viedokļa pilnībā atbilstu mūsu vēlmēm. Pirmajās četrās darba versijās nams diemžēl iznāca mazliet par lielu — pāri par trīssimt kvadrātmetriem. Tādēļ ar smagu sirdi nācās atteikties no bibliotēkas, kamīna istabas, ziemas dārza un atsevišķas telpas Alekša elektriskajam dzelzceļam. Pārāk lielo izmaksu dēļ nācās atteikties arī no torņa, zem kura stikla kupola būtu atradusies mūsu guļamistaba. Beigu beigās vienojāmies par pieticīgāku variantu simt četrdesmit kvadrātmetru platībā; vismaz telpām tajā bija cilvēcīgākas dimensijas. Aleksis pats visu projektēja, bet celtniecības drošības aprēķinus un tehniskos rasējumus par brīvu izgatavoja viņa kolēģis, tā ka nepagāja ne divas nedēļas, kad celtniecības pieteikums jau gaidīja atļauju attiecīgajā iestādē.

— Ar maniem sakariem mēs varētu dabūt atļauju kurā katrā laikā, — Aleksis lielījās. — Taču es negribu sākt darbus ātrāk kā pavasarī. Kaut vai tāpēc, ka nepagūsim savākt vajadzīgo finansējumu.

Lai uzbūvētu mūsu sapņu pili, mums līdz pavasarim vajadzēja sataupīt vismaz kādus desmit tūkstošus mārku. Kādu daļu bija apsolījis iedot Alekša tēvs, bet galvenās cerības bija uz viņa paša jau kaut kad sen noslēgto ilgtermiņa līgumu būvniecībai. Nu šis termiņš bija gandrīz pienācis, un no tā Aleksim tiks visai ievērojama summa. Kopā tur vajadzēja sanākt virs simttūkstoš markām. Trūkstošo summu mums nāksies aizņemties no bankas. Bija priecīgi ap sirdi un reizē arī baigi, to iedomājoties. Kopīgo parādu nasta, ko grasījāmies sev uzkraut, savažos mūs kopā daudz ciešāk, nekā to jelkad spētu laulības līgums.

Taču šajā vakarā es par to daudz nebēdāju. Mūsu deserts izdevās jaukāks nekā jebkad agrāk. Aleksis pēc tam ievilka tabulā uzreiz veselas četras no savām slepenajām zīmēm. Vienu no tām viņš tieši šajā reizē bija izgudrojis.

Nākamajā nedēļā Hanna jutās vēl vairāk pārliecināta, ka Heiko viņu krāpj.

— Viņš teica, ka šajā nedēļas nogalē nevarēšot atbraukt, — tā žēlojās. — Esot iegadījusies dežūra, vismaz tā viņš man centās iegalvot.

— Kāpēc tu pati nevarētu aizbraukt uz Lud-vigshāfenu?

— Tāpēc, ka es tur jau biju šajā nedēļas nogalē un tagad ir viņa kārta braukt. — Hanna palūkojās uz mani pārmetumu pilnām acīm.

— Bet ja jau viņam ir dežūra...

— Nē! — Mana kolēģe bija cieta kā klints. — Tas nav nekāds attaisnojums. Un benzīnu savai mašīnai es arī neesmu loterijā vinnējusi.

Šāda attieksme man likās neticami sīkumaina.

— Ja tu patiešām mīlētu Heiko, tad nespētu izturēt šeit viena, bez viņa. Tad tu par naudu vispār nedomātu!

— Kurš tad te runāja par mīlestību? — Manna tikai nopūtās.

Es apjukusi pievērsos savam darbam.

— Man ļoti žēl, — Hanna pēc brīža atsāka. — Tu jau neesi vainīga.

— Neesmu gan, — es vēsi atteicu. — Un vispār: es tevi nesaprotu. Taču tā laikam ir tikai tava darīšana.

— Jā, tā ir manējā, — viņa piekrita un izlīgumam piedāvāja man gabalu sava pudiņa. — la tikai vēl trūka, lai mēs strīdētos tādu muļķīgu iemeslu dēļ! Ar to es gribēju teikt, ka sievietēm taču vienmēr būtu jāturas kopā, lai beidzot dotu vīriešiem pretsparu.

Es pieņēmu pudiņa gabalu. Tad paziņoju:

— Ja Heiko patiešām tevi krāpj, tad es, dabiski, esmu tavā pusē. Tiktāl būtu skaidrs. Tomēr man patiktu, ja tu neuzskatītu pilnīgi visus vīriešus par tādiem kā viņš.

— Tad pierādi man, ka visi nav tādi! — Hanna deva pretī.

Es nopūtos. Viņa nudien bija nelabojama. Lai gan divus gadus vecāka par mani, Hanna vēl joprojām nebija sapratusi, ka divu cilvēku attiecībās, lai tās būtu īsti patīkamas, kaut kas diemžēl ir jāiegulda arī pašai. Došanu un ņemšanu vajag no-lūrēt vienādā līdzsvarā, tas arī viss noslēpums. Nu, un seksualitātes jautājumu arī nedrīkstēja novērtēt par zemu. Tāpēc pusdienlaikā es aizskrēju uz veikalu un nopirku tumšsarkanas zīda biksītes un, protams, tām pieskaņotu krūšturi.

Tikko biju atgriezusies birojā, piezvanīju Aleksim uz darbu, lai izdibinātu viņa vēlmes attiecībā uz vakariņām.

— Bauma aparāts, Breiere, — atsaucās sievietes balss.

— Kā, lūdzu? — es apjukusi pārjautāju.

Parasti uz Alekša numuru atbildēja vai nu viņš

pats, vai Zernekas kundze, firmas sekretāre. Zer-nekas kundze bija patīkama dāma — es viņu biju satikusi dažos firmas svētkos — jau pāri piecdesmit. Un viņa bija vienīgā sieviete visā firmā, kura patiesībā sastāvēja tikai no viņas, Teo Bergera, Alekša priekšnieka, vēl diviem algotiem arhitektiem un diviem celtniecības drošības speciālistiem. Nebiju gan dzirdējusi, ka Bergera arhitektu birojā būtu pieņemta jauna līdzstrādniece, uzvārdā Breiere.

— Bergera arhitektu birojs, Breiere pie Bauma aparāta, — tā pati balss atkārtoja lēnāk un skaidrāk.

— Elizabete Jensena, — es atbildēju. — Es vēlētos runāt ar Bauma kungu pašu. Vai varbūt man jāzvana uz citu numuru?

— Nē, nē, numurs ir pareizais, — sievietes balss atsaucās un iesmējās kā dzidrs zvaniņš. — Kādā jautājumā, ja drīkstu vaicāt?

— Personīgā jautājumā, — es atbildēju tik ledainā tonī, ka Hanna, kas turpat blakus grauza līdzatnesto zaļbarību, tūlīt saspicēja ausis.

— Vienu mirklīti, lūdzu. Aleks, tas ir tev. Kaut kas personisks. — Un atkal trīsuļojoši smiekliņi. Es saviebos kā no zobu sāpēm.

— Kas noticis? — Hanna norūpējusies paraudzījās uz mani.

— Baums pie aparāta!

— Hallo, tā esmu es! — Es sparīgi papurināju galvu, lai Hanna varētu mierīgi pabeigt savas pusdienas.

— Hallo, mazo rūgumpodiņ! Vai kādi jaunumi?

— Kas tā bija — tikko pie tava telefona?

Burkāns Hannas rokā sastinga pusceļā uz muti.

— Tā bija Tanja, — Aleksis paskaidroja. — Mūsu praktikante. Viņa šodien drīkst izmantot manu rasējamo dēli, bet par to viņai jāatbild uz telefona zvaniem.

— Kopš kura laika jums ir praktikante? — es noprasīju. Hannas sejas izteiksme kļuva īpaši modra.

— Kopš šīs nedēļas sākuma, — Aleksis atbildēja. — Kāpēc tu vaicā?

— Ak, tāpat vien! Viņa nebija visai laipna.

— To man ir grūti iedomāties! — Aleksis iesmējās. — Pret mums visiem viņa izturas tik mīļi! Bet kāpēc tu piezvanīji?

Man jau bija asa atbilde uz mēles, taču es saņēmos — nevarēju taču ļaut Hannas pesimismam gūt virsroku pār manu optimismu.

— Gribēju tev pajautāt par vakariņām. Ko tu labāk gribētu: risu sacepumu vai pildītu omleti?

— Abi izklausās kārdinoši, — atbildēja Aleksis. — Un kas būs desertā?

— Tas pats, kas vienmēr, — es atteicu. — Tikai ar jaunu apakšveļu. Sarkanu.

Aleksim laikam uz brīdi aizrāvās elpa.

— Vai tu šodien nevari beigt drusku ātrāk? — viņš pēc tam apjautājās.

Es apmierināti iesmējos.

— Kas tur bija? — noprasīja Manna, kad noliku klausuli.

— Telefonsekss, — es atteicu.

— Nē, es prasu: kas tur bija pirms tam? — Mana kolēģe tik viegli nelikās mierā.

— Klausuli pacēla praktikante, par kuru es nebiju dzirdējusi.

Manna līdzjūtīgi pasmaidīja, tad ķērās pie lietas.

— Vai jauna? — viņa sāka pratināšanu.

— Jā, — man nācās atzīt. — Pēc balss izklausījās ļoti jauna.

— Ak vai, Elizabeti — novilka Manna. — Šitādām praktikantītēm nekas nav svēts, un jauniņām jau nepavisam ne. Tadas par sieviešu solidaritāti pat dzirdējušas nav.

— Esi nu gan tu viena veca ņerga! — Es pamēģināju iesmieties dzidri kā zvaniņš. — Man un Aleksim, mums vienkārši nevar rasties problēma ar kādu citu sievieti, — es paziņoju.

— Tad novēlu jums patīkamu nedēļas nogali, — Hanna teica.

— Tada mums būs, — es cieši apsolīju un tad piebildu: — Aizmirsti to praktikanti! Jo es viņu jau esmu aizmirsusi.

Tomēr vakarā man atkal iešāvās prātā šī būtne, un es apjautājos par viņu Aleksim. Tikai tāpat vien — garāmejot.

Aleksis teica, ka viņa esot gluži jauka, lai gan drusku tā kā par jaunu.

— Cik jauna? — es noprasīju. — Un kam par jaunu?

— Es īsti nezinu, cik, — viņš atteica. — Ta ap divdesmit diviem vai trim gadiem. Katrā ziņā par jaunu, lai ņemtu nopietni.

— Un kā viņa izskatās?

— Glīta, — Aleksis īsi atteica.

— Es gribu zināt precīzāk, — es turpināju. — Tīrā ziņkārība. Vai viņa ir liela vai maza? Resna vai tieva?

— Vidēja auguma, es teiktu. Vispār viņai ir diezgan laba figūra. Mati pusgari un blondi, — Aleksis stāstīja. — Bet kāpēc tu gribi zināt?

— Tādas lietas mani vienmēr interesē, — es atteicu. — Un kādā krāsā viņai ir acis?

— Nudien nezinu... — Aleksis nopūtās. — Ja nu tas tevi tā interesē, tad apsolu pirmdien uzmanīgāk ielūkoties viņai acīs.

— Nē, to nu gan nevajag! — es steidzīgi attraucu. — Labāk ne.

Svētdienas kopā ar Aleksi vienmēr bija brīnišķīgas. Mēs vispirms kārtīgi izgulējāmies, tad pabrokastojām gultā un reizēm tā arī visu dienu no gultas neizkāpām. Šī bija tieši tāda svētdiena. Ārā bija mīnus vienpadsmit grādi un svina pelēkas debesis — laika apstākļi, kas nepavisam nerosināja vēlēšanos pastaigāties.

Desmitos no rīta mēs sākām ēst brokastis — jāatzīst, diezgan bagātīgas: kūpinātu lasi, olu kulteni un marcipāna kūkas. Tādā pašā garā laiku pa laikam šo un to iebaudījām līdz četriem pēcpusdienā. Es beidzot izlasīju līdz galam pirms trim nedēļām iesāktu romānu, bet Aleksis kārtējo reizi pārlapoja "Dr. Rocela ieteikumus, kā izsargāties dabiskā ceļā".

— Cik jauka dzīve! — viņš izdvesa. — Ja gribam, varam visu dienu neko nedarīt. Ja būtu bērni, mēs tādu greznību nevarētu atļauties.

— Jā, — es piekritu. — Turklāt bērni izmaksā tik daudz, ka mums nāktos strādāt arī svētdienās.

— Diemžēl man to nāksies darīt tā kā tā, — paziņoja Aleksis. — Slinkuma lāpīšana pa svētdienām būs jāizbeidz. Teo Bergers man uzticējis tirdzniecības nama būvi Karlsrūē, man vienam pašam! Lai gan sākumā šis objekts bija paredzēts Pēterim... Vai tu spēj iedomāties, ko tas nozīmē manai karjerai? Tas taču man ir pirmais daudzmiljonu projekts! Ta vērtība pārsniedz piecpadsmit miljonus, un gan jau no tā kāds mazumiņš atlēks arī mūsu mājas būvei. Vienīgi ar laiku man turpmāk būs tā paknapāk.

— Tad vēl jo vairāk nav ko steigties ar bērnu radīšanu.

Aleksis nopietni pamāja.

— Un tomēr, — viņš iebilda, — vai nebūtu skaisti, ja starp mums abiem kūņotos tāds lācēniņš, kurš no manis būtu mantojis prātu un no tevis — tās apburošās bedrītes uz dibena vaidziņiem?

— Būtu jau gan. — Es no aizkustinājuma viņu noskūpstīju. — Bet ne gluži tūlīt.

— Ta ir, — Aleksis piekrita un izņēma grāmatu man no rokām. — Vēl ne.

— lād taču tu varētu ļaut man izlasīt to līdz galam!

— Tu aizmirsi, ka šodien ir divdesmit ceturtā, — Aleksis maigi čukstēja man ausī.

— Kāda divdesmit ceturtā?

— Nu, tava cikla divdesmit ceturtā diena, — viņš izgrūda un sāka mani skūpstīt.

— Bet ko tas nozīmē? — es pēc brīža pajautāju, kad biju atguvusi elpu.

— Tas nozīmē, ka šodien mums nav vajadzīgs prezervatīvs, — Aleksis priecīgi attrauca, novilkdams T kreklu.

Ta patiešām bija priecīga ziņa. Laikam taču Aleksis bija statistiski aptrādājis savas slepenās zīmes tabulā un secinājis šo to būtisku par gumijas ietekmi uz maniem orgasmiem. Cerēsim, ka drīz viņš Lielo Noslēpumu būs atminējis pilnībā. Diemžēl uz mirkli man atmiņā atausa Hannas drūmais pareģojums. Vai tiešām mūsu attiecības būs ideālas vienīgi tikmēr, kamēr man būs vēlēšanās allaž, kad vien Aleksim sagribēsies mīlēties? Pagaidām mums šāda saskaņa bija, un es, lai cik gatava uz visa jaunā izmēģināšanu, nekādā gadījumā nevēlējos pārbaudīt, vai Hannas vārdos tomēr nav kripatiņa patiesības.

Ap pieciem pēcpusdienā piepildījām savu milzīgo vannu ar ūdeni un smaržīgām melisas ekstrakta putām. Vannā ietilpa tik daudz ūdens, ka kaut vai aiz ekoloģiskiem apsvērumiem neatmaksājās mazgāties pa vienam. Aleksis iededza sveces un atkorķēja šampanieti, bet es nolēmu, ka šis ir vispiemērotākais mirklis, lai mūsu dekadentiskajām izpriecām par godu no ledusskapja izvilktu šokolādes trifeļu saldējumu. Taču tad atcerējāmies, ka ir mana cikla divdesmit ceturtā diena un mēs vēl nekad neesam mīlējušies vannā, tāpēc saldējumam nācās pagaidīt. Tas bija vēl labāk. Jo pēc pusstundas, kad beidzot ķērāmies tam klāt, pus-izkusušais saldējums bija ieguvis to krēmīgo konsistenci, kad liekas: tas kūst jau no paskatīšanās vien.

Ģērbušies tikai biezās zeķītēs — grīdas flīzes ziemā īpaši pretīgi saldēja kailās pēdas —, mēs ērti iekārtojāmies istabā uz dīvāna, kur dzērām šampanieti un laizījām kūstošo šokolādes saldējumu. Nudien, aiz laimes gribējās klusi smilkstēt.

Aleksis dīki nospieda televizora slēdzi. Kāda rakstniece iepazīstināja publiku ar savu jaunāko grāmatu par mēness cikla ietekmi uz dabu un cilvēka labsajūtu. Pārsteidzoši, ko tik visu mums nenodara mēness dažādās sava cikla fāzēs!

— Kādus ieteikumus vai varbūt brīdinājumus jūs gribētu likt pie sirds mūsu skatītājiem, kuriem varbūt nebūs laika izlasīt visu jūsu grāmatu? — raidījuma vadītāja jautāja mēness noslēpumu pārzinātājai. Es saspringti paliecos uz priekšu.

— Ir kāds labi zināms likums, ko iesaku iegaumēt ikvienam: ievērot atslodzes diētu pilnmēness laikā, — skaidroja rakstniece, un mans skatiens burtiski piezīdās viņas lūpām. — Jo šajā laikā mēs viegli pieņemamies svarā, bet pēc tam no šī liekā svara ir ļoti grūti atbrīvoties. Tieši tāpēc pilnmēness laikā vajadzētu pievērst īpašu uzmanību kalorijām.

Es iestūmu mutē pēdējo karcriti gardā saldējuma un piekrītoši pamāju.

— Jā! — es noblēju ar pilnu muti. — To es noteikti ievērošu.

Aleksis sāka smieties kā negudrs.

— Šodien taču ir pilnmēness! — viņš ar pūlēm izdvesa, smieklos locīdamies un plikšķinādams pa gurniem.

Es ievaidējos. Būtu es to zinājusi kaut mirkli ātrāk! Bet kā gan lai zinātu, ja kopš vakardienas mēs nebijām atvilkuši aizkarus?

Aleksis omulīgi uzcēla kājas uz naktsgaldiņa un izdvesa:

— Mājīgi gan.

— Laikam mēs esam radīti viens otram. — Es viņam uzsmaidīju.

Ak, būtu to dzirdējusi Hanna — tad nu gan viņai beidzot būtu jāliekas mierā ar saviem ļaunajiem pareģojumiem! Es atgrūdu saldējuma trauku labi tālu prom un ar tālvadības pulti pārslēdzu programmu.

Uz ekrāna parādījās kāds skuķēns, vārdā Sab-rina. Viņa atklāja, ka ļoti nožēlojot savu izturēšanos pret draugu, kuru saucot par Jensu. Viņa esot pārtraukusi attiecības, bet tagad pati un arī viņas pūdelis Mufijs šausmīgi skumstot pēc Jensa — skuķis izspieda asariņu un vēl nejēdzīgāk sajauca savu jau tā nejēdzīgo frizūru. Nu kā var tā sasvilināt matus ar ilgviļņiem! Es nopūtos.

— Kas tā par nejēdzību? — gribēja zināt Aleksis un jau pasniedzās pēc tālvadības pults.

— Pagaidi, ļauj paskatīties! — es palūdzu.

Sabrinas asarām pārplūdušās acis raudzījās kamerā.

— Es tagad esmu sapratusi, ka, atsakoties no tavas mīlestības, esmu pazaudējusi kaut ko ļoti, ļoti vērtīgu, — viņa izšņukstēja, un raidījuma vadītājs pavisam nopietni pamāja. — Ja vari man piedot, Jens, tad atgriezies un mēģināsim vēlreiz visu no sākuma!

Aleksis no izmisuma sāka plūkt matus.

— Atdod pulti! — viņš pavēlēja. — Šī preteklība taču nav izturama!

Tikmēr raidījuma vadītājs jau bija pārcēlies uz kāpņu telpu pie Jensa dzīvokļa durvīm. Viņš piezvanīja, un Jenss tūlīt arī tās atvēra, ģērbies tik stilīgi, it kā būtu gaidījis televīzijas ierašanos. Tomēr šis tipiņš veiksmīgi izlikās, ka neko nezina. Tas ir, populāro televīzijas zvaigzni viņš, protams, tūlīt pazina un ielaida iekšā, nemaz nepainteresēdamies, kāpēc tas ieradies.

— Es tev atnesu videovēstījumu. Vai vari uzminēt, no kā? — raidījuma vadītājs vaicāja, balsij trīsot aiz saviļņojuma.

Jenss nevarēja uzminēt, tomēr piekrita noskatīties šo lenti. Un tad, kamēr Sabrina un viņas pūdelis Mufijs fonā aizkustinoši lūdzās, kamera pievērsās Jensa asaru kanāliņiem un nāsīm. Un, nudien, nāsis raustījās kā milzīgā satraukumā, un acis pildījās asarām. Jenss raudāja, pa īstam raudāja!

— Nē-e! — Aleksis iegaudojās. — Es to vairs nespēju izturēt! lādi raidījumi cilvēku var iedzīt amoka skrējienā.

— Nekādā gadījumā, — es iebildu. — Tieši šādi raidījumi var padarīt mūsu pasauli kaut mazliet labāku.

Tikmēr raidījuma vadītājs jau veda Jensu (kad puisis bija kārtīgi izšņaucis degunu, protams) pie viņa Sabrinas.

— Es kādu atvedu! — raidījuma vadītājs līksmi iesaucās pie Sabrinas durvīm. — Vai vari uzminēt, ko?

Sabrina, protams, nevarēja uzminēt. Bet, kad ieraudzīja acu priekšā Jensu, no pārsteiguma un lielajiem priekiem apraudājās arī viņa. To redzot, atkal bija jāraud ari Jensam un raidījuma vadītājam. Ari man asaras sariesās acīs. Šo vājuma mirkli izmantoja Aleksis, lai man no rokām izrautu tālvadības pulti.

— Ha, tagad tā būs mana! — viņš triumfēdams iesaucās un gluži vienkārši pārslēdza kanālus.

Tagad uz ekrāna bija redzams nežēlīgs jūras plēsoņa, kas uzbruka roņu mazuļiem.

— Tās ir ļoti interesanti, — apgalvoja Aleksis, kad jūras ūdens iekrāsojās sarkans, bet es domāju par to, kāds izskatījās Mufija purniņš, kad suņuks saprata, ka saimnieks un saimniece atkal salabuši.

Šajā mirklī atskanēja telefona zvans.

— Manis te nav! — es iesaucos.

— Manis arī! — iesaucās Aleksis. Taču telefons turpināja zvanīt. Beigu beigās Aleksis tomēr pacēla klausuli.

— Šeit Aleksandrs Baums... A, tas esi tu, Bjorn, veco zēn!

Es atviegloti iekārtojos ērtāk uz dīvāna un pārslēdzu kanālus. Trāpīju tieši uz raidījuma "Ja jūs moka mīla" noslēguma kadriem, kuros raidījuma vadītājs, Jenss, Sabrina, Mufijs un vēl kāds bariņš televīzijas ļaužu smaidīdami māja mums ardievas.

— Ja arī jūs pagalam nomocījusi mīla, nešaubieties ne mirkli, bet atrakstiet mums! — piekodināja raidījuma vadītājs, un tad tas bija galā.

Es izjutu atvieglojumu, ka man viņu palīdzība nav vajadzīga. Bet lai jau to izmanto Hanna, Heiko un tamlīdzīgi ļaudis, kuriem neveicas mīlā. Tikmēr Aleksis bija nolicis klausuli.

— Tas bija Bjorns, vecs draugs no sērfošanas laikiem.

— Tādu es nepazīstu, — es laiski atteicu. — Tev to veco draugu ir tik daudz.

— Nekas. Tūlīt tu ar viņu iepazīsies.

Pagāja krietns brīdis, līdz es apjēdzu, ko nozīmē šis paziņojums.

— Ko tu ar to gribi teikt? — es izmocīju.

— Viņš garāmbraucot iegriezīsies pie mums.

— Tagad? Šeit? Bet kāpēc?

— Viņš beidzot ir ierāmējis diapozitīvus no mūsu Spānijas atvaļinājuma pirms četriem gadiem. Un tagad viņš grib tos parādīt man.

— Šeit? Šodien?

— Jā, — Aleksis iesmējās. — Kāpēc gan ne? Esmu pārliecināts, ka tev tie patiks. Toreiz taču mēs vēl pat nebijām pazīstami. Saki, vai ledusskapī alus vēl ir?

— Saki, vai tu gadījumā neesi jucis?

Aleksis pilnīgā neizpratnē palūkojās uz mani.

— Es te guļu pavisam plika uz dīvāna un neilgojos ne pēc kā cita kā vien mierīga vakara pie televizora. Kopā ar tevi! — es kliedzu. — Bet tagad atvilksies kaut kāds tavs draugs un kopā ar tevi skatīsies diapozitīvus! Labi, bet kur pa to laiku lai palieku es?

Labs jautājums. Es paniskās bailēs palūkojos visapkārt — nekur nekādas slēptuves, ja neskaita drēbju skapi un vannas istabu, kur pavisam ārkārtējā gadījumā es vēl varētu ieslēgties... jā, bet ko tad, ja šim sērfotājam pēkšņi ievajadzēsies uz tualeti?

— Tie ir ļoti labi uzņēmumi, — teica Aleksis.

- Es biju pārliecināts, ka tu gribēsi tos redzēt. Toreiz man vēl bija bārda.

— Cik interesanti! — es izsmējīgi iesaucos, apjukumā šaudīdamās pa istabu. — Labāk pasaki, kur lai es palieku? Kur man likties?! Aleksis manu histērisko izmisumu laikam bija noturējis par speciāli viņam sarīkotu komēdiju, jo gardi pasmējās.

— Varbūt uzrauj kaut ko mugurā, — viņš uzjautrināts ieteica. — Bjorns kuru katru mirkli būs klāt.

Ar to nu vadzis bija pilns.

— Kuru katru mirkli būs klāt? — es pārjautāju ar asarām acīs. — Un tu to tik mierīgi paziņo man, kad es te stāvu galīgi plika un nezinu, kur likties ar savām sen neskūtajām kājām... Taču ne jau mūsu nesaklātajā gultā! Diemžēl pat tur es nevaru ielīst, jo tā atrodas tajā pašā telpā, kurā tūlīt iegāzīsies kaut kāds sērfotājs ar saviem stulbajiem diapozitīviem! Ak Dievs, ir taču pusdeviņi svētdienas vakarā, nu kur lai es liekos?

Aleksis neatbildēja. Manas dusmas viņu nepārprotami bija pārsteigušas. Un tas mani vēl vairāk uzkurināja.

— Galu galā, es taču arī te dzīvoju! — es kliedzu, un asaras neapturamā straumē plūda man pār vaigiem. — Vai tad es vairs nedrīkstu savās mājās sēdēt pie televizora tikai ar zeķītēm kājās? Tas ir drausmīgi, es jūtos apdraudēta!

— Bjorns taču ir mans draugs. Viņam ir vienalga, vai tavas kājas ir skūtas vai nav!

— Bet man gan nav vienalga! — es kliedzu.

— Vai tad tu nesaproti, ka man nav iebildumu iepazīties ar taviem draugiem, taču tikai tādā laikā, kad man pašai tas ir ērti! — Es skaļi šņukstēju.

— Diemžēl šis ir visnepiemērotākais mirklis, kāds vispār bija iespējams. Un man nav kur palikt. Man taču vairs nav pašai sava dzīvokļa! — Asaras rīdama, izrāvu no skapja savas apakšbikses, džinsus un puloveru un sāku ģērbties.

— Ko gan tas nozīmē? — murmināja Aleksis.

— Tu... tu... — Es no sašutuma uzšņācu viņam, bet uztraukumā neatradu īstos vārdus. — Tevis dēļ man tagad būs jātup aukstumā?! Es uzvilku mēteli un iekāpu kurpēs, iemetu rokassomiņā automašīnas atslēgas un atvēru durvis. Temperatūra istabā tūlīt pat strauji kritās.

— Hei! — Aleksis iesaucās un satvēra mani aiz rokas.

Es nikni izrāvos un milzu spītībā sāku brist uz savas automašīnas pusi.

— Un nemaz nemēģini mani aizkavēt! — es nošņācos, bet Aleksis... Aleksis nemaz nemēģināja skriet man pakaļ! Jau vairākas nedēļas bija krietni piesalis. Ietves klāja bieza ledus kārta, kas pat dienā nenokusa. Pēcpusdienā bija mazliet snidzis, un apledojušās ielas klāja bīstami plāna sniega kārtiņa. Tas neskartajā baltumā nemanīja nekādas pēdas. Dabiski! Ne autobraucējiem, ne kājāmgājējiem nebija vajadzības dauzīties apkārt šādā laikā.

Nevienam, izņemot kādu pusķertu džeku, vārdā Bjorns! Tieši viņu ļaunais liktenis bija izraudzījis, lai viņš sagrautu manu un Alekša laimi.

Izmisīgi raudādama, iekāpu mašīnā. Motors pielēca uzreiz, un es lēni sāku braukt, kur acis rāda. Diemžēl nekur tālāk par aizsalušo vējstiklu tās nerādīja, jo, lai gan es apsildi un ventilāciju biju ieslēgusi līdz galam, mana elpa piesala pie stikla un caur to vispār neko nevarēja redzēt. Pēc kādiem trīssimt metriem biju spiesta piestāt pie otrreizējo izejvielu savākšanas konteineriem, lai sameklētu lupatu, ar ko noskrāpēt ledu no vējstikla. Asaras lēnām mitējās ritēt. Toties manī vēl jo vairāk uzbangoja dusmas. Pat cimdus es nebiju paguvusi paķert līdzi, kad tiku padzīta pati no sava dzīvokļa — cita jau man vairs nebija! Man pretī uz ceļa iznira kāds auto ar jumta bagāžnieku, no vienas vietas aplipināts krāsainām uzlīmēm. Auto vadītājs laikam bija tikpat nemākulīgs, cik viņa mašīna nekopta, jo, braucot man garām, tā vienu brīdi bīstami pašļūca sānis, bet tad braucējs atkal izlīdzināja gaitu. Varu saderēt, ka džeks, kas palūkojās pa aizsalušajā vējstiklā elpas izkausēto caurumiņu, bija tas pats nelaimes putns Bjorns, jo nevienam citam taču nevarēja piederēt tik vecs un apbružāts braucamais. No dusmām vai šņākdama, atkritu savas mašīnas

sēdeklī un nu sāku no tiesas prātot, kur lai liekos tik vēlā svētdienas vakarā. Jebkurā vietā, ko varēju iedomāties, es mājas saimniekus iztraucētu tikpat nepatīkamā veidā, kā šis Bjorns bija iztraucējis mani. Vienīgi pie savas mātes es varētu braukt kurā katrā laikā, taču pietika iztēloties visu to skaidrošanos — "Kāpēc tu tā?" un "Ko mums tagad darīt tālāk?" —, lai vienā mirklī zustu vēlēšanās turp doties.

Izmisīgā neziņā es turpināju ar nagiem skrāpēt nost ledu no vējstikla iekšpuses. Ja negribēju nosalt, tad man steidzami bija jāpieņem kāds lēmums. Te pēkšņi kāds no ārpuses pieklauvēja pie stikla. Es aiz bailēm vai salēcos.

— U-ū! — kāds ārpusē ieūjinājās. Cauri ledus kārtiņai es beidzot pazinu Alekša kaimiņieni, kas ievākšanās dienā man bija stādījusies priekšā kā Ka sandra.

— U-ū! — es atviegloti atsaucos.

Kasandra atvēra otras puses durtiņas un ielūkojās iekšā.

— Ko tu dari viena pati — laukā un vēl šādā laikā?

Es zināju, ka asaru pēdas vēl piesalušas pie maniem vaigiem, turklāt acis un deguns piesarkuši, tāpēc nebija jēgas noliegt to, ka neesmu te no laba prāta.

— Esmu sastrīdējusies ar Aleksi, — es atzinos.

— la jau es domāju. — Kasandra gandrīz vai priecīgi pamāja. — No jūsu dzīvokļa visu dienu

plūda šausmīgi negatīva aura. Vai tagad tu gribi braukt prom?

Es papurināju galvu.

— Es jau gribētu, tikai nezinu, uz kurieni, — es atteicu, un tad Kasandra ielūdza mani pie sevis.

Viņa bija trausla sieviete tā ap gadiem piecdesmit; ar spilgti tirkīzzilām acīm un sudraboti pelēkiem matiem, kas krita līdz pat viduklim. Es viņu īpaši ievēroju arī tāpēc, ka Aleksis mani brīdināja par Kasandras dīvainībām. Šī sieviete sarunājoties ar meža gariņiem un eņģeļiem. Taču mani tas tikai vēl vairāk ieinteresēja. Kasandra paziņoja, ka mēs — viņa un es — laikam esam pazinušās kādā no agrākajām dzīvēm, tāpēc spontāni izjutušas simpātijas viena pret otru. Aleksis apgalvoja, ka tās esot blēņas, taču savu viedokli nevarēja pierādīt. Man patiešām šī Kasandra iepatikās uz līdzenas vietas — tā, it kā es viņu kādreiz jau būtu pazinusi. Viņas prātu nodarbināja fascinējošas idejas, un tajās nedaudzajās nedēļās, ko biju šeit nodzīvojusi, es jau šo to biju no viņas iemācījusies. Piemēram, kopš es zem mūsu gultas pabāzu kvarca gabaliņu, lai tas uzsūc radiomodinātāja izstarojumu, es vairs nemocījos ar bezmiegu. Aleksis atkal apgalvoja, ka tās esot blēņas, taču savu viedokli arī šoreiz nevarēja pierādīt.

Patiesībā, tas ir, pēc pases, Kasandru nemaz nesauca par Kasandru, bet gan par Gerdu Mariju Dāl-bergu. Vārdu Kasandra viņai bija devis garīgais vadītājs. Uz zemes viņa tikai viesojoties, tā vismaz

apgalvoja viņa pati, lai izpildītu kādu uzdevumu. Viņa esot dzimusi tālu no šejienes — uz planētas, kas atrodas aiz Plejādēm, un tur garīgā attīstība jau tikusi daudz tālāk nekā šeit, pie mums. Tas varbūt izskaidrojot to, kāpēc Kasandra bieži stāvot pāri daudzām tādām lietām, kas tik ļoti nomoka mūs, zemiešus.

Šajā ziemas vakarā Kasandras dzīvoklis man patiešām šķita kā patvērums uz kādas citas planētas. Istaba bija silti apkurināta un omulīgi nekārtīga. Tajā bija visdažādāko stilu un laikmetu mēbeles un nieciņi, bet plaukti bija piekrauti ar grāmatām. Smagi nopūtusies, es atkritu uz zili puķota dīvāna, uz kura jau murrādams bija izlaidies Rūdolfs, Kasandras svītrainais runcis.

— Teju? — namamāte apvaicājās, bet tad, uzmetusi pētošu skatienu manai sejai, nolēma, ka sarkanvīns šajā gadījumā būs piemērotāks.

Es vēl nebiju līdz galam izdzērusi pirmo glāzi, kad viņa jau bija izvilkusi no manis itin visu par šo notikumu ar negaidīti uzpeldējušo sērfotāju, vārdā Bjorns, manām dusmām, mešanos prom un īso braucienu pa apledojušo ielu.

Kasandrai tas nebūt nešķita traģiski. Tieši pretēji. Viņa smējās kā kutināta.

— Kas tur ko smieties?! — es aizvainota sacīju. — Tas bija mūsu pirmais īstais strīds.

— Vīrieši un sievietes jau mūžīgi strīdas, — viņa atteica. — Vīrieši vēl joprojām tic tai pasaciņai, ka Ieva esot radīta no Ādama ribas. Patiesībā viss

notika pilnīgi otrādi, tāpēc mums, sievietēm, jāiz-turas pret vīriešiem iecietīgi. Viņi gluži vienkārši ir atpalikuši no mums savā garīgajā attīstībā. Tavs Aleksis, piemēram, tagad ir šausmīgi noraizējies par tevi.

Sī doma mani nedaudz nomierināja.

— Ta viņam arī vajag! — es noņurdēju un vienā malkā iztukšoju vīna glāzi.

Kasandra palūkojās laukā pa logu. Viņas dzīvokļa ārsiena atradās taisnā leņķī pret mūsējo, un pa viņas dzīvojamās istabas logu bija redzams viens mūsu terases durvju stūris.

— No jūsu istabas spīd tāda dīvaini raiba gaisma, — viņa paziņoja pār plecu. Es piesteidzos viņai blakus un ziņkārīgi pavēros laukā. Patiešām, no mūsu dzīvokļa spīdēja dīvaina zilsārta gaisma, kas sniegā uz terases veidoja lauzītu, krāsainu ēnu atspulgus. Tad šo gaismu nomainīja cita, un es pēkšņi sapratu.

— Tie ir diapozitīvi! — es sašutusi iesaucos. — Viņi patiešām skatās tās stulbās bildes un jūsmo par vecajiem labajiem laikiem, kamēr es te ārā salstu vai nost!

Tad, dziļi aizvainota, es atkritu uz mīkstā dīvāna un ielēju sev otru glāzi sarkanvīna. Kasandra izstiepa savas rokas mūsu terases virzienā un aizvēra acis.

— Es vis neteiktu, ka tas notiek mierīgi, — Kasandra paziņoja, un patiešām, viņas rokas drebēja kā apšu lapas vējā. — Nē, nē, tavs Aleksis ir ļoti satraukts. Viņš ir nobažījies par tevi. Viņš grib, lai tu atgriezies mājās.

— Jā, it kā es varētu atgriezties, kamēr tur sēž tas tips!

— Gan jau kaut kad viņš aizies, — Kasandra mierīgi atteica un aizvilka aizkarus. — Mēs tikmēr iekārtosimies ērti un mēģināsim kaut kā izklaidēties. Vai gribi, es izlikšu tev kārtis?

— Ak jā! — es iesaucos, lai gan patiesībā man vienmēr bija drusku tā kā dīvaini ap dūšu, kad viņa lika kārtis. Es ik reizi sev atgādināju, ka tā ir tikai spēlīte un man nav jātic šiem kartona gabaliņiem tā, kā tiem tic Kasandra. Viņa apgalvoja, ka ar kāršu starpniecību saņemot norādījumus pa taisno no Plejādēm.

Pēc otrās sarkanvīna glāzes Kasandra no veclaicīga trauku skapja atvilktnes izvilka paciņu daudzlietotu Taro kāršu.

— Ko tu vēlētos zināt?

Man nevajadzēja ilgi prātot, lai uzdotu jautājumu: kā tagad veidosies manas un Alekša attiecības? Kasandra sajauca kārtis un lika man nocelt trīs reizes. Tāds viņa izlika uz galda septiņas kārtis un klusēdama tās vēroja. Man ļoti nepatika viņas kritiskā sejas izteiksme.

— Vai kaut kas slikts? — es norūpējusies jautāju.

— Zvaigzne, — Kasandra nomurmināja. — Līdz šim viss ir veidojies tev labvēlīgā garā, tā ka nākotne rādās daudzsološa.

— Tad jau brīnišķīgi, — es atviegloti nopūtos.

Kasandra sarauca pieri.

— Tagad tikai nevajag par daudz paļauties uz otru un piespiest viņu izdarīt izvēli.

— To es nesaprotu, — es nomurmināju.

— Toties ir ļoti svarīgi pēc iespējas ātrāk izrādīt dziļu nožēlu un piedošanu. Tev ir jāapzinās pašai savas bailes, — turpināja Kasandra.

— Jā, un tālāk? — Es saspringti paliecos uz priekšu.

— Septiņi biķeri — tavs nākamais solis tevi novedīs pie kāda vilinājuma, kas izvērtīsies par rūgtu vilšanos.

— Kā?! — Mani pārņēma sašutums. — Kaut arī es būšu izrādījusi dziļu nožēlu un apzinājusies pati savas bailes? Tas nu gan nav taisnīgi!

— Te ir pīķa dāma, — Kasandra nopietni skaidroja. — Auksta aprēķinātāja sieviete, kas var nopietni kaitēt jūsu attiecībām. Sargies no šīs sievietes!

— O! — es iesaucos.

— Šai sievietei būs liela ietekme uz Aleksi. Viņa var izraisīt nopietnus konfliktus jūsu starpā.

— Tad tā ir Alekša māte, — es steidzos paskaidrot. Man jau sen bija aizdomas, ka viņa ar savu ietekmi tikai kaitē mūsu attiecībām.

Kasandras tirkīzzilās acis uz mirkli pētoši pavērās manī.

— Vai tu esi pārliecināta, ka tā ir Alekša māte?

— Jā, — es steidzīgi attraucu un piecēlos. — 7a noteikti ir viņa. — Tad pastūmu aizkaru sāņus un palūkojos pāri pagalmam uz mūsu terasi. Manas dusmas uz Aleksi šīs kāršu spēlītes laikā bija pagaisušas. Bija pienācis īstais laiks izrādīt dziļu nožēlu un piedošanu.

— Tad nu es došos, — tāpēc es sacīju. — Liels paldies par sasildīšanu! Kasandra vēl joprojām cieši raudzījās uz kārtīm.

— Bet te taču ir vēl trīs pīķi un likteņa rats?! Vai tiešām tu nevēlies zināt, ko tie nozīmē?

— Kādu citu reizi!

Kasandra pasmaidīja un uzlika roku man uz pleca.

— Vēlu jums abiem visu to labāko! — viņa teica.

— Te nu es atkal esmu, — es iesaucos, ienākdama pa durvīm, taču neviens neatbildēja.

Alekša nebija. Un gaisma visur bija izslēgta, dega vienīgi naktslampiņa. Zem tās uz spilvena atradās dzeltens papīra gabaliņš. "Esmu noraizējies, aizbraucu Tevi meklēt," — un vēl maza, šķība sirsniņa apakšā, kā maza, kautrīga zēna rokas uzvilkta. Smagu sirdi izgāju laukā un noraudzījos uz Alekša mašīnas riepu atstājām pēdām līdz pat pagriezienam. dalāk tām sekot nebija jēgas, jo atkal bija sācis snigt. Vajadzēja tieši tagad Aleksim doties mani meklēt! Tatad es par vēlu biju atnākusi izrādīt dziļu nožēlu un lūgt piedošanu. Un par to man būs jāsaņem pelnītais sods. Ak, Aleksi, Aleksi! Es skūpstīju mazo piezīmju papīrīti ar šķībo sirsniņu un lēju rūgtas nožēlas asaras. Viena no tām noritēja man pār vaigu, sasala gaisā un kā niecīgs ledus gabaliņš iekrita sniegā. Kaut nu Aleksis garāmbraucot pamanītu manu automašīnu, ko biju atstājusi pie otrreizējo izejvielu konteineriem, gan jau tad viņš spētu rekonstruēt tālāko notikumu gaitu. Tad viņš vienkārši sekotu manām sniegā iemītajām pēdām, un pusceļā mēs kristu viens otra apkampienos. Un skūpstītos, kamēr sniegpārsliņas turpinātu krist uz mūsu karstajām sejām un pamazām izkustu...

Es smagi nopūtos, jo nekas tāds diemžēl nenotika. Laikam taču Aleksis bija pabraucis manai mašīnai garām, to pat nepamanīdams. Kājas šļūkādama, aizvilkos atpakaļ uz mūsu dzīvokli. Tikko biju aizvērusi durvis, iezvanījās telefons. Es mirkli pavilcinājos, pirms pacēlu klausuli, jo tik izmisušai un turklāt vēl pēc vienpadsmitiem vakarā man nudien prāts nenesās uz pļāpāšanu pa telefonu. Taču uzvarēja pieļāvums, ka varbūt zvana Aleksis, un bailes, ka nenocelta klausule varētu pamudināt viņu uz tālāku meklēšanu šajā ledus tuksnesī.

— Elizabete Jensena, — es tēlotā mierā nosaucu savu vārdu.

— Paldies Dievam, tātad nekas ļauns ar tevi nav noticis! — otrā galā atskanēja Hannas balss.

— Kāpēc lai būtu? — es nesapratu.

— Aleksis noteikti ir šausmīgi laimīgs, ka atradis tevi sveiku un veselu!

— Alekša te nemaz nav!

— Nu tad viņš aizbraucis tevi meklēt, — atteica Hanna.

— Kā tu to zini? — Es iešņukstējos.

— Aleksis man piezvanīja un visu izstāstīja.

— Aleksis tev piezvanīja un visu izstāstīja? — es pārjautāju. — Kāpēc?

— Viņš bija tik šausmīgi noraizējies par tevi. Tu esot bijusi ļoti nenosvērtā dvēseles stāvoklī, kad izskrējusi no mājām.

— Viņš taču jucis! — Es jutu no jauna uzliesmojam dusmas. — la vienkārši ņemt un piezvanīt tev, lai atstāstītu mūsu strīdu, kas ir tikai mūsu iekšējā lieta!

— Varbūt viņš no tiesas tevi mīl, — Hanna atteica un nopūtās. — Heiko nemūžam tā neraizētos par mani un manis dēļ tā nezvanītu uz visām pusēm. Bet tagad pasaki, kur tu paliki, kad, histēriski raudādama, biji izskrējusi no dzīvokļa?

— Ko tu teici?! Nolādēts! — Es saniknojos. — Vai tiešām viņš lietoja apzīmējumu "histēriski raudādama"?

— To taču tu nevari ņemt ļaunā! Es biju pirmā, kam viņš piezvanīja, jo domāja, ka, visdrīzāk, tu esi devusies pie manis.

— Vai tu gribi teikt, ka viņš zvanījis arī citiem?!

— Jā, — Hanna atbildēja. — Izklausījās, ka viņš ir patiesi noraizējies. Esot atradis tavu piezīmju grāmatiņu un gatavojoties apzvanīt visus tur ierakstītos, lai apjautātos par tevi.

Es aši palūkojos visapkārt. Jā, te gulēja mana

piezīmju grāmatiņa — tepat pie telefona. Un — ak šausmas! — tā bija atšķirta lapā, kurā bija burts Z.

- Tatad tu domā, ka viņš apzvanījis visus manus draugus un visiem izstāstījis par mūsu strīdu? — Man aizrāvās elpa.

— Nu jā, bet laikam nav tevi atradis, — Manna loģiski secināja. —Jo citādi taču viņš nebūtu braucis tevi meklēt. Tagad atzīsties beidzot, kur tu biji paslēpusies!

To es viņai pateicu. Un, lai novērstu pārpratumus, izstāstīju visu no jauna, tagad no sava redzes viedokļa. Sākot no mirkļa, kad es, pilnīgi kaila, omulīgi gulšņāju uz dīvāna — to, kas bija noticis pirms tam, es izlaidu, lai nepadarītu Mannu skaudīgu, — un kā iezvanījās telefons un viss notika.

— Un tikai tāpēc tu pusi nakts noblandījies apkārt pa pasauli? — Manna no visas sirds iesmējās.

— Jā, bet ko tad tu būtu darījusi manā vietā?

— Vienkārši būtu palikusi uz dīvāna tāda pati, kā biju, — draudzene smiedamās atteica. — Tad tu redzētu, cik aši tas nelūgtais sērfotājs būtu at-šuvies.

— Un ja nu ne? — es iebildu. — Turklāt es tā nemaz nevarētu. Man būtu kauns plikai gulšņāt uz dīvāna sveša vīrieša klātbūtnē.

— Toties tagad tev būs kauns par to, ka tavs draugs visiem ir izbazūnējis par tavu histēriju viena vienīga ciemiņa dēļ. — Hanna ieķiķinājās klausulē.

Es satriekta klusēju. Sāpīgi bija atzīt, bet viņai taisnība. Mani pārņēma neprātīgs niknums. Nu kā

gan Aleksis tā varēja?... Un tajā mirklī es izdzirdu viņa soļus priekšnamā.

— Klau, viņš jau ir klāt! — es klusi informēju Hannu un noliku klausuli.

Aleksis izskatījās noguris un skumjš, kad ienāca pa durvīm, — gandrīz vai šķita, ka viņš mazliet raudājis. Cik brīnumskaista varēja būt mūsu izlīgšanas aina, ja vien... ja vien viņš nebūtu zvanījis maniem draugiem! Es smagi nopūtos.

Tikai tagad Aleksis mani pamanīja. Viņa acis iepletās lielas un apaļas, un kādu mirkli man jau likās, ka viņš no prieka mani apkamps, bet... tad viņš tikai sarauca pieri un drūmi noņurdēja:

— Kur ir tava automašīna?

— Kāpēc tu visiem izstāstīji, ka mēs esam sastrīdējušies? — es atņurdēju pretī.

— Kur tu biji?

— Ta nav tava darīšana!

— Nolādēts! Tu ar savu bērnišķīgo izturēšanos liki man mocīties tādās izbailēs, ka... es jau iedomājos, ka tu guli kādā grāvī nosalusi.

— Tad nevajadzēja dzīt mani laukā no mājas! — es atcirtu. — Šitādā laikā!

— Nekur tev nebija jāiet! Bjorns ienāca tikai uz dažām minūtēm.

— Ha-ha! — es ļauni atcirtu. — Un šo pāris minūšu laikā jūs paguvāt noskatīties visus Spānijas diapozitīvus?

— Kur tu biji? — Aleksis paraudzījās manī nu jau ar aizdomām. — Un kur ir tava nolādētā automašīna?

Es sakniebu lūpas.

— Tu esi ļauna un bērnišķīga, — secināja Aleksis. — Tev sagādā prieku iedzīt man bailes.

— Jā, — es paziņoju.

Aleksis piecēlās un ar pārakmeņojušos seju devās uz vannas istabu. Pēc brīža es dzirdēju, ka viņš tīra zobus. Es paliku sēžam uz gultas un stīvi nolūkojos uz dzelteno papīriņu ar mazo, zēniski iešķībo sirsniņu. Tad pielēcu kājās un metos viņam pakaļ.

— Nē! — es iesaucos jau durvīs.

— Nē? — atvaicāja Aleksis, izņēmis no mutes zobu birstīti.

— Nē, man nepavisam nepatīk iedzīt tev bailes! Man žēl, ka tā iznāca, patiešām! — es turpināju jau rāmāk, un, atcerējusies Kasandras kārtīs izzīlēto ieteikumu, nolēmu izrādīt vēl dziļāku nožēlu un piedošanu. — Es tā negribēju.

Aleksis izspļāva zobu pastu un izskaloja muti. Tikai tad viņš pagriezās uz manu pusi.

— Man arī ir žēl, ka tā iznāca, — viņš teica.

No atvieglojuma man asaras saskrēja acīs. Es

izmisīgi pieglaudos pie puskailā Alekša.

— Es biju pie Kasandras, — es paziņoju, elsodama viņa krūšu spalviņās. — Bet automašīnu pametu pie konteineriem. Logs bija tā apledojis, ka es nevarēju redzēt cauri.

— Ak, tu nabadzīte! Es patiešām uzvedos neiedomājami stulbi!

— Nē, tā biju es, kas uzvedās stulbi. — Es biju patiesas nožēlas pilna.

— Nu labi. — Aleksis bija mani apskāvis cieši, cieši. — Mēs abi uzvedāmies diezgan stulbi.

— Es tevi mīlu, — es pačukstēju.

Tad Aleksis ar abām rokām satvēra manu seju un sāka maigi skūpstīt no tās nost asaras.

— Elizabet, manu dumiķīt, — viņš iesāka, — vai nāksi pie manis par sievu?

— Jā! — es iesaucos skaļi un nevilcinādamās ne sekundes daļiņu. —Jā, nākšu!

Pirmā, kam pienācās uzzināt šo jaunumu, protams, bija Hanna.

— Heiko man tā arī nepiezvanīja visu šo nedēļas nogali, — viņa drūmi pavēstīja, tiklīdz pārkāpu mūsu biroja slieksni un atkritu savā krēslā pie rakstāmgalda.

— Tev vajadzēja pašai braukt pie viņa, kā es tev ieteicu, — es atbildēju. — Skaidrs, ka viņš ir apvainojies.

— Ak, kur nu! Drīzāk jau priecīgs, ka nav jārūpējas par mani. Viņam tagad visi ceļi vaļā, lai spertu sānsoļus.

— Varbūt tu viņu velti apsūdzi, — es iebildu. — Tev taču nav nekādu pierādījumu! Galu galā, ikviens ir jāuzskata par nevainīgu tikmēr, kamēr nevar pierādīt pretējo.

— Ko tad es varu darīt? — Hanna nikni paliecās uz priekšu. — Slepeni viņu izsekot, slēpjoties aiz avīzes un saulesbrillēm? Vai varbūt noslēpties drēbju skapī? Pārmeklēt viņa kabatas? Izprašņāt kolēģus? Noklausīties ierakstus viņa automātiskajā atbildētājā?

— Tas visas ir lieliskas idejas! — es atsaucos.

— Un kāpēc gan ne?

— Nemūžam! — Hanna papurināja galvu.

— Nemūžam nenolaidīšos tik zemu, lai izspiegotu vīrieti. Nē!

Es bezpalīdzīgi apklusu. Mums vienkārši bija pārāk dažāds skatījums uz partnerattiecībām, tāpēc jebkāda diskusija par šo tēmu bija no sākta gala neauglīga. Hanna labu brīdi truli vērās grīdā.

— Nu labi, — viņa negaidīti teica. — Ja jau vajag, tad es to darīšu. Patiesības labad.

Es nolēmu — pārmaiņas pēc, lai novirzītu viņu no drūmajām domām, — parunāt par kaut ko patīkamu. Piemēram, par savu jauno laimi.

— Ko tu domā par precēšanos? — es iztālis apvaicājos.

— Vai tu esi traka? — Hanna pagrozīja pirkstu pie deniņiem. — Precēties tādā situācijā! Tas taču būtu pats stulbākais, ko mēs varētu izdarīt! Nemaz nerunājot par to, ka Heiko nemūžam nelūgs manu roku. Precēšanās esot priekš idiotiem — tā viņš vienmēr saka. Precoties tikai stulbeņi.

— Ak tā, — es teicu. — Tatad es, pēc viņa domām, esmu stulbene. Tas ir: būšu.

— Tu?! — Hannas acis no pārsteiguma kļuva gluži apaļas.

Es mēmi pamāju, laimē starodama.

— Paskat tik! Tad nu gan jums bijis romantisks izlīgums pēc tā vakarnakts strīda!

— Jā. — Es pamāju. — Un kā vēl!

Hanna piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam un apkampa mani.

— Novēlu visu to labāko, Elizabeti No visas sirds.

— Paldies! — es pateicos. — Ceru, ka nāksi mums par liecinieci?

— Jā, dabiski, — Hanna tūlīt apliecināja. — Tad man jāšuj jauna kleita. Kad tas notikums ir paredzēts?

— Par to mēs vēl neesam domājuši, — es atteicu. — Laikam pavasarī.

— Protams, ka pavasarī, — Hanna nopūtās. — Tad, kad ziedēs ķirši. Ja vien pa starpu kaut kas neatgadīsies...

Dīvaini, cik dažādi uz šo paziņojumu reaģēja radi un draugi. It īpaši jau precētie vīrieši savu prieku izrādīja pavisam atturīgi.

— Tad nu beidzot arī tu nonāksi tai pašā jūgā, — viņi teica Aleksim. — Nu jā, kāpēc gan tu būtu pelnījis kaut ko labāku nekā mēs? — Un tā tālāk un tā joprojām. Katrā ziņā no viņu izteicieniem varēja secināt, ka precēšanās nekādā gadījumā nav bijusi šo vīriešu pašu ideja. Un tad, it kā gribēdami cits citu sodīt par padošanos precēšanās vājībai, viņi mēnešiem ilgi maisos krāja alus pudeļu korķus un caur dokumentu iznīcinātāju izlaistu papīrus sīksīkas strēmelītes, lai pirmskāzu ballītē izgāztu visu šo cūcību līgavaiņa mājas priekšdārziņā. Grūti pateikt, kāpēc viņi tik nejauki rīkojās; laikam jau nespēja aizmirst riebumu, ar kādu pašiem pēc kāzām nācās vākt tamlīdzīgus atkritumus. Atriebība ir salda, un tā nu viņi gatavoja pārsteigumu nākamajam upurim.

Mums, par laimi, vēl nebija sava priekšdārziņā, tāpēc no korķu plūdiem nevajadzēja baidīties.

Pavisam negaidīti piezvanīja Alekša sērfošanas paziņa Bjorns. Viņš patiešām bija viens nekaunīgs tips, tā ka labi vien bija, ka man bija gājusi secen iespēja vakar vakarā iepazīties ar viņu aci pret aci.

— Tatad tu esi tā sieviete, kas savos tīklos noķērusi mūsu Aleksi! — viņš teica, kad es telefona klausulē biju nosaukusi savu vārdu. — Apsveicu!

Es samulsusi iesmējos.

— Drīzāk varētu teikt, ka otrādi. — Es centos būt asprātīga.

— Jā, jā, — atzinīgi noteica Bjorns, — tu esi gards kumosiņš, ja vien dzīvē izskaties tāpat kā fotogrāfijās, ko Aleksis man parādīja.

— Jā gan, — es pašapzinīgi atsaucos. Es neapstrīdami biju gards kumosiņš.

— Lai gan īstenībā tu nepavisam neesi Alekša tips, patiešām! The gcntlcmcn prcfer hlondes*, — sērfotājs pārgāja uz angļu valodu, — to es zinu no

’Kungi dod priekšroku blondīnēm. {Auglīt vai.) savas ilggadīgas pieredzes ar Aleksi. Man vienmēr nācās pārņemt viņa blondīnes tumšmataino draudzeni.

— Kā zināms, reizēm gaume mēdz mainīties, — mazliet aizkaitināta, es atcirtu. Ko gan šis tips iedomājas!

— īpaši tad, ja brunetei pūrā tik satriecošs gruntsgabals, — Bjorns mierīgi atteica. — Tu esi pārlieku izdevīga partija, lai Aleksis varētu atļauties būt izvēlīgs.

— Ko tu vispār gribi? — Es sāku kļūt nepacietīga. — Vispirms tu nez no kurienes uzrodies ar aizvēsturiskiem diapozitīviem un tagad nāc klajā ar ļaunprātīgiem mājieniem! Kas tu vispār esi viņam par draugu?

— Kāds, kurš vēl jums labu! — Bjorns iesmējās. — Varbūt tevi iepriecinās ziņa, ka man gan nav nekādas intereses par blondīnēm. Tieši otrādi, es uzskatu, ka gultā brunetes ir daudz...

— Toties mani, — es viņu pārtraucu, — neinteresē vīrieši, kuri sievietes uzskata tikai par kārdinošiem kumosiņiem un kuri nekaunīgi mēģina izjaukt laimīga pāra saskaņu, — un dusmīgi nometu klausuli. Kāda nekaunība!

Nabaga Aleksis, viņš droši vien pat nenojauta, kas viņa draugs ir par cilvēku. Es cieši nolēmu, ka šis Bjorns jau nu nekādā gadījumā netiks ielūgts mūsu kāzās un ka Aleksim nemaz nav jāzina par sava tā saucamā drauga zvanu. Šī cilvēka nekaunība viņu tikai nevajadzīgi sarūgtinātu.

Visi pārējie draugi un radi gan pauda sajūsmu par mūsu nodomu salaulāties.

Mana māsīca Suzanna piezvanīja no Pfalcas, lai pateiktos, jo mani precību plāni beidzot esot iedvesuši viņas draugam līdzīgu domu. Kad viņa tam izstāstījusi jaunumus, Bruno esot pielēcis no dīvāna, uz kura gulšņājis, un iesaucies, ka viņam esot sevis žēl.

— Kāpēc tad tā? — es nobrīnījos. Grūti bija iztēloties Suzannas draugu Bruno ar viņa simt desmit kilogramiem dzīvsvara izdarām kaut ko tādu, ko varētu dēvēt par lēkšanu no dīvāna.

— Nodokļu dēļ. Kā neprecēts pašnodarbinā-tais viņš taču maksā kā dumjš, — atteica Suzanna. — Kaut gan Bruno ir viltīgs kā lapsa, tomēr šajā ziņā pat viņš neko nevar iesākt.

— Izņemot precēties! — Man beidzot pielēca.

— Tieši tā! — Suzanna atsaucās laimīgā balsī. Nemaz ne tik sen viņa vēl bija mūsu dzimtas melnā avs, kaut gan šis apzīmējums nepavisam neatbilda viņas spilgtajai ārējai čaulai. Ar saviem koši zilajiem matiem, stilīgajām lupatām un septiņiem caurumiem ausu ļipiņās, kā arī rotu deguna skrimslī viņa ģimenes sanākšanās vienmēr nokļuva uzmanības centrā — kaut arī uz kopbildēm veidoja tikai krāsainu traipu kaut kur pašā maliņā. Par ģimenes leģendu bija kļuvuši arī viņas piedzīvojumi ar vīriešiem, kuri parasti bija vai nu neciešami garmataini nodriskātās ādas jakās ar uzlīmēm No Future, vai — ja nu tie bija kaut cik paciešami — precēti vīri ar mersedesiem, zīmoggredzeniem, krietni pāri piecdesmit. Mana māte un tantes, arī Suzannas māte, izmantoja viņu kā biedinošu paraugu, un tieši tāpēc viņa savā laikā bija kļuvusi man par elku, kura priekšzīmei vienīgajai ir vērts sekot. Tas viss kā pēc zibens spēriena mainījās tajā brīdī, kad Suzannas dzīvē ienāca Bruno. Jāatzīst, ka apstākļu sakritība bija neiedomājami labvēlīga Bruno, jo tieši tobrīd neglābjami un neatgriezeniski bija izjukusi Suzannas dzīvoklī izveidotā studentu komūna; arī naudas pieplūdums no mājām beidzot bija pavisam izsīcis. Laikam taču bailes no draudošā trūkuma un nabadzības noveda Suzannu pie tā, ka viņa pārcēlās uz dzīvi pie Bruno, turklāt jau tajā pašā dienā, kad abi bija iepazinušies. Jāsaka, ka mūsu ģimenē viņš visiem ļoti patika, visiem — izņemot mani. Jo šis Bruno nebija ne precēts virs ar mersedesu, ne arī garmatains tips ar uzlīmi. Viņš bija gluži ikdienišķs konsultants nodokļu jautājumos: garlaicīgs, pārēdies vīrietis ar bālu mēnesim līdzīgu seju, ko uztraukumā rotāja košsārti, apaļi plankumi. Viņam bija kases aparāts, ko viņš bija izrakstījis no preču kataloga, un šādi tādi īpašumi. Viņa vienīgā aizraušanās bija kaismīgas vēstules žurnāliem, kurās viņš aizstāvēja savas pilsoņa tiesības pret jebko un ikvienu. Jau ļoti jaunos gados viņš bija sapelnījis sev māju, ko tagad apdzīvoja kopā ar manu māsīcu. Par to Suzannai caurām dienām nācās gludināt viņa "kopšanai parocīgos", kā rakstīts reklāmā, poliestera kreklus...

Tātad šādas dzīves dēļ viņa bija metusi pie malas gan savas studijas, gan stilīgās drēbes, ausu un deguna riņķus, kā arī pieņēmusi Bruno dzīvesveidu — un ne tikai ārēji, bet arī iekšēji!

— Viņam tas nozīmē gandrīz sešsimt mārku ietaupījuma mēnesī! Ar pamatalgu — piecsimt deviņdesmit markām, par ko vairāk es tad viņa kancelejā nedrīkstētu pelnīt, — es starpību varētu saņemt uz rokas no viņa paša, — Suzanna stāstīja kā no grāmatas. — Turklāt tad mums no valsts pienāktos lielāks atbalsts par jumta telpu izbūvi, ko esam ieplānojuši. Un arī visādi citādi precēšanās mums būtu izdevīga. Bruno saka, ka pietiks reiz grūst naudu valstij pakaļā, jāprecoties esot tā kā tā. Es esmu tik laimīga!

— Tad jau skaisti, — es atteicu un nepatikā noskurinājos.

— Man būs līgavas kleita no Cilti Gcigcr par divarpus tūkstošiem mārku, — Suzanna turpināja. — Ta jau gandrīz gadu karājas skatlogā un katrreiz, kad es uz to garāmejot noskatos, es vēlos, kaut tā būtu mana. Tagad es to nopirkšu pati par savu naudu. Tīs būs mans pārsteigums, jo Bruno saka, ka nav vērts pirkt neko tādu, ko nevar valkāt arī pēc tam. Bet precas taču tikai vienreiz, vai ne? Ko tu par to saki?

Man atlika tikai piebalsot māsīcai. Lai gan viņas gadījumā arī tā viena reize, manuprāt, būtu lieka.

Manai mātei pēc šī paziņojuma asaras saskrēja acīs.

— Kaut jel tavs tēvs būtu to piedzīvojis! — viņa nopūtās, un tad arī es mazliet apraudājos. Mans tēvs nomira pirms pieciem gadiem. Ar Aleksi viņš pat iepazīties nepaguva.

— Viņi noteikti būtu viens otram patikuši, — es šņukstēju.

— Jā, par to es nešaubos, — māte atteica un papliķēja man pa muguru. Tad ieknieba vietā, no kuras sākas kājas. — Tikai pielūko, bērns, ka līdz kāzām tiec vaļā no kādiem pāris kilogramiem!

Kasandra, kā jau parasti, it nemaz nelikās pārsteigta. Es viņu satiku mājas priekšā, kad mēs abas iznesām atkritumu maisus.

— Kā nu ir? — viņa gribēja zināt. — Vai salabāt?

— Jā, — es atteicu. — Un pat vēl vairāk.

— Es jau arī jums raidīju visu labo enerģiju, cik vien man bija, — viņa apgalvoja. — Tīd nemaz nevarēja noiet šķībi. Bet tev būs jāienāk kādu dienu atkal, lai es varu izskaidrot tās atlikušās kārtis, ko toreiz izliku.

— Ak! — Es atmetu ar roku. Ar mani un Aleksi viss bija vislabākajā kārtībā. Es vienkārši nevēlējos apgrūtināt sevi ar iespējamiem negatīviem pravietojumiem. Lai novirzītu kaimiņienes uzmanību no kārtīm, es paziņoju:

— Man ir kāds jaunums!

— Ta jau man uzreiz likās! — nopriecājās Kasandra. — Tu jau zini, ka man šajā ziņā ir spēcīgi izteikta intuīcija. Tev ir labas ziņas sakarā ar tavu darbu, vai ne?

— Ne gluži, — es atteicu. — Daudz, daudz labāks jaunums. Mēs ar Aleksi precēsimies.

— Es taču teicu, ka man tā uzreiz likās! — Kasandra nopriecājās; viņa vienkārši bija nelabojama.

Arī Alekša māte par jauno ziņu priecājās.

— Man patīk plašas svinības, — viņa tīksmi sacīja.

— Tas nebūs nekādas plašās svinības, — Aleksis iebilda un ciešāk satvēra manu roku. — Mēs kāzas gribam nosvinēt ciešā lokā, tikai paši tuvākie radi un draugi. Tās neizvērtīsies ne par kādu gadsimta notikumu!

— Ta ir jūsu darīšana, — atteica Alekša māte, nelikdamās ne drusciņu vīlusies. Saviem gadiem viņa bija neparasti glīta sieviete: ļoti kopta, ar iecir-totiem blondiem matiem, solārijā nosauļotu ādu un gandrīz vai meitenes augumu. Patiesībā neviens viņai nedotu viņas gadus un arī neticētu, ka šai sievietei ir pieauguši bērni, nemaz nerunājot par mazbērniem. Aleksis un viņa brālis Kristofs nekad nesauca savu māti par mammu, bet vienmēr uzrunāja tikai vārdā, par Hildu, un tas viņu padarīja vēl par pāris gadiem jaunāku.

— Bet kā ar līgavas kleitu? — viņa jautāja. — Vai tad tā nebūs balta?

— Būs jau gan, — es mazliet nosarku. — Taču es negribu neko īpaši dārgu.

Hilda piekrītot pamāja ar galvu.

— Tev jau nemaz nepiestāvētu tāda īsta līgavas kleita ar mežģīnēm. Anjai, tai gan — viņa savā burvīgajā kleitiņā izskatījās patiesi jauka. Bet viņai jau arī ir tam piemērots augumiņš.

Es norīstījos, savaldījos un saspiedu Alekša roku labi cieši. Anja bija viņa brāļa sieva, bet viņu kāzas bija pirms trim gadiem. Pirms mēneša Kris-tofam ar Anju bija piedzimis jau otrs bērniņš. Ne Anjas figūra, ne viņas līgavas kleita manā atmiņā nebija saglabājušās kā kaut kas īpaši glīts un pievilcīgs. Aleksim, par laimi, tāpat.

— Es tikai priecājos, ka Elizabetei nav tāda pati gaume kā Anjai, — Aleksis iesmējās. — Viņa pat atkritumu maisā izskatītos krietni labāk par Anju!

Es atkal paspiedu Alekša roku, šoreiz aiz pateicības. Viņš vienmēr bija manā pusē.

— Nu, par gaumi jau nestrīdas, — Hilda piekāpīgā laipnībā teica. — Ta nu reiz tas ir, ka dažiem patīk plašas svinības, citiem atkal — tādas klusākas. Bet šā vai tā, kaut kāda sagatavošanās būs vajadzīga. Jāsastāda viesu saraksts, jāizvēlas un jāsarunā telpas, baznīca, mācītājs, jānopērk kleita, jāizsūta ielūgumi — lai cik mazas arī nebūtu kāzu svinības, tas viss tomēr prasa darbu. Kad taci jūs domājat tās rīkot?

— Maijā, — es atbildēju. — Kad ziedēs ķirši.

— Jau maijā?! — Hilda uz mirkli zaudēja savu izslavēto savaldību. — To nu gan jūs tūlīt izmetiet no prāta! Tik ātri noorganizēt kāzas vienkārši nav iespējams. Kaut vai ielūgumi vien: tie taču ir jā-izsūta trīs mēnešus iepriekš. Bet pirms ielūgumu drukāšanas ir jāzina, kur notiks mielasts un kurā baznīcā — laulāšana, tāpat ir jābūt norunātam svinību datumam un tā tālāk, un tā joprojām.

— Es iedomājos, ka mēs to varētu atzīmēt dārzā pie manas mātes, — es ieminējos. — Tur ir skaists dīķis ar ķiršu kokiem gar krastu. Tur nekas nebūtu jāsarunā.

— Dārzā? Un ja nu līst lietus? — Alekša māte sašuta.

— Tie daži viesi gluži labi satilps arī mūsu ziemas dārzā. Un šīs telpas ir iespējams ļoti skaisti izdekorēt.

— Nu, es gan neesmu redzējusi tavas mātes ziemas dārzu, — iebilda Hilda un kritiski nopētīja mani no galvas līdz kājām, — bet nespēju iedomāties, ka tādās telpās varētu notikt kāzu svinības. Ja vien atceramies, cik kupla radu saime ir jau Aleksandram vienam pašam...

— Mēs lūgsim tikai pašus tuvākos radus, — mātei atgādināja Aleksis.

Taču Hilda jau atkal bija saņēmusi sevi rokās un laipni uzsmaidīja dēlam.

— Ak tu mīļo Dieviņ, kādi jūs vēl esat bērni! Ta vien šķiet, ka jūs šo lietu gribat mazliet par daudz vienkāršot. Kas tad ir paši tuvākie radi? Vecāki, brāļi un māsas, vai ne? Tātad citu nevienu jūs nelūgsiet?

— Tieši tā, — es atbildēju. — Un vēl draugus, dabiski.

— Un kā tad būs ar tanti Zelmu? — Hilda jautājoši uzlūkoja Aleksi. — Viņa taču ir tava krustmāte.

— Tikai pašus tuvākos radus, — spītīgi atkārtoja Aleksis. — Tā mēs norunājām, Elizabete un es.

— Bet Zelma būs sarūgtināta līdz sirds dziļumiem, tu taču saproti! Turklāt tagad, kad viņa atkal ir tik ļoti slima... Jau trešo reizi ar vēzi pa sieviešu līniju, un šoreiz patiešām rādoties ļoti bēdīgi, tā man teica Paula.

Aleksis noraidoši purināja galvu, bet man gan sametās tantes Zelmas žēl.

— Lai taču viņa nāk! — es iesaucos. Viena tante šur vai tur — no tā taču nekāda liela nelaime necelsies. Un varbūt līdz tam laikam viņa jau būs mirusi, nabaga tante.

Hilda savaldīgi pasmaidīja.

— Ja jūs aicināt Zelmu, tad būs jāielūdz arī Paula. Viņas taču abas dzīvo vienā mājā. Un bērnībā tev tante Paula bija vēl mīļāka par tanti Zelmu.

— Nē-e, nu tu redzi, pie kā tas noved! — iesaucās Aleksis. — It kā tieši šī iemesla dēļ mēs nebūtu norunājuši novilkt striktu robežu! Jo pietiek iesākt tikai ar šīm divām, kad, protams, viņas nevarēs iztikt bez onkuļa Heinca un onkuļa Frīd-helma; Dievs sargi no tā, ka viņi pa visiem vēl nesadomā paņemt līdzi to krunkaino briesmoni suņa iz n ka tā! Tāpēc paliks tā, kā nolēmām: tikai pašus tuvākos radus!

Es atkal paspiedu viņa roku. Aleksim piemita kaut kas cildens, kad viņš cīnījās par mūsu tiesībām uz suverenitāti.

— Un kā būs ar tavu brālēnu Jensu? — Hilda vēl nebūt negrasījās padoties. — Pagājušo gadu jūs abi bijāt ielūgti uz viņa kāzām un tur pārnakšņojāt. Viesnīcā, bet par pliku velti! Tagad taču jūs vienkārši nedrīkstat Jensu neņemt vērā.

Aleksis nopūtās.

— Mūsu kāzas bija iecerētas kā mazas, klusas svinības ģimenes lokā. Nevis izrāde.

— Kāzas vienmēr ir liela izrāde, — pamācoši noteica Hilda. Te pēkšņi viņai iekrita prātā vēl kaut kas: — Vai savam tēvam tu to jau pateici?

Es jutu, kā saraujas Alekša plauksta manā rokā, taču viņa balss skanēja pilnīgi mierīgi, kad viņš atteica:

— Mēs esam ielūgti pie viņa uz vakariņām piektdien. Tad arī pateiksim.

— Viņš paliks zilimelns no dusmām, ja jūs neielūgsiet viņa draugu Hugo, — pareģoja Hilda, kura pirms desmit gadiem bija šķīrusies no Alekša tēva tieši tāpēc, ka tas nemitīgi staigājis apkārt zili melns no dusmām. — Tavu brāli Kristofu taču onkulis Hugo pat salaulāja.

— Bet Hugo ir katoļu priesteris, — Aleksis iebilda. — Mēs ar Elizabeti gribam laulāties evaņģēliskajā baznīcā.

— Kā, lūdzu? Kāpēc gan? Tu taču neesi luterticīgs!

— Es ne, bet Elizabete. Un man pašam, tu jau zini, tas ir absolūti vienalga. Es nekad neesmu interesējies par baznīcu!

— Arī es ne, — Hilda teica, — bet tavs tēvs gan trakos, kad to padzirdēs.

Alekša plauksta manā rokā atkal nodrebēja. Es mierinoši to paspiedu.

— Mums ir vienalga, — es teicu Mildai. — 1as ir mūsu kāzas, tāpēc mēs nevienam neļausim mūs izkomandēt.

'Arī tev ne," es domās piebildu. Es vēl nebiju aizmirsusi, ko vēstīja kārtis: ledus auksta aprēķinātāja, jā, tāda Milda patiešām bija.

— Dabiski, ka ne, — Alekša māte negaidīti miermīlīgi piekrita. — Es jau nu būšu pēdējais cilvēks, kas mēģinās iejaukties.

— Maijs nekādā gadījumā neder, — paziņoja Horsts, Alekša tēvs. Viņš bija liela auguma, spēcīgs vīrs ar kupliem, baltiem matiem, veselīgu sejas krāsu un ļoti gaišām, gandrīz ūdeņaini zilām acīm. Viņa lielie, mazliet izrieztie zobi vērās vaļā tik plaši, ka es skaidri redzēju, kā viņš košļā cūkas cepeti: vispirms gaļa saira pa šķiedrām, tad pārvērtās pelēcīgi brūnā putriņā.

Es nodūru acis savā šķīvī. Tur bija cūkas cepetis ar kartupeļiem un fenheļa lapiņām. Fenheļa salātus es nevarēju ciest ne acu galā. "Man tikai gaļu un kartupeļus!" es biju iesaukusies, bet Horsts tik un tā bija man iekrāvis šķīvī lielu karoti šo neciešamo salātu. Šajā mājā bija likums, ka jāēd viss, kas likts galdā. Es demonstratīvi ar dakšiņu aizstūmu bālgani zaļo draņķi uz šķīvja otru malu un drīksniņu pa drīksniņai attīrīju kartupeļus no salātu paliekām. Horsts pavadīja manu darbošanos ar nikniem acu skatieniem. Viņš jau sen bija secinājis, ka esmu slikti audzināta.

— Maijā tas nenotiks! — viņš nepielūdzami atkārtoja. — Mēs ar Silviju maijā gatavojamies braukt uz Portugāli.

Silvija bija Horsta otrā sieva, ar kuru kopā viņš dzīvoja šeit — mājā, kur pirms tam bija divdesmit piecus gadus nodzīvojis kopā ar Alekša māti. Aleksis apgalvoja, ka kopš viņa mātes laikiem šajā mājā nekas nav mainījies — tās pašas mēbeles, aizkari un pat tās pašas gleznas pie sienām. Es gan spēju saprast, ka Hilda neko no tā nebija gribējusi ņemt līdzi jaunajā dzīvē, bet Silvija, Horsta otrā sieva? Acīmredzot viņai nebija absolūti nekādas vēlēšanās pārveidot savu apkārtni pēc pašas prāta. Viņai pietika ar to, ka Hildas vecajās vāzēs tika ielikti svaigi ziedi, un Alekša tēvam tas vēl jo vairāk bija vienalga. Patiesībā viņam tas bija pa prātam, jo viņam riebās jebkādas pārmaiņas.

— Kad Karola precējās, viņa vispirms apjautājās, kad tas būtu izdevīgi mums, — norūca Horsts. Karola bija Silvijas meita no pirmās laulības. Atskanot meitas vārdam, arī Silvija pacēla skatienu.

— Jā, — viņa nopūtās. — Tas bija ļoti skaistas kāzas. Tas bija jūnijā.

— Nu redziet! — izsaucās Horsts.

Aleksis vēl joprojām neko neiebilda. Tātad tas bija jādara man! Mazliet par strauju nolikusi nazi un dakšiņu blakus šķīvim, es visai agresīvi paziņoju:

— Toties jūnijā mēs nevarēsim!

Horsts sarauca uzacis un caururbjoši noskatīja mani no galvas līdz kājām. Es izturēju viņa skatienu ar mazliet piemiegtām acīm.

— Un kālab gan ne? — Alekša tēvs beidzot noprasīja.

— Tāpēc, ka jūnijā mums ir citi plāni, — es ļoti izvairīgi atteicu.

Vismaz ar galvu Aleksis pamāja, tādējādi apstiprinot manus vārdus. Horsts nikni norāva sev priekšā aizlikto salveti, saburzīja to un saknieba lūpas. Silvija uzlika savu plaukstu uz vīra rokas.

— Varbūt mēs varētu izbraukt mazliet vēlāk, — viņa ieminējās. — Biļetes taču vēl nav pasūtītas.

Biļetes viņiem pat pasūtītas nebija! Žēl gan!

— Maijā tur ir vislabākais klimats, — atņurdēja Horsts. — Vēlāk būs par karstu. Nē, šajā lietā pēdējais vārds vēl nav pateikts!

Nopūtusies Silvija ķērās pie galda novākšanas, un es devos viņai palīgā. Aleksis un Horsts palika sēžam pie galda un klusējam.

— Jūs viņu ļoti aizvainojāt, — Silvija virtuvē ierunājās. — Viņš ir tik jūtīgs.

— Viņš vienkārši pārāk ātri apvainojas, — es atteicu. — Tiklīdz kaut kas nav pēc viņa prāta, cauri ir.

Silvija neko neatbildēja.

Mājupceļā es izteicu Aleksim pārmetumus, ka viņš visu runāšanu atstājis manā ziņā.

— Tu taču viņam visu pateici ļoti skaidri un saprotami. — Aleksis paraustīja plecus.

— 1 Iorsts ir tavs tēvs, nevis manējais, — es atgādināju.

— Tur jau tā lieta! — Aleksis nopūtās. — Tu neesi stāvējusi viņa priekšā kā mazs bērns. Ik reizi, kad viņš uz mani paskatās ar to dusmīgo un pārmetošo skatienu, es jūtos kā puišelis, kurš pārnesis no skolas sliktu liecību.

— Bet tu vairs neesi mazs puišelis! — es iesaucos. — Tu esi pieaudzis un panākumiem bagāts vīrietis. Padomā kaut vai par savu Karlsrūes projektu! Turklāt tu esi inteliģents, jūtīgs, mērķtiecīgs un arī ļoti seksīgs...

— Ko tu teici? — Aleksis pēkšņi pagrieza stūri pa kreisi, uz vientuļu stāvvietu mežmalā. — Vai patiesi?

— Jā, — es atbildēju. — Es nezinu nevienu, kurš būtu pārāks par tevi.

Aleksis izslēdza motoru.

— Pasaki to vēlreiz! — viņš pieprasīja.

— Es tevi mīlu, — es teicu un noskūpstīju viņu. — Vai tu zini, ka mēs vēl ne reizi neesam mīlējušies automašīnā?

— Es esmu sagatavojies uz jebkuru nejaušību, — paziņoja Aleksis un ar brīvo roku atrāva vaļā cimdu nodalījumu, no kurienes izvilka paciņu prezervatīvu. Kādu sekundi es lauzīju galvu par to, kāda velna pēc Aleksim tur glabājas tādas lietas, bet tad nedomāju vairs ne par ko.

Pie pilnas apziņas es nācu tikai pēc vairākām minūtēm, un tad galvenais jautājums, kas mani nodarbināja, bija: ko darīt ar rokas bremzi, kas iespiedusies man mugurā? Kreisā kāja bija notirpusi, bet labā — aizķērusies aiz šķiltavu degļa. Bija aizdomas, ka radio slēdža nospiedums uz mūžīgiem laikiem paliks mana apakšdelma mīkstumā. Apakšbikses ķirinājās kā pinekļi man starp kājām, un es atviegloti uzelpoju, kad Aleksis, uz rokām balstīdamies, iezvēlās atpakaļ vadītāja sēdeklī.

— Mjā, — es iesāku, — zināms jaukums jau bija arī tā, tomēr gultā, vienalga, ir patīkamāk. Ērtāk.

Aleksis neatbildēja. Viņš saspringti vērās kaut kur lejup.

— Sasodīts! — viņš beidzot izdvesa.

— Kas ir?

— Prezervatīvs saplīsis.

Es ieslēdzu mašīnā apgaismojumu un arī sāku vērties lejup, viņam starp kājām.

— Ak nē! — es nostenējos.

— Šodien ir tava desmitā diena, — Aleksis paziņoja aizkapa balsī. — Apaugļošanās iespējamība ir vismaz trīsdesmit procenti.

Ak, ne jau par to es tik ļoti uztraucos!

— Ko lai iesākam, ja kaut kas no tā draņķīgā prezervatīva palicis manī iekšā? — es ievaimanājos. — Ak, mans Dievs, no tā taču noteikti var nomirt!

— Nekā netrūkst, — Aleksis paziņoja, kad bija rūpīgi izšķirojis visus gļotainos saplīsušā prezervatīva pārpalikumus. Es nespēju piespiest sevi paskatīties uz šo procesu.

— Skaties, te viss ir! — Aleksis mēģināja mani nomierināt, un es nolēmu labāk ticēt Aleksim uz vārda.

Hannai bija apsarkušas acis un uztūkuši plakstiņi.

— Visu cauru sestdienu es nonīku pie Heiko mājas ārdurvīm, — viņa ziņoja. — Sēdēju savas māsas automašīnā, noslēpusies aiz avīzes un saulesbrillēm.

— Nē! — es sašutusi iekliedzos.

— Tagad arī tu teiksi, ka tā neklājas darīt. Skaidrs, ka teiksi?! Jo tā patiešām ir sevis pazemošana.

— Nē jel! — Es gandrīz vai kliedzu.

— Ir gan pazemošana, — Manna toties pārgāja uz čukstiem. — No pulksten desmitiem rītā līdz trijiem pēcpusdienā vispār nekas nenotika. Es klausījos radio un notiesāju visu līdzpaņemto pārtiku. Un pati sev likos neiedomājami stulba.

Hanna izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un atšķirtu nolika sev priekšā uz rakstāmgalda. Viņas balss kļuva vēl klusāka.

— Pulksten piecpadsmitos trīsdesmit trijās namā iegāja kāda blondīne, un pulksten piecpadsmitos četrdesmit piecās viņa iznāca laukā. Ar Heiko zem rokas.

— Ak, mans Dievs! — es nočukstēju. — Un uz kurieni viņi devās?

— Kā lai es to zinu? — atteica Hanna, pēkšņi atkal runādama normālā skaļumā. — Vai tiešām tu iedomājies, ka es būtu riskējusi sarīkot šiem pakaļdzīšanos? Nē, es mierīgi nogaidīju, kamēr šie atgriezās. Tas notika pulksten septiņpadsmitos četrdesmit trijās. Šoreiz viņi pa ceļam no automašīnas līdz mājām skūpstījās. Trīs reizes. Turklāt es pamanīju, ka šī blondīne patiesībā nav nekāda blondīne, bet ir balinājusi matus. Matu saknes viņai bija tumšas.

— Un tālāk?

— Tālāk nekas. Viņi ārā vairs neiznāca. — Hanna atkal ielūkojās savā piezīmju grāmatiņā. — Pulksten septiņpadsmitos piecdesmit sešās virtuvē iedegās gaisma, un pulksten astoņpadsmitos četrdesmit tā atkal nodzisa.

— Un tad...?

— Nu, ap pulksten divdesmit diviem es beidzot nolēmu braukt mājās. Bija auksti, turklāt vai tad es patiesībā jau nebiju uzzinājusi visu, ko gribēju zināt?

— Jā, bet kāpēc tu neielauzies dzīvoklī un ne-iešāvi lodi viņiem krūtīs?

— Pirmkārt, — Hanna pasmīnēja, — man nebija dzīvokļa atslēgas, otrkārt, nebija pistoles. Un, galu galā, es vairs gribēju tikai vienu: nokļūt mājās, savā gultā.

Es paliecos uz priekšu un noglāstīju draudzenes roku.

— Man ļoti žēl, ka toreiz tev nenoticēju. Heiko patiešām ir īsts draņķis! Viņš vienkārši nav pelnījis kaut ko tik labu kā tu.

— Es jau to zinu, — atteica Hanna, un viņas acis pieplūda asarām. — Bet pašu sliktāko tu vēl neesi dzirdējusi. Visu nedēļas nogali es lauzīju galvu par to, kā lai Heiko tā krietni atmaksā. Es gribēju teikt: tā, lai viņš pa īstam sajustu! Es gribēju saraut mūsu attiecības tā, lai viņš to ilgi atcerētos. Lai viņš to paturētu prātā uz visu mūžu! Es kalu visādus plānus un iznēsāju visskaistākās idejas, patiešām. Ja es spētu viņu pārliecināt, ka pati pametu viņu, jo esmu atradusi citu vīrieti, kam piemīt viss, kā viņam nekad nav bijis, — jā, tad tas patiešām salauztu viņa sirdi. Vai vismaz iedomību, kuras viņam nekad nav trūcis.

Hanna uz mirkli apklusa. Tad atsāka:

— Bet tad pienāca svētdienas pēcpusdiena, un pēkšņi viņš stāvēja manā priekšā. Ar šiten ta-ā-ā-ādu seju. Viņam esot ar mani jārunā, tā šis paziņoja. Un, pirms es paguvu pārņemt iniciatīvu savās rokās, viņš atzinās, ka esot iemīlējis citu sievieti.

— Ak nē! — es līdzjūtīgi izsaucos.

— Viņš negribot nodarīt man pāri, viņš teica, tomēr šādos apstākļos, viņaprāt, labāk būšot, ja mēs pārtraukšot savas attiecības. Katrīna, tā saucot viņa jauno simpātiju, esot par pilnīgu atklātību un godīgumu; viņa man noteikti patikšot, kad mēs iepazīšoties... Un visas šīs runas laikā es tā arī nebiju pateikusi ne vārdiņa, vai saproti?

— Un tad tu ķēries pie pannas? — es cerīgi apvaicājos.

— Nē, pat tam man vairs netika dota iespēja. Heiko paziņoja, ka viņam nemaz vairs neesot laika. Katrīna gaidot viņu mašīnā, jo viņi kopā gribot apmeklēt Heiko vecākus. Viņš man kādreiz vēl piezvanīšot, tā viņš paziņoja un prom bija. Es pēc tam atlikušās četrpadsmit stundas nogaudoju bez pārtraukuma — to laikam var redzēt pēc mana izskata. N-jā, tas laikam būtu viss. — Hanna piespieda pie acīm papīra salveti, kas bija piesūcināta ar "ādu atsvaidzinošām dabīgām vielām". — Tagad pastāsti, kā tu pavadīji nedēļas nogali!

— Pastāv iespēja, ka esmu stāvoklī, — es drūmi paziņoju.

— Cik dienas pāri laikam? — tūlīt gribēja zināt Hanna.

— Vēl nevienas, — es atzinos. — Šodien ir mana cikla divdesmit astotā diena. Bet es jūtos kaut kā ļoti savādi.

— Nav jau nekāds brīnums, — Hanna mierinoši atsaucās. — Ir taču otrdiena, kad kuru katru

brīdi pie horizonta parādīsies tavas mammas ar saviem brēkuļiem!

— Nē, šoreiz tas nav no tā, — es iebildu un domās atkal skatīju pretīgo saplēsto prezervatīvu. — Kvalitātes tests tam bija ar atzīmi "ļoti labi", vai spēj to iedomāties?

— Nespēju noticēt, — Hanna ieķiķinājās, galvu nogrozījusi. Viņa jau vairākkārt bija noklausījusies manu bēdu stāstu par saplēsto prezervatīvu un katrreiz par to ķiķināja. — Laikam jūs ar to būsiet darījuši neprātīgas lietas. Es teiktu: kaut ko pavisam traku. Vī-dieniņ, kad es iedomājos par visām tām pārbaudēm, kādām ražotāji pakļauj šos gumijas nieciņus... Un kaut ko tādu jūs spējāt saplēst!

— Un tas viss par mūsu, par nodokļu maksātāju naudu! — Es sapīku. — Nē, vismaz es tos vairs nemūžam nepirkšu! — es paziņoju un piecēlos. Mātes no pirmās grupas iepriekšējā reizē bija pamanījušas pie griestiem kādu citas grupiņas darinājumu: tualetes papīra ruļļmobili. Viņas par to bija tādā sajūsmā, ka katrā ziņā gribēja šodien pašas iemācīties tādu pagatavot. Es pirms tam biju piedāvājusi citu, manuprāt, daudz patīkamāku nodarbošanos: iepazīstināt bērnus ar krāsu. Tas tika darīts tā: atbilstoši mūsu namā jau pārbaudītai pedagoģiskajai koncepcijai tika iejaukta pilnīgi nekaitīga krāsviela, ko varēja patīkami iesmaržināt ar ēteriskām eļļām, un tad pietiekami apkurinātā telpā, protams, pusplikiem bērniem ļāva pa to

mīcīties. Aiz higiēniskiem apsvērumiem bija ieteicams mazuļiem uzlikt pamperus — un tad viņiem varēja dot pilnu vaļu, jo krāsa (tas bija pilnīgi droši pārbaudīts) neatstāja nekādas pēdas uz ādas. Lai gan es ar putām uz lūpām slavēju šo metodi, grupa tomēr pastāvēja uz savu tualetes papīra auto. Sī bija mūsu pēdējā nodarbība pirms Ziemassvētkiem, tāpēc neredzēju iemeslu liegt viņām to prieku. Mūsu neizsmeļamajos bezvērtīgo materiālu krājumos sa-* meklēju labi daudz līmlentes, šķēru, krāsainas vilnas dzijas un tualetes papīra ruļļu un nokrāvu to visu uz galda. Tad riebumā nodrebinājos un apņēmos, ka kopā ar savu bērnu gan es nekādā gadījumā nebūvēšu neko tik atbaidošu.

Pamazām saradās pirmās grupiņas mātes. Bērnu ratiņus atstājušas gaitenī, tās, mazliet vilcinādamās, stiepa šurp savus bēbjus kopā ar pamperu un banānu krājumiem. Viņas sasveicinājās ar mani ļoti atturīgi, turpretī es viņām laipni uzsmaidīju — šī taču bija pēdējā nodarbība, pēc kuras sekos Ziemassvētku brīvdienas.

— Šodien mēs mazliet izmainīsim parasto kārtību. Vispirms pievērsīsimies "atklāsmēm", — es paziņoju, ar to domādama nodarbības daļu, kurā mātes pēc kārtas atstāsta savu šīsnedēļas gaišāko piedzīvojumu vai retos sajūsmas mirkļus saskarē ar bērnu. — Un atlikušo laiku veltīsim šim te, — es ar plašu rokas vēzienu norādīju uz vietu, kur karājās ruļļmobilis. Mātes pārsteigtas skatījās turp. Es arī paskatījos — un izbīlī sastingu.

Tualetes papīra brīnuma vairs nebija. Tagad tā vietā karājās tāds kā milzu kāpurs no alus kausu paliktņiem. Šis tārps bija nokrāsots zaļš, un tam bija pielipinātas neskaitāmas mazas ķepiņas no sārtas papes.

— Cik bu-urvīgi! — mātes vienā balsī iesaucās.

— Ta nu gan ir dievīga ideja! — pat Maike atļāvās paslavēt. — Nu, Anabela, kā tev patīk šis tārpiņš?

Anabela, dabiski, neko neatbildēja, jo vēl neprata runāt.

— Tas jau ir daudz burvīgāks par to automobili, — zīdaiņa vietā atbildēja pārējās mātes. Es neuzkrītoši pakāpos sānis, ar savu muguru aizsegdama ruļļmobiļa pagatavošanai sagatavoto tualetes papīru.

Maike labvēlīgi palūkojās uz mani.

— Es domāju, ka pārstāvēšu mūsu visu viedokli, ja izteikšu tev komplimentu. Man šķiet, ka šis kāpurs ir lielisks — daudz piemērotāks bērnu attīstībai. Burvīgi!

— Man arī tā likās, — es ar prieku paziņoju. Mūsu neizsmeļamajos materiālu krājumos netrūka ne alus kausu paliktnīšu, ne zaļas krāsas, ne arī sārtas papes. — Bet, ja nu kāda tomēr gribētu taisīt ruļļfnobili, tad nav problēmu! Atnesu jums arī tualetes papīru! — es īsti rafinēti piemetināju.

— Burvīgi! — atkārtoja Maike. Arī pārējās mātes uzlūkoja mani ļoti atzinīgi. Man sametās gandrīz vai silti ap sirdi.

— Nē, es pavisam noteikti esmu stāvoklī, — pēc nodarbības es paziņoju Hannai. — Ja jau pat šīs pretīgās mammas manī vairs neizraisa ne mazāko agresivitāti.

Arī Hannai tā likās pietiekami droša pazīme.

— Vai man neaizskriet līdz aptiekai un nenopirkt tev grūtniecības testu? — viņa ierosināja. — Es to izdarīšu viens un divi, kamēr tu vadīsi nodarbību otrajai grupai.

Es mazliet pavilcinājos, tad piekritu.

— Es uzreiz sapratu, ka esmu stāvoklī, — stāstīja Angela no otrās grupas, kad mēs sasēdāmies dzert kafiju. — Es to zināju burtiski uzreiz, jau tajā pašā momentā.

— Pēc kā tu to varēji zināt? — es bailīgi pavaicāju.

— la bija tāda dīvaina sajūta, — Angela ļoti aptuveni paskaidroja. — Es pēc tam izdzēru pus-pudeli sarkanvīna un iegāju ļoti karstā vannā, bet nekas vairs nelīdzēja. Un paldies Dievam! — viņa steidzīgi piemetināja, uzmetusi skatienu savam dēlēnam, kas turpat netālu kūleņoja.

Es domīgi ieklausījos sevī. Dīvainu sajūtu netrūka, bet, kura no tām varētu nozīmēt grūtniecību, — to es nudien nezināju.

— Es pilnīgi noteikti esmu stāvoklī, — es paziņoju Hannai, kuras acis vairs nebija tik briesmīgi aiztūkušas.

— To mēs tūlīt redzēsim, — viņa atteica un parādīja man grūtniecības testu, kuru nupat bija atnesusi no aptiekas. — Šite tev ir jāiečurā un pāris minūtes jāpagaida — un tad mēs visu zināsim precīzi. Tu zināsi un es arī.

Es atplēsu paciņu un izstudēju lietošanas norādījumus.

— Kā tu domā, vai Aleksis priecāsies?

Hanna tikai paraustīja plecus.

— Iespējams, — viņa atteica.

— Viņš noteikti priecāsies, — es pārmetoši sacīju un aizdrāzos uz tualeti pačurāt. Ar testa caurulīti rokā es notu pos virs brilles un tikai tad pamanīju savās biksītēs pretīgi sarkanu traipu. Un tās bija manas labākās krēmkrāsas zīda biksītes! Es iemetu grūtniecības testa caurulīti atkritumu kastē, kas bija paredzēta izlietotajām paketēm, un nezināju, vai man priecāties vai bēdāties par to. Visvairāk man bija žēl biksīšu.

— Ta ir labāk, — Hanna mani mierināja. — Vismaz kāzās tev nebūs jādejo uz grūtām kājām.

— Jā, — es piekritu. — Grūtniece ar plīvuru galvā izskatītos stulbi.

Tikai pavisam īsi pirms darba beigām man ienāca prātā, ka Aleksis šovakar nemaz nepārnāks mājās, tātad nevarēs nosvinēt kopā ar mani priecīgo faktu, ka uz kāzām es vēl nebūšu grūtniece. Sakarā ar savu pirmo lielo projektu Aleksis tagad pa Karlsrūi vien dzīvoja. Vakar tur sākās būvdarbi, kurus Aleksis bija apņēmies pārraudzīt ik uz soļa, tāpēc viņš palika pa nakti viesnīcā, lai varētu ierasties būvlaukumā jau septiņos no rīta.

Es ieskatījos pulkstenī. Šajā laikā Aleksis noteikti brauca mašīnā, tātad man bija cerības sazvanīt viņu pa autotelefonu. Es pagaidīju, līdz Hanna aizgāja mājās — sarunas pa mobilo bija tik bezdievīgi dārgas, ka pat viņai nebija jāzina, ka es tādas atļaujos — uz firmas rēķina, saprotams.

— Hallo, — savienojuma otrā galā, pavisam negaidot, atsaucās sievietes balss.

— Kas pie aparāta?

— Tanja Breiere, — balss atbildēja. — Hallo! Ar ko jūs gribējāt runāt, lūdzu?

— Ar savu... ē, ar Aleksandru Baumu, — es sāku stostīties. Ak Dievs, tā taču bija Tanja Breiere, tā stulbā praktikante! Interesanti, kas gan viņai meklējams Alekša mašīnā?

— A, tā esat jūs, — tas skuķis novilka. — Mazliet uzgaidiet. Man vispirms viņš jāatrod.

Pagāja vismaz trīsdesmit sekundes, līdz klausuli satvēra Aleksis. Daudz vēlāk, jau pēc Lielā Kraha, Hanna man vaicāja, ko īsti es esot domājusi šo trīsdesmit sekunžu laikā. Neko, es viņai atbildēju, un tā bija tīra patiesība. Es tiešām neko nedomāju.

— Aleksandrs Baums pie aparāta.

— Vari priecāties.

— Par ko?

— Vai atceries mūsu autonumuru?

— Protams, — Aleksis atteica, ne mirkli nevilcinādamies. — GL-HP 310. Kāpēc tu vaicā?

— Ne jau to, — es iesmējos kā kutināta. — Es vaicāju, vai tu vēl atceries to numuru, ko mēs uztaisījām automašīnā pirms trim nedēļām. Stāvvietā, ceļa malā. Spīdēja pilns mēness.

— Ak tu par to numuru! — atsaucās Aleksis. — Kā tad, ka atceros. Man vēl tagad no tā ir zilumi.

— Bet visādi citādi tas ir palicis bez jūtamām sekām.

— Labi gan. — Aleksis atviegloti nopūtās.

— Kāpēc tā praktikante atbild uz tava mobilā telefona zvaniem?

— Mēs vēl joprojām atrodamies būvlaukumā, un telefonu apkalpot irTanjas uzdevums. Citādi es ne atkauties nevaru no uzmācīgiem zvaniem.

— Cik jauki, — es secināju. — Vai viņa arī ir apmetusies tajā pašā viesnīcā, kur tu?

— Nē, — Aleksis atteica. — Viņa šovakar brauks mājās. Lai gan es labprāt vēl būtu patērzējis ar viņu par tevi. Ar viņu ir tik jauki sarunāties. Tanja jau zina par tevi gandrīz visu, bet man vēl aizvien ienāk prātā kaut kas jauns. Man tevis šonakt ļoti pietrūks.

— Un man vēl vairāk, — es ar ilgām atsaucos.

— Es tev vēlāk piezvanīšu no viesnīcas, un tad mēs sarīkosim īsti karstu telefonseksa seansu, — Aleksis ierosināja. — Cauru nakti.

— Šeit rakstīts, ka tiesa ir attaisnojusi to sievu, kas izkastrēja vīru ar elektrisko nazi, — nākamajā rītā paziņoja Hanna, rādīdama man īso ziņu, kas bija publicēta rīta avīzē. — Kā tu domā, vai tā manta nebūs pārāk dārga?

— Kāda manta? — es nesapratu, jo domās biju aizklīdusi ļoti tālu. Tad smagi nopūtos. — Ak, Hanna, man tik grūti vienai! Vakarnakt es mūsu lielajā gultā jutos briesmīgi vientuļa un pamesta. Lai gan mēs veselas divas stundas runājām pa telefonu. Es nesaprotu, kā tu spēji izturēt bez Heiko caurām nedēļām! Ai, lūdzu, piedod, es negribēju tev to atgādināt!

Hanna vēl joprojām pētīja avīzes rakstu.

— Šeit rakstīts, ka tas laulenis licis sev atkal piešūt nogriezto daiktu un ka tas pilnībā atguvis funkcionēšanas spējas. Vai tu tam tici? Man šķiet, ka viņš jau gribētu gan, lai tā būtu, bet...

Kad es neatbildēju, viņa papurināja galvu.

— Nē, tad jau labāk to tūlīt nolaist tualetes podā. Lai vairs nevarētu piešūt.

— Tu esi nejauka, — es teicu.

— Es? — Hanna no tiesas sadusmojās. — Man ir salauzta sirds! Deviņus gadus mēs abi nodzīvojām kopā — nevar taču divās dienās pārvarēt un aizmirst šādas attiecības, it kā tādu nemaz nebūtu bijis! īpaši jau tad, ja tu šim nelietim esi upurējusi savus labākos gadus. Nē, priekš viņa pat kastrācija vēl ir daudz par labu...

— Lūdzu, piedod, — es teicu. — Es visu laiku domāju tikai par sevi.

— Tu esi iemīlējusies naiva romantiķe, — atteica Hanna. — Es arī tāda biju, pirms dzīve man iemācīja saskatīt vīrieša patieso dabu.

— Khm, khm, — pēkšņi kāds ieklepojās. Mēs ar Hannu no pārsteiguma satrūkāmies. Biroja durvīs stāvēja jauna sieviete brūnā ziemas mētelī un dīvaini smaidīja savā nodabā. Viņa acīmredzot bija ieslīdējusi klusi kā kaķe.

— Kā varam jums palīdzēt? — apvaicājās Hanna.

— Vai jūs esat Jensenas kundze?

— Nē, tā ir viņa. — Hanna parādīja uz mani.

Jaunā sieviete atglauda aiz auss mirdzoši blondu

matu šķipsnu un nopētīja mani no galvas līdz kājām. Tas ir, ne līdz kājām, bet līdz rakstāmgalda virsai, bet tad skatiens slīdēja atkal pār krūtīm un pievērsās sejai.

Man neatlika nekas cits kā tādā pašā garā blenzt uz viņu. Blondīne bija jauna — augstākais, divdesmit divus gadus veca, gludu, sārtu ādu, nevainīgi zilām neaizmirstulīšu acīm un strupu, mazliet uzrautu degu n teli.

— Jūs vēlējāties runāt ar mani? — es beidzot noprasīju.

— Jā, — meitene nopietni atbildēja, bet tad negaidot atkal pasmaidīja kā priecādamās par kaut ko, ko neviens cits nezina. Smaids atsedza žilbinoši baltu, pērļainu zobu rindu. — Es gribēju teikt, ka nāku sakarā ar kursiem.

— Par kādiem kursiem jūs interesējaties?

— Par mātes un bērna kursiem. Jūs taču vadāt tādus, vai ne?

— Jā, pilnīgi pareizi. Vai vēlaties pieteikties?

— Pieteikties? — Meitene it kā apjuka, bet tad pasmaidīja kā par labu joku. —Jā, patiešām. Kāpēc gan ne?

Es uzmetu Hannai daudznozīmīgu skatienu, kas nozīmēja: kārtējā psihiski nelīdzsvarotā māte. Hanna piemiedza ar aci.

Es izņēmu no atvilktnes pieteikšanās veidlapu un noliku viņai priekšā.

— Visas mūsu kontaktgrupas ir pilnībā nokomplektētas, bet es jūs ierakstīšu gaidītāju sarakstā. Tiklīdz kāda vieta atbrīvosies, es jums rakstiski paziņošu, — es skaidroju. — Cik vecs ir jūsu bērns?

— Cik vecs? — meitene saminstinājās, tad iesmējās, it kā es tikko būtu izstāstījusi labu anekdoti. — Patiesībā tas vēl pat nav piedzimis.

Es atkal pāri rakstāmgaldam raidīju skatienu Hannai. Skaidrs, nabaga sieviete bija jukusi. Tepat ap stūri atrodas psihoterapeitiskais dienas stacionārs — droši vien viņa tur ārstējas un šobrīd iznākusi mazliet paelpot svaigu gaisu. Cerams, ka viņa ir no nekaitīgo trako sugas.

— Tad jau pieteikumam vēl par agru. — Es piesardzīgi pasmaidīju un lēni, pavisam lēnām pavilku pieteikuma veidlapu uz savu pusi. Lēni, bez straujām kustībām noglabāju to atpakaļ atvilktnē.

— Vēl jau es pat nezinu, vai vispār esmu stāvoklī, — teica trakā. — Vai varat iedomāties?

— Jūs taču vēl esat tik jauna, — Hanna teica un nokremšļojās. —Jums vēl visa dzīve priekšā.

— Aleksandrs, — meitene teica. — Ta sauks manu bērnu. Tētukam par godu, vai saprotat?

— Kā jau teicu, pieteikumam vēl ir par agru, — es atkārtoju.

Meitene paliecās uz priekšu un ar plaukstām smagi atspiedās pret manu rakstāmgaldu. Tad pievērsās māla plāksnītei ar manu vārdu — ar šo plāksnīti mani bija apveltījuši keramikas kursu dalībnieki.

— Elizabete, — viņa izlasīja. — Cik vecmodīgs vārds! Man vārds "Elizabete" vienmēr ir asociējies ar pavecu sievieti.

— Jā, tā nu tas ir. Kā jau teicu, — es nomurmināju.

— Patiešām, — jukusī neatlaidās. — Tādai Elizabetei būtu jābūt riktīgai tantei ar platiem gurniem un nolaizītiem matiem. Bet jums gurni nemaz nav plati! — Tīs jau skanēja kā pārmetums. — Un nemūžam es nebūtu iztēlojusies jūs ar cirtainiem matiem. Ar dabiski cirtainiem matiem, es gribēju teikt.

Es savilku iespējami vienaldzīgāku sejas izteiksmi, lai ne ar ko nepamudinātu šo trako uz tālāku izrunāšanos. Kādu brīdi meitene vēroja mani klusēdama.

— Bet ap acīm jums ir krunciņas. Tas atkal pilnībā atbilst Elizabetei, — viņa apmierināti noteica. — Tas skaidri parāda jūsu īsto vecumu.

— Jā, jā, — es atteicu. — Uz redzēšanos!

— Gan jau vēl redzēsimies, — meitene sacīja, pagriezās un viegliem soļiem devās uz durvju pusi.

Durvīs apstājās un atkal ieķiķinājās. — Kā tad, ka redzēsimies!

— Kādi tik cilvēki neskraida apkārt! — Es galvu vien nogrozīju, kad viņa beidzot bija prom.

— Tas patiešām bija dīvaini! — Hanna pamāja. — Izskatījās, it kā viņa tevi pazītu.

— Es jau arī pazīstu veselu lērumu trako, — es atteicu, — bet šo te es noteikti agrāk nebiju manījusi.

— Elizabet! — Manna ierunājas. — Vai tev nešķiet dīvaini, ka ne no šā, ne no tā pie tevis uzrodas kāda sieviete? Un prasa tieši pēc Elizabetes Jen-senas. Lai mēģinātu pierakstīt tavā kursā savu bērnu, kurš vēl pat piedzimis neesot!

— Ko no trakajiem var gribēt? — Es paraustīju plecus.

— Un to bērnu saukšot par Aleksandru, centīgā mīlnieka vārdā... — Hanna domīgi turpināja.

— Nu jau tu arī sāc jukt, Hanna! — es smiedamās attraucu.

Kolēģe noraizējusies uzlūkoja mani, taču neko neteica. Jau daudz, daudz vēlāk, kad Lielais Krahs bija aiz muguras, viņa man paskaidroja, ka tobrīd ar mani neesot bijis jēgas turpināt sarunu par šo tēmu.

— Tu vienkārši nevēlējies pamanīt neko, kas neatbilda tavai iedomātajai sapņu pasaulei, — viņa apgalvoja. — Jo, tavuprāt, šī pasaule bija pati pilnība.

Es šo epizodi gluži vienkārši aizmirsu.

Viss manā dzīvē bija pati pilnība.

Tieši Ziemassvētku vakarā sāka līt lietus, kas vienā mirklī aizskaloja notekās gleznaino sniega segu, kura līdz tam bija skaisti klājusi jumtus, žogus un kokus. Pāri palika vien šķidri dubļi, kaili zari un drūmas, apmākušās debesis. Aleksis un es pirmoreiz kopā svinējām Ziemassvētkus. Agrāk es tos vienmēr svinēju kopā ar savu māti, taču šoreiz viņa bija aizbraukusi ar draugiem uz Austriju — uz slēpošanas kūrortu. Turpretī Alekša ģimenē Ziemassvētki agrāk neesot īpaši svinēti. Alekša māte brīvās dienas bija nolēmusi pavadīt skaistumkopšanas fermā, kur tiks atsvaidzināta tās sejas āda. Alekša tēvs ar savu otro sievu gatavojās viesoties pie viņas meitas Karolas Vīsbādenē.

Es tikai priecājos, ka mēs ar Aleksi paliksim divi vien, un darīju visu, lai šie pirmie kopīgie Ziemassvētki mums paliktu atmiņā kā kaut kas īpaši skaists. Diendienām es skraidīju pa veikaliem, lai nopirktu visu vajadzīgo, kas mūsu mazo dzīvoklīti pārvērstu Ziemassvētku pasakā: sapirkos dāvanas, sveces, audumus dekorācijai, egļu zarus un visvisādus rotājumus. Darīju to no visas sirds, jo, kā mēdza sacīt mana omīte, sieviete tikai tad ir pilnīgi patstāvīga un pieaugusi, kad viņai pieder pašai savs eglītes rotājumu komplekts. Tikai šajās dienās es tā pa īstam sapratu dzīves gudrību, kas slēpās šajos vārdos.

Kamēr es uz terases sparīgi darbojos ar egļu un dzīvības koka zaļumiem, stangām un zaļo stiepli, kas domāta vainagu nostiprināšanai, mans noskaņojums bija tik ļoti Ziemassvētku līksmības pārņemts, ka to nespēja sabojāt pat saskrambātās un sveķiem notrieptās rokas.

— Cik skaisti! — mani uzslavēja Kasandra, kas ar cepurīti galvā un cimdiem rokās bija ērti atbalstījusies pret atvērtā virtuves loga palodzi. — Tu ļoti dzīvi izjūti tradīcijas.

— Turklāt man ir attīstīta gaume un fantāzija, — es pašapzinīgi piebildu un lepni pacēlu augstāk krāšņu skuju viju. — Man ļoti patīk Ziemassvētki. Vai tev ne?

Par atbildi Kasandra tikai nopūtās.

— Ziemassvētki nav īsti svētki, vismaz mūsu dievietei gar tiem nav nekādas daļas. Savā meditācijas grupā mēs svinam tikai ziemas saulgriežus, toties tos tad nu patiešām atbilstoši senajām tradīcijām. Tīd mums ir vainagi galvā un maskas, un mēs dejojam tamburīnu pavadībā. Bet tas notiek divdesmit otrajā decembrī.

— Un ko tu dari Ziemassvētku vakarā? — es neatlaidos.

— Tas ir tāds pats vakars kā visi citi. — Kasandra atmeta ar roku, taču izskatījās tik vientuļa un nelaimīga, ka man sirds vai lūza aiz līdzjūtības. Vai tā nebija šausmu lieta — tas, ka viņas ģimene bija palikusi kaut kur aiz Plejādēm!

— Varbūt tev tomēr rodas vēlēšanās uz brītiņu ielūkoties pie mums? — es ierosināju. — Vēlāk, vakarā. Uz glāzīti karstvīna.

— Jā. — Kasandra pamāja ar galvu. — Tas katrā ziņā būtu skaisti.

Es steigšus nopirku arī viņai tādu pašu sarkan-zaļi rūtotu flaneļa pidžamu, kādu jau biju sagādājusi sev un Aleksim. Tas izskatījās bezgala burvīgas — ar tādu pašu audumu apvilktām podziņām, lielām kabatām un elegantu, ar sarkanu maliņu izrotātu apkaklīti. Tādas pidžamas bija nopērkamas Beka veikalā — kādā stūrītī, kas Ziemassvētkiem par godu bija dekorēts viscauri sarkanzaļi rūtotiem svētku piederumiem. Itin viss te bija sarkanzaļi rūtots, sākot no audumiem, ieskaitot gultas veļu, plīša lācīšus, peldmēteļus, dvieļus, apakšveļu un spilvenu pārvalkus, un beidzot ar dāvanu papīriem, eglīšu rotājumiem un kartona kastēm. Pat Santa Klausi te bija sarkanzaļi rūtoti.

Visi celtniecības darbi ap Ziemassvētkiem un Jauno gadu tika pārtraukti, tāpēc pat Aleksim šīs astoņas dienas bija pilnīgi brīvas. Kad viņš pirms-svētku dienā pārradās mājās no Karlsrūes, viņam bija ko pabrīnīties. Savā Ziemassvētku dekorēšanas drudzī es mūsu dzīvojamo guļamvirtuvi biju pārvērtusi līdz nepazīšanai. Līdz šim tajā bija valdījis pavisam cits stils. Baltas flīzes, balts dīvāns, balts gultas pārklājs, gaišas koka mēbeles un pilnīgi apzināta atteikšanās no jebkādiem mīļiem nieciņiem — tas bija vēss, bet ne nepatīkams stils. Vienīgā vaina, ka tas itin nemaz neatbilda manam Ziemassvētku noskaņojumam. Es šo trūkumu biju izlabojusi, un jāsaka, ļoti kardināli izlabojusi.

Uz aukstajām grīdas flīzēm es jau biju izklājusi to, ko biju iecerējusi kā mazu Ziemassvētku dāvaniņu mums abiem — milzīgu medainu paklāju ar tumšzaļu maliņu. Uz baltā, smalkā dīvāna es biju izklājusi metriem sarkanzaļi rūtotā auduma. Uz galda lepni novietoju pašas pīto adventes vainagu ar resnām, sarkanām svecēm un sarkanzaļi rūtotām lentītēm. Arī skuju vija uz terases bija manu roku darbs, un arī tā, dabiski, bija rotāta sarkanzaļi rūtotām lentēm. Vijas pašā augšā es biju uztupinājusi apzeltītu keramikas eņģeli — no resno, pašapmierināti vīpsnājošo eņģeļu sugas. Vienīgajā brīvajā kaktā starp dīvānu un logu biju iebāzusi krāšņo Ziemassvētku egli, ko pārnesu no tirdziņa. Ta bija varen liela un kupla baltegle; tas nozīmē, ka tās skujas bija mīkstas. Un, kā svēti apzvērēja pārdevējs, tās vispār nekad nenobiršot un tātad nenosprostošot putekļsūcēja cauruli. Egle vēl nebija izrotāta, taču sarkanzaļi rūtotās lentītes, sarkanas sveces un ar Ziemassvētku noskaņām apgleznoti bumbuļi man jau bija lielā vairumā un tikai to vien gaidīja, lai tos iekārtu zaros. Kā kronis visam un punkts uz "i" man vēl bija padomā kāds īpašs pārsteigums: sarkanzaļi rūtota gultas veļa, kas bija ideāli pieskaņota visam pārējam sarkan-zaļajam rūtojumam. Sarkano sveču liesmiņu apspīdēti, manu pašdarināto konfekšu smaržas apdvesti — konfektes gatavot es biju iemācījusies Hannas vadītajos kursos "Gatavosim pašas, un vēl labāk par konditoriem" —, šie Ziemassvētki solījās būt kaut kas īpašs.

— Kaut kas traks! — aiz pārsteiguma Aleksis tik

vien spēja kā izsaukties. Tad viņš ielidināja istabas stūrī savu ceļojumu somu.

Diemžēl pirmā mirkļa satraukumā viņš pat nepamanīja, ka es esmu bijusi pie friziera, kurš mani pašu ir uzposis saskaņā ar šo sarkanzaļi rūtoto stilu. Mani mati tagad saldi smaržoja un bija ieveidoti stīvās sprodziņās, kas atgādināja korķu viļķus. Turklāt tie sarkanīgi mirdzēja, pateicoties dārgai augu krāsai, ko es biju atļāvusies izmēģināt šiem svētkiem par godu. Man mugurā bija jauna, spilgti sarkana vilnas kleita — piecdesmit procenti Kašmiras dzijas! — un pats labākais: arī manas zeķbikses bija no tās pašas jautrās, sarkanzaļi rūtotās sērijas. Turklāt šīs zeķes lieliski saderējās ar manām sarkanajām Santa Klausa sprādžu kurpēm...

Par spīti visam, es metos Aleksim ap kaklu.

Pašā svētku vakarā lija bez mitēšanās. Mēs abi kārtīgi izgulējāmies, kopā pagatavojām pildījumu tītara cepetim un pārējos Ziemassvētku ēdienus, pēc tam kopīgi greznojām egli — nu gluži kā īsta ģimene! To visu darījām Ērika Kleptona balss pavadībā un arī mīlējāmies dziesmas Lcyla taktī (uz mana jaunā tepiķa!), īpaši lēni un maigi. Pēcpusdienā Aleksis uz kādām divām stundām nozuda; viņam bija jādodas kaut kādās noslēpumainās gai-tās. Es izmantoju šo laiku, lai ieietu vannā. Pēc tam zem eglītes mākslinieciski izkārtoju sagatavotos sarkanzaļi rūtotos dāvanu sainīšus un visbeidzot saklāju Ziemassvētku galdu. Uz sarkanā galdauta es izkaisīju veselu kārbiņu mazu, apzeltītu zvaigznīšu, kas mirdzēt mirdzēja sveču gaismā. Vienīgi baltais porcelāns bija atturīgi vēss — tā bija tā pati mūsu ikdienā lietojamā servīze —, taču arī te es liku lietā sarkanzaļi rūtotas audekla salvetes un salvešu gredzenus ar smaidošiem eņģeļu ģīmīšiem.

Kad Aleksis atgriezās, sveces jau bija iedegtas, tītars cepās krāsnī un no kompaktdisku atskaņotāja plūda klusinātas Baha Ziemassvētku oratorijas skaņas.

Es tūlīt pamanīju, ka Aleksis kaut ko slēpj zem jakas. Viņam nenācās viegli šo "kaut ko" saturēt. Tas jūtami izspīlēja viņa jaku un, šķiet, pat kustējās!

— Vai laiks jau ir klāt? — Aleksis nepacietīgi noprasīja.

— Es esmu gatava, — es atsaucos, un Aleksis nekavējoties izvilka to, ko turēja zem jakas. — Laimīgus Ziemassvētkus, manu mazo rūgumpodiņ!

Es sajūsmā iespiedzos. Noslēpumainais "kaut kas" zem Alekša jakas izrādījās mazs, mīlīgs krēmkrāsas kaķēns ar brūnām ausīm, deguntiņu un krūtiņām. Kaķēns sāka izmisīgi spirināties pretī, un Aleksis nolika mazuli uz grīdas, kur tas tūlīt sāka mazgāties. Es vienā mirklī nometos uz ceļiem tā priekšā.

— Cik jauks! — es jūsmīgi iespiedzos. — Vai tiešām tas man?

Aleksis pamāja.

— To es dabūju no sava kolēģa. Viņa Birmas kaķenlte bija sapārojusies ar kaimiņu runci, absolūti bez ciltsrakstiem, tāpēc šos kaķēnus viņš izdāļāja visiem tāpat, par velti. Mūsu kaķēns no mātes mantojis kuplo kažoku un zilās acis. Kad ieraudzīju viņu fotogrāfijā, nespēju noturēties pretī kārdinājumam. Protams, mums te ir drusku par šauru, taču nu jau nav aiz kalniem tas laiks, kad būs pašiem savs dārzs. Turklāt neko citu es šai laika trūkumā tik un tā nebūtu varējis tev sagādāt.

— Tu esi vienreizējs, un tava ideja bija lieliska! — es iesaucos un kritu Aleksim ap kaklu. Kaķēns tikmēr rāpās uz augšu pa manu vilnas kleitu, kamēr sasniedza plecu, kur sāka spēlēties ar maniem auskariem.

— Kaķu barība un podiņš mūsu mazulītim palika lejā, manā mašīnā, — Aleksis stāstīja. — Tev ne par ko nav jāraizējas, tas zvērēns ir tīrīgs un jau saputēts.

Kaķēns omulīgi murrāja man tieši ausī, un aiz labsajūtas arī man gribējās gandrīz vai murrāt.

— Tagad mēs patiešām esam īsta ģimene, — es jūsmīgi izdvesu.

Vakara atlikusī daļa aizlidoja gluži kā sapnis. Aleksis izsaiņoja dāvaniņas, ko es biju viņam sagādājusi, tad mēs kopā ar kaķēnu notiesājām tītaru, sarkanos kāpostus un kartupeļus; desertā našķo-jāmies ar šokolādes krēmu un dzērām karstvīnu kopā ar Kasandru. Viņa ļoti priecājās par pidžamu, īpaši pēc tam kad ieraudzīja, ka arī mums ar Aleksi ir tieši tādas pašas.

— Tik skaisti Ziemassvētki man nav bijuši nu jau kur tos gadus! — viņa iesaucās, priekā starodama. — Vismaz pēdējo divsimt gadu laikā neatceros. — Mēs to uztvērām kā lielu komplimentu.

Ar Kasandras un metamo kauliņu palīdzību noteikuši vispiemērotākos datumu savām kāzām, mēs beigu beigās izvēlējāmies divdesmit ceturto maiju. Jo tad pilnmēness stāvēšot Skorpiona zīmē, kas viesiem garantējot īpaši labu omu, bet mums — kaislīgu kāzu nakti.

— Un es parūpēšos par to, lai noteikti spīdētu saule, — Kasandra uz atvadām apsolīja, un es droši zināju, ka par sauli man noteikti nav jāraizējas.

Iatad no šīs dienas līdz mūsu kāzām bija atlikuši vairs tikai pieci mēneši. Dīvaini, bet arī todien mēness atradās Skorpiona zīmē un gādāja par īpaši kaislīgu nakti mums abiem.

Nākamajā rītā mūs pamodināja telefona zvans. Zvanīja Alekša tēvs, nolēmis pasniegt mums kā Ziemassvētku dāvanu savu lēmumu atlikt Portugāles braucienu uz vēlāku laiku. Tatad viņš un Silvija tomēr ieradīšoties mūsu kāzās.

— Tas patiešām ir jauki, — es samiegojusies noņurdēju un padevu klausuli Aleksim. Kaķēns, kurš visu nakti bija pavadījis, saritinājies līkumā aiz manas muguras un tagad asināja savus nadziņus uz mana jaunā paklāja, rotaļādamies metās ķert šūpojošos telefona vadu.

— Jā, protams, mēs ļoti priecāsimies, — Aleksis teica Horstam, savilcis seju skābā grimasē. —Jā, un arī jūsu upuri mēs pratīsim novērtēt. Skaidrs, ka jūnijā jums Portugālē būs par karstu un pie tā būsim vainīgi mēs. Nē, tas nepavisam nebija domāts ironiski.

Mazliet apjucis, Aleksis nometa klausuli.

— Nu viņš ir pārdomājis. Tātad tomēr ieradīsies un sabojās mums kāzas.

— Nē, to viņš nedarīs, — es pašpārliecināti atteicu. Mēs bijām tik laimīgi, ka mūsu kāzas sabojāt nebūs pa spēkam nevienam. Pat Horstam ne.

— Viss ir pati pilnība, — es paziņoju Aleksim, kurš, sarkanzaļi rūtotā pidžamā tērpies, sēdēja uz medusdzeltenā paklāja ar tumšzaļo maliņu. Aleksis izskatījās tik bezdievīgi kārdinošs, ka es smiedamās pagrūdu viņu, un viņš atkrita uz muguras. Tad es nometos ceļos viņam pāri un noklāju viņa seju ar tūkstoš straujiem skūpstiem. Un vienlaikus iztēlojos, kā tas varētu izskatīties no mazliet citas perspektīvas. Ja varētu paraudzīties uz sevi no griestiem. Uz šo istabu, kas tik lieliski izrotāta uz svētkiem; uz šo kuplo egli; uz omulīgi savandīto sarkanzaļi rūtoto gultas veļu; uz šo kaķēnu, kas jautri ņēmās pa saburzītajiem, sarkanzaļi rūtotajiem dāvanu papīriem — un uz šo draisko mīlas pāri saskaņotās, sarkanzaļi rūtotās pidžamās.

Viss bija pati pilnība.

Jaunais gads pienāca, un tad jau atkal Aleksim visus spēkus atņēma viņa Karlsrūes tirdzniecības nams. Ta celtniecība prasīja nemitīgu uzraudzību, tāpēc Aleksis pārradās mājās tikai kā rets viesis. Tas esot pirmais tāda apjoma projekts viņa karjerā, viņš nemitīgi atkārtoja; par to esot atbildīgs viņš viens pats, tāpēc nekādā gadījumā nedrīkstot pieļaut ne mazāko kļūdu. Lai neatpaliktu no grafika, viņš nodarbināja celtniekus arī sestdienās un svētdienās, tātad pat nedēļas nogalēs viņam bieži nācās palikt tur.

— Vai tad tu pati neaptver, cik svarīgi tas ir manai karjerai? — viņš allaž uzsvēra. — Ls ceru, ka pēc tā visa, ja vien es būšu pierādījis, ka spēju ar to tikt galā, Bergers man piedāvās kļūt par viņa pilntiesīgu partneri. Man taču nebūs tev jāskaidro, ko tas mums nozīmētu finansiālā ziņā! Tikmēr visam pārējam nāksies mazliet pagaidīt.

Pagaidīt nācās gaidīt arī mūsu mājas būvei. Diendienā Aleksis rēķinājās ar to, ka kuru katru mirkli mēs saņemsim celtniecības atļauju, un tikmēr turēja daļējā kaujas gatavībā visus pazīstamos celtniecības meistarus, sākot no būvbedres racējiem un beidzot ar apkures ievilcējiem. Atlikušo nākšoties paveikt man vienai, viņš paziņoja.

— Kad tas ies vaļā, es mēģināšu, ko vien iespējams, nokārtot pa telefonu, — viņš teica, — taču būvlaukumā tev, gribi vai negribi, nāksies mani aizvietot. Manā kontā šobrīd ir deviņdesmit trīs tūkstoši mārku. Ar to būtu jāpietiek līdz pirmā stāva pārsegumam. Es pārskaitīšu naudu uz tavu žiro-kontu, lai tu varētu izmaksāt meistariem algu, taču tev pašai nāksies cieši raudzīties viņiem uz pirkstiem.

— To taču es nemaz nevaru! — es kritu izmisumā, taču Aleksis tikai atteica:

— Tev nāksies, tur neko nevar darīt.

Tikmēr pārrunas ar banku par mums vajadzīgo kredītu bija jau tikpat kā vainagojušās ar panākumiem. Mums vēl trūkstošos divsimt piecdesmit tūkstošus mārku, par ko uzcelt māju līdz jumta čukuram, banka bija ar mieru aizdot. la bija samērā niecīga summa, ja ņem vērā to, cik labi mēs abi pelnījām — Aleksis pat izcili labi. Taču pirms galīgā "jā" banka vēl vēlējās, lai mēs izmainām ierakstu zemes grāmatā. Proti, līdz šim es skaitījos mūsu gruntsgabala vienīgā īpašniece, tāpēc mums kopā bija jādodas pie notāra un jāpārreģistrējas kā kopīpašniekiem.

— To lietu ar notāru nāksies nokārtot tev vienai pašai, — Aleksis pa telefonu paziņoja. — Man nav laika!

— Es taču nevaru! — es ievaimanājos, bet Aleksis pateica vienkārši:

— Tev nāksies. Tiklīdz būs nokārtoti visi papīri par gruntsgabalu, tu no manis saņemsi pilnvaru un turpmāk visas pārrunas par kredīta saņemšanu būs vienīgi tavā ziņā.

Manā ziņā palika arī pilnīgi visi sagatavošanās darbi mūsu kāzām. Man pašai gan bija šķitis, ka ātrāk par aprīli vēl nekas nav darāms, taču Alekša māte Hilda neļāva man palikt šajā maldīgajā pārliecībā. Viņa man uzdāvināja grāmatu "Kā sarīkot perfektas kāzas". Pēc tās izlasīšanas es secināju, ka sagatavošanās darbiem nepieciešami vismaz seši mēneši. Tatad par diviem mazāk, nekā bija atlicis. Pamazām, palēnām Hildas panika pielipa arī man, un es sāku drudžaini rīkoties. īpaši jau tāpēc, ka piederēju pie "haotisko līgavu tipa" — tādu vērtējumu ieguvu, aizpildot testu, kas veidoja kāzām veltītās grāmatas lielāko daļu. Laikam mana vaina bija tā, ka uz gandrīz visiem testa jautājumiem nācās izmantot ailīti "es nezinu".

— Vai jūs viesu sarakstu jau sastādījāt? — Hilda pa telefonu bombardēja mani ar jautājumiem. — Vai ceremonijas laiku zināt? Kā, pat dokumenti vēl nav iesniegti? Un vai pie mācītāja tu jau biji? Tad kā tu vari zināt, ka viņam tajā dienā vispār ir brīvs laiks? Un kur tad jūs galu galā svinēsiet? Ko liksiet galdā? Un kādi izskatīsies ielūgumi?

— Es nezinu, es nezinu, es nezinu! — es tikai vaimanāju.

— Es jau varētu tev palīdzēt, — ieminējās Hilda. — Es varētu nokārtot visu to, ar ko tu pati netiec galā.

"Neatsakieties ne no viena piedāvātās palīdzības," — tā bija rakstīts grāmatā, un tā es arī nolēmu rīkoties. Kas cits atlika tādai haotiskai līgavai kā es? "Izmantojiet savu draugu un radu dažādās spējas, talantus un sakarus; tie jums lieti noderēs." Es nolēmu, ka Hildai tiešām talantu netrūkst, un kāpēc gan man tos neizmantot?

— Varbūt, — es kautrīgi ieminējos, — varbūt tu tiešām varētu mums palīdzēt.

Hilda nopriecājās.

— Es ieradīšos pie tevis piektdien desmitos uz lietišķām brokastīm, — viņa enerģiski paziņoja. — Tad mēs beidzot ķersimies pie lietas pa īstam.

Piektdiena bija mana brīvā diena. Kaķēns mani pamodināja ar maigiem kodieniem kāju pirkstos un pēc tam kā zibens metās man pa priekšu uz virtuvi. Tur tas, skaļi ņaudēdams, pieprasīja savu kaķu barību un tad rūkdams ņēmās to notiesāt. Tieši šīs dobjās rūkšanas dēļ mēs viņu nosaucām par Kamenīti (kaķēns bija sieviešu kārtas), jo šīs skaņas izklausījās gandrīz pēc dūkšanas, nevis murrāšanas.

Kamēr es pagatavoju brokastis sev un Hildai, Kamenīte tupēja uz izlietnes malas un rotaļājās ar lāsēm, kas lēni pilēja no krāna. Pa šīm dažām nedēļām kaķenīte bija ievērojami paaugusies, viņas acis bija kļuvušas dzidri zilas, bet brūnie plankumi uz krēmkrāsas kažociņa — vēl izteiksmī-gāki. Grūti pat iedomāties, ka kaut kam tik cēlam un skaistam varētu nebūt ciltsrakstu! Precīzi desmitos, kad tikko bija nopīkstējies olu vārītājs, atskanēja zvans pie durvīm. Es skrēju atvērt, taču aiz durvīm stāvēja nevis Hilda, bet gan Meisera kungs, mūsu mājas īpašnieks. Viņš bija taupīgs cilvēks — lai neteiktu: skopulis —, tāpēc manas ievākšanās sakarā bija nekavējoties paaugstinājis maksu par Alekša dzīvokli. Un paaugstinājums skāra ne jau tikai papildu izdevumus par auksto un karsto ūdeni, bet arī — klausies un brīnies! — atlīdzinājumu par durvju rokturu un ūdens krānu nodilumu. Turklāt Meisera kungs bija ieņēmis galvā, ka divi iemītnieki biežāk virinot dzīvokļa logus un durvis, tātad ielaižot mājā vairāk auksta gaisa nekā viens.

Te nu būtu darbs īrnieku pašaizsardzības biedrībai — vismaz man tā šķita, taču Aleksis uzskatīja, ka nav vērts par to satraukties. Mēs jau tik un tā te ilgi vairs nedzīvošot. Lai taču Meisera kungs ejot ieskrieties, viņš pasmējās, taču viņam bija viegli smieties. Jo Aleksis piektdienās nekad nebija mājās, bet tieši šajā dienā parasti notika atkritumu izvešana, kuras laikā Meisera kungs pats personīgi mēdza kontrolēt atkritumu urnas.

Šoreiz viņš pat nesasveicinājās, bet uzreiz pabāza man zem deguna maisu ar atkritumiem:

— Vai tas ir jūsējais?

Ta uzreiz to nebija tik viegli pateikt. Katrā ziņā ne ar ko jau tas neatšķīrās no visiem citiem — tas bija jebkurā veikalā nopērkams bālgani puscaur-spīdīgs atkritumu maiss. Jā, mēs tādus lietojām, bet vai tieši šis bija mūsējais?

— Kāpēc jums tas jāzina? — es devu pretī.

Meisera kungs ar pirkstu parādīja uz vienā malā

skaidri nojaušamu skārda kārbu.

— Sitās te dēļ, — viņš atcirta. — Tai bija jābūt nevis starp mīkstajiem atkritumiem, bet gan dzeltenajā maisā.

Jā, nu es zināju, ka viņam taisnība. Diemžēl. Jo, ieraugot šo kārbu, kurā bija atradušies konservēti ananasu gredzeni, es vairs nešaubījos par to, ka šis ir mūsu maiss. Lai cik rūpīgi mēs parasti neizturētos pret dabas aizsardzībai tik svarīgu lietu kā atkritumu šķirošana, šoreiz es biju pieļāvusi neuzmanības kļūdu. Ananasu kompota kārba mums bija kalpojusi par trauku, kurā samest visādus pretīgus sīkatkritumus. Daudzmaz droši es atcerējos dažus irbulīšus ausu tīrīšanai, vienu tualetes papīrā ievīstītu higiēnisko paketi, vismaz divus lietotus prezervatīvus, vairākas košļenes un vienu ar krāsu piesūkušos, sakaltušu sūkļa gabaliņu. Tieši sava satura dēļ šī kārba nepareizi tika pieskaitīta mīkstajiem atkritumiem un tur arī nokļuva.

Taču es zināju, ka Meisera kungs manu taisnošanos nevēlēsies pat uzklausīt.

— Ja neesat pārliecināta, vai tas ir jūsu maiss, tad ielūkosimies tajā, — viņš ierosināja.

— Nevajag, nevajag! — Es pasteidzos izņemt maisu viņam no rokām. — Es tūlīt pāršķirošu.

— Nu, lūk! Jūsu vecumā cilvēks vēl ir spējīgs kaut ko mācīties. — Meisera kungs bija acīm redzami apmierināts ar savām pedagoģiskajām spējām.

Es pamāju ar galvu, bet viņš jau pazuda aiz stūra. Tur viņš aci pret aci sastapās ar Mildu.

— Ko tu grasies darīt ar šiem atkritumiem? — Alekša māte man neizpratnē vaicāja. — Pasteidzies, mašīna tūlīt brauks prom!

— Man tie vēl jāpāršķiro, — es nelaimīga teicu.

Hilda palūkojās uz mani kā uz garā vājo.

— Dod šurp! — viņa nokomandēja un atņēma man maisu. Es sekoju viņai ap stūri un tad pa trepēm līdz atkritumu konteineram. Tieši tobrīd to jau grasījās satvert kāds jauns puisis oranžā kombinezonā.

— Mirklīti pagaidiet! — Hilda iesaucās, atrāva konteinera vāku, un ielidināja manu maisu ar visu pretīgo ananasu kārbu pie citiem maisiem. Un tad jau visi atkritumi bez kādas izšķirības nokļuva milzīgās mašīnas iekšpusē.

— Paldies! — es iesaucos, ne bez apbrīnas par tik varonīgu rīcību. — Olas pa šo laiku būs izvārījušās cietas kā akmens.

— Man tik un tā cietas garšo labāk, — attrauca Hilda. Viņai bija līdzi milzīgs darbu saraksts, ko viņa man nolasīja punktu pa punktam. Dzirdot šo uzskaitījumu, man atkal vēderā viss sagriezās.

— Es patiešām labprāt jums palīdzēšu, — paskaidroja Hilda. — Man taču ir vairāk laika nekā jums un varbūt arī vēsāka attieksme pret šo pasākumu. Dažreiz ir vienkārši nepieciešams palūkoties uz to no malas.

Es neuzticīgi paraudzījos Alekša mātē, jo nebiju aizmirsusi, ko pareģoja Kasandras kārtis. Par sievieti, kas bija auksta kā ledus un aiz aprēķina izjauks mums visu.

Taču Hildas acīs nemanīju ne mazāko ļauno nodomu.

— Nu labi, — es beidzot teicu. — Tas mums būtu liels atvieglojums.

— Lieliski! — iesaucās Milda. — latad nākamnedēļ iedodiet man viesu sarakstu ar visām adresēm, lai es varu parūpēties par ielūgumiem. Un man jau ir brīnišķīga ideja par galda kartēm: zelta burti uz gaišzila pamata. — Viņa priecīgi iesmējās, bet tūlīt pati aprāvās. — Dabiski, tikai tad, ja tev tādas krāsas patīk.

Es pamāju ar galvu. Zils ar zeltu — kāpēc gan ne? la būs gluži laba pārmaiņa pēc sarkanzaļi rū-to taj ā m pā rm ē ribā m.

— Tev un Aleksim pašiem jāaiznes pieteikums uz dzimsarakstu nodaļu un pašiem jārunā ar mācītāju. To jūsu vietā diemžēl neviens nevar nokārtot, — turpināja Hilda. — Arī gredzeni jums jānopērk pašiem un, dabiski, kaut kas, ko vilkt mugurā. Ar visu pārējo tikšu galā es.

— Bet tas maksās naudu, — es iebildu.

— To es nokārtošu ar Alekša tēvu. — Hilda plati pasmaidīja.

— Nekad dzīvē! — es satraukti iesaucos. — Vai tad viņš būs ar mieru apmaksāt Alekša kāzas?!

— Lai tik maksā! — Hilda nesatricināmā mierā atteica. — Galu galā, viņam naudas kā spaļu, bet jums jātaupa katrs feniņš mājas būvei.

— Horsts nebūs ar mieru.

— Dabiski, ka nebūs, vecais skopulis! — Hilda it viegli izmeta. — Taču nāksies, ja jau sarīkoja tik plašas kāzas savai audžumeitai. Tam viņam naudas nebija žēl. Toreiz viņš gribēja izrādīties Silvijas radu priekšā.

— Mūsu gadījumā jau tas viņam nav nepieciešams...

— Ir gan, pat ļoti. — Mildas smaids kļuva vēl neatvairāmāks. — Jo es piedraudēšu, ka citādi te-nisa klubā izstāstīšu, ka audžumeitas kāzām viņam nauda atradās, bet paša miesīgajam dēlam — nekā... Tūlīt pēc mūsu sarunas es viņam piezvanīšu. Lai atver man atsevišķu kontu kāzām, no kā apmaksāt visus tekošos izdevumus.

— Bet tā taču ir šantāža, Milda!

— Jā, — Alekša māte mierīgi atteica. — lirā šantāža, nekas cits.

Mēs īsi saskatījāmies. Tad abas pasmaidījām un samulsušas novērsāmies. Es pamazām sāku izjust pret Mildu aizvien lielākas simpātijas. Kaut līdz galam vēl nebiju viņai piedevusi par apgalvojumu, ka mans augums neesot piemērots īstai līgavas kleitai.

— Ku-kū! — šajā mirklī aiz durvīm atskanēja Kasandras balss. Viņa kūkoja ik reizi, kad gribēja ienākt, un konsekventi nelietoja durvju zvanu, kas nemaz nebija tik slikti, ņemot vērā zvana pretīgo strinkšķēšanu.

— Nāc iekšā! — es iesaucos, un Kasandra spēra soli pār mūsu dzīvojamās guļamvirtuves slieksni. Šoreiz viņa bija tērpusies kanārijputniņu krāsas maisā un apsējusi ap pieri tikpat spilgtu lakatu. Milda mazliet satrūkās, redzot šādu skatu.

— Vai jūs esat vīramāte? — sveiciena vietā Kasandra ieķērcās.

— Vēl ne, — Hilda ļoti savaldīgi atteica.

— liet tā noteikti nav viņa! — Kasandra tagad pievērsās man.

— Tad nē jel! — es nepacietīgi skaidroju. — Protams, tā ir viņa. Tā ir Alekša māte. Vai tad neredzi, cik ļoti viņa līdzīga Aleksim!

— Nē. — Kasandra papurināja galvu. — Tā nav tā sieviete, kuru es redzēju kārtīs.

Te nu man bija jāapklust.

— Jūs liekat kārtis? — Hilda ieinteresējās. — Man gan ir pašai sava astroloģe, pie kuras es vienmēr eju. Kā Svaru zīmē dzimusī es izjūtu dziļu respektu pret visu ezoterisko.

— Jūs neesat tā sieviete, ko es redzēju kārtīs, — Kasandra neatlaidās. — Tā sieviete bija ledusauk-sta aprēķinātāja. Un ļoti jauna.

— Kā tad tu vari to zināt? — Es jau sāku dusmoties.

Kasandra uzmeta man dusmīgu savu tirkīzzilo acu skatienu.

— Starp debesīm un zemi ir daudz kā tāda... — viņa iesāka, bet nepabeigusi izskrēja laukā no istabas.

Hilda tikai piemiedza man ar aci. Nē, nudien, Alekša māte man patiešām sāka patikt.

— Tev vajadzētu paņemt dažas brīvas dienas! — es mēģināju uzstāt, kad vakarā atkal runāju ar Aleksi pa telefonu. — Mums abiem ir jāiet pieteikties gan uz dzimtsarakstu nodaļu, gan pie mācītāja, tad vēl jāatrod laiks viesu sarakstam un gredzeniem... un jānopērk drēbes!

— Pilnīgi neiespējami, — paziņoja Aleksis. — Es nevaru tikt no šejienes prom. Nē, nekādā gadījumā! Tev nāksies ar visu tikt galā vienai pašai. Es tev izsniegšu pilnvaru.

— Bet es vienkārši vairs nejaudāju!

— Tev nāksies! — Aleksis iebilda. — Es vēl vairākus mēnešus būšu piesaistīts šim projektam. Sis ir manas dzīves svarīgākais projekts, un es nedrīkstu tagad tērēt laiku nekam citam. Es tev izrakstīšu pilnvaru, un tad tu varēsi nokārtot visas lietas viena pati, bez manis.

— Bet tas ir daudz par daudz priekš manis vienas pašas! Galu galā, arī man taču vēl ir darbs, — es žēlojos. — Turklāt kāzās parasti piedalās divi. Vismaz uz gredzeniem veikalā tu taču varētu paskatīties...

— Ak, ja jau es pārskaitīju uz tavu kontu gandrīz simttūkstoš mārku, tad ņem un izvēlies pati divus skaistākos gredzenus pasaulē! — mani mierināja Aleksis. — Lai gan pirkt gredzenu, kas būtu dārgāks par tūkstoti, būtu tīrais neprāts!

— Tas nav godīgi, — es beidzu to visu atstāstīt Hannai. — Kā lai es viena pati tieku ar visu galā?

— Traks var palikt, cik daudz naudas! — Hanna gandrīz vai skaudīgi paskatījās uz summu izdrukā, kas rādīja mana konta šībrīža stāvokli. — Es tavā vietā pasūtītu to tipu pie velna un vienkārši skaisti padzīvotu.

Es iesmējos.

— Šī nauda tiks notērēta daudz ātrāk, nekā man patiktu. Ar to jau nepietiks, lai dabūtu mūsu māju zem jumta.

— Ja Heiko man jelkad dzīvē būtu pārskaitījis simttūkstoš mārku, šodien man vis neklātos tik plāni. Katrā ziņā man tad būtu ievērojami labāk. Tev jau ir labi... Lai gan tā no Alekša puses, vienalga, ir nekaunība, ka viņš visus sagatavošanās darbus liek paveikt tev vienai pašai. Cik tas ir tipiski vīrietim: egoistiski domāt tikai par savu karjeru!

— Bet viņš arī nopelna četrreiz vairāk par mani, — es iebildu. — Turklāt šis stāvoklis ir pārejošs. Un Aleksis saka, ka, patstāvīgi darbodamās, es varu tikai mācīties...

Manna tikai paraustīja plecus.

Es tikmēr ķēros pie lietas viena pati. Vispirms sastādīju sarakstu ar visām vietām, kur bija jāiet, un visām lietām, ko vajadzēja nokārtot. Izskatījās jau briesmīgi, bet tad es sāku to izpildīt — punktu pa punktam. Februāra vidū mūsu laulības pieteikums jau bija vitrīnā pie rātsnama, un arī ar mācītāju es biju vienojusies par baznīcas laulību datumu. Divdesmit ceturtais maijs viņam esot piemērots, bet visam pārējam, kas attiecas uz ceremoniju, vēl esot laiks, tā viņš apgalvoja.

Milda saņēma no manis viesu sarakstu, kā arī manu svētību viņas iecerētajiem ielūgumiem un ēdienkartei. Viņas šantāža bija nesusi svētīgus augļus: Morsts bija atvēris kontu uz viņas vārda. Līdzekļi tajā tik viegli vis neizsīkšot, vismaz tā viņai bija apsolīts, un Hilda čakli apmaksāja visus izdevumus.

Arī par kāzu dāvanām mums nebūšot jālauza galva. Lai neatkārtotos skumjā pieredze ar septiņiem vienādiem tosteriem, neskaitāmām popkorna mašīnām un kaudzēm sudraba kūku nažu, mēs nolēmām pilsētas skaistākajā tirdzniecības namā uzstādīt vēlamo kāzu dāvanu galdu. Man vienkārši bija jāpastaigā pa šo veikalu un jāizvēlas visas tās mantas, ko es gribētu, lai viesi mums uzdāvina. Un arī visas tās, par ko es domāju, ka tās patiktu Aleksim. Tad potenciālie kāzu viesi ierastos un nopirktu mums to, kas viņiem būtu pa kabatai. Es nospriedu, ka tas ir ļoti asprātīgi izdomāts, un sāku izvēlēties. Vispirms manu skatienu saistīja vīna glāžu komplekts — tās bija ļoti cēlas: augstiem kātiem un savdabīgā stilā. Glāzēm blakus drīz uzradās citas saimniecībā noderīgas lietas: brokastu servīze, katliņu komplekts no rūdīta tērauda, gultas veļa un dvieļi. Un ne tikai. Es izvēlējos arī pāris ilustrētu pasaku grāmatu; mauru stilā ar roku apgleznotus terakotas traukus; pārnēsājamu kompaktdisku atskaņotāju — un dažus diskus piedevām; atļāvos uzlikt īstu, tātad ļoti dārgu paklāju; tad vēl kafijas automātu, ar ko kafiju varēja pagatavot uzreiz ar saputotu pienu; un pašās beigās — īpaši smalku pildspalvu no kalta sudraba, kādu es jau sen biju vēlējusies iegūt savā īpašumā. Piemērotu dāvanu izvēlēšanās man maksāja veselu priekšpusdienu, taču — kā nekā uz mūsu dāvanu galda

vismaz neatradās itin neviens tosteris, ne olu vārītājs, ne arī galda putekļu sūcējs. Un, protams, neviena ledus kaste.

Hilda mani uzlielīja par tik labu izvēli.

— Tev ir lieliska gaume, — viņa atzina. — Taču nu tu pati redzi, ka nāksies uzaicināt vairāk viesu. Citādi vēl paklājs paliks nenopirkts, bet tā nu gan būtu skāde.

Arī es tam, dabiski, piekritu, un mēs papildinājām viesu sarakstu ar kādu duci radinieku un paziņu. Aleksis telefoniski deva savu piekrišanu.

— Dariet, ko gribat, — viņš atļāva. — Es netieku prom no šejienes.

— 1as būs patiesi brīnišķīgas kāzas, — sajūsmināta paziņoja Hilda, kad pēdējie ielūgumi jau bija izsūtīti. — Mums taču nevienā jomā nav jāskopojas. Tu tikai nopērc sev labi skaistu kleitu.

Diemžēl ar kleitas un pat ar gredzenu pirkšanu vēl nācās pagaidīt. Pāris dienu pirms došanās pie notāra sakarā ar gruntsgabala pārrakstīšanu kopīpašumā mēs saņēmām celtniecības atļauju, un jau tajā pašā dienā sākās būvbedres rakšana. Aleksis pa telefonu deva man rīkojumu pārraudzīt racēju darbu, un tā es tagad stāvēju mūsu gruntsgabala malā un bezpalīdzīgi raudzījos uz milzīgo buldozeru. Skaļi rēkdams, tas vienā mirklī pārvērta maigi zaļo uzkalnīti tumšbrūnā tuksnesī ar bedri vidū. Kopā ar mani šo fascinējošo notikumu vēroja krietns bariņš zēnu un pieaugušo — tie laikam pārsvarā bija viņu tēvi, bet bija arī dažas mātes, kā arī ievērojams skaits suņu. Mani potenciālie kaimiņi izmantoja iespēju, lai stādītos priekšā un uzmanīgi izprašņātu mani, ar ko viņiem nākotnē būs darīšana.

— Un kur tad ir jūsu dzīvesbiedrs? — vaicāja pavecs kungs, kura māja atrodoties nedaudz zemāk par mūsu gruntsgabalu. — Starp citu, atļaujiet stādīties priekšā: Horns — mans vārds.

— Ļoti priecājos, — es atbildēju. — Mans... ē... dzīvesbiedrs šobrīd diemžēl ir ļoti aizņemts Karlsrūē.

— Bet mājas celtniecība taču ir vīrieša darbs! — Kaimiņš galvu vien nošūpoja, norādīdams uz sa-vandīto zemi aiz tikko uzbūvētā dēļu žoga. — Galīgi nepiemērots maigajai sievietes dabai.

— Tev steidzami jāņem atvaļinājums! — es izmisīgi kliedzu klausulē Aleksim, kad viņš man pavēlēja uz nākamo otrdienu izsaukt sienu mērītājus.

— Tas taču ir vīrieša darbs! Galīgi nepiemērots maigajai sievietes dabai.

— Es šobrīd nekādi nevaru, — Aleksis iebilda. — Tev nāksies vien tikt ar visu galā, kaut vai iegūstot skarbu vīrieša dabu.

— Tu man esi vajadzīgs! — Es gandrīz vai raudāju. — Es netieku galā!

— Tev būs vien jātiek, — Aleksis tikai atkārtoja.

Nākamajā rītā mani pamodināja telefona zvans. — Ia nu neies cauri, mīļā, labā kundzīt! — manā ausī iespiedzās neciešami spalga sievietes balss.

— Nepareizi savienots, — es miegaini atbildēju, vēl lolodama cerības, ka tūlīt varēšu nolikt klausuli, taču spalgā balss turpināja:

— Ko gan jūs domājat, mīļā, labā kundzīt? Varbūt jums šķiet, ka mēs to nepamanīsim?

— Ē-hm, — es nokremšļojos un sparīgi sapurināju galvu, lai piespiestu pamosties arī savas pelēkās šūniņas. Kas bija šī zvanītāja, un ko īsti viņa no manis gribēja?

— Mūsu mazajam Klausam pilns pagrabs ar ūdeni! Nē, to mēs tā neatstāsim, mīļā, labā kundzīt! Pat jūsu vārdu mēs nezinām!

Pagrabs? Ūdens? Mazais Klauss? Nē, manas pelēkās šūniņas nudien nesaprata, ko lai iesāk ar šādu informāciju.

— Arī es nezinu jūsu vārdu, — es beidzot sadūšojos paziņot, taču uz to spalgā balss nereaģēja.

— Mūsu mazajam Klausam pagrabs būs pilns ar ūdeni! — viņa neatlaidās. — Tiklīdz sāks līt, būs pilns! To mēs tā neatstāsim! Mēs jau cerējām gan uz labām kaimiņattiecībām, taču, ja tas sākas tā, tad neko nevar darīt. Nē-e, mīļā, labā kundzīt, mums vēl būs jāsatiekas tiesā!

Beidzot manas pelēkās šūniņas savienoja kopā mozaīkas gabaliņus, un es gandrīz vai atviegloti iesaucos:

— Tātad jūs esat mūsu jaunā kaimiņiene, vai ne?

— Ta tas neies, mīļā, labā kundzīt, tā ne! — spalgā balss turpināja bļaustīties, neļaudama man

uzdot nekādus precizējošus jautājumus. — Jums nekavējoties jāaizvāc tie racēji, citādi no tiesas neizvairīsieties! Mans vīrs jau mēģināja viņus padzīt, bet tie pat neklausījās. Ja jūs domājat, ka pēc tāda iesākuma vēl varat cerēt uz mierīgu līdzāspastāvēšanu, tad smagi maldāties. Mūsu nabaga mazajam Klausam pagrabs būs pilns ar ūdeni, un pie tā esat vainīga tikai jūs, jūs viena pati!

Nu beidzot manas pelēkās šūniņas darbojās ar pilniem apgriezieniem. Tad, lūk, kur tas suns aprakts: racēji mūsu gruntsgabalā acīmredzot tikko ķērušies pie drenāžas šahtas, pret kuras atrašanās vietu radušies iebildumi mūsu kaimiņiem. Spalgās balss īpašniece tātad ir pārliecināta, ka ūdens no mūsu šahtas pa taisno satecēs viņu pagrabā, kuru apdzīvo kāds mazs, nabadzīgs puisis, vārdā Klauss. Neko daudz no tādām lietām es nesapratu, taču — ja jau vietējā būvniecības pārvalde bija devusi atļauju šo šahtu ierīkot, tad taču nabaga mazajam Klausam nebija iemesla bažīties par plūdiem. Tas ir, ja vien racēji pārskatīšanās pēc nebūs sākuši rakt kādā citā vietā.

— Kādā attālumā no gruntsgabala robežas ir izraktā šahta? — es apjautājos, ar brīvo roku mēģinādama sasniegt gruntsgabala plānu.

Spalgā balss iespiedzās vēl par vienu tercu augstāk.

— Tagad tik nemēģiniet aizmālēt mums acis ar visādiem priekšrakstiem! — Viņa gandrīz vai palika bez elpas. — Ta šahta jums nekavējoties jā-

aizvāc, mīļā, labā kundzīt, citādi jums pēkšņi radīsies tik daudz problēmu, cik ne sapņos nav rādījies.

Pēkšņi savienojums pārtrūka.

— Hallo! — es bikli iesaucos, bet neviens man vairs neatbildēja. Ar trīcošu roku noliku klausuli.

— Aleksi! — es izmisīgi čukstēju, taču Aleksis bija Karlsrūē — nesasniedzami tālu prom no manis un mūsu drenāžas šahtas. "Tas nekas," es mēģināju sevi mierināt, "viņš arī pa telefonu itin viegli spēs šo lietu nokārtot."

Es uzgriezu viņa autotelefona numuru.

— Mums te ir radusies tāda problēma, mīļo, labo vīriņ, — es viņam paziņoju.

— Pie velna! — Aleksim paspruka, kad es viņam sniedzu tās informācijas kripatas, ko biju izlobījusi no sarunas ar spalgās balss īpašnieci.

Kamēr es ar cerībām gaidīju kādu nomierinošu frāzi, kaut ko aptuveni tādu kā "Par to tu neraizējies, gan jau es nokārtošu", telefona klausulē atskanēja:

— Ja šie patiešām domā sacelt traci, tad mums būs sūdi vagā... — Viņš sadrūma.

Es saraucu degunu.

— Tātad tu domā, ka racēji sajaukuši šahtas vietu?

— Nē, diez vai. Taču mēs nebijām saņēmuši galīgo atļauju no kanalizācijas pārvaldes. Patiesībā bez tās mēs vēl nedrīkstējām rakt to šahtu.

— Kā to lai saprot? Celtniecības atļauja taču mums jau ir!

— Jā, bet ne no kanalizācijas pārvaldes, — Aleksis nepacietīgi skaidroja. — iMet visu pie malas un drāzies uz pārvaldi pēc atļaujas. Ja tie tur padzirdēs, ka mēs jau esam iesākuši bez viņu ziņas, tad tik būs ziepes! Tad viņi mums piekasīsies pie katra nieka, kaut arī paši galu galā būtu ļāvuši būvēt šahtu tieši tajā vietā, kur tā patlaban atrodas. Bet tagad mums ir jārēķinās ar pamatīgu spiedienu: ar soda naudām un papildu ekspertīzēm. Tas ir, ja kaimiņiene tur ieradīsies pirms tevis. Tīd mēs tik lēti cauri netiksim.

Man uz pieres izspiedās auksti sviedri. Man bija bail no iestādēm, gluži vienkārši bail! Tieši šī iemesla dēļ es vēl joprojām nebiju pārreģistrējusi savu automašīnu, un, jo vairāk laika pagāja pēc obligātā termiņa, jo lielākas kļuva manas bailes. Turklāt neatļautu drenāžas šahtu taču nevarēja salīdzināt ar nokavētu pārreģistrāciju! Aleksis apgalvoja, ka šahtai ir dodama priekšroka.

— Kā lai es to izdaru? — es ievaimanājos. — Man taču nav nekādas pieredzes šādu lietu kārtošanā!

— Jo labāk, — Aleksis nesatricināmā mierā atteica. — Tad tev pat jāizliekas nebūs, ka esi dumja zostiņa. Vairums ierēdņu kļūst neticami līdzjūtīgi, kad viņu priekšā nostājas noraudājies, bezpalīdzīgs sievišķis. Tikai nekļūsti agresīva, bet paliec līdz galam pacietīgi lūdzoša!

— Es tevi ļoti lūdzu, atgriezies un pats visu nokārto! — es diedelēju, taču Aleksis apgalvoja, ka tas nekādi neesot iespējams. Viņš esot iestidzis darbā līdz ausīm.

— Gan jau tu tiksi ar to galā, — viņš teica apbrīnojamā paļāvībā manām spējām.

Es gan par tām ļoti šaubījos, taču neatlika nekas cits, kā sameklēt telefonu grāmatā mūsu pašvaldības numuru. Tur es lūdzu savienot mani ar kādu, kurš zinātu, ko iesākt ar drenāžas šahtām. Ierēdņi zvanījās pa labi un pa kreisi, līdz beidzot man tika piedāvāta kāda ļoti patīkama vīrieša balss.

— Man ir radusies problēma, — es bez īpaša ievada pavēstīju. — Mēs savā gruntsgabalā rokam drenāžas šahtu, bet kaimiņi apgalvo, ka viņiem no tā pārplūdīšot pagrabs.

— Apžēliņ, kārtējās muļķības! — ierēdnis gardi nosmējās, it kā es viņam tikko būtu izstāstījusi anekdoti. — Pasaule pilna cilvēkiem, kas nez ko iedomājas. Drenāžas šahta taču arī ir domāta, lai ūdens pamazām iesūktos gruntī. Vai jūs maz zināt, cik ilgi būtu jālīst, lai pārplūdinātu šādu šahtu?

— Nē, — es atbildēju, un tā bija tīra patiesība. Es tiešām nekā nejēdzu no šādām lietām. — Mums taču būs arī atsevišķa šahta lietus ūdens uztveršanai, un tās tilpums būs seštūkstoš litru.

— Nu redziet, — ierēdnis atteica tā, it kā mēs pārrunātu šo jautājumu viesībās pie kokteiļa glāzes. — Lai šahtu pārpildītu, lietum būtu jālīst trīs gadus bez pārtraukuma. Tikai pēc tam ūdens sāktu sūkties uz drenāžas šahtu. Un vēl pēc diviem gadiem, ar noteikumu, ka lietus līst nepārtraukti, ūdens varētu nokļūt līdz jūsu kaimiņu pagrabam.

— Tātad tomēr, — es sabijos.

— Tikai tādā gadījumā, ja ūdens, sūkdamies cauri ūdenscaurlaidīgiem slāņiem, uzdurtos uz māla vai lielus akmeņus saturošu slāni, — patīkamā vīrieša balss mēģināja mani nomierināt. — Taču jūsu gadījumā tā noteikti nav, citādi taču jūs nebūtu saņēmuši pārvaldes atļauju.

— Jā gan, — es vārgi izdvesu.

— Nu redziet, tad jau viss ir lieliski. Mierīgi pasūtiet savus kaimiņus vienu māju tālāk. Ir taču tādi ļaudis, kuri pat bez maizes varētu iztikt, padod tik šiem strīdus un kašķus!

— Un... hm, — es nokremšļojos, — un kā būtu, ja mums gadījumā, tikai pieņemsim, bet tomēr — ja nu mums nebūtu tās atļaujas, ē...

— Vienu mirklīti, — ierēdnis mani pārtrauca. — Pie mana kolēģa tepat blakus nupat atnākusi viena trokšņaina ģimenīte, kas grib runāt tieši par drenāžas šahtu. Viņi gribot iesūdzēt savus kaimiņus.

— Nu jā, trakas lietas, — es pieklājības pēc nomurmināju.

Ierēdnis klusi iesmējās.

— Vai jūsu kaimiņus gadījumā nesauc par Hor-niem?

— Jā! — es no šausmām gandrīz vai iekliedzos. Horns taču bija tas vīrietis, kurš mani tēvišķīgi pamācīja, apgalvodams, ka celtniecības pārraudzība neesot pa spēkam maigajai sievietes dabai.

— Mjā... Tada sagadīšanās!

— Ak nē, — es ievaidējos.

— Ar šiem te es patiešām jums neieteiktu ielaisties nekādās darīšanās. Atliek vien cerēt, ka jums pietiks naudas, lai uzmūrētu lielu, augstu, biezu mūri. — Ierēdnis nepārprotami uzjautrinājās. — Vai negribat paklausīties?

Patīkamās balss īpašnieks laikam pagrieza klausuli uz trokšņa pusi, jo tagad es fonā skaidri saklausīju pirmītējo spalgo balsi. Ta sieviete būs braukusi kā uz ugunsgrēku, lai pēc sarunas ar mani jau nokļūtu pašvaldības iestādē.

— Tad piezvaniet viņiem! — spalgā balss pieprasīja mana sarunu biedra kolēģim. — Mēs to gribam noskaidrot tūlīt un uz vietas.

— Uz kurieni viņa grib, lai piezvana? — es gandrīz čukstus jautāju.

— Uz rajona kanalizācijas pārvaldi, — ierēdnis laipni informēja mani.

— Kādēļ?

Mans sarunu biedrs mirkli ieklausījās uzmanīgāk, tad atbildēja:

— Acīmredzot tur par jūsu šahtu vēl neviens neko nezina.

— Kā tas var būt? — es jautāju, cenzdamās izlikties par galīgo dumiķīti, — tā, kā bija ieteicis Aleksis.

— Pārvaldei bija jādod atļauja šahtas rakšanai, pirms tika izsniegta celtniecības atļauja.

— Mēs tikai pagājušnedēļ saņēmām celtniecības atļauju!

Patīkamās balss īpašnieks atkal ieklausījās, tad paziņoja:

— Jā, bet izklausās, ka drenāžas rakšanai jums tomēr nav izsniegta atļauja — vismaz tā tiek apgalvots.

— Nav? — es pazemīgi pārjautāju. — Un ko tas nozīmē?

— Ka jūsu šahta ir nelikumīga, — ierēdnis paskaidroja. — Un rādās, ka šis lakts neizsakāmi sajūsmina jūsu kaimiņus. Nu jau viņi kļuvuši pavisam līksmi. — Viņš atkal iesmējās.

— Bet ko man tagad darīt?

— Dariet precīzi tā, kā es jums tūlīt teikšu, — patīkamā balss pārgāja uz čukstu. — Brauciet, cik ātri spējat, uz rajona celtniecības pārvaldi, un ejiet pa taisno uz divsimt otro istabu, tur prasiet pēc Ro-gena kunga. Tikai pasteidzieties, lai nonāktu tur pirms saviem kaimiņiem!

— Un tad? Ko lai es tur saku?

— Tagad pasteidzieties, citādi būs par vēlu! — ierēdnis izgrūda. — Es tūlīt pats piezvanīšu Rogena kungam un izstāstīšu viņam par jūsu sīko kļūmīti. Bet tas ies cauri tikai tad, ja ieradīsieties tur pirms Horniem.

— Divsimt otrā istaba, prasīt Rogena kungu, — es steigšus atkārtoju. — Un kā jūs sauc?

— Bonds, — ierēdnis atteica un pēc īsas pauzes piemetināja: — Džeimss Bonds. Bet tagad gan: joziet, cik ātri spējat!

Es nometu klausuli un vēja ātrumā saģērbos. Mazliet laika atlicināju vienīgi pavisam atturīgam krāsojumam un kārtīgi sapītai bizei. Tad pagrābu rokassomiņu un mūsu mājas projektu un iemetos mašīnā. Nepagāja ne septiņpadsmit minūtes, kad es jau biju pie rajona celtniecības pārvaldes, novietoju mašīnu, kā viesulis aizbrāzos garām informācijas lodziņam uz liftu un uzbraucu otrajā stāvā.

Rogena kungs sēdēja viens pats aiz liela rakstāmgalda un izskatījās ļoti vientuļš.

— Vai jūs esat tā kundze ar drenāžas šahtu? — viņš laipni apjautājās.

— Jā, — es gluži bez elpas izdvesu. — Vai tad jau par vēlu?

— Vispirms apsēdieties, — Rogena kungs gādīgi teica, galvu nogrozīdams. — Savā stāvoklī jūs ned rīksta t uztra likties!

Es paklausīgi apsēdos. Rogera kungs nopētīja mani no galvas līdz kājām.

— Vai te nav drusku tā kā par smacīgu? — viņš vaicāja. — Varbūt atvērt logu?

— Nē, nē, paldies, — es apjukusi atteicu.

— Jūs esat drosmīga sieviete, — paziņoja Rogena kungs. Viņš jau bija izklājis uz galda mūsu gruntsgabala plānu. — Es jau papētīju. Nekas iebilstams te nav. Katrā ziņā kaut kur tam ūdenim taču ir jāpaliek, un projektā atzīmētā vieta ir pilnīgi piemērota šahtai.

— Un kā būs ar Hornu pagrabu?

Rogena kungs tikai plati pasmaidīja.

— Tehniski ir maz ticams, ka ūdens nokļūs līdz pagrabam. Un, ja nu tomēr, tad Horni paši vien būs vainīgi — vajadzēja laikus parūpēties par labāku pagraba izolāciju. Es uzskatu, ka tā ir kliedzoša nekaunība: uztraukt sievieti jūsu stāvoklī...

— Un kā tad ar... ē, to trūkstošo atļauju? Mēs laikam esam sākuši nedaudz par ātru... ē... — Es stomījos, paslepšus uzmezdama skatu savam apģērbam. Laikam izskatījos vēl nelaimīgāka, nekā biju centusies.

Rogena kungs ar plašu žestu uzspieda uz mūsu mājas projekta zīmogu, plaši parakstījās un priecīgi paziņoja:

— Te nu ir jūsu atļauja. Tāda sīka kļūmīte katram var gadīties, kur nu vēl jūsu stāvoklī!

Es paliku bez valodas. Kur tad nu bija izslavētā ierēdņu neizlēmība, nelaipnība, slinkums, liekā čammāšanās un stūrgalvīgā nevēlēšanās kaut par mazu gabaliņu novirzīties pat no vismuļķīgākajiem priekšrakstiem? Nekā tamlīdzīga, tas būs tikai nekaunīgs apmelojums!

Rogena kungs man laipni uzsmaidīja.

— Tādi kaimiņi patiesi ir īsta Dieva sodība! Jūs tikai neaizmirstiet uzbūvēt labi augstu mūri visapkārt gruntsgabalam, varbūt tad jums būs miers.

— Jā, — es teicu. — Un liels paldies par palīdzību. Ka nebijāt birokrāts.

— Bet tas taču pats par sevi saprotams! — ierēdnis atteica un piecēlās. — Šo atļauju es jums nosūtīšu pa pastu. Šodien pat, tā ka neraizējieties. — Viņš sirsnīgi paspieda man roku. — Vēlu jums laimi: jums un bērnam. Ceru, ka šoreiz viss noritēs, kā nākas!

— Liels paldies! — es nomurmināju, nu jau pavisam apjukusi. "Jucis," es nodomāju, "skaidrs, ka jucis! Ļoti patīkams cilvēks, taču diemžēl..." Un vēl nodomāju, ka laikam tikai jukuši ierēdņi mēdz būt tik laipni.

Mazliet vēlāk, kad jau braucu lejup ar liftu, man pēkšņi pielēca, ka Rogena kungs taču bija runājis ar mani kā ar grūtnieci. Ak Dievs, un to visu viņam iestāstījis šis Džeimss Bonds no pašvaldības! Varbūt izpušķojis savu sadomāto bēdu stāstu ar kaut kādām šaušalīgām detaļām, pieņemsim, ar veselu rindu spontānu abortu un tā tālāk. Un pēc tādām mocībām nabaga sieviete atkal kļuvusi grūta, bet uzbrukuši ļaunie kaimiņi un... Laikam gan, jo citādi nevarēja būt. Tādējādi mans laipnais sarunu biedrs bija pamodinājis Rogena kungā tēvišķīga aizstāvja instinktus un jau iepriekš noskaņojis viņu pret bezsirdīgajiem Horniem. Ta tik tiešām bija asprātīga doma — īsti Džeimsa Bonda garā! Es maigi uzliku roku sev uz vēdera. Cik gan vīrieši kļūst patīkami, kad iedomājas kādu esam grūtu! No tādas apiešanās vien var sagribēties tādai patiešām kļūt!

Plašajā priekštelpā stāvēja jauna sieviete tumšzilā žaketē. Viņa apvaicājās, vai man neesot mirklītis laika, lai piedalītos aptaujā.

— Runa ir par mūsu pašvaldības iestāžu imidžu, — viņa paskaidroja. — Par servisu, klientu apmierinātību, pieejamību, atklātību un tā tālāk.

— Ak, es ar to visu esmu pilnībā apmierināta! — es iesaucos no visas sirds.

— Vai mēs varētu to visu piefiksēt mazliet detalizētāk? — žaketē tērptā dāma iepriecināta izvilka pildspalvu.

Taču tajā brīdī es aiz virpuļdurvīm pamanīju nesen redzētu seju. Un vēl vienu, kas gan vēl nebija redzēta,- taču kad viņa pavēra muti... Jā, tā bija tā pati neciešami spalgā balss, ko šorīt biju dzirdējusi pa telefonu. Tie taču bija Horni, mani nākamie kaimiņi! Es neuzkrītoši paslēpos aiz kāda milzīgi liela siltumnīcas apstākļos izaudzēta krāšņu mauga.

— Kā jau teicu, esmu ļoti apmierināta ar visu, patiešām, — es pačukstēju aptaujas dāmai. — Diemžēl šobrīd man ļoti jāsteidzas.

Horni jau stāvēja pie lifta.

— la vienkārši ņemt un sākt būvēt bez kādas atļaujas, — nikni šņāca mans nākamais kaimiņš. — Par to viņiem nāksies dārgi samaksāt!

"Kad tik ne tā, ha-ha-hā!" zaļo lapu aizsegā es klusībā gardi nosmējos.

- Kur tu vēl kavējies, Kļaus? — iesaucās spalgās balss īpašniece. Arī es pavēros turp, kurp lūkojās viiia, un ieraudzīju... nē, ne jau mazu zēnu, kas būtu sācis spēlēties ar virpuļduvīm, bet gan aizelsušos pusmūža vīru ar jau paretiem matiem uz galvvidus. Horna kundze nepacietīgi saraustīja kārtīgāk viņa krekla apkakli.

No pārsteiguma es gandrīz paspēru soli laukā no savas zaļās paslēptuves: vai tiešām šis bija nabaga mazais Klauss?! Nabadziņš — tātad viņa pagrabs pēc nieka trim gadiem nepārtraukta lietus pārplūdīs ar ūdeni no mūsu drenāžas šahtas!

— Viss skaidrs. Rogena kungs pieņem divsimt otrajā kabinetā! — viņš teica, priecīgi saberzēdams rokas. Vēl viņš cerēja novērst draudošo nelaimi, šis nabaga mazais Klauss...

Neviena nepamanīta, es klusi izslīdēju pa vir-puļdurvīm. Ārpusē es domās pati sev atzinīgi uzsitu pa plecu. Laikam taču biju uz īstā ceļa, lai iegūtu skarbo vīrieša dabu, par ko bija runājis Aleksis. Gan ne bez citu palīdzības, bet tomēr.

Tuvējā supermārketā nopirku pudeli "Mārtiņi" un taisnā ceļā aizvedu to uz pašvaldības iestādi savam glābējam. Pie ieejas pajautāju, kur atrodams jauns kungs, kurš atbild par drenāžas šahtām. Tāds ļoti jautrs un ļoti laipns jaunskungs.

— A, tas būs mūsu Ērmana kungs! — tūlīt atsaucās izziņu dāma aiz stikla lodziņa. — Viņš jau vienmēr ir uz jokiem. — Tad, pieklusinājusi balsi, mazliet paliecās uz priekšu. — Un, ja gribat dzirdēt manas domas, tad pateikšu: tik skaista vīrieša dēļ kā viņš ikviena sieviete prātu var zaudēt!

Es pavaicāju izziņu dāmai, vai viņa nevarētu šim glītajam kungam nodot pudeli "Mārtiņi".

— Un pasakiet viņam, lai izdzer to saudzīgi un maigi, bez mazākā satricinājuma. Tad viņš sapratīs, kas to sūta.

— Varu jau nodot, — dāma atteica, — bet kāpēc pati negribat aiznest?

— Man pēc pusotra mēneša ir kāzas, — paskaidroju, — un, ja šis kungs patiešām izskatās tā, kā jūs teicāt...

Dāma smaidot pamāja ar galvu. Viņa mani saprata. Toties Hanna, kad atstāstīju viņai savus piedzīvojumus, nepavisam nesaprata.

— Tu esi stulba! — viņa paziņoja. Un daudz, daudz vēlāk, jau pēc Lielā Kraha, viņa šai sakarā teica, ka cilvēki, kuri apzināti atsakoties no iespējamās laimes, paši vien esot vainīgi pie savām nelaimēm.

Tikko biju atgriezusies mājās, atskanēja telefona zvans. Ne mirkli nešaubījos, ka tas ir Aleksis, kuram kārojas ātrāk uzzināt, kā man veicies. Taču zvanīja nevis Aleksis, bet gan mana māsīca Suzanna no Pfalcas. Kopš arī viņa oficiāli bija kļuvusi par līgavu, viņa šad tad mēdza ar mani apspriesties — gandrīz kā profesionāle ar profesionāli — par dažādiem lietišķiem kāzu rīkošanas aspektiem.

— Saki, ko tavs Aleksis vilks mugurā? — viņa gribēja zināt. — Es to prasu tikai tāpēc, ka gribu, lai Bruno vilktu fraku un pie tās — cilindru, bet viņš negrib!

Pārģērbt smagsvaru Bruno par cirka direktoru? Kāpēc Suzannai tas bija vajadzīgs?

— Ak, nu tāpēc, lai nevarētu redzēt, cik maz viņam matu uz galvas! — atteica māsīca. — Turklāt, ja jau es būšu tādā kleitā un ar plīvuru, tad kā viņš izskatīsies man blakus parastā ielas uzvalkā?

— Es patiesībā nemaz nezinu, kas Aleksim būs mugurā, — man nācās atzīties. — Apģērba jautājumu mēs risinām katrs pats par sevi. Tas atvairot nelaimi.

— Bet Bruno taču nemaz nav gaumes! — Suzanna žēlojās. — Turklāt viņam visa tā precēšanās ir pie vienas vietas. "Mēs gribējām ietaupīt uz nodokļiem," viņš saka, "bet viss izmaksā tik dārgi, ka veselu gadu mums no tā nebūs nekāda labuma!" Viņš šai sakarā jau nosūtīja federālajai valdībai vairākas sūdzības.

— Lai Bruno pats iet uz vienu vietu, — es atteicu.

— Un ku' es vēl šitā cenšos, lai izkārtotu mums visu uz to lētāko! — Suzanna iesaucās, pāriedama uz dialektu — tā viņai gadījās allaž, kad runa gāja par taupību. — Mumsīm tikšot gredzeni, a' ko savulaik laulāj'šies Bruņa vecāki, bet kas šiem taga-di 11 vairs nelienot pirkstā, jo viņi no tā laika i' dikti pieņēmušies svarā.

— Tapat kā Bruno, — es nomurmināju.

— No masīva zelta i' tie gredzeni, pavisam šiki, — Suzanna itin mundri pļāpāja tālāk. — Mums tikai jāizmaina iegravētie vārdi. Un svētku telti kopā ar visiem galdiem un soliem Bruno dabūs no sava brāļa. To mēs uzcelsim tepat ciemata laukumā, par pliku velti! Bruno saka, ka nekādus galdautus nevajagot, tie esot lieki krāmi, bet es uzgāju vietu, kur var dabūt papīra galdautus uz metriem. Trakoti lēti. Ja mums izdotos tos norakstīt no nodokļiem kā biroja vajadzībām pirktus, tad tie vispār izmaksās tikai pāris feniņu!

— Vai tik jūs netaisāties iekļūt Ginesa rekordos kā vislētāko kāzu svinību organizatori?

— Kāpēc ne? — Suzanna sirsnīgi nosmējās. — Ielūgumu vietā, piemēram, gatavojamies publicēt sludinājumu vietējā avīzē. "Ar šo mēs, Suzanna Bekere un Bruno Zenfhūns, nodokļu konsultants, paziņojam, ka dosimies laulības ostā tad un tad, tur un tur..." Protams, ar visu adresi un telefona numuriem. Nu, ko teiksi? Ta taču ir super-reklāma, vai ne? 7a ka, manuprāt, Bruno nebūtu pamata žēloties!

— Nebūtu gan, — es piekritu. — Vienīgā, kam šajā sakarā būtu pamats žēloties, esi tu. īpaši jau tāpēc, ka tagad tavs uzvārds būs Zenfhūna^1.

— Nekā nebija. — Suzanna atteica un pavisam apmierināti iesmējās. — Mūsdienās tas nemaz vairs nav obligāti. Mans uzvārds tagad būs Bekere-Zenf-hūna, tā, lūk? Un gan tu redzēsi: es tomēr panākšu, ka Bruno uzliek cilindru! Jo viņš to var dabūt no sava brāļa — gandrīz jaunu, tikai vienreiz valkātu!

Tikko es biju nolikusi klausuli, telefons jau atkal zvanīja. Šoreiz tas bija Horsts, Alekša tēvs.

— Nākamajā nedēļas nogalē pie mums viesojas Karola, — viņš paziņoja, ne sasveicinājies, pat ne nosaucis savu vārdu. Karola bija Silvijas meita no pirmās laulības — tā pati, kurai Horsts bija finansējis kāzas.

— Cik jauki! — es laipni iesaucos, jo, lai kā arī nebūtu, Horsts deva naudu mūsu kāzām.

— Karola kopā ar Kalvinu un Tomiju ir atbraukusi no Vīsbādenes, — mans nākamais vīratēvs turpināja. Cik zināju, Tomijs bija Karolas vīrs, bet Kalvins — abu dēlēns. Redzējusi es viņus līdz šim nebiju, un arī negribēju redzēt, bet Horsts paziņoja:

— Jūsu interesēs ir iespējami ātrāk iepazīties ar Karolas ģimeni.

Patiesībā tas nemaz nebija mūsu interesēs — mēs bijām pārāk aizņemti ar daudz ko citu —, taču nebija jēgas mēģināt to ieskaidrot Horstam: tāpat nesapratīs. Viņš vienkārši paziņoja, ka gaidot mūs pie sevis aiznākamajā trešdienā.

— Es nezinu, vai Aleksis tajā dienā varēs, — es iebildu.

— Varēs, — Horsts īsi atteica. — Viņam jāatrod laiks, lai izbrīvētos šo vienu dienu.

— Bet... — es iesāku, taču Horsts jau bija nolicis klausuli.

Aleksis izmisīgi ievaidējās, kad es viņam vakarā izstāstīju par šo ielūgumu.

— Jau pusdienlaikā man būs jāpamet būvlaukums, lai četras stundas pavadītu mašīnā un tad nīktu vakariņās pie Horsta, Silvijas un viņas ģimenes — nē, paldies!

— Tad piezvani viņam un atsaki, — es ierosināju.

— Diemžēl tā arī nevar. — Aleksis nopūtās. — Citādi Horsts sapūtīsies uz vairākiem mēnešiem. Turklāt, kā tad paliks ar tiem piecdesmit tūkstošiem mārku, ko viņš gribēja piemest manas mājas būvei? Nē, vismaz līdz tam laikam mums vēl nāksies viņu uzturēt labā omā.

— Mūsu mājas būvei, — es pārlaboju Aleksi, uz ko viņš atbildēja ar nervozu smiekliņu.

Pavasaris atnāca ar siltu saulīti. Kokiem vēl nebija izplaukusi ne lapiņa, bet vasarīgais siltums jau pamudināja mūsu saimnieku ielaist ūdeni peldbaseinā. Vispirms viņš izsauca pārsega instalatorus, kuri uzstādīja uzrullējamu jumtu. To vajadzēs ik reizi pārvilkt pāri baseinam, kad to nelietos. Pēc tam Meisera kungs ierādīja man un Kasandrai, kā rīkoties ar jumta mehānismu, un izskaidroja katras, pat vissīkākās detaļas nozīmi.

— Tiklīdz jūs izkāpsiet no peldbaseina, uzrullējiet tam pāri jumtu, — viņš skaidroja. — Citādi ūdens atdziest. Ja atstāsiet baseinu bez jumta visu nakti, temperatūra var nokristies pat par pusgrādu Celsija.

Kasandra un es pārmijām nebēdnīgus skatienus un apņēmāmies pie pirmās izdevības iešļākt baseinā mazliet ledusūdens.

Tajā trešdienā Aleksis pārbrauca mājās jau trijos pēc pusdienas. Viņš izskatījās noguris — nu pavisam bez spēka. Laikam taču darba pārmērs un mūžīgā braukalēšana nedēļas nogalē lika sevi manīt. Es norūpējusies pārlaidu plaukstu viņa pierei.

— Vai paspēsi līdz rītam izmazgāt, izžāvēt un izgludināt visas manas drēbes? — viņš apvaicājās, norādīdams uz lielo ceļasomu. — Man gandrīz vairs nav ko vilkt mugurā.

— Dabiski. Tu tikmēr mazliet atpūties, — es atteicu, kaut patiesībā man būtu nekavējoties jāapspriež ar viņu visas tās tūkstoš lietas, kas mums vēl bija paveicamas līdz kāzām.

īpaši neatliekama bija laulību ceremonijas iestudēšana — lai mēs neapjuktu pie altāra. Vajadzēja samēģināt vismaz tās pašu sarežģītāko daļu, kur mums vajadzēja Dieva priekšā ņemt vienam otru par vīru respektīvi sievu, un apsolīt viņam respektīvi viņai uzticību gan labās, gan ļaunās dienās, veselībā un slimībā, vārdu sakot: līdz nāve mūs šķirs. Taču Aleksim labāk patika otra ideja — par gultu.

— Taču tikai ar tādu noteikumu, ka arī tu uz brītiņu atlaidies man blakus, — viņš paziņoja un novilka mani lejā pie sevis.

— Labi, tikai ļauj man aizvērt žalūzijas, — es iesmējusies izslīdēju no viņa apkampiena. Galu galā, ne Meisera kungam, ne Kasandrai nebija jāredz pa logu mūsu atkalsatikšanās svētki.

Taču, kad es vienā sekundē biju nolaidusi žalūzijas un atgriezos pie Alekša, viņš jau bija iemidzis ciešā miegā. Es uzmanīgi apsedzu viņu un brīdi paraudzījos viņa sejā, kuras vaibsti bija miegā atslābuši. Cik gan viņš skaists! Biezi, tumši mati, kas kuplā vilnī krita pār pieri, garas skropstas, par ko viņu būtu gatava apskaust ne viena vien sieviete, un mazliet stūrainajā zodā šķelmīga bedrīte, kas pat piecdesmit gadu vecumā viņam vēl piešķirs jauneklīgu šarmu. Alekša deguns bija garš un šaurs; lejasdaļā mazliet noliekts uz leju — gluži kā dižciltīgam romietim. Kādā no savām agrākajām dzīvēm viņš esot bijis augstu stāvošs romiešu virsnieks, ļoti cienījams vīrs, vismaz tā apgalvoja Kasandra. Reižu reizēm man šķita, it kā arī es būtu dzīvojusi tajos pašos laikos, tikai šaipus Alpiem — kā mežonīgs ģermānis ar milzu vāli. lādos brīžos es jutos priecīga, ka esmu ar Aleksi sastapusies tikai tagad, šajā dzīvē. Es satvēru viņa roku un piesardzīgi noskūpstīju.

— Dusi saldi, — es nočukstēju, un Aleksis miegā man uzsmaidīja. Tad es ielādēju mašīnā pirmo porciju netīrās veļas un, kamēr viņš gulēja, izņēmu no skapja pāris viņa labāko kreklu un rūpīgi tos pārgludināju.

Vēlā pēcpusdienā smagu sirdi pamodināju Aleksi, jo mums bija jābrauc pusdienās pie Horsta un Silvijas. Aleksis uz mirklīti paskrēja zem dušas un pēc tam paziņoja, ka jūtoties ievērojami labāk.

Kad ieradāmies pie Alekša tēva, vēl joprojām bija vasarīgi silts. Aiz dārza vārtiņiem pavērās gluži idillisks skats. Silvija bija uzklājusi galdu zem kuplas kastaņas. Baltais porcelāns izskatījās skaisti uz bāldzeltenā linu galdauta, ar ko lieliski saderējās spilgti dzeltenas audekla salvetes un groziņi ar svaigi grieztām prīmulām. Grils jau izplatīja kārdinošu dūmu smaržu. Zem baltdzelteni svītrota sauljuma atradās piepūšams plunčāšanās basei-niņš, kurā sēdēja pliks mazulis. Patlaban nevarēja pateikt, vai tas ir puika vai meitene, jo to, kas starp kājām, pilnībā aizsedza viņa apaļais puncītis. Bez Silvijas un Horsta pie baseina stāvēja vēl kāds cits, jaunāks, pāris. Tiem abiem mugurā bija vienādi plānas kokvilnas kombinezoni un galvā — naģenes, ko viņi pēc riteņbraucēju modes bija uzlikuši ar nagu uz aizmuguri. Nepazīstamā jaunā sieviete noliecās, izcēla resno bērnu no baseina un ievīstīja viņu lielā dzeltenā peldpalagā.

Horsts ieskatījās savā rokas pulkstenī un saviebās, kad Aleksis, izkāpis no mašīnas, atstūma vaļā dārza vārtiņus.

— Labvakar, — mēs viņu sveicinājām vienā mutē.

Horsta īdzīgā seja kļuva pavisam ledaina. Šķita, ka šajā siltajā pavasara vakarā uz mirkli ir atkal atgriezusies ziema.

— Jūs esat pārāk vēlu! — Horsts pārmetoši noteica sveiciena vietā. — Tagad Kalvinam jau ir jādodas uz gultu, un tā jūs būsiet palaiduši garām iespēju ar viņu iepazīties.

— Ir tieši septiņi, — Aleksis iebilda. — Nebiju gan dzirdējis, ka tu mūs gaidi ātrāk.

— Pašiem bija jāiedomājas, — atcirta Horsts un saknieba lūpas. — Pat jums būtu laiks zināt, cikos maziem bērniem jāiet gulēt. Jūs taču nevarat gribēt, lai jūsu dēļ Kalvins paliek ilgāk augšā!

Alekša pierē pēkšņi iezīmējās maza, stāva grumbiņa — nekad agrāk es viņam tādu nebiju manījusi.

— Mēs nezinājām, ka Kevins gribēs mūs redzēt, — viņš atteica daudz vēsākā balsī.

— Kalvins, — Silvija, Karola un Horsts viņu pārlaboja vienā balsī, un es steigšus pasniedzu Silvijai puķu pušķi, ko biju nopirkusi jau no rīta. Tas bija patiešām skaists pušķis: neaizmirstulītes kopā ar rozā zvaniņiem un baltām, kuplām gundegām. Pušķis bija tik jauks, ka es mīļuprāt pati to būtu paturējusi. Arī Silvijai patika. Viņa vairākkārt man pateicās un tad stādīja mums priekšā savu meitu Karolu un znotu Tomiju — jaunos cilvēkus kombinezonos. Abi ļoti nopietni paspieda mums rokas. Arī es tūlīt sataisīju nopietnu seju.

— Un tas ir mūsu mazais vīrietis, — negaidīti saldā balstiņā iedūdojās Silvija, norādīdama uz savu mazdēlu. Resnais bērns šobrīd bija tā iekūņots, ka no viņa bija redzama tikai apaļa galva un nesamērīgi liela plauksta. Viss pārējais, paldies Dievam, bija apsegts ar pūkainu frotē dvieli. — Nu, Kalvin, vai dosi rociņu onkulim Aleksandram?

Kalvins negribēja dot rociņu, bet Aleksim, pakļaujoties Silvijas pavēlošajam skatienam, gribot negribot nācās satvert bērna ļengano, tuklo plauk-stiņu un mazliet pasvārstīt to uz augšu un leju.

Taču tik tālu sevi piespiest, lai draudzīgi sasveicinātos ar mazo, lai kaut vai viņam uzsmaidītu, Aleksis tomēr nespēja.

— Onkulim ir ļoti žēl, ka viņš ieradies pārāk vēlu, lai ar tevi pa īstam iepazītos, — Alekša vietā dūdoja Silvija. — Palaist garām kaut ko tik jauku un mīļu, ak, nu kā viņam tā neveicās! Tādu burvīgu puisīti, mūsu mazo vīrieti, vai ne, Kalvin? Saki, ka tu neesi dusmīgs, citādi onkulis Aleksandrs paliks pavisam bēdīgs.

Kalvins pašķieba galvu sānis un pasmaidīja. Viņa vaigos radās divas pamatīgas krunciņas. Man nācās steigšus novērst skatienu.

— Jā, ļaunatminīgs viņš nekādā ziņā nav, — noteica Horsts un vairs neizskatījās tik saīdzis.

Karola padeva frotē dvielī ietīto smago nastu savam dzīvesbiedram.

— Arī mēs neesam ļaunatminīgi, — viņa paziņoja un beidzot pasmaidīja. — Bezbērnu pāri bieži rada egoistisku un bezsirdīgu cilvēku iespaidu. Bet patiesībā viņi ir tikai bezrūpīgi.

Man radās liela vēlēšanās uzmaukt naģeni viņai pāri pierei uz acīm. Arī Alekša pierē no jauna parādījās pirmītējā stāvā grumbiņa.

— Es neesmu audzinājis savus bērnus par bezrūpīgiem ļautiņiem! — Horsts atkal neapmierināti sarosījās. Šķita, ka šoreiz viņš ir patiesi norūpējies.

— Tu jau mūs nemaz neaudzināji, — atburk-šķēja Aleksis. — Tu mūs dresēji.

Visi palūkojās uz viņu ar izbīll ieplestām acīm. Dīvaini, taču vislielākais izbīlis bija lasāms tieši Horsta acīs. Pēc pāris apdomas sekundēm viņš laikam nāca pie secinājuma: labāk izlikties, ka vispār nav dzirdējis šo piezīmi. Par to visi izjuta acīm redzamu atvieglojumu.

— Ribiņas jau gatavas, — viņš paziņoja.

— Tad es nolikšu Kalvinu gulēt, — paziņoja Silvijas znots. — Ar labu nakti, opīt, ar labu nakti, omīt, ar labu nakti, mammīt, onkulīt un tante!

Kalvins ļoti skaļi nopurkšķējās savā frotē dvielī, un ar to atvadu ceremonija bija galā. Visi, izņemot Aleksi un mani, par to labvēlīgi nosmējās. Pēc Kalvina sasprindzinātās sejas izteiksmes bija skaidri redzams, ka viņš gribētu nopurkšķē-ties vēl, lai saņemtu vēl vairāk atzinības, taču rezultātu mēs vairs nesadzirdējām, jo Tomijs viņu ienesa mājā.

— Tu esi uzklājusi patiesi skaistu galdu! — es izteicu Silvijai neviltotu komplimentu. — Tik pavasarīgi: balts ar dzeltenu. Vienkārši nenoskatīties!

— Mēs vakar beidzot saņēmām jūsu ielūgumus uz kāzām; ļoti burvīgs! — Silvija tūlīt revanšējās.

— Zils ar zeltu izskatās vienkārši lieliski. Cēli.

— Jā, — es atteicu un apsēdos. — Krāsas izvēlējās Hilda.

Silvija strauji aizgriezās. Tikai tagad es attapos, ka biju pārkāpusi šīs mājas zelta likumu: nepieminēt agrāko namamāti, it kā viņas te nekad nebūtu bijis. Jau Hildas vārda pieminēšana vien aizvainoja

Silviju viņas labākajās jūtās. Horsts uzmeta man pārmetošu skatienu.

— Hilda mums ļoti palīdz, — es iecirtīgi paziņoju. — Mēs esam pārāk aizņemti katrs savā darbā, turklāt vēl būvējot māju, ka nevaram iztikt bez palīdzības. Mēs esam Mildai daudz pateicības parādā.

Silvija tagad apvainojās pa īstam. Viņa vairs nenovērsa skatienu no kāršrožu režģa.

— Mēs gan savas kāzas noorganizējām vieni paši, — neviena nejautāta, iejaucās Karola. — Visgrūtākais bija viesu izvietojums pie galda.

— Arī ar to mūsu vietā nodarbojas Hilda.

— Tad jau tas var kļūt bīstami! — Horsts paziņoja un piecēlās. — Gribētu gan zināt, kādā stūrī viņa ieplānojusi nobāzt mani. Nē, šajā jautājumā pēdējais vārds vēl nav pateikts!

"It kā nepietiktu nepatikšanu jau ar to, ka tu vispār ieradīsies," es nodomāju un zem galda uzminu Aleksim uz kājas. Viņš tikai gurdi pasmīnēja. Laikam šodien visu pulveri jau bija izšāvis.

— Mēs uz savām kāzām izsūtījām viesu izvietojumu kopā ar ielūgumiem, — atkal iejaucās Karola. — 'la ka viesi jau iepriekš zināja, kur būs jāsēž.

Atgriezās viņas vīrs. Resnais puika laikam jau bija iemidzis — jāsaka: ļoti ātri! Horsts uzlika uz restēm jaunu porciju ribiņu.

— Un kur sēdēsim mēs? — apvaicājās Karola. — Ceru, ka ne pārāk tuvu smēķētājiem. Kalvins nepanes dūmus, vai ne, Tomij?

— A-e? — es sastomījos. Karolas un Tomija nemaz nebija mūsu viesu sarakstā. Vispār nebija — kālab lai būtu? Bet varbūt es biju pārklausījusies. Es uzlūkoju Aleksi. Viņš piekrāva savu šķīvi pilnu ar cigoriņu salātiem un neteica neko. Es labi zināju, ka cigoriņu salātus viņš necieš ne acu galā.

— Pats par sevi saprotams, ka jūs sēdēsiet kopā ar mums, — paziņoja Horsts. — Nevienu citu jau jūs tajās kāzās nepazīsiet.

Nevienu gan, mūs pašus ieskaitot. Mēs abi ar Aleksi šodien pirmo reizi mūžā bijām ieraudzījuši šos divus ar otrādi uzmauktajām naģenēm. Es atkal zem galda uzminu Aleksim uz kājas. Viņš neteica neko. Aleksim bija pilna mute ar salātiem, ko viņš negribīgi košļāja, la vien šķita, ka domās viņš ir kaut kur ļoti, ļoti tālu no šejienes.

— Kalvinam, protams, būs nepieciešams augstais bērna krēsliņš, — Karola turpināja. — Mēs jau varētu paņemt līdzi savējo, jo dažos restorānos par bērniem nav padomāts.

Es gandrīz izberzēju caurumu Alekša kurpē, bet viņš pacēla skatienu tikai tad, kad es neizturēju un iecirtu tajā savu papēdi.

— E-hm! — es prasīgi nokremšļojos un ļoti zīmīgi uz viņu paskatījos.

— Vai vēl ribiņas? — apvaicājās Alekša tēvs.

Es vēl stingrāk uzspiedu Alekša kājai ar savu

papēdi.

— Nē, paldies, — viņš atteicās un paskatījās uz mani. — Par ko vispār ir runa?

— Karola un Tomijs vēlas, lai mēs savās kāzās parūpējamies par bērnu krēsliņu viņu mazulim, — es viņu informēju.

— Bet viņi taču nemaz nav ielūgti! — Aleksis pārsteigumā iesaucās, pat nemēģinādams to pateikt caur puķēm. — Vai varbūt tomēr?

Tomijs neko neizrādīja, bet Karola gan manāmi sarāvās. Silvija vēl joprojām stīvi nolūkojās uz kāršrožu režģi.

Es izjutu ļaunu prieku, kad noliedzoši papurināju galvu.

— Karola, Tomijs un Kalvins pieder pie ģimenes, — ļoti stingri teica 1 lorsts.

Aleksis ar abām plaukstām atspiedās pret bāldzelteno linaudekla galdautu un piecēlās.

— Pie tavas ģimenes, tēv, nevis manējās, — viņš skaldīt noskaldīja. Tad, smagi balstīdamies ar abām plaukstām pret maigi dzelteno linu galdautu, Aleksis lēni pieslējās kājās. — Uz savām kāzām es viesus gribu izvēlēties pats!

Mežonīgs lepnums piepildīja manu sirdi, redzot vīrišķīgi apņēmīgo sejas izteiksmi. Es arī piecēlos kājās, apgāju galdam apkārt un nostājos viņam līdzās, lai neatstātu I lorstam ne mazāko iespēju šaubīties par to, ka pilnībā esmu Alekša pusē.

— Ja jau es par šīm kāzām izgāžu tik sasodīti daudz naudas, tad laikam man būtu gan tiesības bilst kādu vārdiņu, — viņš neapmierināti noņurdēja. — Atliek tikai pateikt, ka man ir kauns par tavu uzvedību.

— Tas ir abpusēji, — Aleksis īsi atcirta. — Mēs aizejam. Paldies par vakariņām.

Horsts tā kā sakustējās, lai saķertu Aleksi aiz atloka, taču tad Karola, kura sēdēja no viņa pa kreisi, mierinoši uzlika plaukstu uz viņa dūres.

— Lai paliek, — viņa pačukstēja. — Tu velti uztraucies, papiņ!

Apžēliņ! Viņa to sauca par "papiņu", kamēr viņa paša bērniem tēvs jāsauc par Horstu! —Ja jūs netiksiet ielūgti, tad neiesim ari mēs, — Horsts pavēstīja un saknieba lūpas tik plānas, ka tās kļuva gluži vai pelēkas. Cik negaidīts un — nenoliegšu — patīkams pārsteigums!

Aleksis sataustīja manu roku.

— Dari, kā vēlies! — viņš atcirta un pagriezās uz iešanu, cieši turēdams mani aiz rokas.

Kopsolī mēs lepni izmaršējām no šī dārza.

— Uz redzēšanos, — es nomurmināju, atskatīdamās pār plecu, kaut pati neticēju, ka mēs vēl kādreiz tiksimies.

— Tu biji satriecošs! — es teicu Aleksim, kad mēs jau sēdējām mašīnā.

— Man vienkārši tas viss bija līdz kaklam! — Viņš pievērsa man savu seju. Tā vēl joprojām šķita ļoti nogurusi, taču stāvā grumbiņa starp uzacīm bija pazudusi. Aleksis izskatījās satriecoši seksīgs.

— Vai mums neiegriezties tajā ceļmalas stāvvietā, kur mēs toreiz...? — es apvaicājos.

— Gultā būs ērtāk. — Aleksis pasmīnēja un piedeva gāzi.

— Tev vēl nav kleitas?! — Suzannas balss telefona klausulē gandrīz vai pārtrūka no sašutuma. — Vai tu neapjēdz, ka līdz X-dienai atlikušas vairs tikai trīs nedēļas? 1ās kleitas taču nekad nepieguļ kā uzlietas! Tev noteikti nāksies kaut ko pielabot.

— Ak tu žē! — es tikai izdvesu.

Vairs tikai trīs nedēļas līdz X-dienai, un Aleksis vēl joprojām pāri galvai ieracies savā darbā tur, Karlsrūē. Viņa klātbūtne būvlaukumā esot absolūti un kategoriski nepieciešama līdz pat augusta sākumam, tā viņš man paziņoja pagājušajā nedēļā. Pat par godu kāzām viņš negrasoties pieprasīt sev likumīgi pienākošos atvaļinājumu, un, protams, viņam neesot laika uzvalka un kurpju iegādei. Neko darīt, karjera prasa upurus!

Man pašai ne tik nebija laika to darīt, jo bija jāuzrauga mūsu sapņu pils celtniecība un — kaut arī Hilda jau bija veikusi milzīgu organizatorisko darbu — jāgatavojas kāzām. Patiesībā mājas pirmā stāva betona pārsegums jau bija gatavs, un arī gatavošanās kāzām noritēja pilnā sparā. Kaut gan kopš ķildas dārzā mums nebija nekādu ziņu no Horsta, naudas pārskaitījumi Hildas kāzu kontā nebija apsīkuši.

Un tas nozīmēja, ka mums būs skaistākās un greznākās kāzas, kādas vien laiku laikos pieredzētas. Hilda bija noskatījusi kādu vecu pili ar ezeru un golfa laukumu. Tik smalkā vietā uz katru lūgto viesi vajadzēja rēķināt ne mazāk par simt markām (dzērienus ieskaitot), taču, pirmkārt, tas vēl kaut kā ietilpa mūsu budžetā, un, otrkārt, no svara bija arī vecās pils interjers. Tada vieta bija īsti piemērota kaut vai princeses kāzu svinībām. Tātad bija vērts maksāt. Pēc tumsas iestāšanās mēs varēšot apgaismot spoguļu zāli ar simtiem sveču, kas tur saspraustas īstos sudraba sienas svečturos. Kafijas galds balti zaļos toņos tikšot klāts ar efejām apvītā terasē. No terases paveroties lielisks skats uz parku, divsimtgadīgu kastaņu alejām un ezeru. Hildas izvēlētās un pasūtītās ziedu kompozīcijas man arī ļoti patika. Viņa patiešām bija lieliska organizatore: gluži vai ģeniāla ar lielisku gaumi, droši ieteicama jebkuram kāzu rīkotājam. Tieši viņa atrisināja Alekša garderobes problēmu. Viņa tam nopirka gaišpelēku uzvalku ar vesti un baltu kreklu ar apburoši vecmodīgu stērķelētu apkaklīti.

— īstā “tēva slepkavas" apkaklīte, — viņa padižojās. Tad piemetināja: — No Horsta un Silvijas vēl joprojām nav pienākusi apstiprinoša atbilde uz ielūgumu. Tātad ir cerības, ka šos svētkus mums nekas neaptumšos.

Hilda bija noorganizējusi pat muzikantus. Instrumentālisti bija no grupas The Piano lins been Drinking, vienīgi dziedātājs paņemts no malas. Mūziķi par vienu vakaru bija pieprasījuši četrus tūkstošus mārku, bet Hilda uzskatīja, ka viņi patiešām esot tādas naudas vērti. Horsta naudas vērti, protams.

Mans dāvanu galds tirdzniecības namā jau bija izpirkts gandrīz pavisam tukšs. Man bija jābrauc

un tas jāpapildina ar vēl kādām mums vēlamām mantām. Mazliet steigā es izvēlējos bezvada telefonu, pa kuru var runāt, staigājot pa visu dzīvokli, termosa kannu, zāles pļāvēju, kā arī dažas mākslinieciskas lodītes savai lodīšu kolekcijai un fotoalbumu par Īriju.

Tas bija pārsteidzoši, bet izrādījās, ka arī bez Alekša ir iespējams atrisināt pat vissarežģītākās problēmas. Ar mūrniekiem mūsu būvlaukumā es pa šo laiku jau biju uz "tu". Ļoti bieži vakaros aizbraucu līdz jaunbūvei, lai paraudzītos, piemēram, vai logu ailas ir pareizajās vietās, un mēs kopā iedzērām pa malkam iesala alus no vienas pudeles. Tad prātīgi aprunājāmies par visādām mūrnieku gudrībām. Pēc tam mūrnieki pasmējās un nosauca mani par foršu dārnīti. Prīmā marka, viņi atzinīgi piemiedza ar aci.

Arī ar visu citu es lieliski tiku galā. Banka bija piekritusi vēl pāris nedēļu pagaidīt, notāra apmeklējums sakarā ar gruntsgabala pārrakstīšanu uz mūsu abu vārda bija pārcelts uz citu dienu — nu jau tā bija tikpat kā klāt: tātad, rīt —, un līdz ar to visas formalitātes tā kā būtu nokārtotas.

Tikai mācītājs, kurš bija piekritis mūs salaulāt, uzskatīja, ka nekādi nevar iztikt bez Alekša klātbūtnes.

— Vismaz vienu reizi taču man šis jaunais cilvēks ir jāredz, — viņš stingri noteica. — Es nekādā gadījumā nevaru pieņemt no jums laulības solījumu bez iepriekšējām pārrunām. Un arī laulību

protokols ir jāiemācās jums abiem un jāparakstās, ka to zināt no galvas. Tādi ir priekšraksti, ko pat jums neizdosies apiet!

— Izskaidrojiet man pašu svarīgāko, — es viņam lūdzu. — Es nosūtīšu Aleksim visu pa faksu, un viņš iekals tekstu no galvas, to es apsolu. Un dienu pirms ceremonijas mēs abi ieradīsimies pie jums, lai jūs varētu personiski iepazīties ar viņu un dot mums pēdējos norādījumus.

— Nu labi, — noņurdēja mācītājs. — Lai gan tā nav pieņemts, ja gribat zināt manas domas.

Tatad es patiešām ar visu biju lieliski tikusi galā — ar visu, tikai ne savu līgavas kleitu.

— Par kleitas pārtaisīšanu papildus nav jāmaksā, — Suzanna mani informēja pa telefonu. — Man arī pārtaisīja. Es gan biju apņēmusies līdz kāzām nomest piecpadsmit kilogramus, bet pārdevēja ieteica labāk uz to nepaļauties.

— Es jau biju trijos speciālajos līgavu kleitu veikalos, bet nevienā neatradu tērpu, kas man patiešām patiktu, — es domīgi teicu. Jo es meklēju kaut ko pavisam konkrētu: vienkāršu un vienlaikus ļoti cēlu. Man bija vajadzīga gaiša krēmkrāsas jēlzīda kleita bez kaut kādām lentītēm un mežģīnēm, bez sakuplinātām piedurknēm, bez sastīvi-nātiem apakšsvārkiem, bez velces un bez pērlēm. Taču laikam nekas tāds, ko es meklēju, vispār netika piedāvāts. Un nekad arī netiks — ja vien varēju ticēt tam, ko man centās iegalvot pārdevējas šajos veikalos.

ī

— Gitti Geiger līgavas kleitas ir nopērkamas ari Ķelnē, — Suzanna priecīgi sauca klausulē. — Es jau painteresējos. Līdz pat 46. izmēram.

— Man ir 38. izmērs, — es atteicu. — Un pie Gitti Geiger es jau biju. Tur nebija neviena skaista modeļa.

— Bija gan, — māsīca iebilda. — Manējais ir skaists. 1ās saucas "Hercogiene Sara", un kleita ir vienkārši pasakaina. Kā tu domā, vai Bruno arī patiks?

— Noteikti nepatiks, tiklīdz viņš uzzinās cenu.

— Ak, precamies taču vienreiz, — Suzanna attrauca. — Un kāzu diena ir skaistākā sievietes mūžā. Turklāt es taču to kleitu pēc tam varu pārdot.

— Vai jūs jau esat noteikuši kāzu datumu?

— Jā, — Suzanna apliecināja. — Mēs precēsimies jūlijā, jo tas ir atvaļinājumu laiks. Bruno saka, ka tad vairums potenciālo viesu būs kaut kur aizbraukuši. Jo vairāk ielūgto mums atsūtīs atteikumus, jo lētāk mums viss izmaksās, tā saka Bruno. Jo daudzi taču tikai grib par brīvu velti pieēsties kāzu labumus.

— Vai mēs ari esam ielūgti?

— Jā, to es sūri grūti izcīnīju, — lepni paziņoja Suzanna. — Tātad drīz jūs saņemsiet kopiju no mūsu kāzu sludinājuma vietējā avīzītē. Kopijas un pasta izdevumus Bruno atskaitīs no nodokļiem, tā ka mums tas patiesībā neizmaksās ne feniņa.

Man palēnām apskrējās dūša no tik sīkumainas taupības.

— Es gan nezinu, vai mums jūlijā būs laiks, — es vārgi sāku meklēt aizbildinājumus. — Tu taču saproti, mājas būvēšana un tā tālāk. Un varbūt tad mums beidzot izdosies izrauties kāzu ceļojumā — tas ir, ja vien atliks kaut cik naudas.

— Bruno būs tikai priecīgs, — mazliet bēdīgi novilka māsīca.

Man kļuva pavisam nelāgi ap dūšu. Uzlikusi plaukstu uz vēdera, es teicu:

— Baidos, ka man neuznāk vēmiens.

— Tas no visiem tiem uztraukumiem, — māsīca secināja. — Man arī kļūtu slikti, ja es būtu tavā vietā. Tikai trīs nedēļas līdz kāzām, un vēl joprojām bez kleitas!

Nākamajā dienā man vēl joprojām bija slikta dūša. Es iedzēru kumelīšu tēju un apēdu sausiņu, taču tas nelīdzēja.

— Nu es patiešām vairs nevaru atlikt kleitas pirkšanu, — es sasparojusies teicu Mannai. Viņa kopā ar mani jau bija apbraukājusi visu pilsētu, un mēs bijām apmeklējušas visus specializētos līgavu kleitu veikalus, un iztaujājušas dučiem nelaipnu pārdevēju. Dīvaini, bet šo veikalu pārdevējas, šķiet, bija sazvērējušās samaitāt potenciālajai līgavai vēl atlikušo prieku par gaidāmo notikumu. Pirms drīkstēju uzlaikot dārgos sniegbaltos tērpus, bija jāpakāpjas uz maza soliņa, lai nenotraipītu kleitas apakšmalu, un jāļauj sev galvā uzmaukt tādu kā dušas micīti ar platu sintētiska auduma apmali, lai pasargātu kleitu no kosmētikas traipiem. Nekāda prieka no tādas pielaikošanas.

— Es zinu vienu mazu veikaliņu, kur pārdod interesantas vakarkleitas, — domīgi ieminējās Hanna. — Varbūt viņiem atradīsies arī kaut kas balts. Ja nē, tad man pašai nāksies tev to kleitu uzšūt.

Pēcpusdienā man kļuva nedaudz labāk, katrā ziņā pietiekami labi, lai varētu doties Mannai līdzi uz viņas ieteikto veikaliņu. Tas atradās kādā mazā sānieliņā, pavisam netālu no lielajām iepirkšanās ielām. "Rebeka Rābe, tērpu māksliniece" — bija rakstīts virs ieejas. Veikaliņš bija pavisam mazs, toties ļoti oriģināls. Grīda sastāvēja no melnu kvarca smilšu slāņa, abas uzlaikošanas kabīnes bija iekārtotas viduslaiku garā — kā apaļas tirgus teltis. Arī visas pārdošanai izliktās kleitas bija ļoti neparastas, un tām bija izdomāti savdabīgi nosaukumi, kas liecināja par modelētājas veselīgo humora izjūtu. Viena kleita man tūlīt iepatikās. Ta bija cieši pieguļoša vakarkleita, dzeltena ar brūnu, ar augstu stāvapkakli un durstīgu krēpju valni pār muguru. "Žirafe brokasto stāvus", tāds bija kleitas nosaukums, un man pret to nebija nekādu iebildumu. Kāda cita kleita izskatījās kā specpasūtījums jūras vāravai — ar ļoti šauru apakšdaļu, kas papla-tinājās pašā apakšā un no vienas vietas nošūta ar zilzaļām zvīņām. Kleita saucās "2000 ljē zem ūdens", un maksāja tikai četrsimt piecdesmit mārku. Visnožēlojamākās no tām līgavas kleitām, ko man deva laikot ar tik pārspīlētu rūpību, maksāja vismaz divtik.

— Kā tas var būt? — es jautāju Hannai. — Kā tik lēti var pārdot tik bezdievīgi šikas kleitas?

— Labāk pajautāsim, vai nav kāda balta, — ierosināja Hanna.

Uz veca rakstāmgalda, kas kalpoja par veikala leti, sēdēja jauna sieviete un lasīja klēpī ieliktu grāmatu.

— Balta kleita? — viņa pārjautāja, kad Hanna viņai bija izklāstījusi manu vajadzību. — Vai krēmkrāsā arī derētu?

— Jā, — es teicu. — Krēmkrāsā man patiktu vēl labāk.,

Pārdevēja noslīdēja no galda.

— No pagājušā gada kolekcijas mums palikusi pāri viena krēmkrāsas kleita, kas būtu piemērota arī kā līgavas tērps, — viņa teica. — Ta gan saucas "Šampanietis pēc veiksmīgas bēgšanas", taču jūs to varat pārsaukt kaut kā citādi. Manai māsai noteikti nekas nebūtu pretī.

Pārdevēja uz brītiņu pazuda palīgtelpās. Hanna un es izmantojām laiku lietderīgi, lai tuvāk iepazītos ar šeit izkārtajām kleitām.

— Ja man tā šampanieša kleita nederēs, tad kādu no šīm te es noteikti ņemšu, — es apņēmīgi teicu. — Pirmoreiz redzu tik jautras un skaistas kleitas.

— Nu, ko es tev teicu, — Hanna nomurmināja, pati tikmēr pielaikodama ugunīgi sarkanu cepuri.

Ta bija apaļa, un augšpusē tai bija zaļas filca lapiņas un zaļš kātiņš. Modelis saucās pavisam vienkārši: "Tomāts", un Manna tajā izskatījās bezgala jauki.

— Pie tās cepures ir ari pieskaņota kleita, — paziņoja pārdevēja, kas tieši tobrīd atgriezās ar krēmkrāsas kleitu pār roku. — Atradu gan! — viņa smiedamās sacīja.

"Šampanietis pēc veiksmīgas bēgšanas" bija tieši tas, kas man vajadzīgs. Kleita bija pašūta no raupja jēlzida, priekšpusē ciet gandrīz līdz pašam kaklam, toties aizmugurē izgriezums sniedzās līdz astes kaulam. Zem tā — kupla, līdz potītēm brīvi krītoša apakšdaļa. Garās, platās piedurknes bija nevis piešūtas, bet tikai piepogātas, tā ka tās varēja noņemt un iet tālāk ar kailiem pleciem, ja bija vēlēšanās. Ta bija īstā kleita, ko uzvilkt mugurā dvēseles mierinājumam pēc neveiksmīgas mīlas nakts — ja vien par to bija laikus padomāts.

— Dievs Kungs, izdari tā, lai man šī kleita derētu! — es pusbalsī iesaucos.

— Tad tik laikojiet! — Pārdevēja pasmaidīja.

Kamēr es vienā kabīnē vilku mugurā jēlzīda

"Šampanieti pēc veiksmīgas bēgšanas", Manna blakus kabīnē laikoja "Tomātu". Abas kleitas derēja kā uzlietas.

— Es to ņemu, — es laimīgi paziņoju, un Hanna tāpat.

— Un cepuri arī, — viņa piemetināja. — Es taču būšu lieciniece.

— Labi, — pārdevēja atteica. "Tomātu" es jums nevarēšu atlaist lētāk, bet "Šampanieti"... Nu jā, tas tomēr ir pagājušās sezonas modelis un visai labi mums negāja. Diemžēl pirms jums nevienai neienāca prātā izmantot to kā līgavas kleitu. Vai ņemsiet par trijiem simtiem?

— Jā! — es burtiski izkliedzu.

— Jauki, — atteica jaunā sieviete un iesaiņoja kleitas spožās melna papīra iepirkumu turzās. — Vēlu jums laimi un kāzās labi izdejoties.

Ņemot pretī savu brīnumskaisto kleitu, es pēkšņi sajutu tik spēju nelabumu, ka nepaspēju apzināties, ko daru. Es apvēmos taisni uz letes. Hanna tik tikko paguva atlēkt nost un izglābt vismaz savas kurpes.

— Elizabeti — viņa pārbijusies iesaucās.

Es sagrīļojos. Pārdevēja bez liekiem vārdiem pastūma man zem pēcpuses pītu krēslu.

— Man ļoti žēl, — es izdvesu. — Nekad agrāk ar mani tā nebija gadījies.

— Nekas briesmīgs taču nav noticis. — Pārdevēja pasmaidīja tāpat kā agrāk. — Tas jau ir tikai smiltis; tās vienkārši var izslaucīt laukā. Vai nevēlaties glāzi ūdens?

— Labāk ne. — Es papurināju galvu.

— Ta nu gan tev ir tāda komiska vēdera vaina. — Hanna skeptiski uzlūkoja mani. — Neko sliktu taču tu neesi ēdusi, vai ne? Vai tik beigu beigās neizrādīsies, ka esi stāvoklī?

Es pārsteigta pacēlu skatienu uz augšu. Jā, tas

bija iespējams! Kopš Aleksis tik bieži bija prom Karslrūē, es jau sen biju atmetusi ar roku ikrītē-jai temperatūras mērīšanai, un arī Aleksis vairs par to neinteresējās. Viņš bija tik aizņemts ar saviem celtniecības darbiem, ka nespēja paturēt prātā arī manu ciklu. Kopš manas pēdējās mēnešreizes, šķiet, bija pagājuši vairāki gaismas gadi.

Kad es neko neatbildēju, Hanna ar drūmu nolemtību balsī iesaucās:

— Tu esi stāvoklī!

— Par kleitu neraizējieties, — jautri uzsauca pārdevēja, jau rosīdamās ar slotu un liekšķeri rokā, lai aizvāktu prom pievemtās smiltis. — Kleita jums derēs līdz ceturtajam mēnesim.

— Vislabāk būs, ja tu nekavējoties dosies pie ginekologa, — Hanna apgalvoja. — la tu visdrīzāk tiksi skaidrībā.

— Tīs nav iespējams, — es vārgi iebildu. — Šodien man jābūt pie notāra. Runa ir par gruntsgabala pārrakstīšanu. Es jau vienreiz to atliku.

— Tad atliec vēlreiz! — Hanna viegli papliķēja man pa augšdelmu.

— Nē, — es nopūtos, — to es nevaru. Ja mēs nepārrakstīsim gruntsgabalu, banka nenoslēgs ar mums kredīta līgumu. Bet no tās naudas, ko Aleksis pārskaitīja uz manu kontu, atlikuši vairs tikai trīsdesmit divi tūkstoši mārku. Necik tālu mēs ar tiem netiksim.

— Nu paklau, bērns tomēr ir svarīgāks, — Hanna iebilda, un pārdevēja piekrītoši māja ar galvu.

— Ja pasteigsies, varbūt pagūsi pie notāra arī, — Hanna iesaucās un aiz rokas izvilka mani no veikaliņa.

— Vēlu veiksmi! — mums pakaļ vēl sauca pārdevēja. — Būtu ļoti mīļi, ja pēc tam dosiet ziņu, vai patiešām esat stāvoklī!

Hanna iesēdināja mani savā vecajā pīlē un ļoti maigi aizvizināja līdz ginekologam. Viņa brauca tik uzmanīgi, it kā man jau būtu sākušās dzemdību sāpes.

— Ak Dievs, cik tas ir satraucoši! — viņa iesaucās.

— Tūlīt apturi! — es iebrēcos, un Hanna nekavējoties apturēja. 1ās notika krustojuma pašā vidū. Aiz mums braucošā mašīna paguva nobremzēt par mata tiesu. Vadītājs sāka mežonīgi žestikulēt un gribēja jau lēkt ārā, bet tad, ieraudzījis, kā es rīstos, lai izdabūtu no sevis kumelīšu tējas un sausiņa atliekas, nolēma to labāk nedarīt.

— Vari braukt tālāk, — es teicu Hannai un aizvēru durtiņas. — Tagad viss ir laukā.

Hanna atstāja mašīnu tieši ārsta durvju priekšā, kur novietot mašīnu bija stingri aizliegts.

— Klāt nu mēs būtu, — viņa noteica.

— Tālāk es tikšu galā pati, — es sacīju, taču Hanna uzstāja, ka pavadīs mani.

— Iedomājies, ja nu tu tomēr nebūsi grūta! — viņa teica. — Tīd taču tev vajadzēs kādu, kas tevi mierina un sagādā kuņģa tabletes.

Es vārgi iesmējos.

— Sis ir specgadījums! — Hanna sauca jau pie durvīm. — Mana draudzene ir stāvoklī.

Ārsta palīdze saprotoši pamāja ar galvu un pasniedza man plastikāta trauciņu ar vāciņu.

— Piepildiet, lūdzu, to ar urīnu, pēc tam uzgaidiet, lūdzu, priekštelpā, — viņa teica, un es darīju, kā likts.

- Vai man iet tev līdzi? — Hanna bija gatava gājēja, bet es papurināju galvu. Ir tomēr lietas, ko nedara pat vislabākās draudzenes klātbūtnē.

Tad nu mana labākā draudzene, kamēr es pačurāju, sāka mani gaidīt kopā ar veciem žurnāliem un jaunām grūtniecēm. Viņa pacietīgi palika sēžam arī tad, kad devos iekšā ārsta kabinetā.

— Nu? — Hanna nepacietīgi noprasīja, man nākot laukā.

Jāsaka, ka tieši to pašu arī es uzreiz vaicāju ārstam, kurš mani izmeklēja. Ārsta sejā nekustējās ne vaibsts, kad viņš, vērīgi lūkodamies manī, paziņoja:

— Jūs esat stāvoklī, kundze.

Tikai tad, kad es biju laimīgi pasmaidījusi, viņa vaibsti atslāba. Droši vien dakteris nebija ticis gudrs, vai šī ziņa mani iepriecinās vai satrieks. Redzēdams, ka es nesāku skaļi vaimanāt, viņš pat papūlējās izdvest:

— Apsveicu, kundze.

— Stāvoklī gan, — es tātad varēju paziņot tālāk Hannai. —Jau ceturtā nedēļa.

Hanna sāka starot.

— Nu, vai es neteicu?! — viņa iesaucās, un:

— Ak, kā man arī gribētos būt stāvoklī!

Es biju stāvoklī! Uz sonogrāfa ekrāna es pati savām acīm redzēju jocīgu traipiņu: ārsts teica, ka tas esot mans bērns. Nelabā dūša pa šo laiku bija pazudusi kā nebijusi. Es jutos tā, it kā būtu izdzērusi divas glāzes šampanieša — kā vatē ietīta un vienlaikus viegla kā spalviņa.

— Tagad es tevi labāk vedīšu pa taisno uz mājām, — sacīja Hanna, kad mēs atkal iekāpām viņas vecajā pīlē, kas pretēji tam, ko varēja sagaidīt, vēl joprojām sveika un vesela stāvēja tieši autobusa pieturā. — Tava mašīna līdz rītam mierīgi var palikt stāvvietā pie darba.

Es pamāju.

— Mīļā, labā Hanna, vai tu esi ar mieru nākt manam bērnam par krustmāti?

Vecā pīle aiz lielajiem priekiem gandrīz noslīdēja no ielas braucamās daļas.

— Tas mums tūlīt jānosvin! — sauca Hanna.

— Vai tev ledusskapī ir pietiekami daudz dzirkstošā? Kaut gan nē, tu jau tagad neko vairs nevari dzert. Tūlīt piebrauksim pie veselīgās pārtikas veikala un nopirksim tev burkānu sulu no bioloģiskās zemnieku saimniecības.

— Diez vai viens malciņš šampanieša varētu būt kaitīgs, — es iebildu, un tad Hanna nolēma piestāt pie tuvākā supermārketa. Tur mēs sapirkā-mies visu, pēc kā mums tajā mirklī sirds kāroja: divas pudeles šampanieša, svaigas zemenes, sālītas pistācijas un palielu paku trifeļu saldējuma. Hanna par katru cenu gribēja man uzspiest burku marinētu gurķīšu, taču es no laika gala nevaru ciest skābus gurķus, un šajā ziņā pagaidām nekas vēl nebija mainījies.

— Nu, cerēsim, ka drīz tev tos vajadzēs, — nomurmināja Hanna, kad vīlusies atlika gurķu burku atpakaļ plauktā. — Visas grūtnieces ir kā trakas uz skābiem gurķīšiem.

Alekša un manā dzīvoklī nosvinējām manas grūtniecības sākumu. Sabiedrība bija izmeklēti smalka: tikai Hanna, es un kaķēns. Mēs abas uzvilkām mugurā savas jaunās kleitas, dzērām šampanieti un dejojām Ērika Kleptona balss pavadībā. Tieši tad, kad mēs, pabāzušas zem drēbēm sev priekšā spilvenus, iestudējām dejas soli grūtnieču izpildījumā, aiz durvīm ieūjinājās Kasandra. Viņa bija tērpusies viscaur violetā, bet pie pieres, gluži kā trešā acs, ar divām šaurām ādas strēmelītēm bija piesiets milzu ametists.

Mēs piedāvājām viņai glāzi šampanieša un zemenes.

— Ko jūs svinat? — viņa gribēja zināt.

— Mini trīs reizes! — es iesaucos un pagrozījos viņas priekšā ar visu dīvānspilvenu, ko biju piesējusi sev uz vēdera zem kleitas.

— Tu esi stāvoklī! — Kasandra minēja pirmo reizi, un es tūlīt sparīgi pamāju ar galvu.

— Nu tu redzi, cik stipra ir mana intuīcija, — viņa apmierināti secināja.

— Un mana arī! — Hanna tādā pašā garā iesaucās, draudzīgi uzpliķēdama pa manu spilvenvē-deru. — Pietika tev vienu reizi izvemties, kad man viss kļuva skaidrs.

Pēkšņi man kaut kas iešāvās prātā.

— Ko gan teiks Aleksis, kad to uzzinās? — es iesaucos. Pāris pēdējo stundu laikā man viņš pavisam bija izskrējis no prāta.

— Skaidrs, ka priecāsies, — Hanna apgalvoja. — Tūlīt piezvani viņam!

Taču man negribējās to darīt tādā veidā. Pavēstīt vīrietim, ka viņš kļūs par tēti, pa telefonu, kad fonā skan celtniecības troksnis... Nē, gudras sievietes tā vis nedara. Gudras sievietes to mēdz pateikt daudz izsmalcinātākā stilā — apmēram tā, kā to vai ik dienas rāda televīzija. Skaista sieviete ar savu mīļoto vīrieti dodas pastaigā pa brīnišķīgām kāpām. Viņi brien pa smiltīm, un viņiem mugurā ir biezi, adīti puloveri saskaņotiem rakstiem un krāsām. Atgriezušies no pastaigas, viņi izdzer pa tasei kafijas. Viss ir kā parasti, tikai šajā gadījumā topošajam papucītim cepumu vietā pie kafijas tiek pasniegts pārītis burvīgu zīdaiņa Čībiņu. Un tas viss notiek pilnīgi bez vārdiem, tikai kaislīgas mūzikas pavadībā!

— Kāpas un kafija, vai tu esi jukusi?! — iesaucās Hanna. — Kad tavam Aleksim neatliek laika pat ne tik daudz, lai pārbrauktu mājās nedēļas nogalē! Nu nē, tās zīdaiņu čībiņas labāk pietaupi otrajam bērnam. Un varbūt uz to laiku čībiņu pasniegšana vairs neizskatīsies tik neglābjami nošpikota no televīzijas!

— Tu varētu pati aizbraukt uz Karlsrūi un pateikt to Aleksim aci pret aci, — ieminējās Kāsandra. — Arī tā būs ļoti romantiski.

— Ir taču trešdiena, un rīt man ir jāiet uz darbu, — es iebildu. — Turklāt Kamenīte nevar palikt mājās viena pati.

— Kaķi es varu paņemt pie sevis. — Kasandra bija gatava izlīdzēt.

— Un es pateikšu, ka tu esi slima, — piedāvāja I laima. — Tas pat nebūs melots, ja vien atceramies, kā tu vēmi!

Es uzlūkoju savas uzticamās draudzenes, domās iztēlojos Alekša pārsteigto seju un neatradu vairs nevienu argumentu pret braukšanu.

— Okei! — es iesaucos. — Kura no jums aizvedis mani līdz stacijai?

Es biju pārsteigta, ka viesnīca, kurā Alekša firma celtniecības laikā bija izmitinājusi savus darbiniekus, ir tik grezna. Katrā ziņā tās portāls bija izcili skaists — ar kolonnām abās pusēs un rotāts ar akmenī kaltām statujām. Istabām bija šauri un augsti spraišļoti logi, kas sākās pie pašas grīdas un augšā bija noapaļoti.

Ļoti apmierināta, es samaksāju taksometra šoferim, paņēmu savu mazo ādas mugursomu un izkāpu. Sī apkārtne bija pilnīgi piemērota, lai līdz

galam izturētu stilu, kādā gudrai sievietei jāpavēsta mīļotajam vīrietim, ka viņš kļūs par tēti.

Arī viesnīcas iekšpusē viss izskatījās atbilstoši tam, ko varēja sagaidīt pēc ārpusē redzētā. Plašās telpas griestus balstīja prāvas kolonnas, uz pelēcīgi lāsumotas terakotas grīdas bija uzklāts biezs, sarkans paklājs, pie sienām karājas gleznas smagos, apzeltītos ietvaros, pie griestiem — milzīgs kroņlukturis. Aiz akmens letes stāvēja jauniņs portjē sarkanā uniformā ar zelta tresēm. Var jau būt, ka viņam pašam tāds apģērbs nelikās ērts, toties apmeklētāju acīm tā bija tīrā bauda.

— Es vēlos apmeklēt Aleksandru Baumu, — es paziņoju.

— Bauma kunga istaba ir trīssimt septītā, — portjē sacīja. — Taču šobrīd viņš ir izgājis.

— Tad es gribu viņu pārsteigt, — es pasmaidīju. — Esmu viņa līgava.

Portjē neticīgi sarauca uzacis.

— Goda vārds! — es neatlaidos. Tīd man kaut kas iešāvās prātā. Es taču jau nedēļām ilgi nēsāju somiņā mūsu laulības pieteikuma kopijas. Kādu vēl labāku pierādījumu varētu vēlēties? Es tūlīt pat izzvejoju vajadzīgos papīrus no rokassomiņas un noliku tos uz akmens letes portjē deguna priekšā.

— Nu jūs redzat! — Es rādīju. — Pēc trim nedēļām mēs precamies.

Portjē samulsis kasīja aiz auss.

— Un es esmu stāvoklī. — Es izvilku attēlu, ko

bija izdrukājis sonogrāfs. — Nu, vai redzat? Jums man jātic!

— Ko jūs no manis gribat? — portjē nesaprata.

— Es gribu, lai jūs man atļaujat pagaidīt līgavaini viņa istabā, — es atteicu ar tik šarmantu smaidu, uz kādu vien biju spējīga.

— Tad kāpēc jūs uzreiz to neteicāt? — Portjē paķēra no dēļa Alekša istabas atslēgu un nolika uz letes.

Es steigšus ierausu somiņā visus papīrus, arī attēlu, un atvainodamās nomurmināju:

— Es nezināju, ka tas būs tik vienkārši.

Alekša istaba bija kā radīta romantiskai naktij

divatā un vēl romantiskākam paziņojumam par gaidāmo ģimenes pieaugumu. Telpa bija ieturēta viscaur tumšsarkanos toņos — gan tapetes ar vecmodīgajiem ornamentiem, gan krāšņais gultas pārsegs, gan smagie samta logu aizkari. Ne tik daudz skaisti, cik stilīgi.

Es palūkojos savā rokas pulkstenī. Divdesmit pāri desmitiem. Acīmredzot Aleksis bija iegriezies kaut kur iekost vakariņas. Kopš viņš mitinājās šajā viesnīcā, viņš bija pieņēmies svarā par četriem kilogramiem. Man pašai Šķita, ka tas viņam pat piestāv, taču Hilda bažījās, vai viņam vairs derēs gaišpelēkais uzvalks, ja tas tā turpināsies. Es pati no pēdējo nedēļu nebeidzamā stresa biju nokritusies vēl par četriem kilogramiem. Nu, bet tagad jau es drīz sākšu atkal pieņemties, es nodomāju, ielūkodamās spogulī virs izlietnes. Mjā, diez kas nav. Šobrīd es izskatījos stipri nodzīta. Pagaidām manī vēl nebija nekā no cildena miera apdvestas grūtnieces skaistuma, ja nu vienīgi pašapmierinātais smaids varētu mani nodot.

Nomazgāju seju ar ledainu ūdeni, izsukāju matus un uzkasīju tos priekšā uz pieres labi kuplus, tad mazliet uzkrāsojos. Skropstu tuša, acu ēnas, mazlietiņ vaigu sārtuma un viens vilciens ar skūp-studrošo karameļkrāsas lūpu zīmuli. Nu tā. Tagad es sev patiku krietni labāk.

Es spoguļa priekšā iestudēju situācijai atbilstošu sejas izteiksmi, kad atskanēja soļu troksnis. Uz pirkstgaliem piezagos vannas istabas durvīm un pavēru tās spraudziņā. Aleksis vilka nost savu ziemas jaku un kārtīgi pakāra to uz statņa blakus gultai. Es jau gribēju atgrūst vaļā vannas istabas durvis un, nevērīgi atspiežoties pret stenderi, uzsaukt Aleksim, kad pie durvīm, kas veda uz gaiteni, kāds pieklauvēja.

Aleksis atvēra durvis.

— Ir jau vēls, — viņš teica.

Durvīs, laiski atbalstījusies pret stenderi, stāvēja jauna sieviete ar mirdzoši blondiem matiem. Viņai mugurā bija sniegbalts frotē peldmētelis, ko saturēja tikai ap vidu apmestā jostiņa. Tieši tāds pats peldmētelis kā man — mājās, skapī.

— Ir vēls? Jā, bet kam? — svešiniece atjautāja un iesmējās skanīgi kā sudraba zvārgulītis.

Es sarāvos, uz mirklīti aizvēru acis un tad tās atkal atvēru. Sieviete peldmētelī taču bija Tanja, uzvārdu neatceros, bet viņa noteikti bija tā pati praktikante, ar kuru es pāris reižu biju runājusi pa telefonu. Es pazinu viņas balsi un smieklus.

Un tad es pazinu arī viņas seju. Šī seja taču piederēja tai pajocīgajai apmeklētājai, kura tik pēkšņi bija parādījusies pie mana rakstāmgalda īsi pirms Ziemassvētkiem. Lai pieteiktu manā grupiņā savu bērnu, par kuru pat nezināja, vai tas jau ir ieņemts vai vēl ne. Es skatījos uz viņu pa durvju spraugu un pat nepamanīju, ka man sākuši nevaldāmi klabēt zobi.

— Tanja! — Aleksis ne visai laipni iesaucās. — Vai tev nemaz neienāk prātā, ka es reizēm gribētu nedaudz atpūsties!

— Vai patiešām? — par atbildi atkal ieskanējās smieklu zvārgulīši.

Ar vienu vienīgu glāsmainu kustību praktikante atraisīja jostu un ļāva peldmētelim noslīdēt uz grīdas. Izrādījās, ka zem tā ir tikai melnas zeķes bez zeķtura un vairāk nekā.

— Nu labi, ja tu teiksi, lai eju, tad es iešu, — viņa paziņoja, valšķīgi savilkusi lūpas.

— Ak, nu nāc jel iekšā, Dieva dēļ! — Aleksis teica. Dīvaini, bet ne man sirdī iedūrās milzu nazis, ne arī ledaina roka aizžņaudza rīkli. Es gluži vienkārši turpināju stāvēt aiz vannas istabas spraugā pavērtajām durvīm, elpoju kā parasti un sausām acīm turpināju vērot istabā notiekošo. Aleksis uzgrieza man muguru, un viņa seju es neredzēju. Taču balsi dzirdēju, tāpēc skaidri zināju: viņš smaida.

Tanja pavedinoši atspiedās pret durvju stenderi — aptuveni tādā pašā pozā, kādu es pirmīt biju iestudējusi, — un laiski pastaipījās kā kaķe.

— Vispirms pasaki, ka mīli mani, — praktikante pieprasīja.

— Ak, Tanja, nu izbeidz reiz šo spēlīti! — Aleksis pavēlēja. — Tūlīt nāc iekšā, pirms tevi kāds ieraudzījis.

Tanja aizgriezās un noliecās, lai paceltu no grīdas peld mēteli.

— Tad pasaki vismaz, vai es esmu skaista!

Alekša rokas maigi pārslīdēja viņas vienmērīgi

nobrūninātajai pēcpusei. Solārijā nosauļotai pēcpusei — to varēja skaidri redzēt pēc diviem daudz gaišākajiem laukumiņiem uz pašām apaļākajām vietām.

— Ļoti skaista! Nu nāc taču, nāc, mana mazā meža kaķe!

"Mazā meža kaķe" — jā, tas skanēja daudz jaukāk nekā "mazais rūgumpodiņš". Katrā ziņā "mazā meža kaķe" bija ļoti piemērots apzīmējums būtnei, kura ierodas, tērpusies vienīgi melnās zeķēs bez zeķtura. Es ieelpoju un izelpoju, ieelpoju un izelpoju — kā par brīnumu es vēl joprojām biju dzīva.

— Vai skaistāka par tavu Elizabeti? — Tanja noprasīja un panāca solīti uz priekšu. Uz mirkli viņa nostājās tieši man pretī un pa durvju spraugu es varēju ieskatīties viņai acīs. Gaišzilas acis ar pavisam niecīgām zīlītēm. Nebija šaubu, ka tieši viņa ir tā aukstā aprēķinātāja, ko bija rādījušas Kasan-dras kārtis.

— Tu esi citādāka, — Aleksis atteica.

Tanja atkal savilka lūpas.

— Es taču redzēju viņu pati savām acīm. Es esmu daudz skaistāka. Pasaki man to, vai arī es tūlīt iešu prom!

— Tu esi daudz skaistāka, — Aleksis paklausīgi teica, it kā atkārtotu sen iemācītu tekstu. — Tu esi pati skaistākā un labākā no visām. Tu esi mana meža kaķe!

Ar kāju viņš aizcirta durvis, un tagad es skaidri redzēju plato smaidu viņa sejā. Tanja atmuguriski atkrita Alekša gultā. Nu manā redzeslokā palika tikai viņas kājas melnajās zeķēs un tumši sarkanais gultas pārklājs.

— Tīd kāpēc tu neprecies ar mani? — viņa noprasīja. — To es tev nemūžam nepiedošu!

Aleksis vilka nost bikses. Viņš bija pagriezis seju uz manu pusi. Es pārbijos, zibensātri atrāvu galvu no durvju spraugas un atspiedos pret vēso flīžu sienu. Mani zobi klabēja tik skaļi, ka bija jābrīnās, kā Aleksis nav sadzirdējis šo troksni.

— Vai varbūt ari tev ir īpašumā kāds apbūves gabals? — Aleksis zobgalīgi apjautājās man gandrīz pie auss. — Vai varbūt tu spēj pati nopelnīt pieklājīgu algu? Nu redzi! Turklāt es mīlu arī Elizabeti, tikai citādi. Viņa ir meiča uz goda.

— Varbūt man celties un iet prom? — Tanjas balsī bija saklausāms aizvainojums.

— To tik ne! Es tikai paskriešu zem dušas, — atskanēja Alekša balss. Mani ceļi saļodzījās. Es lēni nošļūcu uz grīdas, velti tverdamās pie aukstajām flīzēm.

— Es visu dienu rāvos pa būvlaukumu un esmu sasvīdis, — Aleksis paskaidroja.

— Tieši tāpēc nezaudē lieki laiku! — iebilda Tanja. — Pēc tam nodušosimies abi divi. Mjau, mjau! Nāc, tava kaķenīte tevi jau gaida!

Es paliku tupam uz grīdas, aptvērusi rokām ceļgalus un aizvērusi acis. "Tas, kas notiek, nav patiesība," es domāju. "Tā nevar būt patiesība!"

Tepat aiz sienas, tikai dažu soļu atstatumā no manis, ritmiski čīkstēja gultas atsperes, ņaudieni, kas sākumā skanēja dzidri kā sudraba zvaniņš, pārgāja aizsmakušā riesta brēcienā, līdz ņaudētāja palika gandrīz bez elpas. Mani ceļi drebēja kā ķīselis. Es pat nespēju pacelt rokas, lai aizspiestu ausis!

— Vai mums nevajadzētu šodien uzmanīties? — es izdzirdēju Tanjas balsi. Nu arī es saausījos.

— Nav nekādas vajadzības, — atteica Aleksis. — Šodien ir tava cikla divdesmit ceturtā diena.

Nē, tas nu man bija par daudz! Tātad arī pie Tanjas Aleksis izmantoja gudrības, ko bija smēlies "Dr. Rocela ieteikumos, kā izsargāties dabiskā ceļā". Nezinu, kāpēc, bet tieši šajā mirklī es pavisam skaidri atcerējos, ka tieši es biju tā, kas samaksāja par šo grāmatu.

Ar to pietika, lai manās kājās atgrieztos spēks un es varētu piecelties. Bez skaņas pieslējos kājās un piebāzu degunu pie durvju spraugas. Ne jau tāpēc, lai noskatītos, uz kādiem varoņdarbiem ir spējīgas Alekša spalvainās kājas virs melnajām zeķēm, bet vienkārši tāpēc, ka gribēju nepamanīta tikt projām no šejienes.

Tanja jau bija tikusi tik tālu, ka ritmiski izdvesa īsus, spalgus spiedzienus — aptuveni tā: — Jih! ī-jih! ī-jih!

Aleksis klusi stenēja. Šī stenēšana man bija labi pazīstama — es zināju, ka šobrīd viņš elpo caur degunu un ir cieši aizmiedzis acis. Es zināju arī, kas sekos pēc tam, tāpēc īpaši neraizējos par to, vai nesacelšu troksni, vākdama kopā savu mantību. Neko daudz jau es nebiju izkrāmējusi. Ķemmi un kosmētikas somiņu iemetu mugursomā, sagrābu rokassomiņu un atvēru vaļā vannas istabas durvis. No tām līdz durvīm uz gaiteni bija aptuveni četrar-pus metru. Es vēl pagaidīju, lai notrāpītu īsto mirkli, kad abi mīlnieki uz tumšsarkanā pārklāja nepamanītu manu atkāpšanos.

— Jī-ī-ī-ī-ih?! — Tanja jau auroja pilnā kaklā, bet Aleksis vēl nebija tik tālu.

Viņa klusajai elsošanai vēl bija jāpāriet šņākuļo-šanā un tad — ritmiskā gārdzoņā. Acīmredzot arī Tanja to zināja, jo pēc kulminācijas viņa uz brīdi apklusa, bet drīz atkal atsāka saraustītos "Jih! ī-jih! ī-jih!". Šoreiz tas īsti no sirds vis neskanēja, taču jādomā, ka arī tēlota orgasma laikā viņas acis ir aizmiegtas.

Nu jau Alekša elsas bija pārgājušas gārdzoņā. Tanja enerģiski tēloja orgasma tuvošanos. Es noliecos, metos pāri istabai uz durvīm, zibenīgi atrāvu tās un tad klusu aizvēru aiz sevis, neriskējot pamest kaut vai vienu skatienu uz gultu. Smagi elpodama, atslīgu pret gaiteņa sienu.

— jī-ī-ī-ī-ih! — Tanja atkal aizsmakusi auroja, un šoreiz viņas balsij pievienojās arī Alekša: — O-6-b-o-b-o! — Acīmredzot šis pārītis jau bija perfekti saspēlējies.

Turpretī es tajā laikā ar lielu atvieglojumu izvēmos uz viesnīcas biezā, sarkanā paklāja. Tik bieza, ka viss izvemtais tūlīt sasūcās tajā iekšā.

Viesnīcas priekšā jau gaidīja taksometrs — nu gluži kā manis pasūtīts. Es atvēru durtiņas un atkritu sēdeklī.

— Vai Millera pasūtījums? Uz Landau? — šoferis vaicāja. Tatad viņš bija gaidījis ne jau mani. Taču es ne par kādu naudu pasaulē nebūtu ar mieru no mašīnas izkāpt.

— Jā, Millere, — es vārgi izdvesu. — Tikai vediet mani uz staciju. Es pārdomāju. Braukšu ar vilcienu.

Taksīša šoferis piedeva gāzi. Atpakaļskata spogulī es pamanīju, kā no viesnīcas iznāk kāds kungs ar koferi rokā un meklējoši palūkojas visapkārt. "Laikam jau Millera kungs," es nodomāju. Man bija kauns, tomēr šis gadījums bija tāds, kas bez ierunām spētu attaisnot vēl briesmīgākus pārkāpumus. Es atslīgu sēdeklī un, zobus sakodusi, skaitīju laternas ielu malās, lai tikai nesāktu skaļi raudāt taksīša šofera klātbūtnē. Taču laikam viņš tomēr kaut ko bija manījis, jo pēc brīža bez vārdiem pasniedza man savu kabatalakatu. Es pateicīgi no-šņaukājos — tāpat klusējot, bez neviena vārda.

Par braucienu līdz stacijai man bija jāmaksā tikai četrpadsmit markas trīsdesmit.

— Kā tad tā? — es nobrīnījos — tikai tādēļ, lai vispār ko teiktu. — Surpbraucot man bija jāmaksā divdesmit trīs markas.

Šoferītis tikai paraustīja plecus.

— Tatad jūs tikāt apvesta ap stūri.

Es iedevu viņam divdesmit mārku banknoti.

— Un kā jums patika Karlsrūē? — viņš iepriecināts apjautājās.

Es skumji nošūpoju galvu.

— Tomēr atbrauciet vēl kādu citu reizi, varbūt paveiksies, — viņš mierinoši teica. — Man patiešām jūsu ir no sirds žēl.

Man jau pašai bija sevis žēl. Asaras sāka plūst straumēm, tiklīdz es biju izkāpusi no taksometra.

— Vienu Ķelni, — es teicu pie kases lodziņa, bet tas izrādījās... slēgts! Es palūkojos uz gaismas tablo. Nākamais vilciens uz Ķelni bija paredzēts tikai piecos no rīta! Visi pārējie vilcieni, kas ap šo laiku vēl bija paredzēti, devās tikai dienvidu virzienā. Vienu mirkli es apsvēru, cik varētu izmaksāt taksometra brauciens līdz mājām, bet tūlīt pat atmetu šo neprātīgo domu.

— Uzmanību! Uz trešā ceļa pienāk vilciens no Freiburgas uz Ludvigshāfenu caur Spaieru un Sifer-štati, — atskanēja balss skaļrunī. — Atiešanas laiks precīzi pēc saraksta: divdesmit trijos sešpadsmit.

Šis paziņojums man pēkšņi atgādināja kādu faktu. Proti, ka mana māsīca Suzanna, kopš pārcēlās pie sava Bruno, dzīvo kaut kur netālu no Špa-ieras! Daudz nedomādama, es vienkārši iekāpu vilcienā, kas bija apstājies uz trešā ceļa, un tūlīt pat ieslēdzos tualetē. Līdz Špaierai es vēmu vienā laidā, kaut gan ēdusi nebiju neko. Vemšanas starplaikos es vienkārši tupēju tualetē, cieši turēdamās pie izlietnes, un izmisīgi kaucu. Mana galva tā sāpēja, ka likās: tūlīt plīsīs.

Mans nākamais vīrs gulēja ar svešu sievieti. Trīs nedēļas pirms mūsu kāzām. Viņš tikpat precīzi zināja tās ciklu, kā reiz bija zinājis manējo. Reiz... nu jau tas bija ļoti sen. Vēl pirms tika ieņemts mūsu bērns. Šodien ir tava divdesmit ceturtā dienu, Aleksis teica; tātad viņi bija sākuši vismaz pirms divdesmit četrām dienām.

Atkal jauna vemšanas lēkme!

Nu nē, viņi to bija sākuši darīt jau daudz, daudz agrāk, jo pajocīgā apmeklētāja taču bija atnākusi pie manis īsi pirms Ziemassvētkiem — mūsu brīnišķīgajiem, nevainojamiem Ziemassvētkiem. Tagad es skaidri zināju, ka tā bija Tanja, kas toreiz — ne lūgta, ne aicināta — uzradās pie mana rakstāmgalda un sāka spriedelēt par to, cik vecmodīgs ir mans vārds un ka krunciņas ap manām acīm nododot manu patieso vecumu.

Aleksis mani krāpa jau tad. Iespējams, ka viņš mani krāpa vēl senāk — jau toreiz, kad vaicāja, vai esmu ar mieru kļūt par viņa sievu. Acīmredzot viņš visu bija ļoti rūpīgi apdomājis. Kā nekā, man taču piederēja gruntsgabals, kura vērtība bija pietiekami liela; man bija stabili ienākumi un droša vieta, turpretī Tanja — tikai praktikante bez gruntsgabala. Vai varbūt tev īpašumā ir pašai savs apbūves gabals? — Nu redzi... Tad jau tā nemaz nav bijusi grūta izvēle! Turklāt es mīlu arī Elizabeti, tikai citādi. Tie bija Alekša vārdi. Viņa ir meiča uz goda.

Mans kuņģis krampjaini sarāvās. Ps jau spļāvu laukā tīru žulti. Tātad tā bija tiesa — tas, ko toreiz bija apgalvojis sērfotājs, vārdā Bjorns! Viņš teica, ka Aleksis mani esot iemīlējis tikai gruntsgabala dēļ. The Gentelman prefer blondes — to tas sērfotājs zinot no savas ilggadīgas pieredzes ar Aleksi. Vai pēc mūsu kāzām Aleksis pārtrauktu savu mīlas sakaru ar blondo praktikanti? Pēc uzticības zvēresta, ko es viņam nosūtīju pa faksu un ko viņš pa šo laiku noteikti jau bija iemācījies no galvas: es apsolu būt tev uzticīgs gan labās, gan sliktās dienās; gan veselībā, gan slimībā; līdz nāve mūs Šķirs. Es apsolos tevi mīlēt un cienīt un godāt katru savu dzīves dienu. Pa telefonu viņš man šo tekstu jau norunāja.

Jauna vemšanas lēkme burtiski izgrieza uz āru manas iekšas.

Varbūt Tanja viņam to atprasīja, kad viņš to mācījās no galvas! Nu paklau, te rakstīts: "valkā šo gredzenu kā mūsu mīlestības un uzticības zīmi..." Ak Dievs, vai tiešām tu esi tik dumjš, ka nespēj to iegaumēt! Un iesmējās saviem sudraba zvaniņiem. Uz ko Aleksis aizsmacis atbild: Liec nost to stulbo papīru! — un, nepacietīgi nogāzis Tanju uz muguras, sāk viņu skūpstīt. Šodien ir tava cikla divdesmit ceturtā diena. Tu esi pati skaistākā un labākā, mana mazā meža kaķe?! Es skaļi ievaidējos. Vilciens iebrauca asā līkumā. Es ļengani atsitos pret tualetes sienu un nošļūcu uz grīdas. Tas bija beigas. Mana dzīve bija galā.

Asaras man rima ritēt tikai tajā mirklī, kad vilciens apstājās Spaierā, un es attapos, ka man taču nav biļetes. Acīmredzot es biju izraudājusi visas asaras. Katrā ziņā man radās sajūta, kas es nekad vairs neraudāšu — nekad dzīvē! Tagad mans vienīgais mērķis bija nokļūt siltumā. Vienalga, kur, lai tikai varētu izgulēties. Atlika vienīgi cerēt, ka Suzanna būs mājās.

Dzelzceļa stacija šķita gluži kā izmirusi, kad es ar mugursomu plecos un somiņu rokās izkāpu uz perona. Tuvākajā telefona būdā uzgriezu Suzannas numuru un, iebāzusi aparāta spraugā savu kartīti, sāku gaidīt.

— Bekera-Zenfhūna aparāts!

— Suzanna? Ta esmu es, Elizabete!

— Tik vēlu! Vai kas noticis?

— Es esmu te, Spaieras stacijā uz perona, — es nošņaukājos. — Vai tu gadījumā nevarētu atbraukt man pakaļ?

— Dieva dēļ, ko tu dari šādā laikā Špaierā uz perona?

— Es salstu, — es atteicu. — Nākamais vilciens uz Ķelni ies tikai piecos no rīta, un es nezinu, kur man pārlaist nakti.

— Es braucu, — Suzanna īsi paziņoja. — Pēc divdesmit minūtēm būšu stacijā. Ieslēdzies tikmēr telefona būdā. Nekad jau nevar zināt, kas par tumšiem, aizdomīgiem tipiem tādā laikā ložņā apkārt.

Ta kā šī telefona kabīne sastāvēja vienīgi no pusapaļa plastikāta kupola, kas no trim pusēm bija pilnīgi vaļējs, ieslēgties tajā es nevarēju. Tomēr šajā naktī man nudien viss bija vienalga. Es apsēdos uz vientuļa soliņa un sāku gaidīt. Ta tam Aleksim vajag — ja man tagad uzbruks un mani atradīs tikai no rīta kādā grāvī, nožņaugtu un aplaupītu... Taču neviens no tumšajiem, aizdomīgajiem tipiem nenāca man tuvāk par desmit metriem, it kā es jau būtu mirusi un nodalīta no dzīvo pasaules ar neredzamu barjeru. Vienīgais stāvs, kas man beidzot tuvojās un pārrāva neredzamo barjeru, bija mana māsīca Suzanna. Bet viņā nudien nebija nekā aizdomīga. Liela auguma, spēcīga sieviete ar platu smaidu un tumšiem, no gulēšanas sajauktiem melniem matiem — viņa bija vispiemērotākā uzticības persona, kuras drošajās rokās ikviena izmisusi dvēsele varēja cerēt uz mierinājumu.

— Žēlīgā debess! — Suzanna pārbijās, mani ieraudzījusi, tad maigi apņēma manus plecus. — Kas noticis? Tu izskaties vienkārši briesmīgi!

— Vai es varu pie tevis pārnakšņot?

— Kāda runa! — atteica Suzanna un pastūma mani uz izejas pusi. — Nāc, es atstāju automašīnu neatļautā vietā. Kaut gan nedomāju, ka policija nakts vidū...

— Vai Bruno neiebildīs, ka es tā uzradīšos pie jums nakts vidū un bez pieteikuma?

— Diez kā jau viņam nepatiktu, — atteica Suzanna, — ja vien viņš to zinātu. Pagaidām viņam par to nav ne jausmas. Mans Bruno vienmēr guļ ļoti cieši, un tagad pat nepamodās, kad es devos tev pakaļ. Kad mēs nonāksim mājās, tev vajadzētu uz mirklīti ienākt mūsu guļamistabā, lai dzirdētu, kā viņš krāc. Viņš vienmēr apgalvo, ka nemaz nekrācot, bet krāc taču! Hr-hr-hr-pufff hr-hr-hr-pufff — un tā visu nakti. Ja tu tagad būsi lieciniece, tad viņš vismaz vairs nevarēs liegties.

Tikai automašīnā Suzanna man vēlreiz pajautāja, ko es esot pazaudējusi nakts vidū uz Spaieras perona.

— Aleksis guļ ar savu praktikanti, — es negaidīti strupi paskaidroju. Pirmo reizi kopš riebīgā atklājuma jutu, ka uz paralizējošo bēdu fona manī sāk rasties dusmas. Tas bija kā vilnis, kas sākumā vēl ir pavisam bikls, taču traucas uz krastu, strauji augdams augumā.

Suzanna tik spēji pagrieza galvu uz manu pusi un tik vaicājoši palūkojās manī, ka es turpināju runāt — ja ne cita iemesla dēļ, tad tāpēc, lai viņa beidzot novērstu skatienu no manis un pievērstos ceļam.

— Es aizbraucu pie viņa uz Karlsrūi, lai pateiktu... vienkārši man viņam bija kaut kas jāpasaka. Un, kamēr es iegāju vannas istabā viņa viesnīcas numurā, tikmēr pie viņa atnāca praktikante, lai... ē-hm... realizētu dzimumsakaru.

— Viņš jā jās ar savu praktikanti?! — iekliedzās Suzanna. Tagad, kad es to kādam biju izstāstījusi, man pašai tas šķita vēl mazāk ticams nekā agrāk. Laikam jau arī Suzannai tas likās kaut kas neticams. Viņa pat saķēra galvu ar abām rokām, nemaz nerūpējoties par stūri, ko šīm rokām vajadzētu turēt.

— Tikai trīs nedēļas pirms kāzām viņš ņem un pamet tevi? — viņa sašutusi jautāja. — Nē, tas taču gluži vienkārši nevar būt tiesa!

Es dusmīgi palūkojos uz māsīcu. Nezinu kāpēc, taču manas dusmas šobrīd vērsās nevis pret Aleksi, kurš bija neuzticīgs, bet gan — jocīga lieta — pret izpalīdzīgo Suzannu, kura nakts vidū bija pametusi savu omulīgo māju, lai kāptu mašīnā un glābtu mani no bīstamās situācijas telefona būdā.

— Ne jau Aleksis mani pamet. Es viņu pametīšu! — es iebildu.

— Bet viņam taču tagad ir cita, — atteica Suzanna un satvēra stūri ciešā tvērienā — it kā tā būtu ierocis. Man sanāca uz viņu vēl lielākas dusmas.

— Taisni tāpēc es vairs negribu ar viņu precēties! — es nepacietīgi atņurdēju. — Es negribu tādu vīru, kurš īsi pirms kāzām guļ ar citu! Ko gan tu iedomājies?

Suzanna neatbildēja, bet lūkojās tikai uz ceļu sev priekšā.

— Kāpēc tu neko nesaki? — es noprasīju.

— Tu jau neko negribi dzirdēt, — māsīca pavisam mierīgi atbildēja.

— Saki, saki vien!

— Man vienmēr šķitis, ka tavs Aleksis ir daudz labāka partija nekā mans Bruno. Un tu, tu taču arī vienmēr biji par to pilnīgi pārliecināta.

Es pamāju.

— Nu tu redzi, — Suzanna turpināja. — Es piekrītu, ka Bruno nav tik slaids kā Aleksis, un arī matu viņam ir mazāk, bet... vismaz par viņa uzticību man nav jābaiļojas.

Es salīgi saberzēju augšdelmus un jutu, ka uz tiem ir sacēlušies visi matiņi.

— Lūdzu, piedod, — es diezgan agresīvi iebildu, — bet kas tad cits tavam Bruno atliek? Koku uz sirds liekot — kurai tad viņš ir vajadzīgs?

— Man, — Suzanna atteica. — Galu galā, es taču pārzinu viņa grāmatvedību!

— Nauda vēl nav viss.

— Ja runājam par Bruno, tad tā tomēr ir, — māsīca atklāti paziņoja.

— Ta jau laikam ir gan, — es nomurmināju.

— Jā, te nu tu redzi, kā tas ir. Tiem foršajiem džekiem sievietes skrien pakaļ bariem vien. Un agrāk vai vēlāk starp viņām atradīsies kāda, kura izrādīsies foršāka par tevi, un — švups! — tu paliksi bešā! Turpretī ar mani tā nevar notikt. Manam

Bruno ik mirkli ir jājautā pašam sev, ar ko gan viņš izpelnījies tādu laimi, ka tik forša sieviete kā es izvēlējusies tieši viņu. Un pateicība arī ir ļoti laba bāze stabilām attiecībām.

— Kā tad, un aiz pateicības par tavu beidzot doto jāvārdu viņš ir gatavs plaši atvērt savu maku, lai sarīkotu šīs grandiozās kāzas, kurās būs tikai smalkākais no smalkākā! — es noņirdzos. — Hahā! Tavs skopulis taču pat tualetes papīru izmanto no abām pusēm!

Suzanna uzlūkoja mani ar starojošu smaidu.

— No nekā jau nekas nerodas, — viņa mani visgudri pamācīja. — Saki, vai tu pazīsti daudzus neprecētus vīriešus, kam trīsdesmit piecu gadu vecumā piederētu pašam sava māja, četri privāti dzīvokļi, krietns žūksnis akciju, obligācijas un vēl īpašuma daļa uz kuģa? Nu, kā tad ir, ko?

— Labāk pati pasaki, kas tev par labumu no tā visa? — es saniknota kliedzu pretī.

— Pagaidām vēl nekāds, — Suzanna atcirta. — Bet gan jau ar laiku šis tas mainīsies. Vispirms mēs atļausimies fantastisku ceļojumu apkārt visai pasaulei. Lai palūkotos uz citiem un parādītu sevi. Mēs noskatīsimies jāšanas sacīkstes Askotā un olimpiskās spēles Sidnejā, un Metropolitēnā noklausīsimies "Burvju flautu". Man mugurā būs Kenzu mo-deļkleita. Un braukšu es tikai ar kabrioletu.

— Kad tad tas viss būs?

— Tad, kad mēs būsim pa īstam bagāti! — Suzanna triumfēja.

Es vairs neatbildēju. Nebūtu man tik žēl pašai sevis, es vēl galu galā būtu sākusi just līdzi nabaga Suzannai. Tikmēr māsīcas vecais vāģis apstājās pie Bruno mājas asfaltētā piebraucamā ceļa.

— Viņš vēl guļ. — Suzanna ar skatienu norādīja uz augšu, kur otrajā stāvā melnēja guļamistabas logi.

Tad mēs klusītiņām kā neredzami mājas gariņi ielavījāmies iekšā. Suzanna mani veda pie rokas: vispirms garām Bruno guļamistabai, tad uz apakšstāvu, kur atradās viesiem paredzētā guļamistaba.

— Nu, vai dzirdēji? — viņa čukstus noprasīja. — Hr-hr-hr-pufff, hr-hr-hr-pufff— un tā visu nakti! Pasaki, kā viens cilvēks to var izturēt?

— fJo tad citu lai dara? — es ar šķību smaidiņu atjautāju. — Padomā vien, cik skaisti būs tad, kad jūs beidzot būsiet pa īstam bagāti. Tad tev mugurā būs Kenzo kleita, jūs sēdēsiet Metropolitēnā pašās dārgākajās vietās, atskanēs "Burvju flautas" uvertīra un Bruno sāks savu Hr-hr-hr-pufff, hr-hr-hr-pufff. Ko vēl skaistāku cilvēks var iedomāties?

Suzanna uzmeta man raižpilnu skatienu.

— Tev taču ir pavisam beigti nervi. Nu jā, kāds gan tur brīnums, pēc visa, ko tev nācies izciest, — viņa teica un maigi noglāstīja man galvu. — Vispirms kārtīgi izgulies! Gan jau rīt radīsies kāds padoms.

Es iegrimu miegā kā akmens un nogulēju brīnišķīgā nemaņā veselas divpadsmit stundas. Sapnī es atkal biju laimīga. Es cēli soļoju starp baznīcas solu rindām, un Aleksis soļoja man blakus, un visi mūsu draugi un paziņas raudzījās uz mums mēmā apbrīnā. Ar starojošu smaidu uz lūpām mēs abi nostājāmies pie altāra. Uz tā gulēja Tanja, skaisti iezārkota: ar lielu nazi krūtīs un melnām zeķēm kājās. Vairāk nekā.

— Aizvāciet šo nejēdzību! — pavēlēja mācītājs. — Citādi mēs nevaram sākt.

Atsteidzās melni tērpts apbedīšanas kantora kalpotājs, pārmeta Tanjas līķi sev pār plecu un skriešus nozuda ar to sānejā. Mācītājs starojoši mums uzsmaidīja.

— Mīļie līgavaini un līgava, — viņš mūs uzrunāja, un Alekša roka uzmeklēja manu roku. Kaut kur baznīcas ārpusē atskanēja sudraba zvārgulīšiem līdzīgi smiekli, kas spēji aprāvās. Alekša acīs bija asaras, kad viņš uzmauca man pirkstā laulības gredzenu.

— Es mīlu tevi vairāk par savu dzīvību! — viņš čukstēja. — Es apsolu būt tev uzticīgs gan labās, gan sliktās dienās; gan veselībā, gan slimībā; līdz nāve mūs šķirs.

Kad es beidzot izniru no savas laimīgo sapņu pasaules atpakaļ skarbajā un šobrīd īpaši nepievilcīgajā dzīves realitātē, uz manas gultas malas sēdēja Suzanna.

— Dzer, tas tevi spēcinās, — viņa teica. — To es tev saputoju ar savu jauno mikseri. Banāns, apelsīni, nedaudz paniņu un viena jēla ola. No zemnieku saimniecības, no brīvē turētām vistām.

Es pieliku glāzi pie lūpām un izdzēru tās saturu gandrīz vienā malkā. Tas bija lieliski.

— Es vēl esmu dzīva, — es mazliet tā kā pabrīnījos.

Suzanna apmierināti pamāja.

— Patlaban ir pusdivi. Es jau paguvu uzkopt māju un izgludināt visu veļu.

— Man jātiek mājās, — es paziņoju.

— Vispirms tu iesi vannā, — Suzanna izrīkoja. — Mums vannā ir zemūdens masāžas strūkla, tā tevi vienā mirklī uzmundrinās. Un tavai sejai arī neskādētu pāris aukstu komprešu.

Māsīca man sniedza sniegbaltu frotē peldmē-teli, bet es sarāvos kā dzelta.

— Tieši tāds bija Tanjai, — es paskaidroju, kad vilku to mugurā.

— Tas ir no C & A, — lietišķi paskaidroja Suzanna, apsiedama jostu man ap vidu. — Trīsdesmit deviņas markas deviņdesmit. Es toreiz nopirku divus uzreiz, jo tādējādi pirkums bija vēl izdevīgāks. Tos es sev uzdāvināju no naudas, ko Bruno man iedeva kā Ziemassvētku dāvanu.

— Bruno tev uz Ziemassvētkiem dāvina naudu?!

Suzanna noliecās, lai piebērtu vannas ūdenim rozīgu putu piedevu, kas smaržoja pēc avenēm un tūlīt izveidoja vannai maigu un biezu putu cepuri.

— Jā, piecdesmit markas, - māsīca atteica. — Ta viņš vienmēr dara. Lai es pati sev nopērku kaut ko skaistu.

— Cik briesmīgi! — es iesaucos. — Naudas dāvanās taču nav nekā no dāvinātāja sirds! Ne izdomas, ne fantāzijas, ne romantikas!

— Tomēr labāk nekā nekas! — atcirta Suzanna.

— Aleksis man uz Ziemassvētkiem uzdāvināja kaķēnu un pašpagatavotu mūsu jaunās mājas modeli, — es viņai stāstīju. — Tas bija tik aizkustinoši.

— Un tas, tavuprāt, ir romantiski? — nicīgi izsaucās Suzanna. — Viņam taču tas nemaksāja ne plika feniņa! Tu beidz reiz izlikties, it kā tavs Aleksis būtu nez kas sevišķs! Un kas no tāda vispār par labumu? Galu galā, tas taču bija Aleksis, ko tu pieķēri gultā ar praktikanti, ne jau Bruno — vai varbūt es kļūdos?

Uz to man nebija ko atbildēt. Suzannai bija taisnība, un cauri.

Māsīca enerģiski aizgrieza ūdens krānu, no-stīvēja man no pleciem peld mēteli un pastūma uz vannas pusi.

— Pavisam vāja esi kļuvusi. — Viņa kritiski mani nopētīja.

— Kāds tur brīnums! — Es nopūtos un uzmanīgi iekāpu ūdenī. — Kad man visu laiku ir jāvemj.

— Tev nu gan ir labi, — noteica Suzanna, neapmierināti taustīdama pati savus sānus. — Man arī neskādētu tagad saķert kādu kuņģa vai zarnu infekciju. Tad es labāk izskatītos savā "Hercogienē Sārā".

— Man nav nekāda kuņģa vai zarnu infekcija, — es īsi paskaidroju. — Vienkārši es esmu stāvoklī.

— Ak nē! — Suzanna iebrēcās, palaidusi vaļā savu vidukli un ar abām rokām saķērusi galvu.

— Ak nē, ak nē!

— Ak jā, — es nopūtos.

Suzanna apsēdās uz vannas malas un pieprasīja no manis pilnu atskaiti par situāciju. Es viņai izstāstīju visu, sākot ar Alekša bildinājumu līdz manai pēdējai vemšanas lēkmei vilcienā, braucot šurp uz Spaieru. Kad biju beigusi, ūdens vannā bija vairs tikai remdens. Suzanna vēl joprojām nervozi lauzīja rokas.

— Tev tomēr jāprecas ar viņu, Elizabet, tas ir vienīgais atrisinājums.

— Tu esi jukusi?!

— Citādi taču tu paliksi bez jebkādiem iztikas līdzekļiem! — Suzanna centās mani pārliecināt.

— Ar bērnu uz rokas! Nu padomā pati! Ja tu vispirms apprecētos un tad šķirtos no viņa, tad vismaz tam draņķim nāktos maksāt tev visu atlikušo mūžu un pēc tam tu vēl saņemtu par viņu pensiju. Un arī māju jūs varētu sadalīt uz pusēm. Tad tava nākotne izskatītos jau drusku labāk.

Es paberzēju savus sakrunkojušos pirkstu galus.

— Māju mēs varētu pabeigt tikai tādā gadījumā, ja kopīgi paņemtu kredītu, — es teicu. — Bet es taču nelīdīšu parādos ar cilvēku, kuram nevaru uzticēties!

— Parādos? — Suzanna pielēca kājās. — Mums var palīdzēt tikai Bruno. Parādi ir viņa specialitāte. — Māsīca palūkojās pulkstenī. — Viņš būs mājās pēc divām stundām. Es tūlīt pagatavošu viņam kaut ko garšīgu, tad mēs pēc vakariņām varēsim viņu iztaujāt.

Vakariņās tika celti galdā visi Bruno mīļākie ēdieni: resnas baltās desas, cepti kartupeļi un salāti ar eļļas, etiķa, cukura un sāls aizdaru. Man no tā visa nekas neesot jāēd, teica Suzanna, ja jau es esmu stāvoklī. Man viņa ar mikseri sakūla vēl vienu tādu pašu spēcinošu dzērienu kā pusdienlaikā.

Bruno nemaz nepriecājās, kad ieraudzīja mani sēžam pie sava galda un par brīvu nobaudām to, par ko ir samaksāts ar viņa naudu.

— Es domāju, ka šai jau sen vajadzēja būt prom, — viņš pārmetoši teica Suzannai.

— Sveiks, Bruno, — es atbildēju. — Apžēliņ, tu taču esi kļuvis vēl resnāks!

Bruno sarauca pieri.

— Tu jau arī neizskaties pēc skaistumkaralie-nes, — viņš atcirta.

Es piespiedu sevi viņam uzsmaidīt.

— Elizabete aizbrauks pusastoņos ar starppil-sētnieku no Manheimas, — Suzanna paziņoja. — Vismaz tik ilgi taču tu varētu papūlēties būt pieklājīgs.

Bruno apsēdās.

— la, tā, tad jūs ar Aleksi ari precaties, — viņš pievērsās man. — Nu, nu, izrādās, ka tavam draugam beidzot ir apnicis nemitīgi grūst mūsu šķīstajai valstij baltu naudu pakaļā?

— Mūsu gadījumā jau tas nemaz tik traki nebija, jo es taču nestrādāju pie Alekša par telefonisti. Mēs katrs darbojāmies tajā profesijā, kuru bijām studējuši.

— Viss viens. — Bruno tikai atmeta ar roku un iedūra dakšiņu desā. — Kā arhitekts tavs Aleksis noteikti nopelna nesalīdzināmi vairāk par tevi. Un svarā krīt tikai tas, kas paliek zem svītras, kad visu sarēķina kopā. Varētu teikt, ka mūsu valsts krietni apbalvo vīrieti par viņa apprecoties nesto upuri.

— Bet pieņemsim, ka eksistē kāda sieviete, kura nemaz nekāro pēc šī vīrieša nestā upura, — es ieminējos. — Un pieņemsim, ka šai sievietei pieder gruntsgabals, uz kura tiek būvēts viņu abu kopīgais nams. Hm, ē, tātad, kas notiktu ar māju, ja šī sieviete pārdomātu un vairs negribētu pieņemt šī vīrieša upuri? Kam piederēs māja? Tas, dabiski, ir tikai tīri teorētisks jautājums, to es noteikti gribētu uzsvērt.

— Dabiski. — Bruno pacēla skatienu no sava šķīvja un ļoti uzmanīgi palūkojās manī. Es mazliet pietvīku. Ļoti apmierināts ar šo rezultātu, Bruno ķērās pie nākamā desas gabala.

— 1ās ir atkarīgs no daudziem apstākļiem, — garšīgi šmakstinādams, viņš skaidroja. — Vai tu man, lūdzu, nepastāstītu nedaudz tuvāk par šo, kā es pieņemu, tīri teorētisko sievieti?

— Nu jā. — Es kārtīgi noklepojos, lai atgūtu skaidru balsi. — Šai sievietei pieder gruntsgabals, kura tirgus vērtība ir diezgan ievērojama. Celtniecības pieteikumā ir ierakstīti viņi abi kā partneri.

— Un kurš apmaksā rēķinus par šo, kā es pieņemu, tīri teorētisko jaunbūvi? — apvaicājās Bruno.

— Tos apmaksā vīrietis, taču naudas viņam pietiks tikai līdz pirmā stāva pārsegumam. Tālākie izdevumi būtu jāsedz bankas aizdevumam, — es klāstīju, bet tad man iešāvās prātā kaut kas. — Paga, paga! Nē! Patiesībā taču visus izdevumus sedza sieviete, lai gan ar naudu, ko uz viņas kontu bija pārskaitījis vīrietis.

— Tīri teorētiski, kā es pieņemu. — Bruno pasmīnēja. — Nu labi, tas jau izklausās vairāk pēc tā, ka šī māja pieder sievietei. Vismaz līdz pirmā stāva pārsegumam. Taču labāk gan būtu, ja šī sieviete vēl konsultētos ar kādu advokātu, lai precizētu īpašuma attiecības.

Es pamāju. Tad kļuvu domīga.

— Runājot tikai tā, joka pēc: vai sieviete ar maniem ienākumiem var cerēt uz kredītu, kas pārsniedz divsimt piecdesmit tūkstošus mārku?

— Droši vien var, ja vien viņai ir kaut kas, ko piedāvāt kā ķīlu. — Bruno atbilde sekoja tik aši kā šāviens. — Patiesībā jautājums ir tāds: kā viņa tiks galā ar ikmēneša maksājumiem?

— īpaši jau tāpēc, ka šī sieviete ir stāvoklī, — iejaucās Suzanna, — un bērna dēļ vairs nevarēs iet darbā.

Es atkal pamāju.

— Stāvoklī? — pārjautāja Bruno. — Vismaz uz-turnaudu no bērna tēva taču viņa saņems. Un tad vēl diezgan lielu būvēšanās piemaksu no valsts. Astoņus gadus tūkstoš piecsimt mārku gadā. Un tas ir tikai bērnam — papildus parastajai būvēšanās piemaksai.

— Tas ir labi, — es noteicu un nopriecājos.

Bruno skeptiski papurināja galvu.

— Taču banka diez vai būs ar mieru dot kredītu. Lai gan es tai teorētiskajai sievietei jebkurā gadījumā ieteiktu uztaisīt parādus. Jo šinī valstī jau parādu taisīšana ir vienīgā pareizā rīcība.

Pēdējais desas galiņš pazuda Bruno platajā mutē.

— Paldies par padomu, — es viņam pateicos.

— Ņem par labu. — Bruno apmierināti atraugājās.

— Kad viņu tā krietni pabaro, tad jau viņš kļūst ļoti mīļš, tas mans Bruno. — Suzanna burtiski staroja. — Vai ne, Bruno? Tu esi viens no tiem vīriešiem, kam mīlestība iet caur vēderu. Starp citu, Elizabete šonakt dzirdēja kā tu krāc. Hr-hr-hr-pufff, hr-hr-hr-pufff. Vai ne, Elizabet?

Es pamāju.

— Ja tevi tas traucē, vari iet gulēt citā istabā, — Bruno atbildēja Suzannai. — Manā mājā vietas netrūkst.

Starojošais smaids māsīcas sejā vienā mirklī apdzisa.

— Tagad mums ir jābrauc, lai Elizabete nenokavētu vilcienu.

— Nu tad čau! — Bruno atvadījās no manis.

— Jā. — Es pamāju. — Tātad nākamreiz es tevi redzēšu jau ar cilindru galvā.

— Drīzāk zirgs apvemsies! — Bruno seja pietvīka dusmās.

— Viņš uzliks galvā to cilindru, un drīz šī māja būs arī manējā, nevis tikai viņa, — enerģiski lūpas sakniebusi, Suzanna paziņoja, kad mēs jau sēdējām viņas automašīnā. — Galu galā, tāpēc taču es precos, lai viņš vairs nevarētu pateikt kaut ko tādu. Mēs, es un Bruno, noslēgsim laulības līgumu. Man jau gan labāk būtu paticis kopīpašums, jo tad šķiršanās gadījumā Bruno būtu jāatdod man puse no visa, kas viņam tagad pieder vienam pašam. Visu uz pusēm: zeltu, obligācijas, skaidro naudu un nekustamo īpašumu. Bet Bruno teica, ka nekādā gadījumā. Jo viņš jau nu nebūšot tas muļķītis, kas ļaus sevi apvest ap stūri. Viņš bija par šķirtu mantu. — Suzanna nicīgi nosprauslojās. — Bet uz to atkal ne-ielaidos es. Vai es kāda muļķe, vai? Es visus šos gadus esmu rāvusies melnās miesās, lai tikai Bruno kļūtu vēl bagātāks un bagātāks! Nu, un tāpēc tagad mēs noslēgsim laulības līgumu, kurā būs ierakstīts, ka šķiršanās gadījumā man pienākas mana daļa arī no visiem mūsu saderināšanās laikā iegūtajiem labumiem.

— Un es domāju, ka, cilvēkiem apprecoties, viņu manta automātiski pieder abiem laulātajiem kopīgi... — es ierunājos, krampjaini lūkodamās uz ceļu sev priekšā. Kopš biju iekāpusi automašīnā, man atkal sāka uzmākties nelaba dūša.

— Priekš tādas, kam līdz kāzām palikušas tikai trīs nedēļas, tu esi apbrīnojami vāji informēta, — Suzanna pārmetoši secināja.

— Jā, — es tūlīt piekritu. — Es biju kretīniski stulba.

— Ja netiek noslēgts laulības līgums, tad kopīpašums automātiski attieksies tikai uz to mantu, kas ir iegūta kopš laulības spēkā stāšanās brīža, — sāka skaidrot Suzanna. — Tad ir vienalga, kurš par ko ir maksājis; šķiršanās gadījumā viss tiek dalīts uz pusēm. Bet nekādā gadījumā tas, kas abiem ir piederējis pirms laulībām. Tas atgriežas sākotnējā īpašnieka īpašumā.

Skat, kā! Mans kuņģis pēkšņi sarāvās tā, it kā tur kāds būtu apmetis dubultu salto. Drošības dēļ es nolaidu mašīnas logu. Svaigais gaiss man uzreiz palīdzēja, vismaz izdevās arī atlikušo brauciena daļu aizturēt tuvojošos vēmienu.

— Kā tu viņu sauksi? — Suzanna piepeši pajautāja, kad novietoja mašīnu stāvvietā stacijas priekšā.

— Ko tad?

— Nu bērnu taču!

Es pasmaidīju. Agrāk daudz par to biju domājusi — tikai tā, joka pēc. Mani šobrīdējie favorīti vārdu jomā bija Joziass zēnam un Florīne meitenei.

— Florīne, — Suzanna novilka. — Tas jau izklausās pēc tevis pašas izgudrojuma. Kā no Igo "Nožēlojamajiem" ņemts.

— Cik dīvaini, bet tas ir patiesi atbilstošs vārds, — es domīgi teicu. — Nabaga nelaimīgais bērniņš: bez tēva un bez līdzekļiem. Kaut gan — es taču tā arī nepaguvu aiziet pie notāra! Pirmajā reizē man šo vizīti izjauca jezga ap drenāžas šahtu, bet otrajā — mazulīte Florīne. da ka gruntsgabals vēl joprojām pieder man vienai pašai un līdz ar to arī viss, kas uz tā ir uzbūvēts!

— Jo labāk, — Suzanna īsi atteica. Viņa pavadīja mani līdz peronam un pat nesa manu mazo mugursomu, ko mājās bija piepildījusi ar pārtiku ceļam, da ka bada nāve man noteikti nedraudēja. Patiesībā manas māsīcas personā Bruno bija kritis lielais laimests. Vismaz man šobrīd nepavisam negribējās atraisīties no Suzannas siltajām skavām.

— Es tev piezvanīšu, — piespiedusi rokas pie vēdera, es izdvesu, kad stacijā iebrauca vilciens. — Ja vien pārcietīšu šo braucienu.

— Mjā, tad jau uz divdesmit ceturto mums savi plāni būs jāmaina, — māsīca uzspēlētā mundrumā man uzsauca. — No tavām kāzām jau nekas vairs nesanāks.

— To es vēl nezinu. Tad jau redzēs.

— Tikai neesi tāda muļķe, lai precētos ar Aleksi, pirms viņš uz ceļiem nav apsolījis tevi nemūžam vairs nekrāpt, — Suzanna piekodināja. — Kaut ko tik briesmīgu es nemūžam nepiedotu nevienam vīrišķim. Pat tik glītam kā Aleksis ne.

— Es jau netaisos piedot, — es atteicu un uz atvadām izvēmu māsīcas spēcinošo dzērienu Man-heimas vilciena atkritumu tvertnē.

Stacijā mani sagaidīja Hanna, jo es viņai biju piezvanījusi no Suzannas un pavēstījusi vilciena pienākšanas laiku. Neko vairāk es nebiju spējīga viņai pa telefonu pateikt — man vienkārši nebija spēka. Bet Hannai ari tāpat bija skaidrs, ka kaut kas nav kārtībā.

— Mans Dievs! — viņa pārsteigumā iesaucās. Nezinu kāpēc, bet, kad viņa mani apskāva, man no jauna sāka ritēt asaras. Lai gan biju nolēmusi, ka tās ir izsusējušas uz visiem laikiem. Izrādījās, ka ne. Iesēdusies vecajā pīlē, es tā arī nespēju izdvest ne vārda, bet tikai nobimbāju visu ceļu. Es skaļi kaucu un elsoju, šņaukājos un šņukstēju, bet asaras kā nespēja, tā nespēja rimties.

Hanna neko nejautāja. Kad automašīna apstājās pie mana un Alekša dzīvokļa, viņa sameklēja manā mugursomā dzīvokļa atslēgas, izkāpa, no ārpuses atvēra durtiņas un aiz rokas izvilka mani laukā no mašīnas.

— Nu, nāc jel! — viņa nošņācās. — Kamēr tava kaimiņiene no Plejādēm vēl nav pamanījusi tavu pārbraukšanu.

— Viņa, vienalga, visu jau zina, — es izšņuk-stēju. — Viņa tādas lietas zina jau iepriekš. Intuīcija.

— Jā, jā, — Hanna noņurdēja, vilkdama mani pa kāpnēm. — Viņai jau ir labi, viņa visu zina iepriekš. Toties es joprojām nezinu nekā.

Viņa nepacietīgi iestūma mani dzīvoklī, taču tur es neapstājos. Klupdama krizdama metos uz tualeti, kur izvēmu Suzannas doto ceļamaizi. Hanna uz to visu noskatījās šķietami vienaldzīgi.

— Tatad vismaz stāvoklī tu vēl joprojām esi, — viņa secināja.

Vemšana beidzot palīdzēja man apstādināt briesmīgos asaru plūdus. Es kārtīgi izskaloju muti un pie reizes nomazgāju seju ar aukstu ūdeni. Hanna padeva man dvieli.

— Un tagad beidzot stāsti! — viņa pavēlēja.

— Tēv bija taisnība, — es teicu. — Visi vīrieši ir cūkas. Aleksis guļ ar savu praktikanti.

— Ak debess! — Hanna izdvesa. — Vai tu esi pārliecināta?

— Pilnīgi, — es pamāju. — Es to dzirdēju pati savām ausīm.

Hanna tomēr vēl negribēja man ticēt. Viņa nemitīgi pārtrauca manu stāstu ar jautājumiem, un man nācās viņai vairākkārt izstāstīt visas sava Karlsrūes piedzīvojuma briesmīgās detaļas, līdz Hanna beidzot likās mierā.

— Neticami! — viņa iesaucās. — Tikai trīs nedēļas pirms kāzām!

— Vīrieši ir cūkas, — es atkārtoju. — To taču tu jau agrāk teici.

— Muļķības! — Hanna iebilda. — Heiko ir cūka un Aleksis arī, bet tāpēc taču nevajag uzreiz domāt, ka visi viņi ir tādi!

— Bet tu pati tā teici!

— Jā, jā, teikt jau var daudz ko, kad tevi tikko kāds ir piekrāpis! — iesaucās Manna. — Svarīgi tikai, lai tu neizdari tādu pašu kļūdu, kādu izdarīju es. Tev ir jāiziet no šīs afēras ar šiku.

Tikmēr mēs jau bijām pārcēlušās uz dzīvokļa vienīgo istabu, no kuras es jau sen biju aizvākusi visu sarkanzaļi rūtoto Ziemassvētku krāšņumu. Jau pirmās siltās dienas bija pamudinājušas mani nomainīt dekorācijas. Pavasarī man vairāk kārojās redzēt ap sevi kaut ko dzeltenbaltisvītrotu.

— Es nedomāju, ka Aleksis gatavotos atsaukt mūsu kāzas, — es domīgi ierunājos.

— Man arī tā šķiet, — Hanna piebalsoja.

— Stulbs taču viņš nav.

— Nu tad ejam nopirkt pistoli, — es liku priekšā.

— Nē jel, dumiķīt! — Hanna papurināja galvu.

— To mēs nedarīsim vis. Vispirms mums jāveic pamatīga situācijas revīzija. Ar vārdu sakot, ir jāapzina gaidāmie zaudējumi.

— Es nekad neesmu pat domu pieļāvusi, ka varētu dzīvot bez Alekša, — es žēli teicu. — Es gribēju skaisti novecot kopā ar viņu.

— Mjā, bet tagad viņam nāksies novecot vienam pašam, bez tevis. Un vislabāk būtu, ja viņš to izdarītu pāris tuvāko stundu laikā, — teica Hanna.

— Bet tev ir jāpapūlas ievirzīt savu dzīvi jaunā, labākā gultnē. Bez viņa. Tagad ļauj man izdarīt kopsavilkumu. Kāzas ir paredzētas pēc trim nedēļām, ielūgumi jau izsūtīti, viss saplānots, nauda jau izdota — un ne mazums. Turklāt šobrīd jūs būvējat kopīgu māju, kura atrodas uz tev piederoša zemes gabala. Un, kas vēl vairāk visu sarežģī, tu esi stāvoklī.

— Bruno teica, ka tas nozīmē tikai vēl vairāk naudas. Turklāt viņš apgalvoja, ka tā māja piederot man.

Hannas sejā atspoguļojās šaubas.

— Sarežģīta lieta, pat ļoti sarežģīta. Es domāju, ka bez palīdzības mēs ar to galā netiksim. Mums ir vajadzīgs profesionāļa padoms. Maniem vecākiem ir pazīstams kāds advokāts. Es viņam piezvanīšu jau rīt no rīta. Patlaban devīze skan šādi: maksimāli samazināt zaudējumu apmēru!

— Vai labāk tomēr nenopirkt elektrisko nazi? — es apjautājos. — Priekš mums abām tāds pirkums noteikti atmaksātos.

Hanna nepievērsa maniem vārdiem ne mazāko uzmanību. Viņa ielūkojās pulkstenī.

— Jau pārāk vēls, lai zvanītu manu vecāku 'draugam. Tagad tev ir laiks doties uz gultu. Runāsim tālāk rīt agri no rīta, kad būsi izgulējusies.

Pietika man paskatīties uz Alekša plato gultu, kad es jau atkal sāku nevaldāmi raudāt.

— Es nespēju, — es šņukstēju. — Tikai ne mūsu gultā!

— Tad tev jābrauc pie manis, — Hanna paziņoja, gari neprātodama. — Pārgulēsi uz manas kušetes. Tikai vispirms ieiesim pie tavas kaimiņienes no Plejādēm un pievāksim tavu kaķi. Kaķis ir labākais balzams pret mīlestības sāpēm, to es nesen lasīju psiholoģijas žurnālā. Es ieskriešu pie Kasan-dras, lai tev atkal neuznāk lielā raudu lēkme. Tu tikmēr savāc šo to no mantām.

Es nosusināju asaras.

— Un ja nu Aleksis piezvana, kad manis te nebūs?

— Tas, dabiski, viņam varētu radīt aizdomas, — Hanna piekrita. Viņa jau bija ceļā uz durvīm, bet tagad apstājās. — Aleksis pagaidām neko nedrīkst nojaust. Vislabāk piezvani viņam pirmā.

— To es nevaru, — es ievaimanājos, bet Hanna teica:

— Tev tas ir jādara!

Tad viņa devās pie manas kaimiņienes.

Vilcinādamās es uzgriezu Alekša numuru. Ja nu viņam blakus gulēja šī Tanja? Droši vien viņa vienmēr bija gulējusi blakus Aleksim, kad es ar viņu sarunājos pa telefonu...

Aleksis pacēla klausuli jau pēc pirmā pīkstiena.

— Ta esmu es, — es izdvesu.

— Cik jauki, manu mazo rūgumpodiņ! — viņš iesaucās, un tas skanēja tik jautri, ka manī viss krampjani sarāvās. — Kur tu biji pazudusi vakar vakarā? Es tev zvanīju nez cik reizes, bet līdz pusnaktij neviens necēla klausuli! Tu droši vien biji aizgājusi uz kino ar Mannu, vai ne?

— Jā, — es sameloju.

— Un kā citādi? Vai viss kārtībā?

— Jā, — es meloju. — Viss ir kārtībā.

— Kā izskatās mūsu būvlaukumā? Šodien mūrnieki gribēja uzklāt pārsegumu. Vai tu tur biji?

— Jā, — es meloju. — Viss ir kārtībā.

— Kad mēs apmaksāsim būvuzņēmējam divus nākamos rēķinus, mums visa nauda būs cauri, — Aleksis atgādināja. — Tad būs jāķeras pie bankas aizdevuma. Vai tu jau biji pie notāra pārrakstīt mūsu gruntsgabalu uz mūsu abu vārda?

— Jā. Viss ir kārtībā.

— Brīnišķīgi! Tad savāc manu pilnvaru un to papīru, ko tev iedeva notārs, un aizej uz banku, viņi jau zinās, kas jādara. Kad kredītlīgums parakstīts, tad viss tālākais notiek bez aizķeršanās. Kā tu domā, vai tiksi ar to galā?

— Jā. Viss ir kārtībā.

— Ļoti labi. Tu palēnām audz, manu mazo rūgu m podiņ!

— Jā.

Manna pārnāca no Kasandras ar kaķēnu vienā un kaķa kastīti otrā rokā. Lai viņu brīdinātu, es pieliku pirkstu pie lūpām.

— Man tevis ļoti pietrūkst, — Aleksis teica. — Te ir tik garlaicīgi. īpaši naktīs.

— Jā, — es čukstēju. — Man tagad jābeidz. Citādi uz plīts piedegs vakariņas.

— Līdz rītam, mazo rūgumpodiņ! Vai tu mani vēl mīli?

— Jā, — es atbildēju. Kāda gan tagad bija nozīme: par vieniem meliem vairāk vai mazāk? Turklāt — nebija jau nemaz tik ļoti melots. Diemžēl. Smagu sirdi es noliku klausuli.

— Atceries devīzi: maksimāli samazināt zaudējumu apmēru! — Hanna visai skarbi man atgādināja. — Tikai tas patlaban ir no svara. Tu to labi paveici: viņš neko nenojauš.

Kamenīte dobji murrāja, kad es paņēmu viņu rokās un aiznesu uz automašīnu. Ta vien šķita, it kā viņa priecātos, ka es esmu atkal kopā ar viņu. Visu nakti viņa ne mirkli mani nepameta. Kamenītes murrāšana iedarbojās uz mani ļoti nomierinoši. Vismaz dažas stundas es uz Mannas dīvāna nogulēju ciešā miegā un bez sapņiem, juzdama sev pie vaiga kaķēna mīksto augumiņu.

Nākamajā rītā Manna piezvanīja uz darbu un pavēstīja, ka mēs abas esam stipri saslimušas.

— Acīmredzot vēdergripa, — viņa bēdīgā balsī paskaidroja mūsu priekšniecei, kura bija ļoti noraizējusies. — Bet ārsts teica, ka jau pirmdien mēs būšot uz kājām.

— Tie bija neizbēgami meli, — viņa man paziņoja, kad bija nolikusi klausuli. — Šobrīd citādi nevar.

Es neiebildu. Tagad palikt viena es nedz spētu, nedz gribētu. Turklāt vajadzēja taču tik daudz ko paveikt. Vispirms mēs apspriedāmies ar advokātu, kurš bija Hannas vecāku draugs. Pēc viņa domām, visdrīzāk varot sagaidīt, ka Aleksis caur tiesu pieprasīšot atpakaļ tos deviņdesmit trīs tūkstošus mārku, ko pats bija pārskaitīja uz manu kontu, lai es apmaksātu mūsu mājas celtniecību. Tomēr man esot gluži reālas izredzes vismaz kādu daļu paturēt sev kā atlīdzību par saderināšanās laušanu utt. Galvenais, ko viņš man pateica: māja — pareizāk laikam būtu teikt: tas, kam kādreiz būs lemts kļūt par māju, — nepārprotami pieder man vienai pašai. Telefona sarunu man aizvien biežāk nācās pārtraukt vemšanas lēkmju dēļ, tāpēc runāšanu aizvien biežāk vajadzēja pārņemt Hannai, tā ka beigās viņa jau bija labāk informēta par mani.

— 'īatad tu to māju vari pārdot, — viņa vēlāk teica. — Taču pusgatava tā, dabiski, nebūs tik viegli pārdodama, vismaz es tā domāju.

— Turklāt es nemaz negribu to pārdot, — es sparīgi iebildu. — Es gribētu tur dzīvot. Ta būs skaistākā māja pasaulē, un nekādas atmiņas par Aleksi, lai cik sāpīgas tās nebūtu, netraucēs mani ievākties tur uz dzīvi. Tik skaistu gruntsgabalu man nemūžam vairs nedabūt. Tam cauri tek strauts, un tā krastā aug mūžvecs sēru vītols. Es tajā gribēju iekārt šūpoles, lai varētu sausām kājām pārkļūt pāri strautam.

Es sastomījos un apklusu, lai gan man tikai to vien gribējās kā šādi sapņot vaļējām acīm.

— Diemžēl es nevarēšu uzbūvēt māju līdz galam, jo banka man droši vien negribēs aizdot naudu. Mums pietrūka vismaz divsimt piecdesmit tūkstošu mārku, — es nobeidzu jau lietišķā garā.

— Viena tu nemūžam netiksi pie tik lielas summas. Turklāt vēl uz grūtām kājām! Un tavi ienākumi ir tādi, kādi nu tie ir, — Manna piekrita, nemierīgi šaudīdamās šurp un turp pa dzīvokli. — No otras puses, kaut kur tev tik un tā būs jādzīvo. Pāris mēnešu mēs te divatā tīri labi varētu sadzīvot, bet tālāk... Ko darīt, kad bērniņš būs nācis pasaulē?

— Es taču nevaru pie tevis dzīvot visu laiku! — Es smagi nopūtos.

— Varēt jau vari, bet ilgākam laikam tas, vienalga, nav nekāds atrisinājums... Paklau, Elizabeti — Manna pēkšņi apstājās, kā zemē iemieta. — Kā būtu, ja mēs mestu kauliņus kopā?

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Nu kā, tā māja taču būs liela diezgan mums abām, vienam kaķim un vienam bērnam. Tur taču ir iespējams izveidot divus atsevišķus dzīvokļus, vai ne?

— Jā, — es atbildēju. — Tas būtu pilnīgi iespējams. Tur ir simt četrdesmit kvadrātmetru dzīvojamās platības un vēl milzīgs pagrabs. Vietas tur būs vairāk nekā pietiekami.

— Ja vien tev šī doma iepatīkas, tad mums abām būs daudz vienkāršāk dabūt kredītu. Ne jau tik lielu kredītu, protams; man taču vēl ir tās akcijas, ko man vecāki dāvināja uz katru dzimšanas dienu un katriem Ziemassvētkiem kopš manas piedzimšanas. Ak, kā es bērnībā ienīdu šīs papīra "dāvanas", bet tagad vismaz kaut kāds labums no tām tomēr būs.

— Cik vērtas tās ir?

— Nav ne jausmas, — atzinās Hanna. — Bet to mēs ātri vien uzzināsim. Vispirms dosimies uz banku. Izmazgā matus, uzcērties savā šikajā zaļajā kostīmā un uzliec lasāmbrilles — tādā izskatā tev ir cerības uz vispilnīgāko informāciju, kādu vien banka vispār var sniegt.

Es pasmaidīju un piecēlos no dīvāna. Apbrīnojami, bet mani gandrīz vai iepriecināja doma, ka beidzot jāsāk kustēties.

Hanna parūpējās ne tikai par to, lai es pārdzīvotu pirmās grūtās dienas, bet gādāja arī par visu pārējo. Viņa meklēja un atrada lieliskus atrisinājumus visbezcerīgākajām problēmām. Es piespiedu sevi vēl četras reizes piezvanīt Aleksim. Pateicu viņam, ka no nepārtrauktā stresa nemaz vairs nespēju gulēt, tāpēc pa vakariem esmu pasākusi izraut telefona vadu no kontakta — un Aleksis nenojauta nenieka no tā, kas tagad sāka krāties pār viņa galvu.

Arī ar Hildu es vairākkārt aprunājos pa telefonu, un arī viņai neradās ne mazākās aizdomas. Mans dāvanu galds tirdzniecības namā esot izpirkts tukšs kā izslaucīts, pat dārgais paklājs esot

/

nopirkts. Lielos vilcienos gatavošanās kāzām esot pabeigta, atlikuši esot tikai visādi sīkumi, piemēram, ziedu pušķi baznīcas rotāšanai un speciālas automašīnas īre kāzu braucienam. Tas būšot patiesi elegants limuzīns no retro automašīnu nomas: spožs perlamutra krāsas mersedess no aizvēsturiskiem laikiem un vēl ar kāpsli. Arī pie baltajiem tilla pušķīšiem ar lentītēm, ko katram viesim piestiprināt pie savas mašīnas antenas, jau tiekot čakli strādāts. Šo pasūtījumu veicot vesels tanšu un māsīcu Goda leģions. Viņas jau esot apgleznojušas gaišzilās plāna kartona galda kartes un ar zelta burtiem uzrakstījušas katra viesa vārdu. Viņām arī tikšot uzticēti ar gāzi pildītie gaisa baloni, ko apsveikuma ceremonijas laikā kāzu viesi palaidīšot gaisā ar visa laba vēlējumiem par godu jaunajam pārim.

— Nu redzi, tu vari būt priecīga, ka es tevi pierunāju viņas visas tomēr uzlūgt, — teica Hilda. — Viņas ir vienkārši neatsveramas palīdzes, īpaši Alekša māsīca Dītlinde.

Gandrīz visi ielūgtie viesi bija atsūtījuši savu piekrišanu, viņa stāstīja tālāk, tā ka baznīca būšot pilna līdz malām. Vienīgi Horsts neesot atsūtījis par sevi nekādu ziņu. Šīs kāzas gan esot krietni patukšojušas viņa maku, varbūt tas arī ir īstais iemesls viņa klusēšanai. Vai Aleksis tomēr nevarētu vēl vienu reizi tēvam piezvanīt?

— Skaidrs, ka varētu, — es teicu. — Piezvani viņam uz viesnīcu un apspried to visu. Man tagad jāskrien un beidzot jāizņem pasūtītie gredzeni.

Patiesībā es tos pat pasūtījusi nebiju. Es gluži vienkārši nopirku divus gluži parastus, lai gan platus sudraba gredzenus — un par abiem samaksāju tikai piecdesmit deviņas markas un astoņdesmit feniņus. Aleksim pateikšu, ka tie ir no platīna. Sev pašai nopirku īstu platīna gredzenu ar briljantiem, tā teikt: maza piemiņa mierinājumam. Šo gredzenu es tūlīt pat uzmaucu pirkstā.

Nākamajās dienās es pierakstījos pie friziera, pēc pamatīgas meklēšanas atradu puķu veikalu, kurā varēja pasūtīt vainagu no apelsīnu ziediem un lapām. Man apsolīja iepīt šajā vainagā arī mazus auglīšus. Tad vēl es nopirku kleitai atbilstošas kurpes un zeķes, vēlreiz apmeklēju ginekologu, mācītāju un dzimtsarakstu nodaļas ierēdņus, noslēdzu savu tiesiskās apdrošināšanas līgumu un mazliet laika pat atlicināju savam maizes darbam.

Bērnu mātes varen nopriecājās par to, ka arī es esmu stāvoklī. Man draudzīgās grupiņas mātes neatlaidīgi bombardēja mani ar savu bērnu drēbītēm un lietotiem bērnu ratiņiem, bet mātes no biezās grupas — ar literatūru par bērnu zīdīšanu ar krūti. Vairāk es nevienam citam nestāstīju par savu stāvokli. Manna uzskatīja, ka Florīne un Joziass esot brīnišķīgi vārdi — skaisti vārdi skaistiem bērniem. Viņa piespieda mani divreiz dienā izdzert pa glāzei svaigi spiestas apelsīnu sulas un pilnīgi atteikties no kafijas, melnās tējas, alkohola un saldumu lietošanas. Tas man izdevās negaidīti viegli. Arī vemšana mocīja retāk, dažu dienu iztiku pavisam bez tās.

Hanna un es reizēm aizbraucām aplūkot mūsu būvlaukumu, kur ar mūrniekiem vienojāmies par dažām izmainām sākotnējā plānā. Pirmā stāva pārsegums nu jau bija gatavs, un ar Alekša naudu manā kontā tik tikko pietika, lai norēķinātos par sienu uzmūrēšanu. Par galdnieku un jumiķu, elektriķu un apkures ievilcēju darbu, kā arī brīnumskaistajiem koka logu rāmjiem nāksies norēķināties ar Hannas akcijām. Par apmetumu, bēniņu un pažobeļu izbūvi, flīzēm, sanitārajiem mezgliem, iebūvēto virtuvi un grīdas segumiem (savam miteklim pirmajā stāvā Hanna izvēlējās bezdievīgi dārgu itāļu terakotas grīdu, es sev augšstāvā — bezdievīgi dārgu parketu no Kanādas kļavas dēlīšiem), kā ari apkārtnes labiekārtošanu mums nāksies maksāt ar naudu, ko mēs vēl nebijām aizņēmušās. Mums bija nepieciešama nebūt ne pieticīga summiņa. Ja viss notiktu, kā plānots, tad jau pirms Ziemassvētkiem mēs varētu ievākties savā jaunajā mājā.

Man ļoti patika kalt šos plānus kopā ar Hannu, un laimīgā kārtā arī mūsu gaumes daudzmaz sakrita. Hannai tīri labi patika mājas sākotnējais plānojums, vienīgi viņa noteikti vēlējās sev atsevišķu vannas istabu. Tāpēc mēs pārdalījām iecerēto milzīgo augšstāva vannas istabu — tā jau bija īsta tīrības svētnīca — ar šķērssienu uz pusēm, un iznāca divas normāla lieluma vannas istabas, kurām bija katrai savas durvis uz mūsu atsevišķajām guļamistabām. Florīne vai Joziass mitināsies istabā, kas bija tieši savienota ar manu guļamistabu. Tur iespīdēs vakara saule, tāpēc Aleksis savā projektā to bija nosaucis par savu darbistabu. Patiesībā neko vairāk mēs pirmā stāva plānojumā nemainījām. Viesiem paredzēto vannas istabu, dzīvojamo istabu, garderobes telpu un virtuvi mēs bez problēmām varējām izmantot kopīgi.

— Gan jau mēs ērti iekārtosimies arī tajā ziņā, lai viena otrai netraucētu kungu apmeklējumu gadījumos, — teica Hanna un apmierināti saberzēja rokas.

Sagadīšanās pēc tieši tajā dienā, kad mēs būvuzņēmējam un mūrniekiem turpat uz vietas būvlaukumā paziņojām par nepieciešamajām izmaiņām, tur bija iegriezies pārstāvis no vietējās pašvaldības pārbaudīt kanalizācijas pieslēgumu. Tas bija ļoti patīkams jauns cilvēks, ne vairāk kā divus gadus vecāks par mani, ļoti izskatīgs, ar apskaužami tumšu iedegumu un jūras ūdens izbalinātām matu cirtām. Izskatījās, ka viņš te ieradies pa taisno no sava atvaļinājuma, ko pavadījis kādā pludmalē.

— Vai jūs esat būvētāja? — viņš man vaicāja.

Es lepni pamāju ar galvu.

— Tad mēs jau esam pazīstami, — iedegušais jaunais cilvēks paziņoja. — Tiesa gan, tikai pa telefonu. Bet liels paldies par martini.

— O! — Es mazliet nosarku. — Tātad jūs esat Džeimss Bonds?

— Jūs esat Džeimss Bonds? — man blakus saausījās Hanna.

— Reālajā dzīvē mans uzvārds ir Ērmans. — Jaunais cilvēks pasmaidīja. — Un kā jums tagad iet?

— Pagaidām tā nekas. Toreiz jūs man patiešām ļoti palīdzējāt, — es no visas sirds teicu, un, pirms sajutu sev ribās iecērtamies Mannas elkoni, piebildu: — Vienīgi tagad es pa īstam esmu stāvoklī.

— Vai patiešām? — Džeimss Bonds pasmaidīja. — Nu redziet, kā tai dzīvē iet! Ja es jums vēl kaut kā varu izlīdzēt, droši zvaniet!

— Jā, labi, — es atteicu. — Un vēlreiz liels paldies.

— Kārdinošs kumosiņš, šis Džeimss Bonds, — ieminējās 1 lanna. — Ja tu viņam nebūtu izpļāpājusies, ka esi stāvoklī, tad viņš tevi būtu uzaicinājis šovakar kaut kur vakariņās.

Es noskatījos pakaļ Ērmana mašīnai.

— Kāda sagadīšanās, padomā tikai!

— Sagadīšanās dzīvē nav, tikai liktenis, — apgalvoja Manna.

Mēs parakstījām kredītlīgumu ar ļoti izdevīgiem noteikumiem — Hannai draudzīgais advokāts to izpētīja līdz beidzamajam komatiņam, tā ka par to varējām būt pilnīgi drošas. Hanna apgalvoja, ka par šiem noteikumiem mēs varot pateikties manām nemitīgajām vemšanas lēkmēm īstajos brīžos, es atkal devu mājienu par viņas veiksmīgi izvēlēto kleitu ar dziļo izgriezumu, pie kura tā vien kavējās bankas ierēdņa skatiens, bet advokāts apgalvoja, ka šobrīd vienkārši esot kredītu ņemšanai visizdevīgākais laiks.

Cauriem vakariem mēs ar Hannu rēķinājām šā un tā, kā lai turpmāk savelkam kopā galus, ja es ņemšu bērna audzināšanas atvaļinājumu un līdz ar to trīs gadus nedabūšu algu. Lai kā arī rēķinājām, nekur nekādu vainu neatklājām. Gluži vienkārši tā sanāca, ka ar bērna naudu un Alekša alimentiem es turpmāk dzīvošu pat labāk nekā līdz šim. Pat tad, ja Aleksis gribēs atgūt visu summu, ko bija pārskaitījis uz manu kontu mājas celtniecībai. Ikmēneša maksājumus parāda dzēšanai kopā ar procentiem mēs ar Hannu dalīsim uz pusēm, un kopā tas mums izmaksās mazāk, nekā izmaksātu laba dzīvokļa īre. Un ko toreiz teica Bruno? Ka parādus taisīt vienmēr ir labi. Ka šajā valstī tas ir visprātīgākais, ko vispār var darīt.

Tatad mēs bijām rīkojušās ļoti prātīgi.

Viss bija nokārtojies tik labi, ka man atlika vien izdomāt, kā visefektīgāk saraut attiecības ar Aleksi. Tas, ka man šīs attiecības jasarauj, bija skaidrs kā diena, lai gan Suzanna pa telefonu man atkal un atkal lika pie sirds visu vēlreiz apdomāt.

— Es nesen lasīju vienu grāmatu, kur galvenais varonis arī blandījās apkārt, — viņa stāstīja, — bet tā sieviete tomēr neatdeva viņu savai sāncensei bez cīņas. Viņa viņam piedeva, un abi dzīvoja laimīgi.

— Kā? — es gribēju zināt.

— Viņa aizbrauca uz skaistumkopšanas fermu un novājēja par desmit kilogramiem. Un apģērbās no galvas līdz kājām viscaur jaunās drēbēs. Neuzticīgais laulenis bija gluži vai mēms, kad viņu atkal ieraudzīja, — viņa izskatījās par desmit gadiem jaunāka, un skaidrs, ka viņš viņu atkal gribēja.

— Suzanna, — es nopūtos, — kā tu nesaproti, ka šis nav tas gadījums! Es vairs negribu Aleksi, kaut viņš uz ceļiem pie manis atrāpotu! — Kaut gan, tikai to es Suzannai neteicu, ja viņš atrāpotu pie manis uz ceļiem, tad es varbūt vēl padomātu.

— "Sieviete nepadodas" — saucas tā grāmata, — māsīca turpināja, it kā nebūtu dzirdējusi to, ko es teicu. — Es tev to varētu aizsūtīt.

— Nē, paldies. — Es biju cieši apņēmusies pārtraukt attiecības ar Aleksi, un jautājums patiesībā bija: kā?

— lāci tev atliek tikai viens, — pēc īsa pārdomu brīža Suzanna turpināja. — Tev ar viņu jāapprecas un tad jātiek no viņa vaļā.

— Tas nozīmētu tik daudz apgrūtinošu klapatu... — es iebildu.

— Es taču ar to nedomāju šķiršanos, — māsīca pieklusināja balsi. — No šķiršanās taču tev nebūtu nekāda labuma. Slepkavība, — viņa čukstus turpināja, — tas ir kaut kas cits. Tādā gadījumā tu mantotu visu! Es nesen lasīju grāmatu, kur viena sieviete to visu nodarīja ļoti rafinētā veidā. Grāmatas nosaukums: "Mainu līgavas kleitu pret pistoli".

Viņa savu jaunlaulāto vīru nosita ar saldētu zaķa fileju, ko pēc tam pasniedza galdā izmeklētājam.

— Tas jau skan labāk, — es teicu. — Šo grāmatu vari man atsūtīt.

— Es tev varu arī palīdzēt, — piedāvājās Suzanna gandrīz vai par daudz jūsmīgi. — Man ir lieliska recepte zaķa cepetim.

— Nē, paldies, — es atteicos. — Nogalināt es viņu tomēr laikam negribu. Tikai vaļā tikt, to gan.

Taču bija skaidrs, ka mēs ar Aleksi nevarēsim saraut savu sakaru klasiskajā veidā: mierīgi izrunājoties kā divi pieauguši cilvēki, kuri spēj piedot viens otram un pēc tam palikt draugi.

— Līdz kāzām tev šī lieta jebkurā gadījumā ir jānovelk, — Manna mani pamācīja, kad mēs pēcpusdienā dzērām kafiju. Tas ir, viņa dzēra kafiju, bet es — piparmētru tēju. Mēs sēdējām uz kušetes, kas tagad pa nakti kalpoja man par gultu. Kaķēns pa visu dzīvokli dzenāja papīra bumbiņas, un no kompaktdisku atskaņotāja plūda Mocarta simfonijas akordi, jo Manna kaut kur bija lasījusi, ka auglis mātes miesās dodot priekšroku Mocartam. Arā lija lietus.

— Tikai pašā pēdējā mirklī es viņam pateikšu, ka no kāzām šoreiz diemžēl nekas nesanāks, — es stāstīju. Tāds bija mans atriebības plāns: to pateikt tikai pašā pēdējā sekundē.

— Es varētu viņam pateikt "nē", — es turpināju. — Pie altāra. Visu viesu priekšā. Tad izpliķēt viņu ar savu līgavas buķeti. Un, kad viņš būs izvilcis no vaiga ērkšķus, viņam beidzot pielēks šīs situācijas nejēdzība: līgava tu-tū, māja tu-tū, nauda tu-tū, kaķis tu-tū. Bijušo laimi atgādina vien alimenti.

— la neies cauri! — Hanna papurināja galvu.

— Lai nokļūtu līdz altārim, jums ir jāpiereģistrē sava laulība dzimsarakstu nodaļā. To es zinu pilnīgi droši. Diemžēl.

— Ak vai! — es žēli novilku. — Ierēdņa priekšā sarīkot šādu scēnu nebūs ne uz pusi tik efektīgi.

— Tur tev laikam taisnība, — Hanna piekrita.

— Es arī tūkstošiem reižu esmu to iztēlojusies.

— Ko tad?

— Savas kāzas, — teica Hanna. — Tas būtu brīnišķīgas. Heiko mugurā melns, smalks uzvalks... Jā, mēs ietu pie altāra, jo Katrīna viņam pāris dienās būtu līdz nāvei apnikusi... Tātad: viņš ir secinājis, ka vienīgā sieviete, ar kuru kopā viņš grib skaisti novecot, esmu es. Tāpēc Heiko mani tik ilgi lūgtos uz ceļiem, kamēr beidzot es pateiktu "jā" — lai vismaz man būtu reiz no viņa miers. Un tad es ienāktu baznīcā: visa baltā! Kleita būtu līdz zemei, bet viduklis iežņaugts vecmodīgā korsetē, kas izdevīgi izceltu manu krūšu kuplumu. Matus es pēc tā laika modes uzspraustu uz augšu un sasietu vienkāršā mezglā, kā to dara balerīnas. Matos man būtu iesprausta viena vienīga mirdzoši balta roze.

Es aizkustināta pasmaidīju. Bija tik patīkami apzināties, ka pat vēsi lietišķajai un neiedomājami

praktiskajai Hannai bija sentimentālas fantāzijas par kāzām baltā kleitā.

— Un tad mācītājs sacītu to skaisto teikumu, ko reālajā dzīvē neviens mācītājs nesaka, — viņa turpināja. — "Ja kāds grib celt iebildumus pret šo savienību, tad lai dara to tagad, Dieva acu priekšā, vai arī lai klusē uz mūžīgiem laikiem!" Un šajā mirklī baznīcā aizelsies ieskrien kāds vīrietis... Manā gadījumā tas būtu Manfrēds Bīrganss, mēs ar viņu kopā apmeklējām deju kursus. Viņš bija ļoti, ļoti izskatīgs jauneklis, un es gadiem ilgi biju viņā iemīlējusies. Nu, vienalga. Jebkurā gadījumā Manfrēds Bīrganss tagad stāv uz baznīcas sliekšņa un sauc: "Man ir gan iebildumi! Man uz šo līgavu ir senākas tiesības! Un vispār: viņa ir par daudz laba priekš tāda tipa!" Tad es ar dziļu nožēlu paskatos uz Heiko un saku: "Sorry, bet Manfrēdam ir taisnība!" Heiko savelk seju raudulīgā grimasē: "Lūdzu, nevajag!" viņš čukst. "Lūdzu, lūdzu, nē!" Bet es ieķeros Manfrēdam elkonī, un roku rokā mēs izejam no baznīcas. Un visi mani draugi mums aplaudē.

Hanna uz brītiņu apklusa.

— Un pēc vairākām nedēļām es dzirdu, ka Heiko esot gribējis nolēkt no tilta, bet pašā pēdējā mirklī kāds viņu izglābis. Tagad viņš esot ievietots nervu klīnikā, un vienīgais vārds, ko viņš vispār vēl izrunā, ir mans vārds.

— Skaisti, — es teicu. — Tas, lūk, ir patiesi skaisti! Kā tu domā, vai šis Manfrēds Bīrganss nevarētu izlīdzēt arī manās kāzās? Varbūt par nelielu samaksu viņš piekristu sniegt man šo mazo pakalpojumu.

— Par vēlu, — Hanna ieķiķinājās. — Arī es savos sapņos viņu vairs neizmantoju, kopš nejauši Manfrēdu ieraudzīju pasta kantorī. Viņš tur sēž aiz lodziņa un ir kļuvis resns, gandrīz bez matiem un ar tieši tādu ādas jaku mugurā, kādas es visvairāk nevaru ciest. Nē, mums būs jāatrod kaut kas labāks par Manfrēdu Bīrgansu.

— Muļķīgi, ka es nepazīstu nevienu izskatīgu vīrieti! Katrā ziņā te būtu vajadzīgs tāds, kas izskatītos pat labāk par Aleksi.

— Pietiktu jau ar to, ka tu vienkārši pateiktu "nē", — Hanna turpināja. — Ar to tu tikai pakalpotu vismaz pusei kāzu viesu. Jo es kaut kur lasīju, ka katrs otrais eiropietis tā vien sapņo, kā vismaz vienreiz mūžā piedzīvot šādu scēnu.

— Tu taču pati tikko teici, ka tas nav iespējams! Ka es nemaz netikšu līdz baznīcai, ja nebūšu oficiāli un likumīgi piereģistrējusi savu laulību dzimtsarakstu nodaļā. Līdz ar to baznīcā pateikts "nē" būtu tikai tukšs teātris.

— Ta jau gan. — Hanna domīgi pamāja. — Ar to tu viņam sagādātu tikai nepatīkamu mirkli, bet vairāk neko. Toties pirms baznīcas pateikts "nē" tikai sabojātu visu efektu. Ierēdnim taču no tā ne silts, ne auksts, bet tu par pliku velti būsi izniekojusi tik lielisku dramatisko potenciālu. — Hanna pasniedzās pēc telefona klausules. — Es pajautāšu viņiem pašiem, kāda formāla kļūda būtu jāpieļauj laulību reģistrācijas brīdī, lai to uzreiz nepamanītu! Galvenais, lai pēc tam tāda laulība skaitītos nederīga!

Ar vaļēju muti es noklausījos, kā Hanna vispirms uzzināja Vermelshovenas — tas bija kāds Dieva aizmirsts nostūris dziļi provincē — dzimtsarakstu nodaļas telefona numuru un tad piezvanīja uz turieni.

— Labdien, te jūs traucē Hanna Brauna. Es esmu rakstniece un patlaban aprakstu kāzas, — viņa mundri čaloja. — Es gribu zināt, kas jādara laulību reģistrācijas laikā, lai pēc tam laulība neskaitītos derīga... Jā, jā, tieši to es gribu aprakstīt savā romānā... Nē, nē, es negrasos jūs izjokot, es jums zvēru! O, diemžēl grāmatas nosaukums man vēl nav līdz galam izdomāts... kā tad, ka tā būs komēdija... lai gan, ja gribam būt precīzi, drīzāk traģikomēdija. Ahā! Nē, es saprotu, ka pie jums tas nemūžam nevarētu notikt. Bet ne jau visi ierēdņi ir tik rūpīgi kā jūs un tik apzinīgi visu pārbauda... Jā, kā jūs teicāt? Labi, es izgudrošu kādu, tā teikt, melno avi, kura nu nekādā gadījumā nevarētu strādāt jūsu iestādē... Ahā, kā tad, ka tas man ļoti patīk! Ta ir brīnišķīga ideja! Un laulība tādā gadījumā noteikti tiks uzskatīta par nederīgu? Jā, dabiski. Nekad jau nevar rakstīt par to, ko nezina, vai ne? Liels, liels paldies par palīdzību! Jā, noteikti, es jums aizsūtīšu pašu pirmo grāmatas eksemplāru. Ar savu autogrāfu!

Hanna iepriecināta nolika klausuli.

— Kad tas viss būs beidzies, es varbūt patiešām ņemšu un uzrakstīšu romānu. Par līgavu, kurn pateica “nē"\ Iās vīrs mums pameta vienkārši ģeniālu ideju.

— Šim ierēdnim ir laba humora izjūta, — es atzinīgi teicu, kad biju šo ideju noklausījusies. — Vispār man pēdējā laikā ir nācies mainīt savus uzskatus par ierēdņiem, patiešām. Visjaukākais no viņiem bija tas foršais džeks no kanalizācijas pārvaldes, kurš man toreiz izlīdzēja ar to drenāžas šahtu, tas Džeimss Bonds...

— Tev vajadzētu kaut reizīti ar viņu kaut kur aiziet, — ieminējās Hanna, bet tad man bija jāskrien izvemt piparmētru tēju, un diskusija līdz ar to tika atlikta uz vēlāku laiku.

Mana iknedēļas brīvdiena iekrita svētās Sofijas dienā, la bija viena no vēsajām svētajām, un laiks patiešām uzreiz kļuva jūtami vēsāks, lai gan saulīte spoži spīdēja un debesis bija mirdzoši zilas.

Hannai bija jāiet uz darbu.

— Tu atgulies saulītē, — viņa ieteica pirms aiziešanas. — Līdz X-dienai ir atlikusi vairs tikai viena nedēļa, un mazliet krāsas vaigos tev nāks tikai par labu.

Es silti ietinos segā un, atlaidusies guļamkrēslā uz balkona, vēlreiz pārlasīju laulību ceremonijas tekstu. Visvairāk man patika, ka mācītājs vispirms jautās Aleksim:

— Es jautāju jums, Aleksandr Baum, vai jūs esat šeit ieradies, lai pēc krietnām pārdomām un brīvas gribas noslēgtu laulību ar savu līgavu Elizabeti?

Un Aleksim uz to būs jāatbild: "Jā!"

— Vai gribat mīlēt un cienīt savu sievu un būt viņai uzticīgs viņas dzīves visās dienās?

Ņemiet vērā: viņas dzīves! Tātad Aleksim ir jāpaliek man uzticīgam, kamēr vien es būšu dzīva. Tikai pēc tam viņš varēs atkal likties gultā ar Tanju.

Vai varbūt viņam padomā nogrūst mani no mūsu mājas būvbedres malas, varbūt tieši tāpēc viņš ar vieglu sirdi spēs pateikt "Jā"? Tādā gadījumā šai mirklī viņa lūpās parādīsies viltīgs smai-diņš...

Tāpēc tieši tad — jo mācītājs tagad pievērsīsies man, lai uzdotu līdzīgu jautājumu — būs īstais brīdis, lai es atriebtos. Vispirms es mirkli pavilcinātos un tad, ar nožēlu paraustot plecus, pateiktu: "Nē!"

Ideja nebija slikta. Aleksis no tādas atbildes uz līdzenas vietas novecotu par veseliem desmit gadiem, un tad viņa un tās mazās meža kaķes vecuma starpība palielinātos līdz divdesmit pieciem gadiem.

— Nē, es patiešām to negribu, — es atkārtotu pilnīgā klusumā, jo kāzu viesi no pārsteiguma būtu aizturējuši elpu. Un tad — bladāc! — ar kāzu buķeti Aleksim pa vaigu.

Tomēr, jo ilgāk es centos iztēloties šo ainu, jo skaidrāk nojautu: te kaut kā vēl trūkst. Nepārprotami trūka punkta uz "i".

Pēc krietna pārdomu brīža es piegāju pie telefona un, uzgriezusi pašvaldības numuru, lūdzu mani savienot ar Ērmana kungu no ūdeņu pārvaldes.

— Te Ērmans, labdien! — atskanēja man jau labi pazīstamā Džeimsa Bonda balss.

— Jūs traucē Jensena. — Es saņēmu visu drosmi. — Varbūt vēl atceraties mani?

— Kā tad, kā tad, — atsaucās Džeimss Bonds.

— Elizabete Jensena, 34235. gruntsgabals. Priecājos, ka piezvanījāt. Vai varu kaut kā palīdzēt?

Es ar grūtībām noriju kaklā sakāpušo kamolu.

— Jā, varat! — Vai tad man bija ko zaudēt?

— Jūs man varētu izlīdzēt kādā īpašā lietā.

— Esmu pati uzmanība!

Manā kāzu dienā spīdēja spoža saule. Debesis bija mirdzoši zilas, koku un puķu jaunās lapiņas izskatījās kā nupat nomazgātas.

Par laiku Kasandra bija labi parūpējusies; esot pūlējusies sviedriem vaigā, vismaz tā viņa pati apgalvoja. Viņa jau labprāt būtu sagādājusi tikpat labu laiku arī mūsu oficiālajai laulības reģistrācijai dzimtsarakstu nodaļā, taču tā notika vakar, un divām dienām Kasandrai spēka neesot pieticis. Tad būtu vajadzīgas vairākas būrējas, bet viņa taču bijusi viena pati, turklāt — no svešas planētas. Līdz ar to mūsu laulības oficiālās reģistrācijas laikā lietus gāza kā ar spaiņiem.

Lietus bija sācis līt jau ceturtdienas vakarā, kad Aleksis, pagalam noguris, tomēr dabūjis trīs dienas atvaļinājuma, atgriezās no Karlsrūes. Es biju atgriezusies mūsu kopīgajā dzīvoklī tikai dažas stundas pirms viņa, ņemot līdzi vienīgi savus mazgāšanās piederumus, nedaudz veļas un turpmākajām divām dienām paredzēto apģērbu. Visu pārējo mantību es jau sen biju aizvākusi: savas grāmatas, savas kolekcijas, apcirptos dzīvības kociņus ieskaitot, savus virtuves piederumus, īpaši savu no veciem laikiem mantoto ķiploku spiedi — tādu tagad nekur vairs nevar nopirkt —, savu galda piederumu komplektu un savus sudraba šampanieša kausus. To visu es jau biju iesaiņojusi kastēs un pagaidām nolikusi glabāties Mannas pagrabā.

Man pašai šķita, ka dzīvoklis ir kļuvis kails un nemīlīgs, bet Aleksis laikam pat nepamanīja nekādu atšķirību.

— Cik jauki atkal atgriezties mājās! — viņš priecājās. — Tu labi izskaties. Tada kā novājējusi.

— Esmu nokritusies par četriem kilogramiem, — es atbildēju, un tā bija tīra patiesība.

— Ā, lai labāk izskatītos līgavas kleitā, vai ne? — Aleksis teica, iemezdams kaktā savu ceļojumu somu. Skapī karājās viņa kāzām domātais uzvalks: veste, bikses, svārki un krekls ar "tēva slepkavas" apkakli. Milda to visu bija rūpīgi izgludinājusi ar savu tvaika strūklas gludekli. Aleksim trūka vēl tikai krēmkrāsas ro^es, ko iespraust pogcaurumā, bet to viņš saņems pavisam svaigu sestdien pusdienlaikā.

n

Bija tik dīvaini atkal sēdēt pie viena galda ar Aleksi un kopā ēst. Es neko negatavoju, tikai nopirku vienu sasaldētu picu, ko pasniedzu Aleksim, krāsnī tikai uzsildītu. Pati nograuzu vienu nevārītu burkānu.

— Man bija maz laika, — es atvainodamās paskaidroju.

Taču Aleksis tikai smaidīja.

— Un kas mums būs saldajā?

— Varu attaisīt vienu persiku kārbu, — es teicu.

— Vai arī?

— \4ii arī nekā. — Es nevainīgi viņu uzlūkoju.

— Mājās nekā cita nav.

Tagad Aleksis nopūtās.

— Man tevis tik ļoti pietrūka, — viņš teica.

— Sīs vientuļās naktis viesnīcas istabā bija viena vienīga elle.

— Ak tā? — es izsmējīgi noprasīju un nopētīju viņu no galvas līdz kājām. Taču Aleksis nu ne drusciņas neizskatījās nokaunējies.

Viņš gribēja satvert manu roku.

— Tiklīdz tas nolādētais tirdzniecības nams būs gatavs, es atkal varēšu atlicināt vairāk laika tev. Tev, mūsu topošajam namiņam un mūsu kaķim. Jā, bet kur tad ir kaķis?

— Es viņu aizvedu padzīvot pie Hannas, kamēr te būs beigusies visa tā jezga, — es ātri atbildēju.

— Ļoti prātīgi, — Aleksis mani uzslavēja. — Vispār priekš sievietes tu esi neticami labi tikusi ar visu galā. Vai tu vēl atceries, kā sākumā niķojies? Toties tagad tu no manis esi iemācījusies veselu lērumu dzīvē noderīgu lietu.

— Jā, — es atteicu. — Tam, kurš mani dabūs par sievu, būs neticami laimējies.

Par šo joku Aleksis izsmējās no sirds. Tad viņš apgāja galdam apkārt, apskāva mani, skūpstīja mani uz pakauša, dvašodams man ausī un ar mēles galiņu kutināja mazu rētiņu uz mana kakla. Nekas no šīs pavedinošās priekšspēles nebija zaudējis savu spēku pār mani. Vienu mirkli es jau biju gatava vēl pēdējo reizi ar viņu pārgulēt, bet tad, pavisam nelaikā, man atkal uznāca vēmiens. Pēdējā laikā man tas vairs negadījās tik bieži, tomēr reizumis gadījās. Man jau nekas, bet Aleksis, šķiet, saīga.

— Vai tu esi slima? — viņš noprasīja, kad es nenācu un nenācu laukā no vannas istabas. Sevišķi līdzjūtīgi tas vis neizklausījās, drīzāk nepacietīgi, kad viņš tur tā stāvēja, atzvēlies pret durvju stenderi. — Un es tā gaidīju šo mirkli un mūsu atkal-satikšanos!

— Es... laikam man tas ir no uztraukumiem, — es stostījos.

Aleksis atkal apkampa mani un mēģināja turpināt tālāk no tās vietas, kur mūs bija iztraucējis Joziass vai Florīne, taču tagad man visa gribēšana, cik nu tās vispār bija, jau bija pāri. Es sparīgi atgrūdu Aleksi, lai atbrīvotos no viņa skavām.

— Kas tev kaiš?! — viņš nepacietīgi izgrūda, savilcis seju drūmā grimasē. Viņa mutes kaktiņi bija noslīdējuši pavisam zemu. Viņš man šobrīd ļoti atgādināja kādu, es tikai nespēju atcerēties, ko īsti.

— Nekas, — es atteicu. — Man vienkārši ir nelabi. No lielajiem uztraukumiem.

— Nu vai zini! — Aleksis noteica. — Skaisti gan tu mani sagaidi — pēc tik ilga laika. Ar vienkārši satriecošu kvēli!

— Man ļoti žēl...

— Satriecoši! — Aleksis atkārtoja. Ar aizvainojuma izteiksmi sejā viņš uzgrieza man muguru un izšļūca laukā no vannas istabas. Viss bija tieši tā, kā Hanna to savā laikā bija pareģojusi. Tiklīdz mūsu hormoni vairs nedarbojās pilnīgā saskaņā, Aleksis man parādīja savu patieso seju.

Es paliku viena un domīgi sāku tīrīt zobus. Vai tas tikai šodien bija tā, vai varbūt bija jau arī agrāk, tikai es to vienkārši nebiju pamanījusi? Lai nu kā, līdz šim vēl ne reizes nebija gadījies, ka vienam no mums nebūtu vēlēšanās nodarboties ar seksu, — varbūt tāpēc es to nebiju pamanījusi? Toties tagad atcerējos, ko Aleksis man pirmīt bija atgādinājis. Savu tēvu. Kad Aleksis kļūs vecāks, viņam ap muti ievilksies tādas pašas īgnuma rievas kā Horstam. Mīla padara cilvēku aklu, mēdza teikt Hanna, un viņai jau atkal bija taisnība. Es gadiem ilgi biju nodzīvojusi, mīlas akluma apmākta.

Taču šis laiks nu bija garām. Man nebija ne mazākās vēlēšanas doties uz istabu un likties gultā blakus Aleksim, lapēc gluži spontāni es nolēmu ielaist vannā ūdeni. Plauktā vēl stāvēja līdz pusei pilna pudele ar vannas putām, ko es biju uzdāvinājusi Aleksim dzimšanas dienā. Aromāts man īpaši patika, un es neredzēju iemeslu, kāpēc man būtu jāatstāj Aleksim tik laba manta. Tāpēc ņēmu un iztukšoju pudeli vannā, izģērbos un ieslīdēju ūdenī. Smaržīgās putas apsedza mani kā silta sega līdz pašām ausīm. Kad pēc divām stundām es kaila devos uz istabu, Aleksis jau bija aizmidzis ar seju pret sienu.

Dzimtsarakstu nodaļā mūsu laulību reģistrēja nākamajā priekšpusdienā. Piedalījās tikai abas mātes, mūsu liecinieki Manna un Alekša kolēģis Stefans, kā arī valsts ierēdne, kura oficiāli piereģistrēja mūsu laulību. Šajā pašā dienā to reģistrēja vēl septiņpadsmit citi pārīši, un jau pirms mums bija notikusi daža laba neparedzēta aizķeršanās, tā ka man radās aizdomas, ka mums ierēdne nokrāpa vismaz pusi no savas parastās uzrunas. Un tomēr man šī ceremonija šķita skaista. No ārpuses pret senatnīgajiem svina spraišļotajiem logiem šļācās lietus strūklas; telpas puskrēslu vēl vairāk sabiezināja liepu lapotne; un šajā senatnīgajā atmosfērā ļoti melodiska skanēja ierēdnes balss. Man mugurā bija sarkana kleita, klāt tai pieskaņotas kurpes un Mannas tomātcepure. Es izskatījos ļoti labi, pat Aleksis šurpbraucot to atzina. Vienīgi par cepuri viņš mani mazliet pazoboja — tā taču esot drīzāk piemērota karnevālam. Viņš vismaz bija pamodies daudz labākā omā nekā iemidzis.

Arī mana māte izteica komplimentu, kas bija pirmais manā dzīvē, cik nu es vispār sevi atceros.

— Cik slaida tu esi kļuvusi! — viņa iesaucās, kad apkampa mani pēc ceremonijas. — Nu jau pavisam trausla!

— Ilgi tas tā vairs nepaliks, — es pašpārliecināti atteicu. — Pēc kāzām es ātri vien sākšu uzbriest kā rauga mīkla.

— Tas nu gan nemaz nav obligāti, — māte pamācošā tonī paziņoja, bet viņa jau nevarēja zināt.

Hanna pasniedza Aleksim abus gredzenus (par divdesmit deviņām markām deviņdesmit katru) un pačukstēja:

— īsts platīns. Tu tikai nenomet zemē!

Valsts ceremonija bija daudz vienkāršāka par to, kas mūs sagaidīj'a pie mācītāja. Mums katram bija jāpasaka "jā" un jāuzmauc gredzens otram pirkstā. Pēc tam jāparakstās. Hilda ar savu ļoti praktisko kabatas formāta aparātu nofotografēja visas būtiskākās šī pasākuma norises. Bezdievīgi dārgais fotogrāfs bija pasūtīts tikai uz rītdienu.

Viss notika bez mazākās aizķeršanās. Ierēdne ar plašu vēzienu uzsita zīmogu uz mūsu parakstītā dokumenta un izvadīja mūs laukā. Pie durvīm uz laulības reģistrāciju gaidīja jau nākamais pāris, bet aiznākamais nervozi soļoja šurp un turp pa gaiteni.

Es ļāvu, lai Aleksis mani noskūpsta un noglāsta man vaigu. Es pat starojoši viņam uzsmaidīju, kā pieklājas līgavai, kad gredzens jau pirkstā. Hanna man sazvērnieciski piemiedza ar aci.

Jo līdz pirmdienai neviens noteikti nepamanīs, ka visos laulības reģistrācijas dokumentos es nebiju parakstījusies ne ar savu veco, ne jauno uzvārdu, bet konsekventi tikai kā Pepija Garzeķe — tieši tā, kā romānam, ko it kā rakstīja Hanna, bija ieteicis asprātīgais Vermelshovenas dzimtsarakstu nodaļas ierēdnis. Līdz ar to mūsu noslēgtā laulība faktiski neskaitījās — to apstiprināja arī Han-nas vecākiem draudzīgais advokāts. Tiesa, viņš arī teica, ka šāda izrīcība noteikti ir sodāma, tomēr man atlika vien cerēt, ka manā gadījumā tiesa pievērs acis — ja šī lieta vispār aizies tik tālu.

Pēc pusdienām kādā mazā, bet ļoti smalkā restorānā turpat blakus Rātsnamam un pēc mācītāja sen pieprasītās sarunas ar Aleksi personīgi mēs abi devāmies aplūkot mūsu mājas jaunbūvi.

Aleksis bija patiesi pārsteigts par to, cik tālu pa šo laiku pavirzījusies celtniecība. Protams, savā projektā neparedzēto šķērssienu vannas istabā viņš pamanīja uzreiz.

— Kas tad tas? — viņš iesaucās. — Kāpēc tu nepamanīji šito?

— To viņi laikam uzmūrējuši tieši šodien. — Es mēģināju izgrozīties.

Aleksis pataustīja javu.

— Nē, tas te stāv jau vismaz vairākas dienas, — viņš iebilda, tad apveltīja mani ar iecietīgu smaidu. — To es tūlīt pat nokārtošu. — Un izņēma no žaketes krūšu kabatas savu mobilo telefonu. Taču bija jau vēla piektdienas pēcpusdiena, kad neviens būvuzņēmējs pasaulē vairs neatbild uz telefona zvaniem. Jo nedēļu nogalēs viņi visi raujas melnās miesās, lai piepelnītos kreisajos darbos. Mūsējais, par laimi, arī.

Es atviegloti nopūtos.

— Nu neko darīt, pagaidīsim līdz pirmdienai, — Aleksis teica. — Bet tev jāapsola, ka pirmdien no paša rīta tu par to parūpēsies.

— Dabiski, — es atbildēju.

Aleksis palūkojās visapkārt un lieliem soļiem izgāja cauri topošajai dzīvojamajai istabai. —Tātad šī nākotnē būs mana valstība, mans mājoklis, ko tik jauki būs iekārtojusi mana mazā sieviņa! — viņš apmieri nā ts iesa ucās.

— Dabiski, — es atkārtoju. Kā tad: viņa valstība, viņa mājoklis un viņa sieviņa! Nu nē, es varēju tikai priecāties, ka biju parakstījusies kā Pepija Garzeķe.

— Atlikušas vairs tikai kādas nieka divdesmit divas stundas, kad mēs arī Dieva un viņa baznīcas vārdā tiksim likumīgi salaulāti, — Aleksis svinīgi ierunājās.

— Tu patiešām esi labi iemācījies ceremoniju, — atteica Pepija Garzeķe. — Kā gan tu to spēji: tev taču ir tik liela darba slodze un stress! Patiešām apbrīnojami!

— Ar kaut ko taču man bija jāaizpilda garās, vientuļās naktis viesnīcas istabā! — Aleksis liekulīgi iebilda. — Es pat iekalu to visu no galvas!

Ak jā, šīs garās, vientuļās naktis Karlsrūē! Ar kaut ko taču viņam patiešām tās bija jāaizpilda — un es pārāk labi zināju, ar ko. Lūpas pavērusi, uzmetu Aleksim skatienu.

— Brauksim tūlīt mājās, lai atgūtu vakar nokavēto, — no uzbudinājuma aizsmacis, Aleksis izdvesa un gandrīz skriešus metās uz automašīnu. Viņš drāzās kā uz ugunsgrēku, un nebija jau arī nekāds brīnums. Visu brauciena laiku mana roka atradās uz viņa gurna, un ar katru kilometru tā pavirzījās par milimetru uz augšu. Dzīvoklī Aleksis bez kādiem aplinkiem iemeta mani uz muguras gultā.

— Dievs žēlīgais, kā man tevis pietrūka! — viņš ieelsojās man ausī, taču Dievs nesūtīja ne savus zibeņus, ne pērkonus, lai sodītu Aleksi par meliem un sava vārda nelietīgo valkāšanu. Tātad man pašai nāksies par to parūpēties. Es palīdzēju Aleksim atbrīvoties no krekla un biksēm, uzmanīgi norotīju viņa apakšbikses un ņēmos pārklāt viņa nabas apvidu ašiem, stingriem skūpstiem. Kad viņš jau sāka saraustīti dvašot caur degunu, es pēkšņi pietrūkos sēdus. Nu bija pienācis īstais mirklis sodam.

— Ai, cik ir pulkstenis? — es bez elpas noprasīju.

— Kam tev tas tagad? — Aleksis atjautāja un mēģināja nospiest atpakaļ manu galvu.

— Kā, man taču septiņos jābūt pie Hannas uz mūsu meiteņu vakaru! — es iesaucos. — Ak debess, ir jau bez ceturkšņa septiņi! Es jau kavēju!

— Es par to neko nezināju, — Aleksis sāka protestēt. Un atkal viņam ap muti parādījās tādas pašas īgnuma rievas kā Horstam.

— Kā nu ne, es taču noteikti tev to pateicu. Tu vienkārši būsi aizmirsis.

— Bet šis taču ir vakars pirms mūsu kāzām, — Aleksis aizvainoti iebilda.

— Tieši tāpēc, — es atsaucos. — Pēc tradīcijas līgavai un līgavainim šī nakts ir jāpavada šķirti. Vai tad tu pats nerīko vecpuišu ballīti pie kāda no saviem draugiem?

— Neko es nerīkoju, — Aleksis atņurdēja. — Kā tad es to būtu varējis noorganizēt— no Karlsrūes?

— O! — Es notēloju pārsteigumu. Man pat izdevās savilkt seju līdzjūtības pilnā grimasē. — Tad tu varēsi palīdzēt Hildai, kura te tūlīt ieradīsies ar tanšu un māsīcu Goda leģionu, lai iepildītu mazos maisiņos rīsa graudus un saplūktu ziedlapiņas groziņiem, no kuriem mazas meitenītes pēc tam tos kaisīs mūsu ceļā. Šie darbi ir pārcelti uz šejieni tāpēc, ka Hildas dzīvoklis jau ir pilns ar mums paredzētajām dāvanām un viesiem paredzētajām gultām. Uzvāri viņām kafiju un palīdzi šo to!

— Neko teikt, kāzu nakts! — Aleksis pretīgumā saviebās. — Es gan biju to iedomājies pavisam citādu. — Atkal iezīmējās asās līnijas ap viņa muti.

— Mūsu īstā kāzu nakts ir tikai rīt, — es atgādināju. Tad pieklusināju balsi līdz pavedinošam čukstam. — Un tai es tev esmu sagatavojusi tādu pārsteigumu, ka to tu neaizmirsīsi nekad mūžā!

Alekša seja kļuva mazliet gaišāka. Es noskūpstīju viņu uz lūpām.

— Paliec sveiks! — es priecīgi uzsaucu. — Mani negaidi. Es pati nezinu, cikos atgriezīšos.

Šo nakti es pavadīju ciešā miegā uz Hannas kušetītes ar Kamenītes mīksto, murrājošo sānu pie vaiga. Modinātājs nozvanīja pussešos. Es klusi apģērbos, pārbraucu mājās un uz pusstundu ielīdu gultā blakus Aleksim. Viņš gulēja uz muguras un miegā klusi grieza zobus.

Radiomodinātājs sāka pīkstēt trīs minūtes pāri septiņiem.

— Laika ziņas šodien, divdesmit ceturtajam maijam, sestdienai, — atskanēja diktora pieteikums. Sestdiena, divdesmit ceturtais maijs... mana kāzu diena. Laika ziņas mani neinteresēja. Kasan-dra bija apsolījusi labu laiku, un savu vārdu viņa bija turējusi — pietika paraudzīties pa logu, lai par to pārliecinātos. Pa žalūziju spraugām bija redzamas koši zilas debesis.

Aleksis pagriezās uz manu pusi. Viņš izskatījās apbružāts: acu plakstiņi uztūkuši, sarauktajā piere skaidri saskatāmas nākamo grumbu līnijas, uz deguna melnas poras. Kā gan es agrāk to nebiju ievērojusi!

— Cikos tu pārnāci? — viņš īgni noprasīja. — Tas tantes te ņēmās līdz pusnaktij! Es iesnaudos tikai kaut kur ap trijiem, bet tevis vēl nebija!

Alekša elpa oda ne sevišķi labi. Es biju priecīga, ka man nenāksies visu atlikušo dzīvi mosties kopā ar viņu.

— Labrīt, — es teicu. — Celies augšā, mūs gaida gara, grūta diena.

“īpaši jau tevi, manu mazulīt," es nodomāju. Šī diena man jau bija izplānota minūti pa minūtei. Vispirms uz brokastīm pie mums ieradās Hilda. Kamēr mēs ar Aleksi apēdām katrs pa grauzdētai maizītei un izdzērām pa glāzei svaigi spiestas apelsīnu sulas, Hilda pārgludināja dēla kāzu uzvalku un nospodrināja viņa kurpes. Pēc tam ar savu mašīnu aizveda mani pie floristiem, kur jau gaidīja īsts apelsīnziedu vainags. Ar īstiem oranžiem auglīšiem. Vainags bija pasakaini skaists.

— Tu to vēlāk noteikti izkaltē, — Hilda piekodināja. — Tādu skaistumu nedrīkst tā vienkārši izmest.

Arī frizieris domāja tāpat.

— Cik skaists vainags! — viņš jūsmoja. — Un cik skaisti mati!

Viņš uztina manus skaistos matus aizmugurē uz lieliem ruļļiem, bet priekšā — uz mazām spirā-lītēm, un tad tikai sākās īstā ņemšanās; viņš tos vietām iekrāsoja un Šur tur pieķemmēja, vietām iepūta laku un pa šķipsnai uzkasīja. Ar vārdu sakot, viņš man uztaisīja tādu frizūru, kādas reizēm var redzēt žurnālos, bet īstajā dzīvē — nekad. Uz pakauša kuploja itin kā dabisku cirtu biezoknis, no kura it kā nejauši bija atrisušas dažas garas, skaisti sacirtotas sprogas. Beigās jauna meitene ļoti rūpīgi uzkrāsoja mani. Pirmo reizi dzīvē man bija taisna uzacu līnija! Un tad, jau pavisam, pavisam beigās man uzlika galvā vainagu — manu līgavas vainagu ar īstiem apelsīniem, apelsīnu lapām un smaržīgiem ziediem. Viss bija tieši tā, kā es biju izsapņojusi. Jau tagad skaidri varēja redzēt, ka tas man lieliski piestāv, kaut gan vēl es sēdēju, ievīstīta bezveidīgā vaniļas krāsas apmetnī. Patiesībā bija tīri vai jāraud, ka mana līgavas loma šodien būs tik īsa! Varbūt man tomēr būtu vērts visu šo lietu vēlreiz labi pārdomāt? Bija taču arī tādas sievietes, kas spēja sadzīvot ar nesalīdzināmi sliktākiem vīriem par Aleksi, un nekas — pat ļoti labi dzīvoja!

Es domīgi lūkojos spogulī. Man jau nebija obligāti jāsaka tas "nē" — vēl jau visu varēja vērst par labu. To Pepijas Garzeķes parakstu taču neviens nepamanīs, kamēr es pati par to nesākšu runāt...

Pa to laiku bija pagājušas jau divas stundas, un Hilda ieradās man pakaļ. Mani ieraudzījusi, viņa aiz pārsteiguma skaļi iesaucās.

— Apbrīnojami skaisti! — viņa jūsmoja. — Patiešām apbrīnojami! Tu izskaties nesalīdzināmi labāk, nekā es jelkad būtu spējusi iedomāties!

Mājās mani jau gaidīja fotogrāfs, kura uzdevums bija iemūžināt manu frizūru un krāsojumu, kamēr tie bija gluži svaigi. Aleksis bija pavadījis ļoti garlaicīgu priekšpusdienu. Viņš bija pagājis zem dušas, izmazgājis matus, ieveidojis tos ar fēnu un sakopis nagus. Visu pārējo laiku viņš bija pavadījis, dīki sēžot. Toties tagad viņš izskatījās krietni labāk nekā no rīta. Pelēkais uzvalks viņam lieliski piestāvēja, bet krekls ar "tēva slepkavas" tipa apkakli viņa izskatam piešķīra zināmu vecmodīgu cēlumu. Nevarēja noliegt: mēs būsim patiesi skaists pāris.

Arī Hanna jau bija klāt savā ugunīgi sarkanajā tomātkleitā ar tai pieskaņotu lūpukrāsu un cepuri. Kopā ar Hildu viņas palīdzēja uzvilkt man kleitu, lai gan es tīri labi būtu tikusi ar to galā viena pati. Kleita man derēja kā uzlieta, un pat tās nosaukums bija lielisks. "Šampanietis pēc veiksmīgas bēgšanas" — vai tad varēja to nosaukt vēl precīzāk?

— Viss notiek pēc plāna, — Hanna man pačukstēja, un Hilda, kurai bija ļoti asa dzirde, tūlīt lepni saslēja zodu:

— Gluži manas domas!

Kad es biju pavisam gatava, arī Aleksis iznāca dārzā, kur fotogrāfs jau bija uzstutējis savu trijkāji un tagad tērzēja ar Kasandru par gaismēnām tuvējo bērzu pavēnī. Šodien Kasandrai mugurā bija oranža kleita un ap pieri — karneolu virtene.

— Ta ir pavisam sevišķa gaisma, vienkārši lieliska, — teica fotogrāfs, un Kasandra par šiem vārdiem apmierināti pasmaidīja.

— Par labo laiku viņi var pateikties man, — mana kaimiņiene lielījās. — Viegli jau nenācās to noorganizēt, bet draugiem taču vajag, vai ne? Ja līst, tad kāzas nesanāk ne uz pusi tik skaistas!

Mūsu mājas īpakšnieks Meisera kungs arī bija iznācis dārzā un ļoti nopriecājās, ka kadrā iekļūs viņa peldbaseins — mēs bijām nostājušies uz tā malas. Šai dienai par godu viņš bija pacēlis baseina jumtu, kaut arī tādā veidā riskēja, ka ūdens atdzisīs par pusgrādu! Es aizkustināta viņam uzsmaidīju.

— Ārprāts! — patiesā pārsteigumā iesaucās Aleksis, kad mani ieraudzīja.

Es pašapmierināti pagrozījos viņa priekšā, lai viņš varētu mani apskatīt no visām pusēm.

— Vai tikai tas nenes nelaimi, ka es pirms kāzām skatos uz savu līgavu? — apjautājās Aleksis.

— Nes gan, taču tikai līgavainim, — es ātri atteicu.

— Nieki, nieki, nieki! — mūs pārtrauca Hilda.

Aleksis gribēja mani noskūpstīt.

— To tik nē! — Hilda tūlīt iesaucās. — Izsmērēsies vēl lūpukrāsa! Skūpstīties drīkst tikai baznīcā pēc salaulāšanas, vai saprati?

Aleksis negribīgi paklausīja. Fotogrāfs piebildēja veselas trīs filmiņas. Es viņam palūdzu vizītkarti, lai vajadzības gadījumā pati viņu uzmeklētu. Jo zināju, ka šīs bildes man noteikti būs vajadzīgas, lai notiktu, kas notikdams!

Kad fotogrāfs beidzot bija prom, atlika tik vien laika, lai mazliet iekostu. Un tad jau pie durvīm zvanīja noīrētā retro limuzīna šoferis. Mašīna bija izcili smalka, šoferim mugurā — uniforma! Ar šo mašīnu man bija jābrauc uz baznīcu. Aleksim bija jābrauc ar citu un tad jāsagaida mani pie portāla. Toties Hanna gan drīkstēja braukt kopā ar mani. Mēs abas ērti iekārtojāmies limuzīna plašajā salonā.

Hilda ļoti piesardzīgi noskūpstīja mani uz abiem vaigiem.

— Tad nu pagaidām, bērniņ, — viņa teica. — Un neaizmirsti ne mirkli: soļo lēnām!

Es apskāvu Alekša māti, ne drusciņas neraizēdamās par savu kleitu vai sejas krāsojumu.

— Paldies tev par visu, Hilda!

Jā, cik tur trūka, ka mēs būtu kļuvušas radinieces! Man negribējās, lai viņa vēlāk domātu par mani sliktu.

— Brauciet lēnām! — Hilda izrīkoja uniformā tērpto šoferi. — Lai mums pārējiem atliktu mazliet laika glīti sastāties baznīcas priekšā. Kaut tikai nenokavētos mazās meitenītes, ziedu kaisītājas!

Šoferis vispirms pagaidīja, kamēr automašīna ar Hildu un Aleksi bija pazudusi aiz stūra, tad nopūzdamies piedeva gāzi un sāka pukšķināt uz priekšu gliemeža gaitā.

— Ja jūs būtu ar mieru apmest nelielu līkumu, tad mums nebūtu tā jāvelkas, — Hanna viņam ieteica. — Mēs labprāt uz brītiņu ielūkotos pils viesnīcā, kur pēc tam notiks mielasts.

— Labprāt! — Šoferis izskatījās patīkami pārsteigts. Un omulīgi pasmaidīja, piedodams gāzi.

Pils viesnīca šajā gadalaikā izskatījās apburoši skaista. Kastaņkoku aleja, pa kuru mēs piebraucām pie pils galvenā portāla, cauri parkam veda tālāk uz ezeru. Koki šķita mūžveci, bet no vienas vietas nosēti ar sārtām ziedu svecēm. Pils bija rozā krāsā un efejām apvīta — ja man vispār kādreiz būs lemts precēties, tad es patiešām vēlētos, lai kāzas notiek šādā pilī.

Restorāna īpašniece, kura tieši tobrīd pārraudzīja ieejas māksliniecisko rotājumu — sarežģītu ziedu un drapēriju konstrukciju —, mūs ieraudzījusi, mazliet apjuka. Viņa nebija gaidījusi, ka šādā laikā te ieradīsies līgava.

— Mēs tikai uz mazu mirklīti, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā, un pie viena pateiktu jums par mazu izmaiņu programmā, — Manna paziņoja. — Vai kanapē uzkodas jau gatavas?

— Pats par sevi saprotams! — atteica īpašniece un norādīja uz ēnā novietoto galdiņu, kur viesus gaidīja kārdinoši kumosiņi. Pagaidām tos klāja plāna plastmasas plēvīte, lai delikatešu uzkodas neapkalst. No Mildas stāstiem es zināju, ka to ir pavisam septiņpadsmit veidi: ar garnelēm kaviāru, lasi, foreles fileju, zosu aknu pastēti, kas pildīta ar trifeļiem, tropiskiem augļiem un Dievs vien zina, ko vēl ne. No domas par visiem šiem gardumiem mutē saskrēja siekalas.

— Mēs nolēmām, ka tik labā laikā būtu vērts pasniegt šampanieša brokastis zem klajām debesīm turpat pie baznīcas. Lūdzu, iedodiet šim jau-f

najam cilvēkam, kurš nāk aiz mums, šampanieti kopā ar uzkodām.

— Bet kas jūs tur, pie baznīcas, apkalpos? — saimniece uztraucās. — Es nevaru izbrīvēt nevienu no saviem ļaudīm!

— Ar to mēs paši tiksim galā! — Hanna paziņoja. — Jūsu ļaudīm tāpat darba netrūks.

— Tas tiesa, — saimniece piekrita. — Vai nevēlaties ielūkoties dziļāk?

Es pamāju ar galvu. Bija taču interesanti vismaz palūkoties uz telpu, kura tika uzposta par godu manas dzīves skaistākajai dienai. Žēl, protams, ka diena nebeigsies tik skaisti, kā iesākusies... Es smagi nopūtos, ar apbrīnu aplūkodama slīpēta stikla spoguļus pie zāles sienām, smalkos sudraba svečturus, māksliniecisko galda dekorējumu, trauslos porcelāna traukus un Alekša tanšu un māsīcu apgleznotās galda kartes.

— Tu vēl esi jauna, — realitātē mani atsauca Hannas balss. — Nemaz nešaubies, ka gan jau ne reizi vien pusdienosi šādos smalkos krogos. Tagad nāc, mums jāpasteidzas!

Es vilcinādamās viņai sekoju. Pa ceļam uz izeju pagadījās trīs metrus garais galds, uz kura slējās varen iespaidīgs dāvanu kalns. Cik vien tālu acis sniedza, visur bija lielas kastes un mazas kastītes. Es ar vaļēju muti paliku stāvam.

— Vai tas nav šausmīgi! — es iesaucos. — Es pati šīs dāvanas izvēlējos, un tagad man no tā visa nekas nepienākas!

■

— Tev nāktos visas dāvanas atdot, — paskaidroja Hanna. — Ta ka labuma nekāda.

— Es zinu. — Es nopūtos un pārlaidu pēdējo nožēlas pilno skatienu milzīgajam dāvanu kalnam. "Tas viss varētu piederēt man," es nodomāju. "Viss?! Ja vien..."

— Varbūt man tomēr pateikt "jā"? — Es pievērsos Hannai. Un tad pamanīju vienu vienīgu — salīdzinot ar citām, pavisam niecīgu — kārbiņu, kas gulēja starp divām lielākām dāvanu pakām. Es tūlīt sapratu, kas tur iekšā. Tur varēja būt vienīgi sudrabā kaldinātā pildspalva — tā pati, ko es jau sen tik ļoti vēlējos. Es paslepšus pastiepu roku un gluži vienkārši pievācu kārbiņu.

Jau limuzīnā es izlasīju dāvinātāja karti, kas bija piestiprināta pie mazās kārbiņas: "Daudz laimes jaunajam pārim no Karolas, Tomija un Kalvina." Cik mīļi! Turklāt viņi taču nemaz nebija ielūgti, bet varbūt tomēr?

— Ta ir zādzība, — Hanna nosodoši teica.

Es paraustīju plecus.

— Nu jau vairs nekrīt svarā: viens pārkāpums vairāk vai mazāk. Turklāt neviens neko nevarēs pierādīt. Ta paciņa gluži vienkārši varēja pazust tajā juceklī, vai ne?

Taču Hannu šis arguments tikai nokaitināja.

— Man jau arī kārojās tur šo to paķert, — viņa šķendējās. — Piemēram, tās dievīgās vīna glāzes uz garajiem kātiņiem. Ai, kā man tās būtu noderējušas!

— Mēs jau varam uz mirklīti atgriezties, — es alkatīgi ierosināju. — Es tur pamanīju arī tās jaukās lodītes, kas lieliski papildinātu manu kolekciju!

— Tas vairs nav iespējams. — Hannas balsī ieskanējās patiesa nožēla, kad viņa bija ieskatījusies savā rokas pulkstenī.

— Vismaz šampanieti mēs tomēr sagrābāmies veselām kastēm! — es mierināju mūs abas.

Šoferis noņēma kāju no gāzes pedāļa.

— Mēs tikpat kā esam klāt, — viņš paziņoja un atlikušo ceļu brauca šim svinīgajam gadījumam piedienīgā gliemeža tempā. Man ar katru mirkli kļuva arvien draņķīgāk ap dūšu.

Nu jau staltā baznīca iznira tieši mums acu priekšā. Ta pacēlās uz neliela pakalna, un līdz tās portālam veda platas, bet stāvas kāpnes. Uz šīm kāpnes visā to garumā bija sastājušies svētdienīgi tērpti cilvēki — tie bija manu kāzu viesi. Pašā augšā mani gaidīja Aleksis baltā kreklā ar vecmodīgo augsto apkaklīti. Kad automašīna cienīgi apstājās, Aleksis nosteidzās pa kāpnēm līdz pašai lejai, atvēra durtiņas, palīdzēja man izkāpt un pasniedza līgavas pušķi. To, protams, bija izvēlējusies Hilda, jo pušķis bija prasmīgi pieskaņots manam tērpam. Krēmkrāsas rozes, gundegas un spilgtākam akcentam dažas oranžas frēzijas — pumpurs pie pumpura, kā tāds mazs ūdenskritums. Ziedu pušķis sniedzās man līdz pusplecam. Viesi, kas bija sastājušies uz kāpnēm, sāka jūsmīgi aplaudēt, kad Aleksis ļoti uzmanīgi noskūpstīja mani uz lūpām. Ta bija satriecoša sajūta: apzināties, ka esi visu uzmanības degpunktā. Es jutos kā aktrise brīvdabas izrādē — ar lampu drudzi un visu pārējo, kas tādās reizēs piederas. Arī Aleksis šķita ar prieku izbaudām šī mirkļa neatkārtojamību.

Pēc Hildas neuzkrītošā mājiena viesi pagriezās un iegāja baznīcā. Pie mums palika tikai divas mazas meitenītes ar puķu groziņiem. Rozā kleitiņās ar risinām viņas izskatījās kā divi blondi eņģelīši — turklāt pilnīgi vienādi. 1as bija Alekša māsīcas Dīt-lindes meitas, vienolas dvīnes.

Aleksis saņēma mani pie elkoņa.

— Un tagad mēs, — viņš teica. — Es esmu va-ren satraukts. Vai tu ne?

— Esmu gan, — es atbildēju. — Sī ir pati satraucošākā diena manā mūžā.

Aleksim zem rokas es pa kāpnēm uzgāju līdz baznīcas ieejai. Mēs pārkāpām pāri slieksnim un cēli soļojām pa garo viduseju līdz altārim.

Mēs soļojām lēni, lēni — tā, kā Hilda bija piekodinājusi. Ērģeles atskaņoja korāli "Slava Tam Kungam".

Soļojot man pavisam absurda šķita doma, ka tūlīt es izjaukšu šo nevainojamo skaistumu ar savu "nē" pie altāra. Nē, es tā nedrīkstēju rīkoties! Visi mūsu viesi lūkojās uz mums, un es jutos gauži aizkustināta un — dīvainā kārtā — gandrīz vai laimīga. Es raudzījos pa labi un pa kreisi. Te bija Ka-sandra ar savu karneolu virteni ap' pieri. Paldies par saulaino laiku! Tad pamanīju Karolu, Tomiju un resno Kalvinu; tātad arī viņi tomēr bija ielūgti.

Paldies par brīnišķīgo pildspalvu! Viņiem blakus — Horsts un Silvija. Šiem abiem par godu es pacentīšos savu lomu nospēlēt par vēl vienu pakāpi labāk. Paldies par šampanieti!

Trešajā rindā es pamanīju kādu mirdzoši blondu pakausi. Sēdētāja pagrieza galvu, un manī ieurbās divas bērnišķīgi zilas acis. Manā izskatā viņai, protams, nekādu trūkumu neizdevās konstatēt, taču es no pārsteiguma gandrīz paliku stāvam. Tas nu bija nekaunības kalngals! Jo tā bija praktikante Tanja, kuru man pavisam nesen bija tas apšaubāmais gods redzēt vienīgi melnās zeķēs.

Es no sāniem palūkojos uz Aleksi. Arī viņš bija pamanījis Tanju, jo viņa seja dusmās pietvīka. Mans līgavainis uzmeta savai mīļākajai īdzīgu skatienu. Nebija šaubu, ka Tanjas ierašanās nebija viņu abu iepriekš norunāta. Bet kāpēc viņa te vispār bija? Es vis negribētu noskatīties, kā tas vīrietis, kuru es pati gribētu dabūt, apprecas ar citu sievieti — līgavas tērpā, sava skaistuma viskošākajā plaukumā. Man būtu neciešami smagi noklausīties, kā viņš citai apsolās uz mūžu. Var jau būt, ka viņai bija mazohis-tiskas noslieces, Alekša mazajai meža kaķei. Es apveltīju Tanju ar īpaši starojošu smaidu, un viņa tomēr nodūra skatienu.

Mana krustmāte Ģertrūde, mana māte, mana māsīca Suzanna un Bruno, kā arī Hilda sēdēja pirmajā rindā kopā ar lieciniekiem Hannu un Stefanu. Visi man uzsmaidīja, jā, pat Bruno itin priecīgi nosēcās — tā, ka matiņi viņa nāsīs notrīcēja vien.

Aleksim un man bija paredzēti divi krēsli pie paša altāra. Mēs priecīgi atslīgām tajos un ļāvām pamazām atslābt nedaudz trīcošajiem ceļgaliem. Mācītājam mugurā tagad bija daudz cienīgāks melns talārs; viņš šķita bargāks nekā pats Dievs. Arī viņa sprediķis bija tikpat nopietns. Mūsu kāzām par godu tas bija pieskaņots lasījumam no apustuļa Pētera 1. vēstules Korintiešiem (13,4-8a).

"Mīlestību ir lēnprātīga," tur bija teikts. "Mīlestība ir laipna, tā neskauž, mīlestība nelielās, tā nav uzpūtīga.

Tā neizturas piedauzīgi, tā nemeklē savu labumu, tā neskaistas, tā nepiemin ļaunu.

Tā nepriecājas par netaisnību, bet priecājas par patiesību.

Tā apklāj visu, tā tic visu, tā cer visu, tā panes visu.

Mīlestība nekad nebeidzas."

Kad es to izdzirdēju, uzreiz sapratu, ka ar to nav domāta mana mīlestība — tā, ko es kādreiz izjutu pret Aleksi. Mana mīlestība nedz apklāja visu, nedz ticēja un cerēja visu, tā nepanesa visu. Pietika ar vienu briesmīgu mirkli Karlsrūes viesnīcā un pliku Tanju melnās zeķēs, lai no manas mīlestības — čušš! — nepaliktu pāri nekas. Bet to jau mācītājs nevarēja zināt.

Beidzot sprediķis bija galā. Nu mēs drīkstējām atkal piecelties, liecinieki nostājās mums blakus, un ceremonija varēja sākties. Es nervozi sakārtoju savu kleitu un puķu pušķi. Vēl bija laiks, vēl es varēju pārdomāt.

Mācītājs svinīgi noklepojās.

— Es jautāju jums, Aleksandr Baum, vai jūs esat šeit ieradies, lai pēc krietnām pārdomām un brīvas gribas noslēgtu laulību ar savu līgavu Elizabeti Jensenu?

— Jā, — Aleksis atbildēja tieši tā kā vajag: ne par skaļu, ne par klusu. Tanja trešajā rindā to nevarēja nesadzirdēt.

— Vai gribat mīlēt un cienīt savu sievu un būt viņai uzticīgs viņas dzīves visās dienās?

Aleksis ielūkojās man acīs un teica:

— Jā!

Mācītājs laipni pasmaidīja. Tad pievērsās man.

— Es jautāju jums, Elizabete Jensena, vai jūs esat šeit ieradusies, lai pēc krietnām pārdomām un brīvas gribas noslēgtu laulību ar savu līgavaini Aleksandru Baumu?

Es ievilku krūtīs gaisu un sāku domās skaitīt sekundes no divdesmit uz priekšu: divdesmit viena, divdesmit divas... Mācītājs izbrīnīts pacēla acis no savas lapiņas, viņš laikam jau sagatavojies teikt laulību svētošos vārdus. Divdesmit trīs, divdesmit četras... Nu arī Aleksis pagrieza galvu un skatījās uz mani. Divdesmit piecas, divdesmit sešas...

— Nē! — iesaucās kāds mums aiz muguras.

Visas galvas spēji pagriezās uz to pusi. Uz baznīcas sliekšņa stāvēja jauns vīrietis. Pēcpusdienas saule bija viņam tieši aiz muguras, tāpēc viņa seju es nevarēju saskatīt, taču pazinu viņu pēc platajiem pleciem, šaurajiem gurniem un cirtainajiem blondajiem matiem. Šis vīrs šķita kā no debesīm nokritis erceņģelis.

— Elizabet, nedari to! — viņš sauca. — Tu esi daudz par labu priekš šī nelieša. Nudien, tu esi pelnījusi kaut ko labāku.

Neviens neizdvesa ne skaņu, baznīcā bija kluss kā kapličā. Es pagaidīju vēl vienu sekundi.

— Nē, — es tad teicu, pagriezusies pret Aleksi. Viņa zods mazliet atslāba, tā ka mutē varēja manīt ļenganu mēli — tās galiņš gluži kā slapja lupata bija mazliet pārkāries pāri apakšējiem priekšzobiem. Citādi viņa seja izskatījās kā parasti.

— Es nespēju to izdarīt, — es turpināju. — Es tevi vairs nemīlu.

— Nāc! — no sliekšņa man uzsauca cirtotais erceņģelis. — Iesim prom!

Uzmetu mācītājam vainas apziņas pilnu skatienu un apveltīju viņu ar nožēlas smaidiņu, tad pagriezos un viegliem soļiem aizsteidzos pa vidus-eju pretī žilbinošajai saules gaismai.

— Te es esmu, — es paziņoju un nu tikai saskatīju sava ercenģeļa cilvēciski parastos sejas vaibstus. Kaut gan nē, tik vīrišķīgs, taisns deguns, tik spēcīgs, lepni sasliets zods, tik biezām skropstām aizēnotas šīferpelēkas acis kuram katram vis nebija. Viņš neapstrīdami bija ļoti izskatīgs vīrietis, šis Džeimss Bonds no kanalizācijas pārvaldes.

Tad sajutu viņa siltās un spēcīgās plaukstas pieskārienu savai aukstiem sviedriem klātajai kreisajai rokai. Džeimss Bonds cieši satvēra mani aiz rokas.

Uz sliekšņa es pēdējo reizi pagriezos atpakaļ. Visi viesi vēl joprojām sēdēja savās vietās. Visi skatījās uz mani, nevis uz Aleksi. Pat Tanja skatījās uz mani, nevis viņu. Praktikantes zilās acis bija plaši ieplestas. Es biedriski uzsmaidīju viņai, tad satvēru savu līgavas pušķi, atvēzējos un plašā lokā aizmetu to līdz trešajai rindai — tieši viņai klēpī! Pašai bija brīnums, ka izdevies tik precīzs metiens.

— Manis pēc, vari kaut tūlīt ieņemt manu vietu, mazā meža kaķe, — es pavisam klusi teicu. Taču valdīja tik dziļš klusums, ka manus vārdus varēja dzirdēt pat visattālākajā baznīcas nostūrī. — Skāde tikai, ka tev pūrā nav neviena apbūves gabala.

Roku rokā ar Džeimsu Bondu no kanalizācijas pārvaldes nokāpām pa platajām baznīcas kāpnēm.

Savu mašīnu viņš bija atstājis tieši aiz ziediem rotātā retro limuzīna, kura šoferis nolūkojās uz mums vaļā pavērtu muti. Mana pavadoņa pikapam nebija ne vainas. Ta bija ļoti praktiska, tīra un solīda mašīna — šīgada modelis —, vienīgi uz tās jumta bija piestiprināts vējdēlis.

— Biju nolēmis šajā nedēļas nogalē pasērfot Holandē, — Džeims Bonds pavēstīja, galanti atvērdams man mašīnas durtiņas. — Tas ir: tāds bija mans nodoms, pirms jūs man piezvanījāt.

Es graciozi atkritu sēdeklī.

— Man žēl, ka sabojāju jums nedēļas nogali.

— Tikai ne man! — Džeimss Bonds plati pasmaidīja, nozibsnīdams baltos, veselīgos zobus. Tad veikli apskrēja mašīnai apkārt un apsēdās pie stūres.

— Un tagad?

— Galvenais: prom no šejienes! — es atteicu un palūkojos pār plecu. Uz kāpnēm vēl nevienu nemanīja. Neviens nemēģināja mani aizkavēt.

Pakalns ar baznīcu atpakaļskata spogulītī kļuva arvien mazāks un mazāks, un es mēģināju iztēloties, kas šobrīd varētu norisināties tur iekšā. Droši vien Horsts jau pieprasīja atpakaļ savu par kāzām iztērēto naudu — tūlīt un uz vietas! — tikmēr Aleksis visādi locījās, mēģinādams kaut kā izskaidrot manu nejēdzīgo uzvedību. Taču, lai ko arī viņš neizgudrotu, Hanna bija tur, lai pārstāvētu manas intereses. Es taču negribēju, lai viesi justu Aleksim līdzi un uzskatītu mani par cietsirdīgu draņķi. Nu nē, viņi mani par tādu neuzskatīs, tiklīdz uzzinās iemeslus, kas mani piespieda tā rīkoties! Tad viņiem nebūs žēl arī šampanieša un uzkodu, ko paņēmām mēs, bet visā notikušajā viņi vainos Aleksi un Tanju. Labākajā gadījumā viņi tos abus piesies pie tuvākā koka. Ak, cik žēl, ka es rievaru būt klāt un visā noskatīties!

Gan jau Hanna man izstāstīs visu līdz pēdējam sīkumam. Diemžēl līdz tam laikam man vienkārši nāksies kaut kā apvaldīt savu nepacietību un nosist laiku.

Mans skatiens jautri aizslīdēja uz mašīnas bagāžas nodalījumu, kas sākās tūlīt aiz pakaļējā sēdekļa. Šo sēdekli bija nācies pacelt, lai tur ievietotu kastes ar šampanieti un paplātes ar kanapē maizītēm. Izskatījās, ka dodamies greznā piknikā. Spoža saule, dārgs šampanietis, izmeklētas delikateses un Džeimss Bonds man blakus — ko gan vairāk varēja vēlēties? Es palūkojos uz viņa vīrišķīgo profilu un klusi un apmierināti nosmējos.

— Vai es labi notēloju savu lomu? — viņš painteresējās.

— Jūs bijāt satriecošs! — es no sirds apgalvoju.

Džeimss Bonds līksmi sagrieza stūri, mazliet

par strauju iebraukdams pagriezienā.

— Saki: "tu"! — viņš iesaucās. — Man šķiet, ka pienācis laiks tubrālībām. Mans vārds ir Gabriēls.

Kāda sakritība: tik tiešām erceņģelis! Un vai tas nebija vēl skaistāks vārds nekā Joziass,? Varbūt es nosaukšu savu dēlu, ja būs dēls, par Gabriēlu.

Es atkal pasmaidīju.

— Un uz kurieni mēs tagad braucam, Gab-riēl? — es apjautājos.

Un viņš atbildēja:

— Kurp vien tu vēlies!

1

Sinepju vista. (Vācu vai)

Content

Gīra Kerstina "Nē" pie altāra

1