Bārnards. Kristiāns

Stenders. Zigfrīds

Nevēlamie

Kristiāns Bārnards. Zigfrīds Stenders.

Nevēlamie

Romāns Veltīts maniem bērniem un pateicībā tiem nedaudzajiem kolēģiem, kuri dālijās ar mani savā pieredzē, lai ši grāmata varētu tikt sarakstīta.

Daži no šai romānā aprakstītajiem notikumiem neapšaubāmi ir saistīti ar tā autoru personisko pieredzi. Tomēr tēli un situācijas, kurās noris darbība, ir izdomāti un nav attiecināmi ne uz konkrētiem cilvēkiem, ne uz īstenībā piedzīvotiem notikumiem.

Prologs TAGAD

No stāva uz stāvu viņš allaž gāja kājām. Tas bija iegājies paradumā jau kopš studiju gadiem, jo lifts klīnikā kustējās pārāk gausi un, gaidīdams šos ar cilvēkiem bāztin piebāztos būrus, lai brauktu augšup vai lejup, viņš aiz nepacietības nezināja, kur dēties. Kad viņš nāca iekšā pa plašajām, ar misiņu apkaltajām durvīm, kancelejas ierēdņi savā stikla krātiņā vienmēr uz brīdi pārtrauca darbu un, acis nenovērsdami, nolūkojās, kā viņš platiem soļiem ātri šķērso vestibilu un tikpat ātri nozūd aiz pirmā stāva kāpņu laukuma.

Taču tai dienā viņi ieraudzīja slaido, kalsno gaišmati paejam garām kāpnēm, garām liftam, kur gaidīdami stāvēja tikai daži cilvēki, un steigšus aizsoļojata pa gaiteni.

Līdzko viņš pagriezās ap stūri, nāsīs iesitās pazīstamā dvaka — antiseptikas, spodrināmo līdzekļu, slimību un cilvēku baiļu smārds. Žēlsirdīgā māsa, kas steidzās pretējā virzienā, pamanījusi viņu, piespiedās pie sienas. Izklaidīgi uzsmaidījis māsai, viņš turpināja ceļu, nedomādams, kurp iet, jo pazina ikvienu pagriezienu, ik līkumu šais garajos, dobji atskanīgajos gaiteņos, tā ka pat aizsietām acīm nevarētu te apmaldīties ne dienā, ne nakts tumsībā.

Gaiteņa galā viņš apstājās pie tumšām bīdāmām durvīm ar metāla skrituļiem. Sparīgi pavilktas, durvis rībēdamas atvērās.

Cita smaka. Pretīgi saldena, salkanīga trūdu dvaka. Nekādi dezinfekcijas līdzekļi nespētu izskaust smaku, kas nepārprotami liecina par nāvi.

Taču baltiem podiņiem izliktā, spoži apgaismotā telpa, no kuras šī nāves dvaka nekad neizgaisa, pēc gaiteņa tumsas atstāja pat līksmu iespaidu. Pie marmora galda, šķirodams kaudzē šā tā sakrautos cilvēka orgānus, viens pats strādāja afrikānis ar nolaideniem cīkstoņa pleciem. Palūkojies ienācējā, viņš nolaida roku, kurā turēja patologanatoma abpusgriezīgo skalpeli.

Baltais nervozi parāva uz augšu žaketes piedurkni un paskatījās pulkstenī.

— Labrīt! Vai doktors Iniss vēl nav atnācis?

Afrikāņa platajā sejā nepakustējās ne vaibsts, bet

balsī ieskanējās tikko jaušams pārmetums.

— Labrīt, profesor van der Rīt!

— Labrīt, Viljam! — attrauca baltais.

— Doktors Iniss zvanīja, profesor. Teica, ka tiekot aizkavēts sanāksmē un te būšot tikai ap pusvieniem.

Deons van der Rīts vēlreiz ielūkojās pulkstenī. Jāgaida divdesmit minūtes. Patiesību sakot, šīs minūtes jāzaudē, jo nu jau ir par vēlu atgriezties operāciju blokā, bet neko svarīgu vairs nav vērts uzsākt.

— Viņš man apsolīja izdarīt bērna līķa sekciju — meiteni sauca Deilija. Pamela Deilija. Vai jūs līķi jau esat uzšķērdis?

— Nē, profesor.

Afrikānis ar galvu pamāja uz vīstokli blakus. Baltais auts bija mazliet noslīdējis, un Deons, piegājis pie galda, ieraudzīja balsnēju bērna sejiņu ar salipušām matu šķipsnām uz pieres.

Acis aizvērtas. Meitenīte šķita aizmigusi.

Palags no krūtīm bija atbīdīts, līķi gatavojot sekcijai. Viņš skatījās uz operācijas rētu un šuvi, kuras precīzie dūrieni uz baltās ādas izskatījās kā melns raksts.

Kāpēc meitene tik pēkšņi nomira? Pirmās divdesmit četras stundas pēc operācijas viss bija šķitis gluži normāli. Un tad . . . beigas. Viņš juta aizvien ciešāku pārliecību, ka kļūdījies ir kardiologs, pareizi nenovērtēdams augsto spiedienu plaušu artērijā.

Viņš vēlreiz ielūkojās bērna sejā. Iemigusi? Nē. Saltajā mierā vairs nebija ne pēdu no dzīvības.

Reiz viņš bija dzirdējis (varbūt lasījis?— kas lai atceras!) par kādu slavenu tēlnieku, kam pasūtināts pāvesta krūšutēls. Strādāt iznācis ilgi, pāvests pacietīgi pozējis, un mākslinieks drīz vien iepazinis ikkatru rieviņu, ikkatru krunciņu sava augsti godājamā modeļa sejā. Krūšutēla līdzība ar oriģinālu izdevusies ideāla. Bet tad pāvests nomiris — un tēlnieks ticis uzaicināts noņemt tā pēcnāves masku. Pārsteigts un samulsis mākslinieks ieraudzījis, cik maz viņa radītā marmora tēla vaibsti līdzinās maskai, kas ir mirušā pāvesta sejas tieša kopija. Vēlāk viņš nācis pie skaidrības: tā nav viņa vaina, darbā ieguldīts viss meistarības spēks, tikai pirmajā reizē viņam izdevies uztvert un iemūžināt dzīvības dvesmu, bet otrajā šīs dvesmas vairs nav bijis.

Varbūt tā ir pat labāk, Deons nodomāja. Sī pārvērtība mirušo sejas dara mums svešas.

Vēlreiz palūkojies pulkstenī, viņš pikti paklakšķināja mēli un grasījās doties projām. Vajadzēja palikt operāciju zālē. Pats viņš nesaprata, kāpēc tik neatlaidīgi grib būt klāt līķa sekcijā. Daļēji tas izskaidrojams ar nevarīgām dusmām, ka mirusi viņa paciente, daļēji — ar cerību, ka patologanatoma naža grieziens varbūt izšķirs — kļūdījies nav viņš.

īstais iemesls, iespējams, ir vēl vienkāršāks. Mirusi ir Pamela Deilija.

Viss, kas palicis pāri no meitenes, kura vēl nesen smējās, raudāja, skraidīja, priecīgi klaigādama (nekad vairs nebūs ne šo smieklu, ne asaru), tiks demonstrēts medicīnas studentiem, kas pulcēsies ap marmora galdu vai sekciju vēros televizora ekrānā. Viņas orgāni noderēs reti sastopamas slimības reti sastopamu izpausmju ilustrēšanai. Un tam visam nebūs nekāda sakara ar dzīvību — dzīvību, kas reiz mitusi šai bērnā.

Ir laiks iet.

Inisam var piezvanīt pēcāk un uzzināt, kas sekcijā noskaidrojies.

Griezīgi nošņerkstēja ārdurvju metāla skrituļi, un viņš atskatījās pār plecu, cerēdams ieraudzīt Inisu. Taču sekciju telpā ienāca profesors Mārtiņš, galvenais patologanatoms. Apvaldīti žestikulēdams, profesors kaut ko ārkārtīgi nopietni skaidroja garkājainam vīrietim tumšā uzvalkā, un tas soļoja viņam blakus, galvu vērīgi pieliecis.

Pārsteigumā, gandrīz šausmās Deons sarāvās.

Ak dievs! Filips.

īsu mirkli prātā pazibēja muļķīga vēlēšanās — kaut viņu nepamanītu! Kaut Mārtiņš un tas otrs sarunā aizrautos tā, ka viņam laimētos klusām izslīdēt pa durvīm! Kaut tie paietu garām, it kā viņš būtu kļuvis neredzams!

Taču abi ienācēji vaicājoši pievērsās tieši viņam. Mārtiņš šķita uzbudināts. Otrs bi ja nopietns un mierīgs. Līdzīgs arābam — asi vaibsti, tumša āda, melni mati.

Deniņos jau iemeties sirmums, Deons nodomāja, juzdams vieglu satraukumu. Sirmums, lai gan viņš ir manā vecumā. Nē (Deons centās sevi mierināt), ne nu gluži manā vecumā. Divus gadus vecāks.

Mārtiņš nospēlēja mazu komēdiju, izlikdamies gaužām pārsteigts.

— Deons,— viņš sacīja.— Jūs gan necerēju te ieraudzīt.

— Protams. Es kādu gaidu.

— Ak tā. Vai esat pazīstams ar profesoru Deividsu?

Mārtiņš pagriezās pret tumšādaino viesi, bet Deons

vairs nevarēja izvairīties no tā skatiena, un nu jau abi lūkojās viens otram acīs tieši un atklāti.

— Profesors Deividss — profesors van der Rīts,— sacīja Mārtiņš.

— Filip,— vilcinādamies teica Deons van der Rīts.

Abiem lūpas savilkās vienādi vaicājošā smaidā.

— Deon,— atsaucās profesors Deividss.

Abi bezrūpīgi iesmējās, it kā atcerēdamies vecu, labu joku, un sarokojās.

— Sen neesam redzējušies,— teica Deons.

— Sen gan,— piekrita Filips.

— Divdesmit gadu?

— Tieši tā. Es aizbraucu piecdesmit ceturtajā.

— Jā,— Deons domīgi pašūpoja galvu.— Daudz ūdens kopš tā laika aiztecējis.

Filips likās šo tukšo frāzi pārdomājam, it kā tā ietvertu kādu dziļu, nopietnu jēgu. Tad piekrītoši pamāja.

— Sen gan,— viņš sacīja.

Profesors Mārtiņš noraizējies palūkojās te uz vienu, te uz otru, kā baidīdamies no iespējamām briesmām, no pēkšņi uzšķiltas dzirksteles, kas varētu izraisīt sprādzienu. Iesaistījies sarunā, viņš acīm redzami nomierinājās, it kā ar varonīgām pūlēm pats būtu novērsis draudīgu nelaimi.

— Es pat nevarēju iedomāties, ka jūs, zēni, jau esat pazīstami, — viņš mundri noteica.

— Mēs reizē ieguvām ārsta tiesības,— paskaidroja Deons.— Un šai pašā klīnikā kādu laiku arī kopā strādājām.

Sī ziņa atstāja pienācīgu iespaidu — Mārtiņš patiešām izskatījās ārkārtīgi pārsteigts.

ll

— Ak tu kungs dievs!— Viņš pārlaida skatienu telpai.— Tad jau jūs droši vien esat tepat ari lekcijas klausījušies.

— Šeit viss tagad ir krietni modernizēts,— sacīja Filips un norādīja uz soliem, kas no trim pusēm amfiteātra veidā ietvēra galdu, uz kura afrikānis pēc noteiktas sistēmas bija izkārtojis sirdi, plaušas, nieres un aknas.— Manā laikā nekā tamlīdzīga nebija.

— Jā, kā tad,— steigšus piekrita Mārtiņš.— Tas tika ierīkots pēc tam, kad es pārņēmu šo nodaļu.— Starodams viņš pievirzījās tuvāk monitoram. Mārtiņš izmantoja katru gadījumu, lai izrādītu nodaļas iekārtu.— Tā, zināt, tiek ietaupīts milzums laika. Viljams izņem līķim orgānus pirms nodarbību sākuma un izvieto šeit. Tas nozīmē, ka mācībspēks lekcijas laiku nedalīti var veltīt savam priekšmetam. Turklāt studenti, kā jūs pats sapratīsiet, no jebkuras vietas visu redz vienlīdz labi.

Ar neizprotamu vainas apziņu Deons atcerējās dienu (pirms divdesmit gadiem? Agrāk — pirms divdesmit trim vai divdesmit četriem), kad Filips un citi viņa kursabiedri, kuru ādas krāsa nebija balta, netika ielaisti pa šīm smagajām, tumšajām durvīm, ja uz galda secēša-nai bija sagatavots baltā cilvēka līķis. Varbūt šie jaunumi — televīzija un viss pārējais — ieviesti tādēļ, lai ar gudru ziņu izvairītos no tamlīdzīgiem nepatīkamiem starpgadījumiem? Jo, kad uz marmora plātnes izliktās iekšas parādās monitora ekrānā, kurš gan var pateikt, vai cilvēka ķermenis bijis balts, dzeltens vai melns? Tas ir zināms tikai Viljamam.

Atmiņu plūdi, pārrāvuši aizmirstības dambi, vairs nebija savaldāmi.

Filips novalkātos svārkos un padilušās biksēs uzdod mācībspēkam jautājumu, kāds nevienam citam pat prātā nenāktu.

Filips aizrāvies ar mikroskopu, tumšādainās rokas veikli darbojas ar priekšmetu stikliņiem.

Filips izlaiduma dienā — taisns kā svece, noslīdzis uz ceļgala — ļauj uzlikt sev galvā četrstūraino maģistra cepuri.

Filips . . .

Lai atvairītu atmiņu straumi, Deons gandrīz skarbi uzrunāja Mārtiņu:

— Gaidu doktoru Inisu. Bija norunāts, ka šo sekciju izdarīs viņš. Meiteni operējām vakar — defekts starpsienā starp kreiso kambari un priekškambari un augsts asinsspiediens plaušu artērijā. Kardiologs apgalvoja, ka spiedienu rada pastiprināta asiņu pieplūde. Bērns operāciju pārcieta labi, bet naktī sākās kreisā kambara fibrilācija — un sirdsdarbību mēs vairs nespējām atjaunot. Nesaprotu, kāpēc Iniss vēl nav ieradies. Kā būtu, ja es lūgtu jūs atvērt krūšukurvi un apskatīt sirdi un plaušas?

Mārtiņš palūkojās Filipā.

— Laika vēl ir diezgan, kā domājat jūs, profesor? — Tad viņš pievērsās afrikānim: — Pasniedziet, Viljam, priekšautu un cimdus! — Un, atkal pagriezies pret Deonu, Mārtiņš omulīgi iečalojās:— Patiesību sakot, es gan ienācu tikai līdzi profesoram Deividsam, kamēr Hjū Glīvs sagatavo visu lekcijai nepieciešamo. Jums droši vien ir zināms, ka profesors Deividss šodien lasīs lekciju?

— Profesors Glīvs mums atsūtīja ielūgumu.

— Vai jūs nāksiet?

Deons vilcinājās ar atbildi.

— Diezin vai. Diezin vai varēšu izbrīvēt laiku. Šorīt bērnu klīnikā implantēju mitrālo vārstuli un biju spiests aiziet, kamēr bērns vēl atradās operāciju zālē. Taču no mūsējiem būs doktors Robertsons. Tu taču atceries Robiju Robertsonu? — Deons pavaicāja Filipam.

— Robiju? Kā nu ne!

— Tagad viņš ir mans asistents sirds operācijās.

— Patiesi? To gan es nebūtu domājis.

— Jā. Un nemaz nav pārvērties. Tas pats vecais Robijs.

— Viņš vienmēr bija uz jokiem.

— Un ir joprojām.

Mārtiņš tikmēr bija apsējis priekšautu un nu kustināja pirkstus, lai gumijas cimdi ciešāk piekļautos rokām. Visi trīs vēroja, kā Viljams pārvieto līķi uz baltās marmora plātnes Mārtiņam pa tvērienam.

— Kārtībā. Ieslēdziet diktofonu! — patologanatoms sacīja afrikānim; Deons un Filips atkāpās, lai mikrofons neuztvertu liekas skaņas.

Tā nu viņi stāvēja blakus, nejuzdamies visai omulīgi, un klausījās Mārtiņu monotoni skandējam:

—. . . dzimums — sieviete, miesas stāvoklis labs, skeletā dažas novirzes no normas ...

Varbūt neomulīgi jūtos vienīgi es, domāja Deons, iesāņus palūkodamies Filipa skarbajā sejā un mierīgajās acīs. Vai tiešām visu atceros tikai es? Nu šis brīdis bija klāt, bet Deons nezināja, ko iesākt. Rīkle izkaltusi sausa. Viņš noklepojās.

— Tu taču arī kādreiz nodarbojies ar patoloģanato-miju, vai ne? — viņš klusu ievaicājās. Vienalga, ko teikt, lai tikai pagātne atkāptos, lai pierimtu atmiņu plūdi. — Tas ir, es gribēju teikt, pirms pievērsies ģenētikai.

Filips smaidīdams palūkojās Deonā.

— Taisnība. No šejienes, ja tu atceries, es aizbraucu uz Edinburgu. Pēc tam veselu gadu strādāju Francijā un beidzot, protams, devos uz Kanādu.

Mārtiņš tikmēr bija abās pusēs pārkniebis ribu skrim-šļaino daļu un izgriezis krūšukaulu.

— ...redzamas operācijas pēdas, fibrinozs eksudāts perikardā,— viņš klāstīja mikrofonā.

— Taču šodien tava lekcija, cik noprotams, būs par ģenētikas jautājumiem,— Deons sacīja, pats skaidri apzinādamies, cik māksloti un tukši ir viņa vārdi.

— Jā.— Filips šķita nemanām Deona mulsumu. — Žēl gan, ka tu nevarēsi atnākt. Domāju aplūkot jaunākās teorijas par to, kā rodas iedzimtas anomālijas. Sis tas, manuprāt, tev tur liktos gluži interesants.

— Bez šaubām. Tikai, redzi, esmu noraizējies par bērnu, ko mēs šorīt operējām.— Deons paraustīja plecus un kā nožēlodams noplātīja rokas.

Sī sastapšanās ir kļūda. Deons jau iepriekš bija nolēmis uz lekciju neiet un iedomājies, ka, aizsūtot turp Robiju, veikli izdosies no tās izvairīties. Taču tagad — aci pret aci ar Filipu — ieganstu gudrošana tik viegli vairs nevedās. īpaši tāpēc, ka Filips likās par viņu tikšanos patiesi iepriecināts. Vai gan iespējams, ka viņš būtu aizmirsis?

Deonu izpestīja Mārtiņš, pamādams ar roku un ļaunu vēstījošā balsī paziņodams:

— Te nu ir. Sirds un plaušas.

Deons nostājās patologanatomam blakus un ielūkojās atvērtajā tukšajā krūšukurvī. Sirds bija nolikta uz koka galdiņa līdzās kājgalim. Kad Deons šo sirdi redzēja iepriekšējo reizi, tā ritmiski pulsēja, uzturēdama dzīvību bērna ķermenī. Nu tā gulēja nekustīga, un viss, ko Deons darījis, lai dzīvību glābtu, izrādās, ir bijis veltīgs darbs.

Mārtiņš atdalīja sirdi no plaušām un uzgrieza sirds apvalku. Atvēris labo priekškambari, viņš ar tievu gumijas šļūtenīti izskaloja zilganos asins recekļus. Pētīdams priekškambaru starpsienu, kur Deons bija uzlicis šuvi, viņš diktēja:

— Šuve priekškambaru ovālajā atverē nav skarta.

Ar grieznēm viņš pāršķēla trīsviru vārstuli līdz

labajam kambarim, tad ar griezienu gar starpsienu līdz pat sirds galotnei atvēra labā kambara dobumu.

— Kambaru starpsienas defekta vietā pie trīsviru vārstuļa iešūts polimēra implantants. Tā šuves nav skartas.

Vēlreiz skalodams sirdi, Mārtiņš lēni plūstošo strūklu ievirzīja starp muskuļu balķīšiem un kambaru starpsienu. Pēkšņi patologanatoma sejā parādījās savāda izteiksme — tāds kā prieks, kā atvainošanās. Viņš pār plecu palūkojās Deonā.

— Vēl viens liels defekts — redziet, šeit.

Deons skatījās, neticēdams pats savām acīm. Neiespējami!

— Zemāk, kambaru starpsienas muskuļkārtā, ir otrs defekts,— skatienu no Deona nenolaizdams, Mārtiņš runāja mikrofonā. — Tas nav novērsts. Lielums apmēram . . .

— Ak dievs, to es neesmu pamanījis!— iesaucās Deons. — Kā gan, velns parāvis, es varēju to nepamanīt!

Nolaidis cimdotās rokas, Mārtiņš iejautājās:

— Vai jums viss ir skaidrs?

Deons drūmi pamāja:

— Jā. Tāpēc spiediens plaušu artērijā arī pēc operācijas turējās tik augsts. Un tas acīmredzot izraisījis kambaru fibrilāciju. Nesaprotu, kā gan es varēju . . viņš papurināja galvu, nespēdams izsacīt domu līdz galam.

— Vai jums nav iebildumu, ja sekciju pabeigtu Iniss?— Mārtiņš ņipri pamāja afrikānim: — Pietiek, Viljam! Paskaidrojiet, lūdzu, doktoram Inisam, kad viņš ieradīsies.— Vilkdams nost cimdus, viņš devās pie izlietnes sekciju telpas otrā galā, atstājis Deonu un Filipu stāvam pie meitenītes līķa.

Deons vēlreiz papurināja galvu.

— Neesmu pamanījis!

— Kāds Makgila universitātes profesors saviem studentiem mēdza sacīt: «Ja gribat iesaistīties pieaugušo rotaļās, gatavojieties saņemt punus un zilumus!» — sacīja Filips. Balss skanēja maigi, un Deons satriekts paraudzījās viņā.

— Nevarēju saprast, kāpēc no kreisā priekškambara plūst zilganas asinis. Taču skatījos un neko nedarīju. Tātad cauri defektam visu laiku ir sūkušās venozās asinis. Ak dievs, man taču vajadzēja apjēgt, ka jebkurai ačgārnībai jāmeklē izskaidrojums. Vajadzēja saprast, ka ir vēl viens defekts.

— To aizsedza muskuļu baļķīši.

— Tomēr vajadzēja saprast un paskatīties. Tad es būtu pamanījis.

Filips padomāja un lēnīgi sacīja:

— Nē. Diezin vai.

Sī ārkārtīgi godīgā atbilde likās gluži negaidīta un tomēr tik raksturīga agrākajam Filipam, kāds viņš bija pirms divdesmit gadiem,— ka Deons gribot negribot pasmaidīja. Pēkšņā jūtu uzbangojumā viņš sacīja:

— Tava lekcija. Cikos tā sākas?

Filips palūkojās sienas pulkstenī.

— Pēc piecpadsmit minūtēm.

— Es labprāt paklausīšos. Taču vispirms man jāpiezvana.— Deons arī paskatījās pulkstenī.

— Priecāšos, ja tu atnāksi,— sacīja Filips Deividss.

Viesa uzņemšanai sasauktā komisija bija nostājusies vestibilā pie liftiem. Steigdamies pa priekšu Filipam un Mārtiņam, Deons jau gaitenī iztālēm ieraudzīja sagaidītāju grupu un nosprieda, ka šai reizē būtu tīrā nepieklājība drāzties augšā pa kāpnēm. Jāsamierinās ar likteni un jābrauc kopā ar visiem liftā.

Naidīgais sasprindzinājums un gaidītāju stājas nedabiskais stīvums lika Deonam saausīties. Kā pētīdams viņš pārlaida tiem ašu, ziņkārīgu skatienu.

Vecais Snaimens, parasti jestrs un kustīgs kā vāvere ritenī, tagad izlikās, ka viņam te nav nekādas darīšanas. Klīnikas direktors doktors Malkolms izskatījās uzbudināts un īgns. Dekāns profesors Levins un Ģenētikas katedras vadītājs profesors Glīvs ārkārtīgi nopietni kaut ko klāstīja Malkolmam. Robijs Robertsons, kura rudās cirtas deniņos jau krietni paretinājušās, atklāti un nekaunīgi priecājās, ka direktors nokļuvis neveiklā stāvoklī.

Deonam pienākot, dekāna parasti mierīgajā balsī jau ieskanējās skarbāki toņi:

Paklausieties, Mak, šis cilvēks ir beidzis mūsu universitāti. Un, ja viņa lekcijas sakarā izcelsies kaut mazākais troksnis, apsolu, ka jau šovakar jūs saņemsiet manu atlūgumu. Nolādēts, šī ir universitātes klīnika, nevis jūsu sasodītā opera vienīgi baltajiem! Izskaidrojieties ar rektoru pats, ja.jums tā labpatīk. Bet es tik tiešām . ..

Pamanījis nepārprotamu mājienu Glīva ledaini sastingušajā sejā, viņš samulsis atskatījās.

Glīvs steigšus nošķīrās no grupas un, rokas iepletis, devās pretim nācējiem, ātrumā pūlēdamies savaikstīt seju viesmīlīgā smaidā.

— Sveicināti, profesor Deivids! — viņš sirsnīgi sacīja.— Man ir prieks redzēt jūs šeit. Jauki, ka varat veltīt laiku arī mums. Piedodiet, ka pats nevarēju jūs izvadāt pa klīniku, bet man bija kārtojami... ē-ē..:. vajadzēja visu noorganizēt. Paldies, Džim, ka parūpējāties par profesoru.

— Darīju to ar lielāko prieku,— atsaucās Mārtiņš.

— Un ari Deons. Jauki, ka jums izdevās rast laiku. Jūs taču esat pazīstami?

— Jā,— atbildēja Deons. .

— Atļaujiet iepazīstināt jūs ar pārējiem, profesor Deivids!

Glīvs satraukumā kļuva pārspīlēti rosīgs, turpretim Filips profesoram blakus turējās stalts un mierīgs, smaidīdams spieda visiem pēc kārtas roku, un vienīgi šai mirklī viņa sejā parādījās tikko manāma zobgalība. Deons nesaprata, vai arī Filips ir saklausījis dekāna pēdējos vārdus.

Profesors Snaimens, sniegdams Filipam roku, strupi palocīja galvu.

— Deividss. Atceros. Piecdesmito gadu vidū, vai ne?

— Beidzu piecdesmit trešajā.

Snaimens vēlreiz palocīja galvu.

— Jā, jā. Atceros labi. Jūs bijāt viens no izcilākajiem studentiem.

Filips Deividss paraudzījās viņā, labsirdīgi pasmaidīdams, tad pārlaida skatienu plašajam vestibilam.

— Nebiju gan cerējis kādreiz šeit atgriezties,— viņš sacīja.

Baltie klusēja.

Iedegās lifta bultiņa, un nošķindēja zvans. Dārdēdamas atvērās tērauda durvis. Profesors Glīvs metās uz priekšu un pieturēja durvis ar kāju, lai tās neaizcirstos.

— Džentlmeņi,— viņš lūdzoši sacīja.— Esiet tik laipni, džentlmeņi . . .

Visi reizē virzījās uz liftu, aiz lielas pieklājības mīņādamies, pūlēdamies palaist cits citu priekšā, bet Deons, pastūmis Filipu no mugurpuses, piespieda to ieiet liftā pirmajam. Glīvs pateicībā vai kusa un apveltīja visus ar laipniem Smaidiem. Viņš iekāpa pēdējais un iespiedās kaktā, tālāk no lifta vadības pogām.

— Piektais stāvs!— žirgti iesaucās Robijs un ar dūri uzsita pa pogu.— Dēles un hidrotehniķa!

Par atbildi ieskanējās negribēti smiekliņi. Piektajā stāvā atradās Hematoloģijas un Uroloģijas nodaļa. Robijs tika uzskatīts par klīnikas ākstu, un viņam piedeva pat dažkārt gaužām nodrāztus jokus.

Durvis nodārdēja vēlreiz, un viņi brauca augšā, sasprindzināti klusēdami kā svešinieki, kas nejauši sapulcējušies pārāk šaurā telpā. Jautājums par teritoriju, nodomāja Deons. Braukt saspiestiem kā siļķēm mucā — tā taču ikvienam var likties, ka viņam tiek nolaupīta teritorija. So jautājumu būtu vērts papētīt.

— Jums diemžēl nāksies sadurties ar nelielām nepatikšanām, profesor Deivids,— sacīja Glīvs, pieklusinādams balsi, it kā bītos, ka viņus kāds noklausīsies.— No preses vaļā netiksiet. Avīžnieki padzirdējuši par jūsu lekciju, un mums tāpēc nācās sarīkot nelielu preses konferenci, ja jums, protams, nekas nav pretim.

Doktora Malkolma sejā pēkšņi parādījās nepatika. Direktors neuzticējās reportieriem un preses fotogrāfiem, pat baidījās no tiem.

Pamanījis šo netīksmi, Glīvs dzēlīgi noteica:

— Jūs par to laikus tikāt informēts, Mak.

— Zinu,— nomurmināja doktors Malkolms, tomēr vieglāk viņam tāpēc nekļuva.

— Galu galā,— turpināja Glīvs, ļauni priecādamies par iespēju iedzelt direktoram, — šiem veiklajiem zeļļiem ir vajadzīgs tieši tāds materiāls, vai ne? — Tad, it kā citēdams iedomātu virsrakstu, viņš turpināja: — Krāsainais ārsts, visā pasaulē pazīstams zinātnieks ģenētikas nozarē, atgriezies lasīt lekcijas dzimtajā alma mater.

Deons neviļus saviebās. Glīvs prot nikni aizstāvēt savus draugus un savas idejas, taču ar takta izjūtu nekad nav varējis lepoties. Malkolms tumši pietvīka. Deons palūkojās Filipā, kas stāvēja viņam cieši blakus. Seja ar izcilnajiem vaigukauliem šķita gluži bezkaislīga.

Novājējis arī, Deons nodomāja. Nosirmojis un novājējis. Pašam tev šķiet, ka vēl esi jauns, bet negaidot kāda balss no pagājības vēstī: tu esi vecs.

Vecais draugs Filips! Cik ilgs laiks pagājis! Deonu pēkšņi pārņēma siltas jūtas, un viņš viegli paplikšķināja Filipam pa muguru.

— Jauki, ka esi atgriezies!— viņš sacīja.

Filips pagrieza galvu, palūkojās Deonā, un sīkas krunciņas viņa acu kaktiņos ievilka saprotošu smaidu.

— Jauki, ka esmu atgriezies!— viņš sacīja.

Griezīgi šķindēdams, lifts noraustījās un apstājās.

Arā visi kāpa ciešā saskaņā ar protoķolu — viesis, kā pieklājas, atkal pirmais, profesors Glīvs, izpildīdams namatēva pienākumus,— pats pēdējais.

Filips palika stāvam un ar vieglu smaidu uz lūpām pameta skatienu visapkārt.

— Nekas nav mainījies.— Viņš nopētīja krēmdzelte-nās sienas.— Pat krāsa palikusi tā pati.

Pārpratis teikto, turklāt cenzdamies atvairīt turpmākus noniecinājumus, doktors Malkolms aizvainoti noskaldīja:

— Krāsojumu mēs pastāvīgi atjaunojam.— Tad viņš atkal uzņēma profesionāla gida toni:— Patiesībā šeit daudz kas ir mainījies, profesor Deivids. Kopš jūsu aizbraukšanas klīnika izaugusi gandrīz divkārt. Gluži no jauna, piemēram, ir izveidota Ambulatoriskā nodaļa, un mēs pieņemam gandrīz piecdesmit tūkstošus pacientu mēnesī. Vēl mums ir jauna ēka Dzemdību nodaļai, bet profesora van der Rīta jaunais Kardioloģis-kās nodaļas bloks tiks pabeigts nākamajos pusotra gados.

Aizbildnieciskais tonis saērcināja Deonu.

— To esmu dzirdējis jau pirms pusotra gada,— viņš sacīja.

Malkolms uzmeta Deonam niknu skatienu.

— Ļoti interesanti,— teica Filips.— Jūs te acīm redzami strādājat brīnumu darbus.

— Mēs savos plānos ietveram nākotnes ieceres,— lepni atbildēja direktors. Viņš acīmredzot jutās visu atstāts un pamests ienaidnieku ielenkumā.

— Jā, to var redzēt,— atzinīgi piekrita Filips. Smaidīdams viņš atkal pievērsās Deonam un, lai izkliedētu jebkādu saspīlējumu, sirsnīgi piebilda: — Tu katrā ziņā esi pelnījis jaunu kardioloģisko nodaļu.

Deons izklaidīgi pamāja ar galvu. Kaut kas viņam lika saausīties. Kaut kas tāds, kas reiz bijis un izbijis, vai tāds, kas tikai nule radies un nekad iepriekš nav bijis.

— Nāciet, profesor!— mākslotā jautrībā ierunājās Glīvs.— Griežam krūtis pretī likteņa triecieniem! Esmu visus savācis mazajā auditorijā. Jūs to vēl atceraties?

Glīvs veda tumšādaino viesi tālāk pa gaiteni, un Filips paklausīgi ļāvās. Elegantajā uzvalkā tērptais vingrais stāvs kustējās viegli un brīvi.

Tas ir šis nebijušais, nodomāja Deons. Atraisītība. Viņš jūtas brīvi un atraisīti. Valda pār katru savu kustību. Agrāk aizvien bija kā sapīts, bikls un neveikls. Šais gados ieguvis pašpaļāvību. Raugi, kur ir šis nebijušais, un tomēr arī tas vēl nav viss.

Līdz galam neatminētā mīkla nedeva miera, mocīja kā zobu sāpes. Trūkstošais posms šepat vien ir, kaut kur blakus. Taču to satvert viņš nespēj.

Deons atcerējās, ka jāpiezvana uz Bērnu klīniku. Tālrunis atradās pie ieejas lielajā auditorijā. Neskaidri noburkšķējis jebkuriem apstākļiem piemēroto «Atvainojiet!», viņš aizsteidzās.

Pēdējā kursa studenti jau bija sapulcējušies, lai noklausītos Filipa lekciju. No aizvērto durvju puses skanēja laiska balsu murdoņa. Tur nu tie ar gudru ziņu sadzīti, lai negadās ceļā. īpašs notikums. Šādiem tādiem nav jāvandās pa kājām, kad ierodas universitātes zieds* Deons ironiski pasmaidīja, iedomādamies, ka arī viņš droši vien tiek pieskaitīts pie universitātes zieda. Nezin ko šie jaunieši par viņiem domā? Zēni ar nevīžīgi sapinkātiem matiem un meitenes ar auksti vienaldzīgām acīm. Kaut gan varbūt nekas īpaši nav mainījies, viņš pūlējās sev iestāstīt. Varbūt viņos cīnās necieņa un godbijība? Viņš nocēla klausuli, joprojām smailēdams ausis uz balsu kņadu aiz durvīm.

Pašpārliecības viņiem noteikti ir vairāk, nekā savā laikā bija mums, viņš domāja. Redzesloks plašāks. Bet vai tā patiešām ir? Vai pašpārliecība nav tikai aizsegs, aiz kura ikviena paaudze lūko noslēpties no iepriekšējās paaudzes kritiskā skatiena?

Griezdams Bērnu klīnikas numuru, Deons centās uzmācīgās domas aizgainīt. Varbūt tomēr vajadzēja implantēt mākslīgu mitrālo vārstuli? Viņš bija apzināti no tā atteicies, jo bērns dzīvo kaut kur tālu fermā — un kas viņam tur nodrošinās nepieciešamo antikoagulantu terapiju. Bet varbūt tomēr vajadzēja pārstādīt? Reima-tiskais iekaisums pārāk stipri skāris vārstuļa viras.

Kad vada otrā galā atskanēja «hallo!», Deons steigšus noskaldīja savu sakāmo:

— Pīter? Es par mitrālo vārstuli. Kā tur ir?

— Puisēns ir pamodies, Deon. Pagaidām viss liekas kārtībā. Venozais spiediens ir desmit, kreisajā priekškambari nokrities līdz piecpadsmit.

— Cik bija iepriekš?

— Divdesmit pieci. Maksimālais arteriālais ir septiņdesmit pieci.

— Perifērā cirkulācija kārtībā?

— Pavisam laba. Es tikko apskatīju krūšukurvja rent-genogrammu. Sirds aizēnojums kļuvis mazāks.

— Izklausās tīri brangi. Ja ievajagas manis, esmu galvenajā korpusā — klausos lekciju.

Taču, nolicis klausuli, Deons joprojām juta nemieru. Apziņa, ka otrs defekts kambaru starpsienā palicis nepamanīts, padarīja viņu nedrošu. Šaubas un nedrošība Deonu pārņēma ikreiz, kad pacients nomira, jo vairāk tad, ja šķita — ir bijis iespējams nāvi novērst.

Vai vispār ir iespējams novērst nāvi? Cik daudzkārt viņš redzējis, kāda sīka stidziņa šķir veiksmi no neveiksmes, dzīvību no nāves!

Tomēr vajadzēja pievērst vairāk uzmanības zilganajām asinīm. Prāts nezin kāpēc bija atteicies aptvert, cik tas ir svarīgi. Un bērns nu ir miris.

Deons apņēmīgi piespieda sevi domāt par kaut ko citu. Dežurē Pīters Mūrheds. Kas ar viņu pēdējā laikā notiek? Jāpanāk, lai viņš saņemas. Pīters allaž bijis viens no labākajiem viņa brigādes ķirurgiem. Bet nu kļūme pēc kļūmes. Vainīga ir sieva — šī sasodītā ragana. Laikam taču.

Deonam iešāvās prātā, ka vajadzētu piezvanīt uz mājām. Tomēr, ieskatījies pulkstenī, viņš nosprieda, ka sieva droši vien būs izgājusi. Uz pēcpusdienas bridža partiju. Vai uz dārzkopju kluba pēcpusdienu. Vai pie grāmatu draugiem, vai diezin kur vēl. Neko darīt, sievām pašām jāmeklē sev izklaidēšanās.

Deona skatienu saistīja acu pāris. Mirušas acis, kas stingi vērās no pagātnes nebūtības. Bronzas krūšutēls ieeju lekciju zālē sargāja kopš neatminamiem laikiem. Diezin vai maz kāds students vai mācībspēks zina, kas ir šis cilvēks, Deons nodomāja. Arī viņš pats vienu vienīgu reizi pirms veselas mūžības bija šai tēlā palūkojies, bet nu jau gadu gadiem iet garām, neveltīdams tam pat skatienu. Nu viņš vērīgi ielūkojās tukšajās acīs un izvirzītajā smakrā. Plāksnīte uz blāvpelēkā granīta po-desta ziņkārīgajiem skatītājiem vēstīja, ka šis vīrs ir Džeimss Redvuds Koljers, Impērijas ordeņa kavalieris, ordeņa «Par izcilu darbu» kavalieris, tiesību zinātņu bakalaurs, medicīnas doktors, Karaliskās medicīnas akadēmijas loceklis, Karaliskās mediķu biedrības goda-biedrs, pirmais šās universitātes medicīnas profesors no 1920. līdz 1937. gadam.

Arī šis cilvēks savā laikā piederējis pie universitātes zieda. Staigājis pa šiem gaiteņiem sava svarīguma apziņā, gaidīdams cieņas apliecinājumus. No visa tā pāri palikusi bronza. Bronzas krūšutēls, kam cilvēki diendienā staigā garām, pat acis neuzmezdami.

Jā, Deons nodomāja, tā nu tas dzīvē notiek.

Nelūgtas un neaicinātas no sen pagājušām dienām uznira citas atmiņas. Robijs — tas pats briļļainais rudmatis Robijs, tikai jaunākā izdevumā — otrā kursa students,— anatomijas kabinetā ar galvaskausu rokā, kā to nav grūti iedomāties, deklamē kapsētā runāto Hamleta monologu. Visi smējās, jo Robijs spēja sasmīdināt, pat plēsdams nozelētus jokus. Pēkšņi Robijs kļuva nopietns, nolika galvaskausu un, it kā uzrunādams tikai to vien, pavisam klusu sacīja: «Kas esmu es, tas bija viņš. Reiz būšu es, kas nu ir viņš.»

— No kurienes tas ir pagrābts, Rob?— kāds iesaucās. Taču Robijs papurināja galvu un turpināja darbu — preparēja apakšdelma stiepējmuskuļus.

Deons svinīgi atdeva godu profesora Džeimsa Red-vuda Koljera sastingušajam tēlam un devās atpakaļ pa gaiteni.

Preses konference turpinājās. Viņš apstājās pie mazās auditorijas durvīm.

Viss Filipa klausītāju pulks bija trīs jaunekļi, kas veikli prata izlikties gan garlaikoti, gan modri, un divas dāmas — gaišmate un gara, tukla sieviete ar cieši atpakaļ atsukātiem matiem. Viens no jaunekļiem pār plecu pārmestā siksnā turēja smagu reportiera fotoaparātu.

— Pēdējos gados uzmanību esmu veltījis galvenokārt eksperimentālajai ģenētikai,— stāstīja Filips.— Patlaban mūsu uzdevums ir iegūt datus par ģenētiskās informācijas tālāknodošanu un par iemesliem, kas var izjaukt šā mehānisma darbību.

Gaišmate, kas nebija taupījusi kosmētikas līdzekļus acu izkrāsošanai, teatrāli nopūtās.

— Profesor Deivids, paskaidrojiet to, lūdzu, vienkāršiem vārdiem! Visi mēs neesam ārsti.

— Ak tā, es gan sapratu, ka jūsu aplūkojamā nozare avīzē ir zinātne.

— Es parasti aplūkoju jaunāko modi sievietēm veltītajā lappusē,— nopietni atbildēja gaišmate.— Neviens cits no kolēģiem nevarēja šodien atbraukt.

Pārējie reportieri mulsumā iesmējās, pasmaidīja arī Filips un iecietīgi sacīja:

— Tad jau varbūt labāk jūs uzņemsieties aprakstīt manu uzvalku.

Tuklā tobrīd bija pamanījusi Deonu stāvam durvīs. Viņa piebikstīja fotoreportierim.

— Profesors van der Rīts,— viņa nosīca.

Avīžnieki, apsvērdami situāciju, pievērsās Deonam,

taču viņš izlikās neko nemanām. Izkrāšļotā tikām bija uzklupusi profesoram Glīvam, citu pēc cita aši bērdama jautājumus, un viņš sniedza plašas un izsmeļošas atbildes. Nu viņa jau slīdēja uz Deona pusi, ik kustībā pauzdama apņēmību neatkāpties ne soli.

— Piedodiet, profesor!

Deons iekšēji noskurinājās, tomēr pagriezās pret dāmu. Viņas balss skanēja nervozi un neatlaidīgi. Nepacietīgi pamādama, viņa aicināja šurp jaunekli ar milzīgo fotoaparātu.

— Vai jūs neiebilstu... jums taču nekas nebūs pretī . . . mēs gribētu nofotografēt jūs kopā ar profesoru Deividsu. Ja jūs, protams, neiebilstat.

Pienāca Filips, un žurnāliste, mulsi smaidīdama, ar saviem jautājumiem metās virsū viņam.

— Kam tas vajadzīgs?— jautāja Deons.

— Nu, zināt, tas . . .— aiz satraukuma viņa lāgā nezināja, ko atbildēt.— Nu, jūs it kā kopā esot gājuši . . . tas ir, studējuši universitātē.

Deons uztvēra profesora Snaimena aso, augstprātīgo skatienu.

Viņš paraustīja plecus.

— Lai notiek!— Un tūdaļ godbijīgi pievērsās Filipam:— Ja profesors Deividss neiebilst.

Filips pasmaidīja un papurināja galvu.

Žurnāliste sāka rosīties, lika viņiem nostāties tā un šitā. Fotogrāfs pieliecās un notēmēja objektīvu. Uzplaiksnīja zibspuldze — vienreiz, otrreiz. Apžilbuši viņi mirkšķināja acis.

— Kārtībā?— jautāja Deons, likdams saprast, ka reportieriem te nekas vairāk nav darāms.

Taču žurnāliste tik viegli vis neatlaidās. Izņēmusi bloku, viņa jau taustījās pēc pildzīmuļa.

— Tikai vienu vai divus jautājumus, lūdzu. Ja jums nekas nav pretim.

Deons, vaicājoši savilcis uzacis, paskatījās uz Filipu, un tas pamāja.

— Labi, bet tikai vienu vai divus,— sacīja Deons.

— Profesors Glīvs stāstīja, ka jūs jau sen esot pazīstami.

Viņa nogaidoši paraudzījās te vienā, te otrā.

— Jā,— sacīja Deons.

— Vai jūs reizē beidzāt universitāti?

Filips pavērās Deonā.

— Tas sākās daudz agrāk. — viņš teica.— Mēs esam pazīstami patiešām ļoti sen.

Žurnāliste apjuka.

— Jūs gribat teikt — kopš studiju gadiem?

— Nē, mēs esam kopā uzauguši,— strupi atbildēja Deons.

— Uzauguši? ... Kā tas . . .

— Esam dzimuši vienā fermā,— piebilda Filips.

Iedomādamās, ka tiek izjokota, žurnāliste pietvīka.

— Piedodiet, es īsti ne . ..

Filipam sametās viņas žēl.

— Profesora van der Rīta fermā,— viņš paskaidroja.— Pareizāk sakot, viņa dzimtas fermā. Zināt, kur atrodas Bofortvesta? Mani . .. mani vecāki . . . krāsainie . .. strādāja fermā pie profesora van der Rīta tēva. Tur mēs abi arī esam dzimuši.— Viņš uzsmaidīja Deo-nam.— Es gan esmu mazdrusciņ vecāks.

— Tas taču ir fantastiski! Nudien!— Sajūsmā gluži vai aizelsdamās, žurnāliste centās ātri vismaz kaut ko pierakstīt.— Man nebija ne jausmas. Un abi nolēmāt kļūt par ārstiem?

— Jā,— atbildēja Deons.

— Kopā nolēmāt? Tā sakot, toreiz fermā, jau bērnu dienās. Dziedināt dažādus lopiņus un tā tālāk. Lolojāt sapni dienās kļūt par slaveniem ārstiem.

— Gluži tā vis nebija,— klusu iebilda Filips.— Kopā rotaļājāmies gan. Bet, vai būtu izteikuši vēlēšanos kļūt par ārstiem,— to nu neatceros.

— Es gribēju izmācīties par lokomotīves vadītāju,— teica Deons.

Žurnāliste atkal aizvainota saviebās, jo izgaisa viņas iztēlotā aizkustinošā aina. Brūnās acis platajā sejā šķita ļoti lielas.

— Mums bija liels pārsteigums, kad atkal sastapāmies — jau kā studenti,— teica Filips.— No fermas, redzat, es aizgāju divpadsmit gadu vecumā. Nomira tēvs, un māte devās uz Keiptaunu meklēt darbu.

— Par ko viņa strādāja?

— Fermā viņa bija kalpone. Bet šeit strādāja fabrikā.

— Fantastiski! — žurnāliste atkal nespēja novaldīt sajūsmu — jaunā ideja pati bija iekritusi rokās.— Kalpone fermā! Un dēls kļūst par slavenu profesoru!

— Varat to uztvert arī šādi, — pieklājīgi noteica Filips.— Bet nu gan lūgšu mūs atvainot.

Viņš paņēma Deonu zem rokas, un abi, galvu viegli pieliekuši, klusu sarunādamies, lēni, savai cieņai atbilstoši aizsoļoja.

— Tā nu gan gribēja visu izošņāt,— noteica Filips.

Deons īgni pasmējās.

— So sugu var pazīt jau pa lielu gabalu. To vien lūko, vai kaut kas neuzķersies uz makšķeres. Patiesība tādiem bijusi nebijusi!

— Tu, kā redzams, pie šādiem paņēmieniem esi pieradis.

— Arī tevi, jādomā, viņi krietni vien ir apstrādājuši.

Filips kā izvairīdamies atmeta ar roku.

— Ģenētiķi, vai zini, ir garlaicīga tauta. Pat izvilkti no laboratorijas, klusē kā mēli norijuši un uzdzen visiem garlaicību.

Deons klusu nosmējās, bet domas bija ņēmušas citu virzienu. Te nu tā ir, viņš nodomāja. Atšķirība, ko es uzreiz neuztvēru. Klusē kā mēli norijuši. Arī agrāk viņš nekad nav bijis īpaši nerunīgs, taču pār savu mēli

valdīja gan. Prata daudz ko paturēt pie sevis. Tie laiki pagājuši. Nu viņš vairs galvu nelauza, ko teikt un kam teikt.

Cilvēks, kas ar pagātni noslēdzis visus rēķinus, Deo-nam iešāvās prātā. Cilvēks, kas pats sev ir pavēlnieks.

— Dzirdēju, ka tava māte esot slima,— viņš sacīja.

— Tieši tāpēc arī es atgriezos Dienvidāfrikā,— uzsvērti mierīgi atbildēja Filips.

— Kā viņa jūtas?— aši iejautājās Deons.

— Diemžēl nekā laba nav. Par diagnozi nevar būt šaubu. Nepārprotams vēzis. Viņa vispār ir diezgan vārga. Tu jau zini — dzīvē viņai nav gājis pārāk viegli.

Nevarēja lāgā saprast, vai Filipa balsī ieskanas nosodījums vai attaisnošanās.

— Zinu,— atbildēja Deons.

īsu brīdi abi klusēja.

— Taču galvu viņa nenokar,— teica Filips.— Mājās nesēž. Tiekas ar cilvēkiem,— un, kā uzticēdams noslēpumu, piebilda:— Gribēju ņemt viņu pie sevis Kanādā. Pirms vairākiem gadiem. Viss jau bija sagatavots, bet māte atteicās. Šeit esot viņas mājas. Te viss zināms un pazīstams. Neparko neizdevās pierunāt.

— Veciem cilvēkiem ir grūti mainīt ieradumus.

— Jā, laikam gan.

Deons nolēma savukārt atbildēt ar atklātību.

— Arī mana māte tagad ir šeit,— viņš sacīja.

Acis Filipam mazliet piemiedzās, taču viņš centās pārsteigumu neizrādīt.

— Tiešām? Šeit, Keiptaunā?

— Jā. Nevarēju vairs atstāt pie viņas brāļa. Tēvocis kļuvis pārāk vecs, lai viņu kārtīgi pieskatītu. Māti ķēra trieka. Lai nu kā, tagad esmu viņu iekārtojis, kā nākas. Pansionātā. Tur ir labas slimnieku kopējas un visi pret viņu izturas labi.

— Vismaz kāds mierinājums,— lēni noteica Filips.

Abi atkal apklusa, nododamies katrs savām domām.

— Jā, vecums sagādā maz prieka,— sacīja Filips, taču balsī nemanīja ne nožēlu, ne rūgtumu.

— Maz prieka sagādā ierašanās šai pasaulē,— piebilda Deons.

Abi iesmējās, un pirmītējais mulsums bija pārvarēts.

Pusteciņiem, kā jau aizņemts cilvēks, pienāca profesors Glīvs.

— Varam sākt, profesor Deivids. Jūs taču mūs atvainosiet, Deon?

— Protams.

Deons jau dzīrās iet projām. Taču, pie durvīm atgriezies, uzrunāja Filipu:

— Es labprāt tiktos ar tevi vēlreiz. Pēc lekcijas.

Filips jau gandrīz stumšus tika stumts uz sāndurvīm.

— Ar lielāko prieku,— viņš atsaucās.

— Pusdienosim kopā. Uzaicinu tevi šovakar pusdienās pie sevis mājās. Vai varēsi izbrīvēties?

Filips vilcinājās ar atbildi, taču Glīva nepacietība spieda viņu izšķirties.

— Labprāt,— viņš sacīja.— Paldies par uzaicinājumu.

— Brīnišķīgi. Atbraukšu tev pakaļ.

— Liels paldies,— sacīja Filips Deividss.

Profesors Glīvs runāja sparīgi, pat mazliet nervozi, pēc veca paraduma pārliecies pāri katedrai, it kā grasītos to apskaut.

— Man ir liels prieks iepazīstināt auditoriju ar mūsu viesi profesoru Filipu Deividsu . . .

Deons izklaidīgi klausījās parastās cildinājuma frāzes. Glīvs bija mazs, drukns vīrelis ar sapņotāja acīm. Ģenētika bija viņa vājība, un viņš tai nodevās ar sirdi un dvēseli, jo vairāk tāpēc, ka dažs labs citu medicīnas nozaru pārstāvis pret to izturējās savā ziņā pat augstprātīgi, kā pret jauku rotaļlietu, ar kuru var patīksmināties vaļas brīžos, kas paliek pāri pēc diagnostikas skarbās īstenības un reālu slimību ārstēšanas.

Ievest šeit Filipu brīdī, kad viņš izvirzīts apbalvošanai ar Nobela prēmiju,— to varēja uzskatīt par spožu panākumu. To apliecināja visa Ģlīva stāja, kad viņš bija beidzis ievadvārdus.

Zāli pāršalca aizturētas gaidas, šur tur kāds aplaudēja. Galvu nodūris, Filips nogaidīja, līdz iestājas klusums, tad pacēla acis un lēni nesatricināmā pašpārliecībā pārlaida skatienu balto sejām (manīja arī dažas tumšākas — ejas malā pat veselu grupu). Sākumā balss skanēja pavisam klusu, un klausītājiem nācās mazliet pat sasprindzināt dzirdi, lai viņu saklausītu.

Uztvēris šo profesionāla runātāja triku, Deons pasmaidīja un ierīkojās sēdeklī ērtāk, sagatavojies klausīties.

— Riskēdams izteikt nodeldētas patiesības,— sacīja Filips,— tomēr gribu jums atgādināt, ka vairākumam ārstu viņu darbs nozīmē jau iepriekš zināmu paņēmienu izmantošanu slimnieku ārstēšanai no jau iepriekš zināmām slimībām.— īsa, iespaidīga pauze. — Taču, ja šāda iepriekš zināma paņēmiena nav, mēs uzdodam sev jautājumu: kāpēc tieši šis pacients saslimis tieši ar šo slimību, un kāpēc viņš ar to saslimis tieši šajā reizē? Tas ir brīdis, kad mēs pārkāpjam medicīniskās ģenētikas slieksni.

Zeltains saules stars, putekļu smelknē virmodams, taisnā leņķī pāršķēla telpu no augstā loga līdz koka katedrai, kur stāvēja Filips. Viņš pabīdīja savas piezīmes tālāk no spilgtās gaismas.

Bija sveloši tveicīga Keiptaunas pēcpusdiena. Karstums valdīja arī telpās, un Deons, visu rīta cēlienu pavadījis ar gaisa kondicionētāju apgādātā operāciju zālē, juta mācamies virsū snaudu.

Domas aizklīda sāņus — vai nav dīvaina sagadīšanās, ka Filips sekciju telpā ienāca tieši tai brīdī, kad tur tikai gadījuma pēc atradās viņš? Tik jauki bija iecerēts, kā izvairīties no satikšanās ar Filipu, bet iecerēto kā nieku izjauca nejauša sagadīšanās. Varbūt tā nemaz nebija sagadīšanās? Kas viņu īstenībā dzina uz anatomikumu? Kaut kas tik dziļi noslēpts, ka . . . Vēl brīdi izprātojies šā un tā, viņš šo domu izmeta no galvas — nav ko noņemties ar muļķīgām un neizskaidrojamām fantāzijām! Un kas tur vispār sevišķs, ka viņi satikās! Iznāca satikties, un nav ko gudrot. Sēdēdams sutīgajā auditorijā, viņš nevarēja atkauties no domas, ka gandrīz viss ar cilvēku notiek tā, kā tam jānotiek.

Prātā ienāca tālruņa saruna no rīta — tajā brīdī, kad viņš pirms operācijas jau ķērās pie roku mazgāšanas.

Vispirms runāja viņa sekretāre — tāda kā nogrēkojusies, kā taisnodamās.

— Mani gaida operāciju zālē, Dzenij,— viņš skarbi attrauca.— Lai piezvana vēlāk!

— Ļoti lūdzu mani atvainot, profesor. Taču pie aparāta ir kāda misis Sedara. Esot sena jūsu paziņa. Atbraukusi no aizokeāna, un viņai steidzami vajagot ar jums runāt.

— Sedara?

Spožajā tālruņa aparāta virsmā Deons ieraudzīja savas sejas izkropļotu atspulgu. Saraucis pieri, viņš uzvārdu atkārtoja vēlreiz. Nē, nekad iepriekš tas nebija dzirdēts. Prātā nenāca neviena paciente ar šādu uzvārdu, un «sena paziņa» izklausās pēc pārspīlējuma. Droši vien kāda pavirši iepazīta ceļabiedre. Ir tādi cilvēki, kas izmanto jebkuru nejaušu tikšanos, lai uzmāktos ar savu draudzību. Taču Dženija ir pietiekami slīpēta, lai no tādiem tiktu vaļā pati.

— Nu labi. Savienojiet!

Sievietes balss bija ļoti zema, viņa runāja lēni, it kā ikkatru zilbi noapaļodama.

— Profesors van der Rīts?

— Klausos.

— Sveiks, Deon!

Pārsteigts par šādu apsveicināšanos, Deons novilka:

— E-e . . . sveicināta!

— Tu mani droši vien neatceries?

— Neatceros gan.

— Patricija. Kādreiz mani sauca Patricija Koultere.

Deons šaubīdamies atkārtoja:

— Patricija.

Pēkšņi viņam atausa gaisma, sirds krampjaini sarāvās.

— Triša! Ak kungs! Es...

— Triša. Pilnīgi pareizi.

Filips tobrīd bija pateicis kaut ko tādu, kas publikai lika sarosīties, tādējādi nojaucot Deona domu gaitu. Viņš izklaidīgi ieklausījās.

— Viņi ieskrēja šajā Kembridžas krodziņā,— Filips sacīja,— un Kriks sauca: «Mēs esam atklājuši dzīvības noslēpumu!» Neviens tam, protams, nepievērsa ne mazāko uzmanību, jo Anglijas restorānu apmeklētāji ir pieraduši pie visādiem dīvaiņiem, kas nāk klajā ar dziļdomīgiem paziņojumiem.

Filips pasmaidīja, jo šajā auditorijā atkal bija atskanējuši smiekli.

— Taču būtībā Kriks nebija tālu no patiesības, jo viņi abi ar Votsonu bija atklājuši dezoksiribonukleīn-skābes molekulāro struktūru. Un šī viela — DNS — patiešām ir visas dzīvības atslēga jeb, pareizāk sakot, dzīvības kods.

Tika ieturēta pauze, lai izteiktā doma aizsniegtu klausītāju apziņu.

— So skābi ietver baktērijas, vīrusi, it viss, kas pārstāv dzīvo dabu. Pats galvenais ir tas, ka divas DNS molekulas savienojas, pēc tam atdalās viena no otras, radīdamas jaunu savstarpēju kombināciju. Un tam ir arī vistiešākais sakars ar cilvēku dzimuma turpināšanu.

Triša, Deons domāja.

Gandrīz biju viņu aizmirsis.

Gandrīz aizmirsis.

Balsi viņš, protams, atcerējās ārkārtīgi labi. Balsi no pagājības. Vārda tiešajā nozīmē. No divdesmit gadus senas pagājības. Vai, izsakoties precīzāk, no laika pirms divdesmit viena gada.

— Tas nu gan ir pārsteigums,— viņš bija atbildējis klausulē. Un neveikli piebildis: — No kurienes tu esi uzradusies?

— Tikko iebraucu Keiptaunā, — viņa atbildēja. — Man katrā ziņā jāsatiek tevi. Lūdzu!

— Nu kā gan citādi, Triša!

— Man ir vajadzīga tava palīdzība. Vai tu mani pieņemsi?

— Bez šaubām,— viņš atbildēja, piekrizdams pārāk dedzīgi.— Bez šaubām. Kā tad.

— Kur tev būtu ērti? Un kad?

— Domāju, manā kabinetā. Medicīnas fakultātē.

— Labi. Paldies par tavu laipnību ...

— Nav par ko,— viņš pārtrauca Trišu. Gribējās šo sarunu beigt — tik drīz, cik vien pieklājība ļauj.— Rīt no rīta es operēju. Pēcpusdienā tu varētu?

— Jā.

— Tatad rīt pulksten trijos.

— Paldies.

— Norunāts,— viņš vēl sirsnīgi piebilda.

— Pateicos tev, Deon,— viņa teica.— Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, Triša!

Klusi, apslāpēti smiekli cilvēku pārpilnajās aizmugurējo solu rindās Deonu atkal izrāva no pārdomām, un viņš izslējās. Filipa sejā nepakustējās ne vaibsts, tikai acis vērīgi raudzījās klausītājos. Ko viņš pateicis, ka auditorijā sacēlusies jautrība? Deons uztvēra kaut ko par Tristanu da Kunju un par jūras karabāzi. Taču viņam tas bija paslīdējis gar ausīm — un Filips tikmēr bija pievērsies kam citam.

— Tātad rezumēsim savas zināšanas par ģenētisko noviržu dabu. Viszemākajā līmenī mēs varam konstatēt diskrētu novirzi vienā pašā gēnā, un tomēr rezultātā tiek pārraidīta nepareiza informācija, kurai savukārt ir tālejošas sekas. Viens šādas novirzes piemērs ir hemofi-lija, ko sievietes pārnes uz vīriešiem, pašas ar to neslimodamas. Visplašāk pazīstamā hemofilijas nēsātāja ir karaliene Viktorija, kura, laižot pasaulē pēcnācējus, bija, tā sakot, nonākusi bioloģiskā karastāvoklī ar visām Eiropas karaļu dinastijām.

Atkal smiekli pēdējās rindās un pa retam, stīvam smaidiņam priekšējos sēdekļos.

— Spektra otrā galā atrodas ģenētiskās slimības, kuru izraisītāji ir pietiekami prāvi, lai tos varētu saskatīt mikroskopā. Te, piemēram, novērojams, ka lieks ģenētiskais materiāls — vienas hromosomas trisomija — ir pamatā Dauna slimībai. Nesen konstatēts, ka divdesmit pieci procenti spontāno abortu ir saistīti ar dažādām hromosomu anomālijām.

Deons vairs nespēja sakopot uzmanību. Viņš taču nebija arī domājis šo lekciju klausīties. Tā bija vienkārša sagadīšanās.

Kas īsti izriet no tā, ko bija runājis Filips: cik dīvaini — novirzēm ģenētiskajā modelī, lai gan tās ir tik sīkas, ka saskatāmas vienīgi mikroskopā ar milzīgu palielinājumu, tomēr ir neiedomājama un neaptverama ietekme uz cilvēku likteni.

Viss notiek, kā tam jānotiek, viņš domāja. Kaut kādas sīkas, bezformīgas daļiņas spēj ietekmēt mūsu dzīves modeli.

Dīvaini. Patiešām dīvaini.

Pirmā daļa.TOREIZ

.

PAVASARIS

Pirmā nodala

Viņš skriešus steidzās augšup pa kāpnēm, reizēm pārlēkdams divus un pat trīs pakāpienus. Katrs atspēriens bija tik nikns, it kā ar šādu pārlieku sparīgu kustību varētu izbēgt no domām vai vismaz atvairīt vajadzību domāt.

Līdz pat augšai viņš uzskrēja, ne reizi nepieskardamies margām un katrā kāpņu līkumā pagriezdamies tik strauji, ka pleci atsitās pret sienu. Trešā stāva laukumiņā viņš gandrīz nogāza no kājām tuklu pavecu māsu. Tā pašāva gaisā rokas un izbailēs nošņācās. Viņš, murminādams atvainošanos, sāniski paspraucās tai garām. Māsa pagriezās, lai nomērītu viņu ar piktu skatienu, taču viņš jau bija gabalā, ar garajām kājām tobrīd milzīgā ātrumā pieveikdams pēdējo kāpņu posmu.

Sasniedzis piekto stāvu, viņš atvilka elpu un jutās kā uzvarētājs, kā nezin ko pierādījis, lai arī varbūt vienīgi pats sev. Pie auditoriju gaiteņa durvīm stāvēja neliels studentu pulciņš, un daži pagriezās, neizpratnē palūkodamies viņā. Pulkstenis rādīja tikai bez piecām minūtēm divpadsmit. Steigai nebija ne mazākā iemesla. Viņš saņēmās, atbīdīja žaketes piedurkni, ielūkojās pulkstenī, izlikdamies, ka pārskatījies laiku, lai tādējādi izskaidrotu nepiedienīgo steigu. Viņš pamāja pāris studentiem, un tie, kā viņa aušību piedodot, arī palocīja galvu.

Nejuzdams ne mazāko vēlēšanos ielaisties sarunās, viņš neapstādamies devās pa gaiteni uz priekšu garām hematoloģijas laboratorijai. Viena laborante tur bija varen glīta. Pēc veca paraduma viņš ielūkojās pa laboratorijas durvīm, taču skaisto meiteni nemanīja. Kad nav, lai nav, neapmierināts viņš gāja tālāk, bet galvā kā vienmuļš zvans biezā miglā iedunējās doma.

Piecas dienas.

Pie velna, kādas blēņas, viņš pūlējās sev iestāstīt, taču nepielūdzamais zvans nodunēja vēlreiz. Piecas dienas.

Gribēdams uzmācīgo domu aizdzīt, viņš piegāja pie ziņojumu dēļa blakus auditorijas durvīm un izlikās to uzmanīgi pētījam.

Viņš stāvēja nekustēdamies, šis slaidais, gaišmatainais jauneklis ar kalsno seju un grūtsirdīgo skatienu, kas reizēm spēji iedegās kā liesma,— stāvēja un neko neredzošām acīm blenza ziņojumos. Sabāzis rokas baltā uzsvārča kabatās, viņš izklaidīgi taustījās gar fonendo-skopu. Zaļais uzsvārča apmalojums liecināja, ka viņš ir students, un plastmasas plāksnīte uz atloka vēstīja, ka viņu sauc G. P. van der Rīts. Iniciāļi nozīmēja — Gi-deons Pauluss. Pirmajā kursā studenti kādu laiku ķircinādamies bija viņu dēvējuši par Džīpu, taču drīz izdomāja, ka vienkāršāk ir saukt par Deonu, un tā šis vārds viņam palika uz visu mūžu.

Ziņojumu dēlis bija nolīmēts ar parastajiem plakātiem, kas aicināja iekļauties donoru kustībā, un ar Kristīgo studentu asociācijas dedzīgajiem uzsaukumiem. Viņš joprojām stāvēja, nemanīdams, ka garām paiet kursabiedri — gan pulciņos, jautri čalodami, gan klusi un sevī iegrimuši vientuļi — kā viņš.

«Viņš ziedoja savu dzīvību, lai dzīvot varētu tu!» sarkaniem burtiem pāri melnam krustam vēstīja Kristīgo studentu asociācijas plakāts.

Kas ziedojis dzīvību? Kuram vēl ir lemts ziedot dzīvību?

Uz šiem jautājumiem plakāts atbildi nedeva.

Satrūcies viņš aptvēra, ka palicis gaitenī viens. Aiz platajām durvīm dimdēja soļi, studentiem kāpjot augšup amfiteātrī, un skanēja klusināta balsu dūkoņa.

Baidīdamies tiešām nosebot lekcijas sākumu, viņš steigšus iegāja auditorijā. Ciešs pūlītis — vismaz kādi seši studenti — pašā augšējā solu rindā pēkšņi izira — un nošalca skaļi smiekli. Arī Deonam lūpas negribot savilkās smaidā. Skaidrs, ka anekdote padevusies asprātīga. Robijs bija liels jokdaris. Vasarasraibumiem nosētā, šaurā seja likās vienaldzīga — kā allaž, kad Robijs palaida kārtējo joku,— tikai acis aiz briļļu stikliem spīdēja vien.

Kāds no sešnieka bija pamanījis Deonu un pameta ar roku. Viņš izlikās mājienu neredzam un devās uz auditorijas kreiso malu. Tur sēdēja tikai daži studenti — paši nopietnākie, tie, kas turas nomaļus. Visiem saspringtas gaidas sejā, piezīmju bloki jau atšķirti, pildzīmuļi sagatavoti rakstīšanai.

Deons ieslīdēja vienā no pirmajiem soliem pie pašas ejas un pārlaida skatienu visai rindai. Te apmetusies otra maza, nešķirama grupiņa. Taču šie mūždien sēdēja klusi. Divi indieši — vīrietis īsi apcirptām ūsām un biklām acīm un jauna sieviete — pievilcīga, bet salti nepieejama kā akmens tēls. Pārējie pieci bija krāsainie puiši. Līdzko Deons apsēdās, tas, kurš atradās tuvāk, pagriezās pret viņu. Gaišzaļās acis tumšajā sejā likās gluži vai biedējošas.

Deons pasmaidīja.

— Filip!—viņš sacīja, stiepdams vārdu tā, ka abas zilbes padevās īpaši uzsvērtas.

Gaišzaļās acis pētījoši pavērās Deonā. Tad Filips Deividss atbildēja ar smaidu.

— Sveiks, Deon!— augstā balss noskanēja diezgan vienaldzīgi.

Viņu acis sastapās, un smaids sastinga sejā — palika tikai savilktas lūpas un sasprindzināti vaigu muskuļi. Abi reizē novērsa skatienu. Deons izlikās rīkojamies gar mapi, salūkoja piezīmju bloku un pildzīmuļi.

Barjera stāv, kā stāvējusi. Dažkārt, savstarpējas sapratnes un sirsnības brīžos, likās — jāpastiepj tikai roka, un barjera izzudīs vai ir jau nozudusi. Bet tad atkal tā nodevīgi kā slepens, ļauns spēks, pār kuru viņiem nav varas, uzradās no jauna un nostājās starpā. Un viņi atkal atradās katrs savā pusē dzeloņstiepļu žogam, tādam pašam kā tēva fermā, tikai stieples bija cieši novilktas no pašas zemes — tik zemu, ka ne šakālis nespētu parakties apakšā,— līdz pat augstajām, mirdzošajām debesīm. Sis žogs bija izturīgs.

.Tomēr Dconu aizvien no jauna urdīja doma, ka barjera jānojauc. Taču (un viņš juta mostamies vieglu aizvainojumu) tas nav darāms vienam. Pēc tik ilga laika cilvēks gan būtu varējis apjēgt, ka man ne prātā nenāk izrādīties pārākam, viņš īgni nodomāja.

Mēs taču reiz bijām draugi.

Fermā tais senajos laikos viss bija vienkārši. Filips toreiz bija Flips, un, lai arī atšķirība starp abiern bija acīm redzama: viens — kungu bērns, otrs — kungu kalpones bērns,— tas nepavisam nelikās svarīgi. Toreiz viņi bija draugi un rotaļu biedri un, kad gadījās iekulties ķezā, visu pacieta abi kopā, un abi bieži dabūja trūkties, jo Deona tēvs, gari neprātodams, par katru nodarījumu sadeva viņiem sukas. Kiveperlat, kokapie-res, Deons atcerējās, un šis vārds lika lūpām savilkties skābā smaidiņā. Atmiņas saistījās ar sen pagājībā nogrimušām dienām, taču neba viss šais atmiņās likās tīkams. Pāris labi tēmētu cirtienu ar asām rīkstēm, kuras no aivu kokiem grāvmalā uzdeva sagriezt zēniem pašiem, lika pēcpusei smelgt vēl krietnas desmit minūtes pēc pēriena. Deons atcerējās, kā abi ar Filipu bija meklējuši patvērumu ierastajā slēptuvē aiz dambja, berzēdami novicotās ciskas un pūlēdamies savu vīrišķīgo godu neaptraipīt ar gļēvām asarām.

Toreiz viņi bija draugi, kaut nebija līdztiesīgi. Nu viņi ir līdztiesīgi, bet nav vairs draugi. Abi sēdēja auditorijā uz viena sola, abus vienlīdz māca bailes no gaidāmajiem eksāmeniem, kas ar katru dienu tuvojās aizvien draudīgāk (varbūt šie galapārbaudījumi arī ir vienīgā pāri palikusī barjera, vienīgais šķērslis ceļā uz līdztiesību un uz to laiku, kad viņus abus godās par doktoriem vai arī viņi paši viens otru sauks par doktoru?). Abiem bija kopīgi pienākumi un bailes, un abi iztēlojās miglā tītās, toties aizraujošās nākamības ainas. Bet draugi viņi vairs nebija. Un, ja bija, tad tikai ārēji.

Pie velna visas šīs atmiņas! Viņu māc citas raizes, galvu liek lauzīt neatliekami jautājumi.

Vai tiešām tas ir iespējams? Bail pat domāt. Tad ir beigas visam. Universitātei. Eksāmeniem. Karjerai. Nākotne izpostīta. Niecīgs sīkums: viens nepiesardzības mirklis. Viņš aizmiedza acis kā fiziskās sāpēs. Ko sacīs tēvs? Nav grūti iedomāties. «Varu iedomāties,» viņš pats sev sacīja, prātā jau izrunādams vārdus. Bet labāk jau ne. Kvueperlat. No atmiņas neaicināts uznira šis vārds, un Deons pasmaidījis bažīgi sagrozījās solā. Ja tēvs uzzinās, ar asiem žagariem šoreiz nebūs līdzēts.

Sarunu dūkoņa norima, un iestājās cieņas pilns klusums. Deons manīja atveramies sāndurvis, un tajā pašā mirklī augumā strupais, elegantais ķirurģijas profesors jau atradās auditorijā. Profesoram aiz muguras slāja privātsekretāre kā milzu liellaiva, ko tauvā stīvē līdzi ņiprs velkonītis. Tā vien šķita, ka vecīgā jaunava negrib atbrīvot profesoru no savas aizbildniecības pat šo vienu stundu dienā. Studenti vēroja parasto izrādi, nepacietīgi gaidīdami mirkli, kad profesors Snaimens, kā vienmēr, nīgri atmetīs ar mazo, rūpīgi kopto roku — un vecā Ārensenu māmuļa, plakanās, sāpošās pēdas šļūkdama, čāpos atpakaļ, no kurienes nākusi. Roka pamāja — un mis Ārensena slāja atpakaļ. Profesors ar lekciju konspekta žūksni norādīja uz durvīm, un kāds students no tuvākā sola aši pielēca tās aizvērt, nogaidījis, kamēr gaitenī nozūd sekretāres mugura un brūnie tvīda svārki.

Paaugstinājums auditorijā bija mazs, uz tā atradās tikai pašas nepieciešamākās mēbeles. Profesors Snaimens, koncentrējies svarīgajam uzdevumam, lepnā cīņas gaiļa gaitā soļoja uz katedru. Kuplais, iesirmais matu cekuls viņu vērta jo līdzīgāku kauslīgam gailim, kas, no vistu kūts izsprucis, tīko ieklupt kādam stilbos. Jaunos studentus allaž uzjautrināja ķirurga profesijai visai atbilstošais profesora uzvārds, kas afrikānsā nozīmē «griezējs». Taču, līdzko veco zēnu iznāca iepazīt tuvāk, joki nevienam vairs nebija prātā, jo profesora asā mēle prata griezt tikpat veikli kā viņa skalpelis.

Jocīgi, ka mēs vienmēr viņu dēvējam par veco, nodomāja Deons. Viņš taču nav nekāds vecais. Labi, ja mazliet pāri četrdesmitiem. Vainīgs varbūt ir priekšlaicīgais sirmums un katrā ziņā arī uzpūtīgā stāja, tas, kā viņš izrāda savu pārmērīgo pašpārliecību.

Profesors Snaimens izplāja papīrus, kā gatavodamies sludināt priecas vēsti, uzbīdīja acenes augstāk uz deguna un pārlaida skatienu sejām, kas raudzījās pretim no solu rindām.

— Jums. būs patīkami uzzināt,— viņš iesāka savā augstajā, spēcīgajā balsī,— ka mēs tuvojamies ķirurģijas kursa nobeigumam.— Viņš ieturēja pauzi, lēnām nopētīdams sejas.— Dažam labam no jums, protams,— viņš piebilda mazliet klusāk, gandrīz vai parastas sarunas tonī,— nākamgad vajadzēs atgriezties pie manis vēl uz sešiem mēnešiem.

Noskanēja apslāpēti smiekli — viens otrs apjauta drūmās nākamības izredzes. Tas nozīmē, ka gada vidū eksāmens būs vēlreiz jākārto tiem, kas iepriekš tajā izkrituši. Un neveiksme draudēja arī labākajiem studentiem, pat visizcilākie varēja krist par upuri paralizējošām bailēm šā pārbaudījuma drudzī.

No visa šā bara ārsti tā kā tā neiznāks, nodomāja Deons. Mēs te sēžam nevis tāpēc, ka justos aicināti kļūt par prasmīgiem sirdzēju dziedinātājiem. Mūs te tur vairumā kā nobarojamas zosis, kam ar varu grūž rīklē klimpas, lai pēcāk tirgū to treknums būtu jo ienesīgāks.

Ka es novembrī varu ko uzrakstīt, ja man virs galvas karājas šis zobens?

Profesors Snaimens līdz mielēm bija izbaudījis savu nelaimi vēstījošo jociņu. Baiss atguva mundrumu.

— Tātad — mēs beidzam piecu lekciju kursu bērnu ķirurģijā.— Atkal pauze, šoreiz pavisam īsa. Profesors izslēja galvu, it kā ieklausīdamies tālā bungu rīboņā. — Neviens mūsu dienās neņemsies apšaubīt vajadzību pēc pienācīgi sagatavotiem pediatriem, kas spēj uzņemties rūpes par slimiem bērniem. Turpretim bērnu ķirurģijā mēs, varētu sacīt, vēl atrodamies bērnu autiņos.

Slaidā indiete Deonam pa kreisi noliecās pār savām piezīmēm, lai kaut ko pierakstītu, un viņam pēkšņi sanāca dusmas. Ko viņa tur var rakstīt? Taču, dieva dēļ, ne jau šīs apnicīgās vecā zēna vārdu spēles? Indiete piederēja pie tiem, kas pieraksta itin visu, it kā rakstot spētu zināšanas dzītin iedzīt nedrošajā atmiņā. Gribot negribot tomēr jāatzīst, ka viņai tas par ļaunu nenāk. Indiete bija viena no labākajām kursā un neko daudz neatpalika no Filipa.

Nu gan jākoncetrējas un jāklausās, ko vecais Snaimens saka. Fistula tracheo-oesophagealis. Kas, pie velna, tā tāda? Deons palūkojās uz galdu, kura virsma bija izraibināta ar vārdiem, iniciāļiem un datumiem, ko paaudzi pēc paaudzes iegriezuši studenti, šādi praktizēdamies ķirurģijā ar skalpeli un rakstāmspalvu. Starp rakstudarbiem kāds nezināms asprātis bija rūpīgi iegra-vējis:«Profesors Moriss ir ķerts uz seksu.» Psihiatrijas profesors bija kvēls un nelokāms Freida piekritējs. Deons pasmīnēja.

Piecas dienas, atgādināja atmiņa. Un smīns vērtās skābā grimasē. Nekā smieklīga seksā nav. Vismaz šodien ne. Un vakarvakarā jau nu nepavisam nebija.

Līdz vēlai naktij Deons bija strādājis par palīgu Atrās palīdzības nodaļā. Netālu no dzelzceļa bija sakāvušās dzērāju kompānijas, un dažiem cietušajiem nācās sašūt brūces galvā. Pēcpusdienā bija uzsmidzinājis smalks lietutiņš, un visrosīgākās satiksmes stundās slidenais asfalts izraisīja vairākas avārijas. īpaši bīstamu savainojumu nebija, uzgaidāmajā telpā uz cietajiem soliem savu kārtu gaidīja kāds pusducis upuru un ar dīvaini pārsteigtu, neticīgu skatienu kā visi, kas palikuši dzīvi, vēroja, cik veikli tiek šūti un lāpīti viņu nelaimes biedri.

Deons bija nostrādājies ap šiem dzērumā apdullušajiem, nobrāztajiem un zilumos sadauzītajiem, tomēr lūkoja savaldzināt pievilcīgo žēlsirdīgo māsu, kura tieši tonedēļ bija sākusi naktsdežūras ātrajā palīdzībā. Māsai bija apaļīgs dibentiņš un samtaini, spīdīgi mati. Pievērstā uzmanība viņai gan glaimoja, tomēr sevišķu pretimnākšanu Deons nemanīja. Nekas, paraudzīsimies, ko šī teiks citugad. Tad viņš būs pilntiesīgs ārsts. Šāds medicīnas studentiņš māsiņas acīs paceļas labi ja mazliet pāri parastam slimnīcas sanitāram.

Patiešām, vienīgais, ko Deonam atļāva — uzlikt šuves kādam pļēguram uz galvas ādas —, bija tikai mazdrusciņ pārāks par to, ko darīja sanitāri, un ap desmitiem vakarā viņš bija pārguris no ratiņu stumšanas un sistēmas statņu stiepšanas. Deons gatavojās pārbaudījumam kardioloģijā, tāpēc pāris stundu šonakt vajadzēja izmantot cītīgām mācībām. Labā noskaņā viņš pasoļoja garām fakultātes ēkas tumšajiem logiem un pa sānieli-ņām devās uz aicinošās ugunīs mirgojošo galveno ielu. Pa grieķu restorāna durvīm plūda eļļā ceptu zivju pīrādziņu smarža. Pēkšņi sajūtot izsalkumu, viņam sagribējās ieiet krodziņā un pasūtīt sendviču un kafiju. Bet kabatā turējās vairs tikai dažas mārciņas no semestrim paredzētās summas, un tās viņš gribēja pataupīt kaut kam īpašam. Nez kad šī ātrās palīdzības māsiņa vakaros ir brīva? Varbūt kļūtu pielaidīgāka, ja viņš to uzaicinātu vakariņās un pacienātu ar dažām glāzēm vīna?

Iegājis pa dārza vārtiņiem, viņš ap mājas stūri iegriezās nelielā pagalmiņā. Te bija ieeja viņa mazajā istabiņā — kādreizējā kalpones kambarītī, ko viņš bija saņēmis mantojumā no kāda nesenēja universitātes beidzēja.

Nākamgad, kad Deons pats būs beidzis studijas, viņam piederēs savs automobilis, ko tēvs bija apsolījis dāvanai par diploma iegūšanu, un tad pavērsies pavisam citas iespējas. Žēl vienīgi, ka jāmitinās turpat slimnīcas ārstu mājā. Ko līdz izmācīties par ārstu, ja cilvēkam jādzlvo mūka dzīve tāpat kā pirmā kursa studentam?

Atslēdzis durvis, Deons pastiepa roku pēc elektrības slēdža. Taču, gaismu vēl neiededzis, viņš zemapziņā apjauta, ka istabā nav viens.

Rokas kā atvairīdamies pacēlis, viņš instinktīvi atkāpās uz durvīm. Tad atviegloti uzelpoja, ieraudzījis, ka tā ir tikai Triša. Viņa gulēja šaurajā gultiņā un lūkojās Deonā, acis pēkšņajā gaismas spilgtumā piemiegusi. Garie, tumši rūsganie mati izrisuši pār spilvenu, augums sasprindzis — viņa gulēja ar visām drānām, nepapūlējusies novilkt pat pelēkzaļo lietusmēteli.

— Tā esi tu! — viņš sacīja un izspieda vārgu smai-diņu.— Sveika!

Novilcis mēteli, Deons to rūpīgi pakarināja uz āķa aizdurvē. Viņu neatstāja neskaidra nelaimes nojausma. Kāds brīdis paies, līdz izdosies attapties.

— Tas tik ir pārsteigums!— viņš noteica mākslotā laipnībā.

Meitene klusēdama raudzījās viņā.

— Kā tu tiki iekšā?— viņš apvaicājās.

— Misis Meka iedeva man savu atslēgu.

— Ak kungs! — Tas bija nepatīkami.— Nevajadzēja viņai prasīt.

Deona saimniece jau tāpat pārliecīgā ziņkārē interesējās par savu īrnieku nakts gaitām. Sis apciemojums pilnīgi apstiprinās viņas aizdomas.

— Es taču nevarēju stāvēt lietū,— rāmi atteica Triša. — Tieši tā es viņai pateicu.

Nav šaubu, ka pateikusi. Laikam gan viņai vienīgajai pieticis drosmes prasīt vecajai dāmai atslēgu. Savāda meitene, tikpat savāda kā šie krāšņie kastaņbrūno matu viļņi, kā acis, kas spēj raudzīties salti un svešādi, gluži kā kaķa acis, bet maiguma uzplūdos kļūst lielas un glāsmainas. Mīlestības mirkļos viņa spēja iedegties gluži mežonīgā kvēlē, bet reizēm izturējās tā, ka Deons jutās viņai svešs un nevajadzīgs.

— Lai nu kā — labi, ka esi atnākusi,— viņš neveikli noteica un, piegājis pie gultas, noliecās, lai Trišu noskūpstītu. Viņas lūpas skūpstam neatbildēja. Jauki gan, ak tad šis būs viens no tādiem vakariem! Rokas nost! Esmu iejutušies dedzīgas mākslas studentes lomā un uz dzīvi un mīlestību raugos vienlīdz filozofiski. Sekss ir tikai izlādēšanās, un, ja gribu, izlādējos, ja negribu — neizlādējos. Pagaidām rokas nost! Ja jau tā, kāpēc viņa ir pūlējusies nākt šurp? Saērcināts viņš ar varu centās pavērt Trišas lūpas, bet viņa saknieba tās vēl ciešāk un aizgrieza seju.

— Kas tev lēcies?— Deons jautāja. Piegājis pie galda, viņš iededza lampu. Jāsavalda pārāk straujā elpa. No krēsla viņš paņēma biezo ķirurģijas mācību grāmatu un pabīdīja malā lekciju pierakstus. Šonakt jāstrādā. Nav vērts pūlēties ap nejūtīgām sievietēm un tērēt laiku sarunās par mākslu un dzīvi.

Kas viņa ir? Kaut kāda Patricija Koultere, nekas īpašs. Vecais ir aptieķnieks. Pirms gada viņa bija Pata — gluži tāpat kā jebkura cita Patricija. Toreiz, kad viņi iepazinās restorānā «Sivēns un stabule» pie alus kausa, meitene pastāstīja, ka esot Mākslas fakultātes otrā kursa studente un gadu pirms iestāšanās universitātē apceļojusi Franciju un Spāniju. Deonam viņa iepatikās. Krāšņi mati, šaura sejiņa, drīzāk pievilcīga nekā skaista, trausls, vijīgs augums. Meitenes atklāti paustie politiskie uzskati gan viesa šausmas, gan valdzināja, īpaši tāpēc, ka Deonam pašam nekādas noteiktas pārliecības nebija. Viņš tēloja bezgala aizņemtu medicīnas studentu, kas stāv pāri tādām trivialitātēm kā politika. Vērsdamās pret pastāvošo kārtību, meitene piespieda Deonu uzmesties par aizstāvi nacionālistiem, kuriem viņa tēvs pirms četriem gadiem bija palīdzējis nākt pie varas. Beigu beigās Deons ieinteresējās par šiem jautājumiem, un viņa prata dot izsmeļošas atbildes vai vismaz panāca, lai viņš kritiski novērtētu pats savus pārāk viegli pieņemtos spriedumus.

Tikpat nežēlīga bija viņas attieksme pašai pret sevi. Sai vecumā — Patricijai bija divdesmit divi gadi — būtu īstais laiks pievaldīt neatkarīgo garu un padomāt pašai par savām mājām un par ģimenes nodibināšanu. Taču viņa noraidīja jebkādu kompromisu. Varētu pat teikt, ka viņa juta aizvien lielāku nicinājumu pret visu, kas saistīts ar pastāvību un nodrošinājumu.

Pirmā pazīme, ka dzīvē nolemts kaut ko grozīt, bija jaunais vārds, ko viņa sev izdomāja. Sākumā tas Deonu pat aizkustināja. Tātad viņa, gluži tāpat kā viņš, pamazām attālinās no bijušā. Priecīgs viņš metās izdabāt un sauca viņu par Trišu.

Bet no šādas izturēšanās gan nav ne mazākā prieka.

— Kas tev lēcies?— viņš atkārtoja jautājumu.

Viņa pārmeta slaidās kājas pār gultas malu, bet, pamanījusi Deona skatienu, uzsvērtā kautrībā piesedza tas ar mēteļa malu. Mājiens, ka nav piedienīgi tā skatīties, Deonu saērcināja vēl trakāk. Varbūt pateikt skaidri un gaiši, lai iet projām, jo viņam jāmācās.

Pēkšņi viņa ierunājās — mierīgi, bez jebkādiem aplinkiem un ievadvārdiem:

Es esmu stāvoklī.

Oeonam šķita, ka viņš iegājis labi pazīstamā istabā, varbūt šai pašā, iegājis tumsā un, labi zinādams, kur atrodas katrs priekšmets, negaidot uzgrūdies virsū sienai, kuras tur nekad nav bijis.

— Tu esi . . .

— Stāvoklī,— viņa atkārtoja tikpat nedabiski mierīgi.

- Pilnīgi noteikti neņemos apgalvot, bet aizdomas man

ir pamatīgas.

— Bet kā, pie velna . . .

Trišas lūpas sašķiebās greizā smaidā.

— To nu tev vajadzētu zināt.

Taustīdamies pēc krēsla, Deons neveikli uzgrūdās galdam — un kaudzē sakrautās grāmatas noblākšķēja uz grīdas. Samulsis viņš noliecās tās pacelt un kā ļaunu vēstījošu zīmi pašā virsū ieraudzīja priekšlapā atšķīrušos ginekoloģijas un dzemdniecības mācību grāmatu. Nospriedis, ka tā ir likteņa ironija, Deons atstāja grāmatu turpat guļam.

Beidzot viņš mazliet attapās:

— Kā tu tik droši zini? Cik dienu . . . tas ir . . . kad tev . . .

Viņa redzēja Deona apjukumu, taču ne ar vārdu negrasījās viņam palīdzēt. Lai nu ko, bet nežēlību viņš neķad vēl Trišā nebija manījis.

Deonam nezin kāpēc pēkšņi iešāvās prātā, ka viņš nekad nav redzējis nevienu Trišas darbu. Vai viņa ir laba māksliniece? Ne mazākās jausmas. Viņš ne reizi nebija lūdzis Trišu rādīt zīmējumus, un viņa pati ne reizi nebija piedāvājusies to darīt. īsteni par meitenes garīgo pasauli viņš zināja gaužām maz, vienīgi to, ko viņa pati atrada par vajadzīgu atklāt. Triša viņam palika mīkla.

Deonam bija pašam savi vērojumi un spriedumi par cilvēka dabas dīvainībām. Kaunēdamies, gandrīz satriekts viņš atskārta, kāds gļēvulis bijis tai brīdī, kad viņa tik klaji un tieši bija paziņojusi ļauno vēsti.

Nodevīgs instinkts kārdināja visu noliegt. Nekaunīgi skatīties acīs un sacīt, ka viņam gar to nav nekādas daļas.

Saprotams, ka viņš nemūžam to nedarītu, pat nopietni nepieļautu domu pamest Trišu likteņa varā. Taču nekrietnais nodevības gars bija pacēlis galvu — tas nu nav noliedzams.

Ar pūlēm nomierinājies, Deons piespieda sevi uz visu palūkoties no profesionāla viedokļa.

— Cik ilgi ir pāri laikam?

— Piecas dienas.

Atvieglots viņš gandrīz vai iesmējās:

— Piecas dienas! Tas taču, mīļo meitenīt, nav itin nekas. Velns, kā tu mani nobiedēji! Piecas dienas nenozīmē itin neko.

Triša uzmeta viņam vērtējošu, gluži vai izsmējīgu skatienu.

— Man nozīmē! Nekad vēl nav bijis ne dienu vēlāk.

— Vari man ticēt. Piecas dienas — tas ir pilnīgi normas robežās. Pilnīgi.

— Nekad iepriekš tā nav bijis.

— Tas nenozīmē, ka arī citreiz nebūs. Par cilvēka organismu nevar spriest tik kategoriski. Tas ir ļoti sarežģīts un vienmēr sagādā pārsteigumus. Nē, tev nav ne mazākā iemesla raizēties. Vismaz pagaidām ne.

— Vismaz pagaidām ne,— viņa nopietni, pat paklausīgi atkārtoja, taču baiss liecināja, ka viņa gan aptver un saprot visu labāk nekā Deons ar savu profesionālismu.

Nelaizdams Trišu pie vārda, Deons izvērsa savas pārdomas diagnostikā:

— Tieši tava satraukšanās var būt īstais cēlonis. Tu satraucies, un tas bieži vien izraisa aizkavēšanos. Pēc lieliem satraukumiem var iztrūkt pat vesela reize.

— Pirms piecām dienām es nepavisam nebiju satraukusies.

— Varbūt biji gan, pati nemaz to neapzinādamās,— viņš teica, pūlēdamies runāt prātīgi, pārliecinoši, lai Trišu nomierinātu.— Izskaidrojums var būt dziļi slēpta neiroze, par kuru tev pašai nav ne jausmas.

— Liels paldies, bet es iztikšu bez taviem izmanīgajiem diletanta prātojumiem psihoanalīzē! — pirmo reizi zaudējusi savaldīšanos, viņa dusmīgi atcirta.

Arī Deons saskaitās:

Nu, vai zini, nav īstā reize svaidīties ar dzēlībām! Ja (u patiešām esi stāvoklī, paliec mierīga, gan mēs kaut ko izdomāsim. Taču, pēc manām domām, pat ja tās ir diletantiskas, kā tev labpatika izteikties, pašlaik vēl nav nekāda iemesla celt trauksmi.

Triša iekoda lūpā un novērsās.

— Piedod!

Deons paraustīja plecus.

— Piedod, lūdzu!—viņa sacīja, joprojām neskatīdamās Deonā.— Piedod manus vārdus! Nemaz nebiju tā domājusi.

Deons saprata, kāpēc Triša ir novērsusies. Viņa raudāja.

Viņš nožēloja, ka runājis tik skarbi, un gauži nokaunējās par savu ncjūtīgumu, par to, ka nav tūdaļ apjēdzis, cik ļoti Triša pūlas savaldīties, kādas bailes meiteni moka, ka nav sapratis, ka viņas nervi ir saspringuši līdz galējībai.

— Pat! — viņš žēli sacīja; šis sen nedzirdētais vārds kā Sēžams atvēra vientulības šaubu mākto dvēseli, un Triša iekrita gultā un sāka raudāt rūgtas asaras.

Deons stāvēja blakus, nezinādams, ko iesākt, tad bikli pieskārās viņas trīcošajam plecam.

— Triša! — viņš sacīja.

Viņa papurināja galvu, pūlēdamās apslāpēt elsas.

— Triša, mīlulīt! Neraudi! Velti neraizējies! Gan es kaut ko izdomāšu.

Viņa pacēla galvu un palūkojās Deonā. Izrisušie mati šķipsnām slīga pāri sejai. Viņa pat necentās tos atglaust un raudzījās Deonā caur rūsgano režģi kā caur aizkaru, kas viņus šķir.

— Palīdzi man!— viņa sacīja. Taču tas skanēja nevis kā lūgums, bet drīzāk gan kā vaicājums.— Palīdzi man, Deon!

— Protams,— viņš steidzīgi atbildēja. Pārāk steidzīgi.— Protams, es tev palīdzēšu.

Triša lūkojās Deonā, un šajā skatienā vēl aizvien bija jautājums. Tad seja atkal kļuva salta un sveša. Viņa novērsās.

Deons noglāstīja Trišai plecu, un viņā ieplūda meitenes bailes, it kā bailes būtu ar roku notraušams apvalks. Deonu sagrāba panika, un viņš juta, ka sirdi sažņaudz nepārvaramas bailes.

— Neraizējies!— viņš sacīja, pats saklausīdams, cik svešādi, saspringti un nepārliecinoši skan viņa balss.

— Mēs nekad nedrīkstam sacīt:«Neraizējieties!» — teica profesors Snaimens.— Neviena problēma neatrisinās pati no sevis.

Profesora vārdi kā nelūgta atbalss ielauzās Deona domās. Satrūcies viņš palūkojās uz nelielo stāvu auditorijas priekšā.

— Bērnu ķirurģija un it īpaši jaundzimušo ķirurģija uzskatāma par atsevišķu ķirurģijas nozari, kas atšķiras no vispārējās ķirurģijas, — teica profesors. — Tāpēc mums ir vajadzīga jauna ķirurgu maiņa, kas strādās kolektīvi, gluži citādi, nekā esam strādājuši līdz šim.

Vecais atkal uzrāpies savā jājamzirdziņā, nodomāja Deons. Viss kārtībā, tātad līdz šim brīdim gvelzis vispārzināmas patiesības.

Bet nu gan jāsavācas.

Profesors Snaimens vēlreiz pārlaida auditorijai skatienu, un kuplās uzacis pacēlās kā radiolokatora antenas. Tad viņš uzgrieza studentiem muguru un sāka rosīties gar diapozitīvu projektoru.

— Parādīšu jums šo to tādu, ar ko mums nāksies saskarties turpmākajā darbā,— viņš noteica pār plecu.

1 Tad, paņēmis pirmo diapozitīvu, vēlreiz to aplūkoja un ielika projektorā.

— Gaisma! — viņš iesaucās.— Gaisma!

Ziemīgās saules stari, kas iespīdēja pa augstajiem logiem, viņam likās pārāk spoži, kaut arī gaisma telpā bija nodzēsta.

Snaimens neapmierināts sāka mētāt rokas, it kā kaut ko gaiņādams, un aprima tikai tad, kad tika nolaistas žalūzijas. Beidzot samierinājies ar pustumsu, viņš ieslēdza projektoru. Steigā diapozitīvs bija ielikts ačgārni, un pēdējās rindās kāds ieķiķinājās, taču tūdaļ apklusa, līdzko profesors pagriezās, nomērīdams studentus ar bargu skatienu. Kamēr viņš grieza diapozitīvu otrādi, pat stīvā mugura pauda cēlu sašutumu.

Ekrānā, nu jau pareizi ievietota, skatienam pavērās salīdzināmā tabula.

— Te parādīts, cik bieži ir sastopamas iedzimtas anomālijas,— teica profesors Snaimens.— Jūs redzat, ka aptuveni četri procenti bērnu piedzimst ar ekstensīvām deformācijām. Tikai nedaudzi no šiem defektiem nav labojami ķirurģiski. Savukārt vairākums anomāliju,

|.t laikus netiek novērstas, nozīmē neizbēgamu letālu iznākumu. īpaši tas attiecināms uz piecām noviržu grupām.

Profesors piegāja pie ekrāna, un tabulu aizsedza viņa cna, ko milzīgu vērta no projektora krītošais gaismas staru kūlis. Mirkli viņš stāvēja šai gaismā ar muguru pret auditoriju, it kā tīksminādamies par savu divkārt palielināto siluetu, tad paspēra soli sānis un uzsita pa attēlu.

— Zarnu atrēzija, — viņš sacīja.— Vēl pirms gada mirstība ar to šeit, Keiptaunā, bija simt procentu.— Apklusis viņš pamāja ar galvu, lai uzsvērtu teiktā nozīmīgumu.— Simt procentu,— viņš atkārtoja it kā godbijīgās šausmās par šādu atklājumu.

Pēkšņi atvērās auditorijas durvis, un pa tām ieplūdušajā gaismā attēls uz ekrāna izgaisa. Profesors Snai-mens apcirtās uz papēža, lai paraudzītos, kas uzdrošinājies ielauzties viņa lekcijā. Ienāca žēlsirdīgā māsa, pie rokas vezdama mazu meitenīti. Bērnam mugurā bija koš-sarkana rītakleitiņa. Muti pavērusi, meitene lūkojās visapkārt, tad, it kā meklēdama aizsardzību, paskatījās māsiņā.

— Neesmu vēl sagatavojies demonstrēt šo gadījumu,— neiecietīgi sacīja profesors.— Bet, ja jau esat klāt, pagaidiet tepat, māsa! Lūgšu jūs parūpēties, lai bērns izturas klusu.

Filips pieliecās Deonam pie auss:

— Atvaino, lūdzu!

Pirmajā mirklī pārsteigts, Deons paraudzījās viņā. Piecēlušies bija arī indietis un indiete, tāpat pārējie krāsainie Deonam blakus un gaidīja, kamēr Deons viņus palaidīs garām. Beidzot Deons attapās. Paciente ir baltā. Viņš pašāva kājas sānis un apmulsis palika sēžam, kamēr visi septiņi krāsainie cits pēc cita klusu uzkāpa līdz auditorijas dibendurvīm un izgāja pa tām ārā. Tad aizvien pieaugošā sašutumā viņš sāka blenzt māsā un baltajā meitenītē ar nopietnajām acīm.

Māsa nepavisam nebija blenšanas vērta. Maza, tukla, formas tērpā, kas precīzi atbilda noteikumos paredzētajam garumam — četras collas zem ceļgala. Ko Robijs tādu ievērības cienīgu nesen bija nolūrējis uz žēlsirdīgo māsu ziņojumu dēļa? Ak jā, tas bija aizrādījums māsām, kas neievēro noteikumus par formas tērpu. Kā tur bija rakstīts? «Māsu uzsvārču garumam jābūt četras collas zem patella.» Taču vārda patella — ceļa skriemelis — vietā sekretāre savā aprobežotībā bija uzrakstījusi pasella, un tas zulu valodā nozīmē «dāvana». Deons pasmaidīja. Jocīgi, ka tieši glītās māsiņas visādi cenšas izdaiļoties, vai nu uz savu roku atšūdamas formas tērpa apakšmalu mazliet augstāk, vai arī uzlikdamas cepurīti drusku slīpāk, lai tikai atšķirtos no citām. Neizskatīgās paliek neizskatīgas, it kā viņām tāds smukums bijis nebijis. Toties viņas laikam gan ir labākās māsas. Tomēr Deons bija novērojis, ka palātās, kur strādā glītās māsiņas, slimnieki jūtas daudz žirgtāki. Pacientam varbūt jāmirst tā kā tā, bet viņš vismaz nomirst labā noskaņojumā.

Daudzo vērtējošo skatienu mulsināta, tuklā māsa, acis nepaceldama, lūkojās grīdā. Biezās, melnās uzacis bija pikti sarauktas.

Deonu nezin kāpēc pēkšņi pārņēma gluži vai mutuļojoša līksme. Gan viss būs labi. Tūdaļ pēc lekcijas viņš piezvanīs Trišai, un viņa paziņos iepriecinošo vēsti. Nebūs vairs jālauza galva, kā izkļūt no ķezas. Viņš paskatījās pulkstenī. Vēl desmit minūtes — un Snai-mens beigs. Triša tieši būs mājās uz pusdienām.

— Nedaudzajās atlikušajās lekcijās,— sacīja profesors Snaimens,— mēs sīkāk iztirzāsim dažus iedzimtus defektus un noskaidrosim, ko ķirurgs spēj darīt, lai izlabotu dabas pieļautās kļūdas.

Nekas no viņa teiktā nav aizgājis līdz manai apziņai, nodomāja Deons. Taču līksmā noskaņa neizgaisa. Pie velna, var taču lekciju pēcāk no kāda norakstīt.

— Iekams kursu beidzam, gribu jums parādīt kādu interesantu gadījumu, ar ko nupat esam saskārušies,— teica profesors. Viņš pamāja māsai un meitenītei, lai tās pienāk tuvāk.— Kad iedomājamies, cik sarežģīts ir radīšanas process, mums atliek vienīgi nobrīnīties, ka rezultāts tik bieži ir teicams. Tomēr dažkārt — un to mums apliecina šā bērna organisms — radīšanas procesā gadās kļūmes.

Meitene un māsa drūmi vēroja profesoru. Viņš pasniedzās un satvēra bērna roku.

— Terijai ir seši gadi. Māte nesen pamanījusi uztūkumu meitenes vēdera apakšdaļas labajā pusē. Ārsts izmeklēšanā konstatējis cistu. Sis vidēja apelsīna lieluma veidojums brīvi pārvietojas un ir nobīdāms līdz iegurnim. Esmu pārliecināts — jūs visi tūdaļ sapratīsiet, ka tie ir raksturīgi olnīcu cistas simptomi. Tomēr nepārprotami šā veidojuma dabu parāda rentgena uzņēmums.

Profesors nospieda slēdzi, ekrāns uzmirguļoja, tad atspīdēja baltā gaisma. Snaimens izņēma no aploksnes rentgena uzņēmumu un profesionālā veiklībā iestiprināja to skavās.

Deons ieraudzīja bērna iegurņa kaulu neskaidrās kontūras.

— Mister . . . ē-e . . . van der Rīt!— izsauca profesors

Snaimens. ,

Deons, tik pēkšņi pārsteigts, centās aptvert, kas jādara. Vai tiešām vecais velns pamanījis, ka viņa domas maldās citur? Viņš lēnām piecēlās.

Profesors pavēloši aicināja viņu pie aparāta:

— Nāciet! Nāciet šurp! Est neviens jūs negrasās. Nāciet tuvāk, paskatieties un pastāstiet pārējiem, ko jūs redzat!

Samulsis gandrīz tāpat kā pirms brīža žēlsirdīgā māsa, Deons kāpa lejup. Noliecies pār rentgena uzņēmumu, viņš aplūkoja iegurņa kaulu un mugurkaula kontūru. Ahā, šeit kaut kas ir. Kodīdams apakšlūpu, viņš ielūkojās vērīgāk. Šeit. Zemāk, pa labi, pašā iegurņa apakšā. Deons blenza, acis nenolaizdams, un viņu sagrāba šausmas.

— Nu, mēs gaidām! Pastāstiet, ko jūs redzat!

Deons norādīja uz apēnojumu.

— Šeit,— viņš teica.— Iegurnī. Zobi! Izskatās pēc zobiem.

Otrā nodala

Pīkstieni skanēja cits pēc cita.

Vai tiešām nav neviena, kas paceļ klausuli? Deons iztēlojās, kā tālrunis zvana tukšā mājā.

Vai šie atkārtotie pīkstieni atbilst zvanīšanai otrā vada galā? Reiz viņš bija lasījis, ka signālus radot elektrisks savienojums, kad telefona centrālē tiek saņemts impulss. Tāpat kā nervu gali signalizē smadzenēm, viņš nodomāja un gluži vai acu priekšā skatīja attiecīgo diagrammu Greja anatomijas grāmatā. Tūkstoš tāda un tāda lappuse, neiroloģijas nodaļa. Divas diagrammas lappušu atvērumā, tajās attēlots motorisko un sensorisko nervu trakts: smalkas, krāsainas līnijas izvijas uz visām pusēm kā stilizēta koka zari. Nepatikšanas neizbēgamas, ja vispārējā ārstniecībā gadīsies jautājums par nervu sistēmu. Bērnstaina lekcijas apriebušās tā, ka Deons vairs vispār negāja tās klausīties. Jāpaļaujas uz laimi un jācer, ka tāds jautājums negadīsies.

Velns šo tālruni parāvis! Vai tiešām neviens necels klausuli?

Atskanēja klikšķis, un Deons izdzirdēja jautājošo Trišas balsi:

— Hallo?

Monētu viņš jau turēja pirkstos pie automāta spraugas, taču mirkli vilcinājās.

Vēlreiz jautājums:

— Hallo?

Deons ieslidināja monētu spraugā.

— Sveika, Triša!— viņš sirsnīgi sacīja.

— A, tas esi tu.— Balss likās nomākta.

Deons saprata.

Sametās nelāgi ap dūšu, galva gandrīz vai noreiba, viņš pūlējās saņemties un sevi nenodot.

— Kā klājas?— Tas bija iecerēts žirgti un nepiespiesti.

— Brīnišķīgi,— viņa gurdeni atbildēja.

Dconu sagrāba dusmas. Varēja vismaz nemocīt!

Tomēr viņa bija sacījusi «brīnišķīgi». Varbūt viņš pārpratis toni. Varbūt Triša tiešām gribēja teikt «brīnišķīgi». Viss ir brīnišķīgi. Raizēm nav ne mazākā iemesla. Bet varbūt viņai tā jārunā aiz piesardzības.

— Paklau! Tu esi mājās viena?

— Viena? — viņa likās brīnāmies.— Jā.— Un, brīdi klusējusi, piebilda: — Māte ir izgājusi. Esmu viena.

— Ak tā.

Deons jau bija sapratis, taču kāds neizskaidrojams spēks neļāva apstāties, spieda turpināt šo nejēdzību, šīs mocības.

— Un...— Viņš nezināja, kā labāk pateikt.— Vai ir kādi jaunumi?

— Jaunumi?

Vai viņa pavisam apstulbusi? Vai arī izliekas par muļķīti?

— Tu taču zini. Nekas nav mainījies?

— Ā-a.

Nē,— viņa atbildēja.

— Skaidrs.

Bridi klusēja abi. Klausuli Deons turēja nost no auss. Šaurajā, smacīgajā tālruņa kabīnē viņš bija nosvīdis, un klausule netīkami lipa pie miklās ādas. Viņš sadzirdēja it kā klusu jūras šalkoņu. Tieši kā tālu viļņu dunu, kad pie auss piespiež jūrā atrastu gliemežnīcu. Deons atcerējās tēva kolekciju, kurā bija lielas, spirālveidīgas ēdamo molusku gliemežnīcas. Reiz vasaras brīvlaikā viņi abi ar brāli bija palīdzējuši tās meklēt bēguma laikā krastmalā pie klintīm. Tēvs cepa gliemjus turpat oļainajā krastā klinšu pakājē, un viņi abi ar brāli brīnumā ieplestām acīm vēroja, kā moluski sautējas paši savā sulā. Gaļu varēja ēst, kad sula gliemežnīcā bija novārījusies, un tad gardos kumosus ņēma ārā no vāka un vispirms noknibināja pērļu aizmetni augšgalā un vara-vīkšņaini zaigojošās iekšas apakšgalā. Gaļa bija pasīk-sta, toties garda gan.

Pašas lielākās, iekšpusē pērļaini zvīļojošās gliemežnīcas viņi veda līdzi uz mājām. Tēvs tās sarindoja uz plaukta verandā, ko izmantoja par kantori. Kad Deons sailgojās pēc jūras, viņš nocēla no plaukta gliemežnīcu un, piekļāvis pie auss, klausījās jūras rāmās šalkas.

— Hallo? — Trišas balsī atkal jaušams bažīgs jautājums.

— Gan būs labi,— viņš attrauca gandrīz nelaipni, it kā ar skarbumu varētu panākt, lai notiek brīnums.

— Ja jau tu tā saki.— Triša centās izlikties mierīga, taču pēc balss Deons saprata, ka viņa atkal ir raudājusi. Ak kungs!

— Gan būs labi. Redzēsi.

— Jā. Varbūt.

Deons kļuva steidzīgs, nav ko tik ilgi noņemties.

— Klausies, man nav vairāk laika.

— Šovakar tiksimies?

— Nē. Nevaru ... Es . . . — Viņš pūlējās izgudrot ticamu ieganstu.— Saproti, šovakar ļoti ilgi būšu aizņemts. Mums abiem ar Robiju jāpabeidz viens darbs.

— Labi.

— Varbūt rīt,— viņš ieteicās, pēkšņa žēluma un sirsnības pārņemts, juzdams (nav vērts liegties), ka pat mostas iekāre.— Rītvakaram kaut ko izdomāsim. Es piezvanīšu.

— Tu zini, kur mani atrast. — Triša īsi iesmējās, izlikdamās varonīga, taču Deons šais vārdos saklausīja pārmetumu.

Viņš sacīja: — Brīnišķīgi,— un pats nokaunējies apjauta savu liekulību, bet tobrīd viņam bija vienalga. Kaut tikai drīzāk varētu šo sarunu beigt.— Uz redzēšanos! Sveika!

Klikšķis klausulē noskanēja kā slēdzenē pagriezta atslēga. Mirkli Deons jutās brīvs, no visa atraisījies. Taču tūdaļ svina smagumā atkal uzgūla vainas un atbildības slogs.

Viņš ļāva tālruņa kabīnes durvīm aizcirsties un lēni iznāca saules pielietajā ielā. Dūrēs savilktās rokas dziļi kabatās sabāzis, viņš sarauktu pieri nodevās apcerei par cilvēka dzīves un dzīvības trauslumu, it kā jau būtu diplomēts ārsts.

Domas pievērsās tēvam. Kaut kas lika atcerēties tēvu, kaut kas acumirklīgs — kā saules atspulgs tālumā, aiz ēku sienas joņojošo automobiļu priekšējā stiklā.

Gliemežnīcas. Sakarā ar gliemežnīcām. (Kāda apziņas daļa, ko nebija skāris apjukums un kas aizvien spēja visu vēsi analizēt, atgādināja, ka bērnībā baudītais gardums patiesībā ir Turbo sarmaticus, molusku tipa vēderkāju klase.)

Jā.

Bija lielais vasaras brīvlaiks pēc otra studiju gada. Sestdienas rīts — nu viņš to atcerējās pavisam skaidri, atmiņu ainas pēkšņi nostājās acu priekšā. Pavēla rīta stunda, jo viņš pēc dušas jau bija apvilcis tenisa drānas. Vēl tikai atlika brokastīs notiesāt sviestmaizi ar aukstu jērgaļu — un varēja doties uz Verstera fermu un ciemoties līdz vakaram. Versteriem bija tenisa laukums un glītas meitas — dvīņumāsas.

Bet tad plašajā, vēsajā verandā no āra ienāca tēvs, noskatīja Deona balto kreklu ar laurlapu rakstu uz krūtīm, rūpīgi izgludinātās īsās bikses, baltās zeķes un nupat nobalsinātās tenisa kurpes — un viņa lūpu kaktiņi tikko manāmi noraustījās.

— Esi gan tu man smalks!— tēvs noteica. Vārdu «smalks» viņš ar nolūku sacīja angliski, lai īpaši uzsvērtu ironiju.

Deons nosarka. Jau no paša brīvlaika sākuma gaisā manīja kaut ko savādu: starp viņu un tēvu bija radusies luda kā uzlādēta atmosfēra, kurai pietiktu ar neuzmanību pieskārienu, lai uzšķiltos dzirkstis.

— Iešu spēlēt tenisu,— sacīja Deons.

— To var redzēt,— attrauca tēvs.

Gar mājas stūri parādījās krāsainais kalps. Abās rokās turēdams nospeķoto, apdriskāto cepuri, viņš apstājās pie kāpnēm un palūkojās abos baltajos.

— Janči stāsta, ka pumpis aiz Garā kalna esot salūzis,— sacīja Johans van der Rīts.

Krāsainais uzsmaidīja Deonam, rādīdams apdrupušos, dzeltenos zobus.

— Braukšu tagad palūkoties,— sacīja Johans van der Rīts un atkal paraudzījās uz tenisa tērpu.— Vai brauksi man līdzi palīgos?

— Es gan biju nodomājis spēlēt tenisu, — drūmi atbildēja Deons.

Tēvs novērsa skatienu.

— Bijis Būts mājās, es tevi neaicinātu.

Deona brālis bija aizbraucis uz brīvvalsti^1 tirgot aitas.

— Būts ir fermeris. Es ne.

— No kurienes, pēc tavām domām, nāk naudiņa, lai tu varētu mācīties universitātē? Laiks būtu paskatīties, kā mēs pie tās tiekam! — tēvs neslēpa sašutumu.— Bet ja jau tev kārojas spēlēt tenisu...

Deons nīgri paraustīja plecus.

— Vai tad man ir ļauts izvēlēties?

Tēvs sarauktu pieri palūkojās Deonā.

— Neuzdrošinies,— viņš valdīdamies sacīja, — runāt ar tēvu tādā tonī!

Deons negribīgi pārģērbās darba drēbēs. Tēvs gaidīja pie vārtiem. Deons iekāpa vecajā ševrolē, pikapā, ko viņi lietoja fermas apbraukāšanai, un, ne vārda neteicis, apsēdās tēvam blakus. Janči ierāpās aizmugurē starp instrumentu kastēm, uzgriežņiem, skrūvgriežiem un veseriem. Atspiedies ar muguru pret kabīni, viņš uzmauca cepuri pāri acīm. Tā viņš sēdēja — sapņains un apmierināts, ka tiks aizvests līdz sūknim un pārvests mājās un nevajadzēs stilbot pašam kā citkārt. Basie kāju pirksti bija putekļiem klāti un sarepējuši kā bruņurupuču krunkainās galvas veidā.

Vecais pikaps palēkdamies kratījās pa briesmīgi izdangāto ceļu. Instrumenti rībēdami zvalstījās skārda kastēs, un trakajā troksnī sarunāties tikpat kā nebija iespējams. Deons par to nopriecājās.

Aiz Garā kalna, kas īsteni ne garumā, ne arī kā citādi neatšķīrās no pārējiem akmeņainajiem pauguriem, kuri vietvietumis pārtrauca nepārskatāmā līdzenuma vienmuļību, tēvs apturēja automobili, jo pret šakāļiem ierīkotajā aizžogojumā bija pamanījis nošļukušas stieples, un lika Janči kāpt ārā un nostiprināt stabu.

Izrādījās, ka sūknim salūzis gultnis un galvenajam zobratam nodiluši vairāki zobi. Tēvs jautri svilpoja, ar Janči palīdzību stīvēdamies gar bojāto zobratu, lūkodams to pamazām dabūt ārā. Tēvam patika noņemties ar sarežģītiem mehānismiem un lauzīt galvu, ja tajos gadījās kāda kļūme. Apbraukājot fermu, viņš allaž vadāja līdzi saliekamo krēslu, kam sēdeklis bija pīts no ādas siksnām. Nu viņš sēdēja uz tā starp sūkni un dīzeļmotoru un nolīcis darbojās gar zobratu ar milzīgu skrūvgriezi un kaltu.

— Tūdaļ būs laukā,— viņš sacīja un, pievērsies Janči, kas savā galā pūlējās ar pārliecīgu spēku, labsirdīgi to sabāra: — Uzmanīgāk, paviāns gatavais!

Janči atņirdzās smaidā un nospļāvās putekļos.

Deonam neatradās vieta, lai piedalītos šai darbā, viņš tikai vēroja, kā tie abi strādā, un pasniedza pieprasītos rīkus. Vecais van der Rīts noņēma cepuri, un saules staru neskartā piere tumši iedegušajā, vēja aprautajā sejā likās nedabiski bāla. Palūkojies tēvam pār plecu, Deons pārsteigts pamanīja, ka tā tumšie mati galvvidū kļuvuši pavisam reti.

Tēvs pārsēdās otrā pusē, lai aizsniegtu zobratu no apakšas. Viņš pacēla galvu. Pāri zodam stiepās tumša strēle, ko viņš bija uztriepis, ar eļļaino delnu traukdams nost sviedrus no sejas.

— Nu,— viņš sacīja,— ko tev šogad ir iemācījuši vairāk nekā miroņu graizīšanu?

Saspīlējums bija atslābis. Viņi atkal jutās kā tēvs un dēls un arī kā labi draugi.

— Histoloģiju, bioķīmiju un tā tālāk. Protams, arī anatomiju un fizioloģiju. Taču kursā ietverts vēl daudz kas cits. Kaut vai, piemēram, antropoloģija un evolūcijas teorija.

Hvolūcija. — No tēva mutes šis vārds skanēja tā, it ka tas būtu kaut kas smieklīgs.— Tu taču negribēsi nacīt, ka jums māca arī tādas blēņas.

Deons iesmējās, it kā tēva sacīto neuztvertu nopietni.

Bez šaubām, kā citādi! Arī tā ir zinātnes daļa, tev t& neliekas?

- Pasakas par to, kā cilvēki cēlušies no mērkaķiem? Un tā esot zinātne? Izsmiekls, ne zinātne!

— Tas nebūt nav tik vienkārši. Tā ir tikai zinātnes daļa, taču viss ir daudz sarežģītāk.

— Varu iedomāties, kā viņi prot to sarežģīt,— vēsi sacīja tēvs.— Visi šie pārgudrie profesori. Jo vairāk sarežģī, jo izklausās zinātniskāk, vai nav tiesa?

— Iespējams. Taču ņem vērā, ka tas ir pierādīts zinātniski. Un tā ir patiesība.

— Patiesība? Kur tev tā patiesība? — Tēvs pievērsās Janči:— Uzsit no savas puses ar kaltu un pēc tam ar mazo āmuru! Tikai nebelz pārāk stipri!

— Protams, patiesība, — sacīja Deons.

Tēvs uzmeta viņam ašu, zobgalīgu skatienu.

— Patiesība tāpēc, ka to saka profesori?

— Tu nesaproti. Viss ir pierādīts, viss savstarpēji saistīts. Viss ir loģiski. Kā ķēde, kurai pēc atsevišķiem posmiem var izsekot no sākuma līdz galam.

— Lai nu tā būtu, pieliec arī tu te savu roku! — sacīja tēvs. Trijatā viņi izcēla no statnes smago, ar eļļu melni noziesto zobratu.

— Paskaidro tā, lai var saprast! — teica tēvs.— Bet paturi prātā, ka esmu vienkāršs fermeris, un tāpēc neizsakies pārāk sarežģīti!

Deons pūlējās atsaukt atmiņā kādu piemēru no pusaizmirstajām lekcijām.

— Gliemežnīcas un gliemji,— pēkšņi attapies, viņš sacīja.

Tēvs skatījās viņā, nekā nesaprazdams.

— Gliemežnīcas?

— Jā. Tādas pašas kā tavā kantorī. Tās, ko mēs vedām no līča, atceries? Tātad šis jūras gliemju tips ir palicis pamatos nemainīgs kopš kembrija perioda. Gandrīz sešsimt miljonu gadu.— Deons uzmeta tēvam uzvarētāja skatienu.

— Tiem profesoriem gan jābūt dikti gudriem, lai zinātu, kas noticis priekš miljoniem gadu.

Deonam saspringa augums. Viņš nevarēja ciest, ka viņu izsmej.

— Tu nekad neko nesapratīsi, ja tīšām negribēsi saprast!— viņš asi atcirta. Bet, pamanījis, ka tēva piere draudīgi saraucas, ātri piebilda:— Sie gliemji neevolu-cionēja tāpēc, ka neradās iemesls evolucionēt. Nemainījās viņu dzīves apstākļi, un arī viņiem pašiem nebija nekādas vajadzības mainīties. Taču citas dzīvības formas bija spiestas pielāgoties apstākļiem, jo šie apstākļi mainījās. Tās bija spiestas pielāgoties, lai izdzīvotu. To sauc par dabiskās izlases procesu.

Aizrāvies Deons nevarēja vien beigt skaidrošanu, bet tēvs klausījās drūmi sarauktu pieri, neatlaidīgi pētīdams sūkni, vai neatradīs vēl kādu bojājumu.

— Redzi, — beidzot sacīja Deons,— tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums visai attīstībai uz Zemes.

Tēvs pacēla skatienu. Šaurajā rievotā skārda būdā bija kļuvis neciešami karsti, un visiem trim sviedri plūda aumaļām. Janči oda pēc ugunskura dūmiem un vecām lupatām.

— Varen interesantas ir tās tavas runas par gliemjiem un par tiem ... kā viņus sauc?

— Primāti. Pērtiķi.

— Lai kas viņi arī būtu! Tikai neapinuļķo sevi ar domām, manu zēn, ka visam izskaidrojums ir gliemji un pērtiķi. Atceries vienu: iesākumā dievs radīja debesis un zemi.

Deons nevērīgi atmeta ar roku:

— Ak tu par to!

— Par to gan,— sacīja tēvs, un balss viņam bija kļuvusi jau mazliet bargāka. — Tas tev ir mācīts, un pēc tā tev jādzīvo, tāpat kā pēc tā esmu dzīvojis es, pēc tā dzīvojis mans tēvs un mana tēva tēvs. To neaizmirsti!

Deons paraustīja plecus. Varbūt viņš tiešām izrādījis pārāk lielu necieņu, taču atkāpties likās par vēlu.

— Nav mana vaina, ka reiz mani mācījuši ticēt pasakām.

— Vai dieva vārdu tu sauc par pasakām?— Nu jau balss skanēja skarbi, šķindēja metāliski kā kalts, ar kuru tēvs nupat bija dauzījis zobratu.

— Saproti, tēv,— kurš gan nezina, ka Bībele nav jāuztver burtiski, kā patiesība? Tajā apkopotas senas teiksmas . . .

— Vai tu tai angļu universitātē esi pataisīts par komunistu? Tu uzdrošinies pulgot dieva vārdu?

Viņi lūkojās viens otrā pāri eļļainajai, rūsas plankumiem klātajai sūkņa statnei kā saniknoti suņi katrs savā žoga pusē. Janči šaudīja acis no viena uz otru. Kalpa sejā parādījās bailes.

— Tu izsmēji to, kam ticu es,— rūgti sacīja Deons.

Tēvs likās kaut ko pārdomājam.

— Tev taisnība,— viņš teica ļoti lēni, it kā ik vārdu nāktos izrunāt ar milzu piepūli.— Atvaino mani, lūdzu!

Deons samulsa. Taču dusmas vēl aizvien nerimās.

— Tas neko negroza. Patiesība ir tāda, ka jūdu priesteri savāca leģendas no malu malām, no citām ciltīm un citām zemēm, tad visu to apvienoja, un tāpēc Bībele ir tikai . . .

— Dieva zaimošanu savā fermā es nepieļaušu! — iesaucās tēvs. Seja bija nobālusi un saspringusi.

— Vai teikt patiesību nozīmē zaimot dievu?

— «Un Pilāts uz viņu sacīja: kas ir patiesība?»

— Citāti neko nepierāda.

— Labāk runāt svētos vārdus nekā gvelzt blēņas par gliemjiem un mērkaķiem.

— Tu neko neesi sapratis,— sacīja Deons, gribēdams apnikušo sarunu izbeigt.

— Varbūt es patiešām tevi nesaprotu. Tomēr vienu es saprotu. Mums ir vajadzīgs viņa vārds. Mēs esam šai pasaulē nomaldījušies bērni, un mūsu īsais prātiņš saceļas pret dieva gribu, vai arī mēs viņu nododam ar saviem nekrietnajiem darbiem. Tikai dieva vārds spēj mūs noturēt uz viņa izredzētās takas. Tu būsi zinātnieks, nevis fermeris. Būts mantos fermu, jo ir vecākais dēls. Bet dieva acīs jūs būsiet līdzvērtīgi, ja vien piepildīsiet viņa gribu.

Pūlēm vēl kaut ko pierādīt nebūtu nekādas nozīmes. No zinātnes viedokļa tēva sacītais bija tukši vārdi. Bezjēdzīgs liekulīgu frāžu savirknējums, ko ikviens, kurš spēj kaut cik loģiski domāt, vienā mirklī sagrautu lupatu lēveros.

Taču tēvs nekad nav bijis pārliecināms. Ja kaut ko ieņem galvā, neviens viņu nespēj izkustināt, kaut vai vilktu ar vēršu aizjūgu. Šī stūrgalvība bija pārmantota īpašība, iedzimts trūkums, ar ko viņi visi tieši slimīgi lepojās. Par to pašu ūdenssūkni tika stāstīta leģenda. Pirms četrdesmit viena gada to bija ierīkojis Deona vectēvs. Ieradies rīkstnieks, apstaigājis izraudzīto vietu un paziņojis, ka ūdens tur nav. Bet vectēvs bijis pārliecināts, ka ūdens ir. «Urb!» viņš pavēlējis. Urbis iegriezies gruntī līdz astoņdesmit pēdu dziļumam — visā apkārtnē neviens dziļāk nav urbis —, tomēr ūdens nav parādījies. Meistars gribējis izbeigt neauglīgo laika šķērdēšanu, bet vectēvs van der Rīts sacījis: «Urb dziļāk!» Izurbušies cauri vēl četrdesmit pēdām, bet no ūdens ne miņas, vienvienīgs granīts un grants. Nu meistars sadumpojies un atteicies paklausīt, bet vectēvs sakrustojis rokas uz krūtīm, nostājies pie mašīnas un sacījis: «Es maksāju, urb dziļāk!»

Simt piecdesmit piecu pēdu dziļumā uziets tāds ūdens slānis, ka pārbaudes sūknis veselu nedēļu nav spējis to izsūknēt.

Kāds piebikstīja Deonam pie muguras. Satrūcies viņš atskatījās. Robijs, gudrais, nopietnais Robijs, kurš mūžīgi slēpās aiz joku un asprātību aizsega. Robijs uzsmaidīja Deonam.

— Nomierinies, vecīt! Nekas nevar notikt.

— Ir jau noticis,— atbildēja Deons un pasmējās kā par labu joku.

Iesmējās arī Robijs.

— Eju lejā uz kafetēriju. Nāksi līdzi?

— Jā. Protams.

Abi devās lejup pa stāvajām kāpnēm. Robijs tērgāja tukšības par meitenēm un iedzeršanu. Deons atbildēja uz labu laimi. Viņš joprojām domāja par tēvu.

Tāds nu viņš ir. Kaimiņi viņus dēvē par cietpauraina-jiem van der Rītiem, un tēvs ar to lepojas. Taisnība vai nu ir, vai arī tās nav. Tēvs vienmēr zina, kas ir vai nav taisnība. Un, ja viņš ko uzdomā, tad no savas taisnības neatkāpjas.

Vai tēvs spēs piedot, ka viņa dēls, van der Rīts no Vamaherskrāla, ir gulējis ar meiteni, padarījis to grūtu, ne mirkli nedomādams par apprecēšanos? Vai tēvs spēs saprast, ka kaut kas tāds vispār var notikt?

Nemūžam, nodomāja Deons. Arī pēc miljona gadu ne. Pat pēc sešsimt miljoniem gadu nespētu (un Deons gandrīz vai lepojās, ka arī šādā reizē viņam vēl prātā joki).

Pilnīgi samierinājies ar domu, ka tā nu tas dzīvē notiek un neviens tur neko nevar grozīt, viņš devās līdzi Robijam un pa platajām, abpusveramajām durvīm iegāja studentu kafetērijā.

Apstājušies pie sliekšņa, viņi pārlaida ašu skatienu galdiņu rindām. Krāsainie studenti sēdēja parastajā vietā pie durvīm. Divi bija nolīkuši pār šaha dēli, pārējie klusēdami vēroja spēli. Tālākajā stūrī viens pats sēdēja Filips Deividss. Priekšā bija atslieta grāmata, un viņš ēzdams to lasīja. Kad viņi devās pie letes, Filips pat nepacēla skatienu.

Atpakaļ abi nāca, nesdami šķīvjus (kārijs ar rīsiem; šefpavārs malajietis bija iemanījies diendienā gatavot kāriju ar rīsiem), un Robijs jau grasījās paiet Filipam garām, lai dotos pie galdiņa sienmalē. Deons viņu apturēja.

— Paliksim te,— viņš sacīja un atbīdīja krēslu no Filipa galdiņa.

Filips un Robijs pārsteigti palūkojās Deonā. Šeit visas rases gan bija līdztiesīgas, taču sēdēt pie viena galdiņa ar krāsainajiem reti kādam ienāca prātā. Deons atcerējās savu sašutumu, kad priekš sešiem gadiem (tagad šis laiks šķita vesela mūžība: vai tiešām viņš bijis tas astoņpadsmit gadus vecais jauneklis — gluži vēl bērns —, kas taisnā ceļā no saviem Karū kalniem ieradās universitātē?), pirmo reizi ienācis kafetērijā, ieraudzīja tumšādainos vienā telpā ar baltajiem. īpaši viņu kaitināja krāsainie, kas sēdēja kopā ar baltajām meitenēm. Dažas pat it kā tīšām uzsvēra draudzību ar krāsainajiem. Teorētiski Deons, protams, uz to bija sagatavojies, jo pats izraudzījās tieši šo universitāti. Tomēr teorija ir viens, prakse — pavisam kas cits. Saspīlējuma un aizvainojuma izjūta joprojām bija saglabājusies, laime, ka to zina vienīgi viņš pats.

Deons lāgā nesaprata, kas viņu dīdījis apsēsties pie Filipa galdiņa. Varbūt viņu pamudinājis tas, kas iepriekš bija noticis auditorijā. Bet varbūt arī ne. Lai kā tas būtu, viņš nesvārstīdamies apsēdās blakus Filipam, un, mirkli vilcinājies, viņa paraugam sekoja Robijs.

Filips ēda sviestmaizes, ņemdams tās ārā no ietinamā papīra turzas. Viņš sarausa plaukstā drupatas un, acis no Deona nenolaizdams, novāca no galda grāmatu, lai atbrīvotu vietu šķīvjiem. Deons palūkojās uz grāmatas vāku.

— Kā sokas?—viņš jautāja, pamādams ar galvu uz ļ grāmatu.

— Labi,— atbildēja Filips. Lēni un apdomīgi viņš nodzēra malku tējas no biezās porcelāna krūzes ar universitātes emblēmu. Beidzot viņš apvaicājās:

— Un kā tev?

— Var iztikt. Raujos ar kardioloģiju.

— Ak tā!

Rāmais izvairīgums Deonu kaitināja, un, nespēdams slēpt dzēlīgumu, viņš sacīja:

— Tev jau, protams, nekas nesagādā galvassāpes?

Filips neatbildēja. Viņš grozīja rokās turzu ar sviestmaizēm — biezām pašceptas maizes rikām. Nezin ar ko tās apliktas, pēc smaržas šķita, ka ar zivīm. Droši vien jūras līdaka. Krāsainajiem garšo jūras līdakas.

Robijs ieinteresēts vēroja abus, it kā nojauzdams, ka te kaut kas nav īsti saprotams. Tad naski ķērās pie ēšanas.

Lai izlīdzinātu iepriekšējo nesmalkjūtību, bet, iespējams, arī tāpēc, ka sviestmaizes atsauca atmiņā senos laikus, Deons pavaicāja:

— Kā klājas tavai mātei?

— Labi, gluži labi,— atteica Filips.— Pavisam labi.

Balss likās tik saspīlēta, ka Deons nolēma sarunu

turpināt:

— Kur jūs tagad dzīvojat?

— Turpat. Tai pašā mājā. Sestajā rajonā.

— Un kur māte strādā? Turpat zivju konservu fabrikā?

Filips pamāja. Viņš atkal nodzēra malku tējas, un tase aizsedza viņa seju.

— Tava māte nudien ir apbrīnojama. Kaut vai tāpēc, ka spējusi tevi izvadīt cauri universitātei.— Deons apjēdza, ka viņa jūsmīgie vārdi var izklausīties liekuļoti, taču viņš tos bija teicis no tīras sirds.— Cik tādā fabrikā var nopelnīt! Tā ka tas tiešām nav bijis viegli.

Filips klusēdams skatījās uz savām sviestmaizēm. Ne kumosa viņš nebija nokodis kopš tā brīža, kad tie abi piesēdās blakus. Rokas rāmi gulēja uz galda līdzās papīra turzai.

— Ziņu, ka tev piešķirta stipendija un tā tālāk, — Deons neveikli turpināja cerībā, ka nav izteicis neko pārāk aplamu.— Un tomēr viņa ir nesusi lielu upuri.

Filips joprojām neteica ne vārda, un, tā kā klusēšana Ieilga, Deonam sāka likties, ka Filips viņu ir pārpratis un saklausījis aizvainojumu tur, kur no tā nav bijis ne

vests.

Beidzot Filips piekrizdams klusu ierunājās:

Viegli nebija vis.

— Nūja,— Deons priecīgs atsaucās, juzdams kā slogu noveļamies no kamiešiem.— Tieši to es gribēju sacīt.

Filips paraudzījās Deonā, tad pameta pār plecu skatienu uz šaha spēlētājiem.

— Tavs tēvs man ir daudz palīdzējis,— viņš it kā nejauši piebilda.

Deonam aiz pārsteiguma iepletās acis — un viņš pat paslējās no krēsla.

— Ko tu teici?

Filips pētījoši pacēla skatienu:

— Vai tu to nezināji?

— Mans tēvs? Tu esi pārliecināts?

Filips pamāja.

— Viņš mums palīdzēja. Bez viņa palīdzības pirmos divus gadus es nebūtu izvilcis.

— Velns parāvis!

— Tu nekā nezināji?

— Itin nekā. Līdz pat šim brīdim.

Piebāzis pilnu muti, Deons košļāja dzeltenīgi brūno gaļas un rīsu maisījumu, nopriecādamies, ka radies iegansts klusēšanai. Tēvs palīdzējis Filipam un nekad nav bildis ne vārda. Kas tur arī būtu bijis, ko runāt, jo van der Rīts nepieder pie tiem, kas plātās ar savu labdarību! Tomēr brīnums, ka devis naudu krāsainā izglītošanai toreiz, pirms sešiem gadiem, 1948. gadā, kad rasu kaislības bija īpaši sakaitētas un tēvs pats bija savuties pielicis roku, lai tās vēl vairāk uzkurinātu. (Tai gadā tēvu gribēja izvirzīt par kandidātu vēlēšanās, bet viņš uzskatīja par labāku palikt savā iepriekšējā amatā — par partijas vietējās nodaļas priekšsēdētāju —, lai pats būtu pie varas un pats varētu izvirzīt kandidātus.) Negaidītā vēsts atklāja, ka tēvs spēj arī atkāpties no saviem principiem. Nē. Ja tā ciešāk piedomā, nekāda atkāpšanās tā vis nav, drīzāk otrādi. Tēvs bija pārliecināts, ka žēlsirdība pirmām kārtām jāparāda paša mājās, un Filips bija zēns no Vamaherskrāla, kaut arī tikai krāsainais. Tātad tēvs uzņēmies feodāļa pienākumu.

Tomēr šī vēsts bija gan pārsteidzoša, gan patīkama.

— Velns parāvis!— vēlreiz noteica Deons.

Filips viņa balsī, iespējams, bija uztvēris pašapmierinātības pieskaņu, jo, lai gan ierunājās klusi kā vienmēr, mierīgi teiktie vārdi likās īpaši uzsvērti.

— Mēs par šo palīdzību bijām ļoti pateicīgi.

— Nu, varbūt viņš uzskatīja par savu pienākumu .. .— Deons apjucis iesāka. Ironiskā pieskaņa Filipa balsī viņu bija aizskārusi. Gudrs un slīpēts tu gan esi, tikai neaizmirsti, ka vienīgi van der Rīta nauda ļāvusi tev atrasties šeit, mīļo draudziņ, viņš nodomāja. Un tūdaļ pat nokaunējās par šādu domu.

— Paķer mani kādreiz līdzi, gribu apciemot tavu māti,— viņš sacīja, cenzdamies balsī iedvest siltumu.

Filips pasmaidīja.

— Labi. Gan jau kādreiz.

Nospriedis, ka bez diplomātijas te neiztiks, sarunā iejaucās Robijs.

— Paklau — vai kādam no jums nemētājas liekas lekcijas asinsslimībās? — viņš jautāja.— Savējās es aizdevu Deivam Fauleram, bet šis dulburis ņēmis un izsējis tās vējā.

— Vari dabūt manējās,— sacīja Filips.

— Vai manējās,— aši piebilda Deons.— Ar hematoloģiju esmu ticis galā.

Mirkli šķita, ka tieksme izrādīties augstsirdīgiem var kļūt par jaunu iemeslu sasprindzinājumam, tāpēc Robijs pielika punktu, pateikdamies Filipam un pieņemdams viņa piedāvājumu.

— Man pēkšņi ienāca prātā,— ierunājās Deons,

— par ko vecais Snaimens šodien lekcijā runāja?

Abi pārsteigti palūkojās viņā.

— Es tā pa īstam neklausījos,— Deons taisnojās.

— Domāju pavisam ko citu.

— Jūs pārmēru paļaujaties uz saviem spēkiem šai spēlē, manu zēn,— Robijs noņurdēja, diezgan veikli atdarinādams kāda viņu profesora asistenta — mūžam sadrūmuša skota — uzmācīgo burkšķēšanu. Pasmaidījis viņš atbildēja Deonam:— Nekas īpašs nebija. Visvisādas bezjēdzības par bērnu ķirurģiju.— Balss kļuva skarbāka, aizrautīgāka.— Bet rentgena uzņēmums gan bija varens, ko? Nu, tās meitenes.

— Kas tur bija ar to bērnu?— iejautājās Filips.

Deons un Robijs, juzdamies neveikli, novērsa skatienu.

— Baigais idiotisms, — beidzot noteica Deons. — Nesaprotu, kāpēc jūs ņemat šīs stulbības galvā. Kas tam bērnam notiktu, ja jūs būtu palikuši auditorijā?

Filips pavisam mierīgi palūkojās niknumā zibošajās Deona acīs.

— Ir tādi nerakstīti likumi. Nedomāju, ka starp mums atrastos kāds, kas gribētu kļūt par mocekli, pārkāpdams šos likumus.

— Jūs nekurnēdami pakļaujaties aparteidam, un tas arī viss.

— Ko mēs varam darīt! Tikai ar tādu noteikumu mūs te uzņem. Mums nav tiesību izmeklēt baltos pacientus.

Iestājās ilgs, saspringts klusums. Tad Filips paraustīja plecus.

— Par kādu rentgena uzņēmumu jūs runājat?

Robijs nopriecājās, ka radusies izdevība mainīt sarunas tematu.

— Pastāsti!— Robijs sacīja, iegrūzdams Deonam sānos kaulaino elkoni.— Tu taču to izpētīji.— Viņš pasmīnēja.— Nemūžam neaizmirsīšu Deona ģīmi, kad viņš aplūkoja uzņēmumu.— Robijs paglūnēja kā vampīrs, tad sašķobīja seju šausmās, attēlodams Deona reakciju. Viņš iesmējās tik skaļi, ka kasiere pagriezās un sarauktu pieri paraudzījās viņos.— Plāj vaļā! Pastāsti, kas tur bija!

— Izskatījās pēc olnīcas cistas ar zobiem iekšpusē,— īsi noteica Deons.

— Zobi!— Robijs atdarināja drausmās pārvērsto Deona balsi.— Izskatās pēc zobiem!— viņš aizvien vēl nespēja rimties.

— Kāds terapijas spīdeklis esot apgalvojis, ka meitene norijusi zobus un tie perforējuši zarnas. Laimīgā kārtā bērns atvests šurp un ginekologi noteikuši pareizo diagnozi,— sacīja Deons.

Filips pamāja.

— Olnīcas cista — teratoma. Daļa no dvīņa, kas dzemdē nav attīstījies.

— Prasi šitam zēnam, ko gribi,— viņam viss ir skaidrs.— Robijs izbrīnā nogrozīja galvu.— Turpiniet, profesor! Pastāstiet, ko vēl esat iekalis ķirurģijas eksāmenam.

Filips pasmaidīja un, kā vienmēr retajās reizēs, kad viņa seja atplauka smaidā, likās daudz jaunāks, gluži kā puisēns fermā, tāds, kādu viņu atcerējās Deons.

— Kaut es zinātu vairāk! — Viņš izdzēra tēju un atstūma tasi. Sviestmaizes bija palikušas neapēstas. Domās nogrimis, viņš ņēmās drupināt vienu no tām. — Nepavisam neesmu pārliecināts, ka tā ir pareizā atbilde.

— Tas ir — kā? — ievaicājās Deons.

— Nu, teorētiski ir pieļaujams, ka šis audzējs izveidojies no šūnas, kam būtu vajadzējis attīstīties par vienu no dvīņiem.

— Bet tā taču stāv rakstīts grāmatās,— sarunā iejaucās Robijs.

— Un ja nu grāmatu autori ir kļūdījušies?

Robijs pacēla uzaci un paraudzījās Filipā.

— Tu noņemies ar šādiem jautājumiem, kad līdz eksāmenam palikuši vairs tikai nepilni trīs mēneši? — Robijs veikli pievilka krēslu tuvāk galdiņam un iesēdās ērtāk.— Līdz novembrim atbildi tā, kā rakstīts grāmatās!

Filipa mutes kaktiņi iecirtīgi noraustījās, taču viņš neatbildēja.

Brīdi Deons un Robijs ēda klusēdami. Deonam ēdiens šķita bezgaršīgs — pa muti valstāma lipīga masa. Uzšļakstījis no pudeles mazliet tomātu mērces, viņš to sajauca ar rīsiem, izvandīja pa visu šķīvi un pagaršoja vēl pāris karošu. Tikpat baigi pliekans.

— Ja tā labi padomā, šī operācija taču būs kaut kas līdzīgs abortam, vai ne?

Robijs un Filips pārsteigti pablenza viņā.

— Nu, man liekas, ja audzējs ir daļa no dvīņa, tad tā izņemšana ir gluži tas pats, kas aborts.

— Velns, vai tu negrāb par augstu, Deon?— nepārtraukdams ēšanu, teica Robijs.

Turpretim Filips likās ieinteresējies.

— Sava jēga tur ir. Taču diezin vai tavai domai ir īsts pamats. Cista nav tas pats, kas embrijs. To nevar dzemdēt, un tā nespēj eksistēt patstāvīgi.

— Laikam gan tev ir taisnība,— sacīja Deons.

Viņš atstūma šķīvi. Pietiek. Šādu barību vēders

šodien vairs neņem pretī. Viņš paskatījās uz Filipu, ielūkojās tā atplaukušajā sejā, kurā tikai kāds skarbāks vaibsts liecināja par jauktām asinīm.

Viņš ir krāsainais, Deons domāja. Tieši tāpēc laikam es neapzināti apsēdos pie šā galdiņa.

Krāsainajiem šai ziņā ir liela pieredze. Dievs vien zina, cik bieži tas viņiem atgadās. Varbūt Filips pazīst kādu, pie kura es varētu griezties un kurš spētu palīdzēt.

— Tā kā esam sākuši runāt par abortu,— Deons pūlējās runāt nevērīgi,— grūti iedomāties, kā es rīkotos, ja pie manis pēc palīdzības grieztos neprecējusies sieviete.

— Ja viņas dzīvība vai veselība ir apdraudēta, tad palīdzība jāsniedz,— tūlīt atsaucās Filips.— Citos gadījumos, protams, ne.

— Zināms. Tā ir rakstīts grāmatās. Bet tu pats ieminējies, ka grāmatas autors arī var kļūdīties. Pēc tavām domām, nav citu gadījumu, kad aborts būtu pieļaujams?

— Piemēram?

— Kaut vai sociālie apstākļi. Sievietes veselības stāvoklis taču nav vienīgais vērā ņemamais faktors. Jāpatur prātā risks, kas saistīts ar viņas vietu sabiedrībā.

— Tādā gadījumā jāizmanto dzimstības regulēšanas līdzekļi.

— Vai tad aborts nepieder pie šādiem līdzekļiem?

— Uz šo jautājumu jau esmu atbildējis. Embrijs spēj eksistēt patstāvīgi, tātad tam ir tiesības nākt pasaulē.

— Ārkārtīgi formāls arguments. Vai nedzimušā bērna tiesības uz cik necik jēdzīgu eksistenci nav jāņem vērā? Pat ja viņam netiek garantēta mīlestība, ja viss, ko viņam var piesolīt, ir nožēlojama dzīvības vilkšana, vai arī tad viņam jāgarantē nākšana pasaulē?

— Nav mūsu pienākums par to spriest. Mūsu pienākums ir saglabāt dzīvību.

— Ak, cik šķīsti un paštaisnīgi tu spried! — izsmējīgi noteica Deons.

Robijs pēkšņi izslējās un, negribīgi iesmiedamies, metās starpā.

— Nu, vai zināt! Rimstieties!— viņš brīdinoši sacīja un bažīgi palūkojās uz krāsainajiem studentiem, kas vēroja šaha spēli.

Deons tikai ar varēm piespieda sevi savaldīties.

— Piedod! Šāda attieksme mani kaitina. Tieši tāpat domā mans tēvs. Viss ir dieva rokā, un, ko vēlējis dievs, cilvēkam jāpieņem no laba prāta.

— Tam nav nekāda sakara ar reliģiju, Deon, — teica Filips. Rokas, viņam liekot sviestmaizes turzā, tikko manāmi trīcēja. — Tāda ir mana pārliecība. Kāda jēga izmācīties par ārstiem, ja pēdīgi kļūst par bendēm!

— Tu tīšām sagrozi manus vārdus. Es apgalvoju vienīgi to, ka sabiedrībai ir tiesības lemt. Pat katram indivīdam ir tiesības izlemt, vai viņam ir vērts sevi apgrūtināt vēl ar vienu dzīvību.

— Nepavisam neesmu sagrozījis tavus vārdus. Tavs ieteikums taču nozīmē, ka sievietei jādod tiesības bērna dzīvību apmainīt pret sabiedrības cieņu. Varbūt pat pret ceļojumu pāri okeānam. Vai pret jaunu automobili.

Deons novērsās. Kas tev nekait!— viņš nodomāja, pietvīcis sarkans aiz dusmām un kauna.

— Viegli ir spriedelēt, kad pašam nav iznācis ar to saskarties. Bet ja nu šī sieviete būs tava paciente? Tu pret viņu nejutīsi nekādu pienākumu?

— Manuprāt, zēni, laiks izbeigt šīs runas,— sacīja Robijs. Acis aiz briļļu stikliem bija kļuvušas pavisam nopietnas.

— Es tikai izsaku savu pārliecību, Robij,— neatlaidās Filips.— Vērtību apjēga mums ir sašķobījusies. Lietas mēs vērtējam augstāk nekā cilvēkus. Aborts ir tikai viens no simptomiem, kas uz to norāda. Kas, pēc jūsu domām, notiktu, ja kāds sadomātu ar nazi graizīt Monu Lizu? Šādu cilvēku nogalinātu. Taču visi vienaldzīgi stāv klusu, kad ar abortu tiek iznīcināta tāda pati vērtība.

— Pagaidi, pagaidi! — iekaisis iesaucās Deons. — Mona Liza ir viena vienīgā, bet cilvēku, ja būsim atklāti, uz šās pasaules ir atliku likām.

Filips pasmaidīja tā, it kā tīšām būtu izlicis lamatas — un upuris nu iekšā gan.

— Iznīcinātais embrijs savā ziņā arī ir viens vienīgais. Iespējams, ka no tā būtu iznācis vēl lielāks ģēnijs nekā Leonardo.

Filipa smaids atkal aizkaitināja Deonu, un viņš iesaucās:

— Vai arī krāsainais graustu iemītnieks, nelaimīgais, kas nodzēries beidz dzīvi aiz restēm!

Vēl lāgā līdz galam neticis, Deons šos vārdus jau nožēloja. Dusmu sabangotās asinis strauji pulsēja deniņos. Tomēr aizvainot Filipu viņš nebija gribējis. Robijs blenza pie kafetērijas sienas piekārtajās karikatūrās, ko nezin kādos laikos zīmējuši Medicīnas fakultātes studenti. Viņš izlikās neko nedzirdējis, neko nemanījis, it kā viņam gar šīm runām nebūtu nekādas daļas.

Atvainojies, Deons centās sevi piespiest. Iestāsti, ka tas tev pasprucis bez jebkāda ļauna nodoma. Taču vārdi nepakļāvās gribai. Filips — nesakarīgi šaudījās domas. Kiveperlat. Zēni pie dambja uzbēruma. Tūliņ viņš to pateiks.

Kad atvainošanās vārdi beidzot uzradās mēles galā, Filips piecēlās, īpaši nesteigdamies, ik kustībā pauzdams uzsvērtu pašcieņu. Krēsla kājas griezīgi nošņirkstēja pret grīdu.

— Lūdzu mani atvainot,— viņš sacīja ļoti salti un pieklājīgi.

Paņēmis grāmatu un turzu ar sviestmaizēm, viņš viegli palocījās Robijam un aizgāja, uz Deona pusi pat nepaskatījies.

Deonu atkal sagrāba niknums, un nožēla izgaisa kā nebijusi. Kaut tevi .. . Pretīgais krāsainais mūdzis! Ja nebūtu van der Rītu, tu šeit savu kāju nebūtu spēris!

— Tu nu tam nabagam trāpīji drusciņ par smagu,— sacīja Robijs.

— Ko tas nozīmē?

Palūkojies Deonam acīs, Robijs tūdaļ novērsa skatienu.

— Galu galā nav mana darīšana, — viņš apmulsis noteica.

— Ja gribi zināt, es nepavisam neklupu viņam virsū tāpēc, ka viņš ir krāsainais,— strupi attrauca Deons. — Nevaru ciest cilvēkus, kas pastāvīgi izliekas cēli un taisnīgi.

— Labi jau, labi.— Robijs atkal nopētīja Deonu, un šķita, ka viņa acis redz tam cauri.— Šodien tev, liekas, viss pārāk viegli ķeras pie dūšas. Kaut kas lēcies?

— Nē, es tikai .. . nu, redzi, šitā kalšana nudien var samaitāt nervus.

— Gadās. Varbūt iedot drošu un uzticamu tālruņa numuru? Kā tu domā?

— Par ko tu runā?

Robijs iesmējās.

— Neizliecies nu! Tu tiešām cerēji kādu apmuļķot ar šo gvelšanu par nelaimīgām topošajām māmiņām?— Robijs tēlotā noslēpumainībā noliecās pār galdiņu. — Man ir kāds draugs, un šim draugam atkal ir draugs. Gribi, iedošu tālruņa numuru?

— Nezinu,— Deons norūca. Vēlēšanās uzticēt kādam savas raizes viņā cīnījās ar lepnības garu un tieksmi tikt galā paša spēkiem.— Ja vajadzēs, paprasīšu.

Robijs viņu apveltīja ar šķelmīgu, viszinošu skatienu.

Trešā noda\a

Klusa ieliņa, visgarām koki, glīti apcirpti dzīvžogi un aiz tiem rūpīgi kopti dārziņi. Bija jau tumšs, un tikai reta laterna meta atspīdumu uz kokiem un dzīvžogiem, taču Deons it skaidri iztēlojās, kā šeit izskatās dienas gaismā. Bērnu te droši vien ir maz, nav dzirdamas viņu balsis, jo šis nav nekāds jaunais priekšpilsētas rajons. Te apmetas cilvēki pēc aiziešanas pensijā, te vecuma vientulībā savrupību rod vidusšķira, kas aizvadījusi vidusšķiras dzīvi,— banku kasieri, kuriem nav laimējies kļūt par pārvaldniekiem, ierēdņi, sīki uzņēmēji, kam savā mūžā nav izdevies nodibināt lielas kompānijas. Te mitinās cilvēki, kuri diendienā rāmi un klusi braukuši uz darbu tramvajā, katrs savā ierastajā kaktiņā lasīdami rīta avīzi,— gadu no gada bez jebkādām pārmaiņām. Līdz beidzot ne saukts, ne aicināts pienāk svinīgais brīdis — zelta pulkstenis vai aploksne ar bankas čeku, mākslota pacilātība, svinīga runa un satraukumā izstostīti atbildes vārdi, pāris glāzīšu ar bijušajiem kolēģiem. Un cauri — tu, cilvēks, esi uz ielas, pakļauts visiem vējiem. Iztikas līdzekļus tev neviens, bez šaubām, neatņem. Toties atņem dzīvi, jo tev vairs nav vietas ierastajā darba rosībā, kur šī dzīve nemainīgi rit uz priekšu. Tomēr jaunajā, gan seklākajā, dzīves plūdumā nenāk par ļaunu mācīties taupību. Lētāks taču nekas nekļūst. Cenas, ka briesmas, ar katru dienu aug aūgūmā. Un māja tapusi pārāk liela diviem vien, kad bērni pieauguši un audzina paši savus bērnus, turklāt pārcēlušies nezin kādos tālumos, tā ka Keiptaunā var iebraukt labi ja uz kādu nedēļu gadā. Tāpēc ir prātīgāk māju pārdot tūlīt, pat ar nelielu peļņu, un nopirkt mazāku namiņu netālu klusā priekšpilsētā, jaukā priekšpilsētā.

Pārlieku jauka priekšpilsēta, nodomāja Deons. Viņš iztēlojās vecas dāmas, kas sapulcējas uz pēcpusdienas tēju ar gardām kūkām, vecus, cienīgus kungus, kuri dodas spēlēt ķegļus, varen tuklas un varen bravūrīgas krāsainās kalpones, kas divreiz nedēļā nāk uzkopt māju. Tā vien vedas domāt, ka šie cilvēki laiku aizvada visai patīkamās nodarbībās: audzē dižciltīgas rozes, ada visvisādus niekus labdarības mērķiem vai kolekcionē britu koloniju un domīniju pastmarkas.

Ieraudzītais neatbilda Deona priekšstatiem. Viņš bija iedomājies ieliņu graustu rajonā, kur spiegdami draiskojas nopuņķojušies bērneļi, kur pelēkās sienas izraibinātas ar neķītrībām. No otras ielas puses katrā garāmgājējā aizdomīgi glūn šaubīgi tipi, bikšu kabatā taustīdamies pēc naža. Ik uz soļa acis atduras tumšās pavārtēs, dēļiem aiznaglotos logos, nāsīs sitas pretīgas smakas, ausis biedē zaglīgi soļi.

Tomēr kļūdījies viņš nebija: Gardēniju iela (ieliņām šai priekšpilsētā doti puķu vārdi), turklāt par šo nosaukumu ieliņas sākumā viņš bija pārliecinājies vēl un vēlreiz.

Deons iznāca no vecā ozola mestās ēnas, kur bija nostāvējis vai desmit minūtes, nespēdams pārvarēt paniskās bailes (gluži tāpat kā tajā dienā, pašu pirmo reizi, kad izmisīgi cerēja ieraudzīt aptiekā aiz letes vīrieti, kam viņš aizsmakušā čukstā palūgs paciņu prezervatīvu), un apņēmīgiem soļiem šķērsoja ielu. Piecpadsmitajam numuram bija tāds pats rūpīgi kopts dzīvžogs kā citiem dārziem, pašu māju skatienam aizsedza kupli krūmi, kuriem pa vidu līkumu lokumiem aizvijās ar akmens plātnēm izlikts celiņš. Jau pastiepis roku, lai atvērtu baltos vārtiņus, Deons pārbaudīdams vēlreiz noskatīja numuru (glītus misiņa ciparus uz baltas koka plāksnītes) un palūkojās uz māju. Caur krūmiem vienā logā bija redzama gaisma. . >

Vārtiņi neiečīkstēdamies atvērās, un ik paša solis Deonam atbalsojās ausīs, it kā pa celiņu viņam priekšā ietu vēl kāds.

Plaša, senlaicīga veranda ar resniem balsta stabiem. Deons piesardzīgi spēra soļus uz rūpīgi nospodrinātajiem pakāpieniem un pa slidenajām flīzēm aizgāja līdz durvīm. Pie tām podos auga papardes. Blakus delfīna veidolā darinātajam misiņa klauvēklim bija elektriskā zvana poga.

Deonam viss joprojām šķita nereāls. Viņš ir kaut ko sajaucis: šī nevar būt īstā vieta, un arī laiks liekas pārāk vēls.

Tomēr viņš pogu nospieda un izdzirdēja zvanu noskanam mājas dziļumā.

Viņš gaidīja. Durvīm abās pusēs bija šauri krāsaina stikla paneļi neparastā formā. Stikls tumši mirguļoja ielas spuldzes atspīdumā, un Deons nevarēja saskatīt tā rakstu.

Viņš gaidīja, tomēr neviens joprojām nerādījās. Jau uz ielas ieraudzītā gaisma dega tai pašā logā aiz mājas stūra.

Deons spieda pogu vēl un vēlreiz un dzirdēja zvana neatlaidīgās skaņas. Tas nedūca klusu kā parasts durvju zvans, šķita — kāds aši šķindina gongu.

Beidzot Deons aiz durvīm izdzirdēja šļūcošus soļus. Iedegās gaisma, un krāsainajā durvju stiklā viņš ieraudzīja attēlotus divus kuģus, divus kliperus ar izplestām dzeltenām burām košzilā jūrā.

— Kas tur ir?

Sievietes balss. Vecas sievietes balss, aizdomīga, šļupstoša, it kā runātāja būtu aizmirsusi ielikt mutē liekos zobus.

Deons bija labi iegaumējis idiotisko paroli.

— Es esmu Pītera draugs,— viņš sacīja. Rīkle bija izkaltusi, balss aizlūza, un pēdējais vārds izspruka kā gārdziens. Deons steigšus nokrekšķinājās.— Pītera draugs,— viņš atkārtoja, varbūt tā tur nav lāgā sadzirdējusi.

Nogaidošs klusums.

— Nepazīstu nevienu Pīteru,— beidzot noskanēja atbilde. Balss bija kļuvusi noteiktāka. Laikam taču ielikusi protēzi.

— Mani sūta Pīters,— Deons neatlaidās.— Lika vaicāt pēc Džoanas.

Atkal klusums.

— Nevienu Pīteru nepazīstu. Un arī Džoanu ne. Ejiet projām!

Ļoti noteikti un pavēloši. Tomēr Deons šai balsī saklausīja vēl kaut ko. Bailes. Vecas sievietes bailes no iespējama uzbrukuma. Vai varbūt vēl kas cits?

— Nāku, goda vārds, bez ļauna nolūka,— Deons sacīja. — Man iedeva tālruņa numuru, es piezvanīju, un kāds vīrietis pateica šo adresi, lika sacīt, ka esmu Pītera draugs, un vaicāt pēc Džoanas.

— Tālrunis. Pīters. Džoana,— pikti atkārtoja vecā sieviete.— Nesaprotu, par ko jūs runājat.

Taču balss vairs nelikās tik pārliecināta, un Deons nosprieda, ka ir vērts turpināt.

— Tik tiešām man nav ļauna nolūka. Nenāku ne no policijas, ne no citas tamlīdzīgas iestādes.

— Kāds tam sakars ar policiju?— viņa skarbi iesaucās.

— Atvainojiet! — pazemīgi sacīja Deons.— Nepavisam nebiju tā domājis.— Viņš apklusa, prātā drudžaini pārlikdams, kā pielabināties.— Varbūt jūs, lūdzu, tomēr atvērsiet durvis? Es jums visu paskaidrošu.

— Nē.

Tas tika pateikts asi, pat it kā ar uzvaras apziņu.

Ko nu iesākt, viņu apmuļķojuši!

— Velns parāvis, kas vēl man darāms? Paroli taču es pateicu, vai ne? Ka esmu Pītera draugs un ka man jārunā ar Džoanu.

— Vīrieši man te nav vajadzīgi.— Sievietes balss pauda neslēptu nepatiku.— Vīrieši man te vispār nav vajadzīgi, jūs dzirdat, ko jums saka! Lasieties projām!

— Klausieties, esmu atnācis tikai apjautāties par ... par kaut ko. Kādai manai draudzenei jāzina, un es esmu atnācis apjautāties.

— Vīrieši man te nav vajadzīgi! — nikni atcirta sieviete.

— Goda vārds, es nedomāju nekur iejaukties.— Atklātība ir visprātīgākā politika, Deons nosprieda.— Es, redzat, esmu medicīnas students un ļoti labi visu saprotu. Gribu tikai pārliecināties, vai viss tiks darīts, kā nākas.

— Nesaprotu, par ko jūs runājat,— noskaldīja sieviete aiz durvīm ar misiņa delfīnu.

— Gribēju noskaidrot, vai viss, tā teikt, būs sterili un tā tālāk.— Apjucis viņš vēl piebilda:— Nu, ka viss būs kārtībā.

— Nesaprotu, par ko jūs runājat; būs labāk, ja staigāsiet tālāk. Vai arī,— un viņa turpināja vienā elpas vilcienā, — es izsaukšu policiju.

Pēkšņās bailēs Deonam iepletās acis. Ja nu šī nav īstā māja? Varbūt viņš kaut ko ir sajaucis? Pats kļūdījies, jo, iespējams, ir divas Gardēniju ielas un tā otra — meklētā — atrodas nomalē ar netīrām būdām un glūnīgiem tipiem — tieši tā, kā viņš paredzējis,— nevis te, kur šajā sakoptajā, spodrajā namiņā mīt veci cilvēki.

Jāvācas pie visiem velniem* ātrāk projām no šejienes, iekams šī vecā draņķe nav izsaukusi policiju.

— Atvainojiet! — viņš iesaucās.— Eju jau, eju. Atvainojiet par veltīgo traucējumu.

— Lasieties projām! — sacīja sieviete viņpus durvīm.

Balss klausulē bija tā pati, kas iepriekšējā reizē. Vīrietis runāja savādi, taču akcents tas nebija, Deons nodomāja. Vācieti vai francūzi tūdaļ var atšķirt, šim bija kāds sakars ar latīņu valodu. Itālietis gan ne. Izklausījās citādi.

— Jā,— sacīja vīrietis vada viņā galā.

— Klausieties, es jums vakar zvanīju,— Deons steidzīgi ierunājās.— Zināmā jautājumā.

Atbildi nesaņēmis, viņš iesaucās:

— Hallo! Hallo!

— Eš klausos,— skanēja mierīga atbilde.— Kas runā?

— Mani sauc Deons. Runāju ar jums vakar.

— Jā. Nu es jūs atceros.

— Nekas tur neiznāca. Aizgāju pēc jūsu dotās adreses un pateicu visu, ko likāt, bet mani pat nelaida iekšā.

Vīrietis vada otrā galā skarbi iesmējās — nicinošie smiekli liecināja, ka viņam jau iepriekš viss bijis skaidrs un neko labu viņš nav gaidījis.

— Jūs esat rīkojies muļķīgi, manu zēn.

— Kā tā?

— Es taču teicu, lai sūtāt meiteni. Pašam nevajadzēja iet.

—r Gribēju tikai .. .

r— Nav svarīgi, ko gribējāt jūs,— vīrietis viņu rupji pārtrauca.— Sacīju, lai iet meitene. Mums netīk, ka vīrieši jaucas tur, kur nav viņu darīšana, saprotat?

— Bet tā sieviete nemaz nevēra durvis vaļā.

— Un pareizi darīja,— atbildēja svešādā balss.— Nu viņa ir pārskaitusies un kļuvusi aizdomīga. Tā bija liela muļķība, ka gājāt jūs.

— Piedodiet! Gribēju tikai pārliecināties, vai viss tiks izdarīts pienācīgi. Lai būtu sterili.

Balss jau bija kļuvusi naidīga.

— Ko jūs tur saprotat?

— Es . . . redzat . . . esmu medicīnas students, tā sakot.

— Ak tā,— gari, kā apsvērdams teikto, novilka vīrietis.— Medicīnas students. Kāpēc neuzņematies pats?

— Es ... es nevaru.

Tas tur viņā galā noirgojās.

— Bikses trīc, ko?-^ Nevērīgais tonis pauda klaju nicinājumu.

— Tā nu gluži nav,— Deons pūlējās rast piemērotus vārdus.— Neesmu gluži pārliecināts, ka man tas būtu jādara.

— Skaidrs,— sacīja svešais. Tā jau vairs nebija nevērība. Drīzāk gan pilnīga vienaldzība pret visu, it kā viņam nebūtu ne silts, ne auksts par to, kurp traucas pasaule un kurp tā aizraus arī viņu pašu. Kaut ar šito vīru nemūžam neiznāktu sastapšanās, nodomāja Deons.

— Klausieties!— viņš sacīja.— Jums katrā ziņā jāpalīdz.

— Protams. Nevajadzēja iejaukties. Nu jau tas maksās drusciņ dārgāk.

— Neko nevar darīt.— Varbūt viņš piekrīt pārāk viegli, bet nu ir par vēlu.

— Labi.— Balss bija kļuvusi pavisam asa, noteikta, gandrīz vairs ne miņas no akcenta.— Vienīgais, kas jums darāms,— vēlreiz jāparunā ar savu draugu.

— Ar draugu?

— Jā, ar savu draugu.— Deons saklausīja naidīgumu, varbūt pat atkal aizdomas.— Ar to, kas jums uzticēja šo tālruņa numuru.

Nē, «uzticēja» svešzemnieks nemūžam nebūtu teicis. Vai šis cilvēks ir ārsts? Ak, nav taču nekādas nozīmes prātot!

— Saprotu,— atbildēja Deons.— To es izdarīšu.

— Labi. Arī es piezvanīšu un parūpēšos, lai viss ir kārtībā. Zvaniet man pēc mēneša!

— Pēc mēneša?— Deons nespēja noslēpt izbailes. — Zināt . . . Jau tagad ... ir gandrīz divi mēneši.

— Nevajadzēja iejaukties!— balss iedārdējās kā bungas.— Teicu, lai sūtāt meiteni.

— Skaidrs. Darīšu, kā teicāt. Bet vai nav iespējams mazliet pasteidzināt?

— Dariet, kā lieku, tad jau redzēsim. Piezvaniet ceturtdien! Sai pašā laikā.

Deons apzinājās, ka vairs nav nekādas nozīmes tielēties. Lai notiek kas notikdams.

— Labi,— viņš paklausīgi noteica.

Ass klikšķis Deonam pie auss — un svešais neatvadījies jau bija nolicis klausuli. Sarunas pēkšņā pārtrauk šana nepārprotami parādīja Deona vietu šai darījumā. Maksā ragā, bet mūziku pasūtīs citi.

Tas viņam ķērās pie goda, taču vai viņš pats to nebija gribējis? Lai tikai paliktu malā. Lai kāds cits izlemtu viņa vietā.

Kad Deons gāja ārā pa durvīm, šveicars viņam uzmeta īsu, vienaldzīgu skatienu. Students — kā visi studenti. Sai reizē Deons tikai nopriecājās, ka ne ar ko neizceļas, ka ir viens no bara.

Viņš pasoļoja garām milzīgajiem, mirdzošajiem konsultantu automobiļiem, kam bija ierādīta īpaša stāvvieta. Mauriņā, kuru apjoza zems aizžodziņš un pa kuru neviens nekad nestaigāja, cītīgi strādāja dārznieki. Te bija salikti soliņi, uz kuriem neviens nekad nesēdēja. Rūpīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, Deons izraudzījās solu. Izraudzījās un apsēdās.

«Kāpēc tad neuzņematies pats?» nicīgi bija vaicājis svešais ar savādo balsi.

Deons strauji pielēca kājās. Nav iespējams sēdēt, nav iespējams palikt mierā.

«Kāpēc tad neuzņematies pats?» balss izsmēja, vibrēdama neskaitāmās misiņa gonga atbalsīs, kā iepriekšējā vakarā bija šķindējis durvju zvans tai mājā.

«Kāpēc tu nevarētu darīt to pats, Deon?» viņam bija vaicājusi Triša.

Slimnīcas iebraucamo ceļu Deons šķērsoja, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi, un atjēdzās, kad ātrās palīdzības automašīna strauji metās sānis, lai neuzbrauktu viņam virsū. Deons uzlēca uz ietves, šofera nešpetno lamu pavadīts.

«Kāpēc tu nevarētu darīt to pats, Deon?» paļāvīgi bija vaicājusi Triša, lūkodamās viņā ka spējīgā, prasmīgā ārstā, kam pagaidām trūkst tikai diploma. Viņa uz dzīvi raudzījās plašāk un varbūt arī dziļāk nekā viņš. Taču kļuva bezpalīdzīga, sadūrusies ar šādu praktisku problēmu. Viņš ir lietpratīgs cilvēks, kas uz visu māk rast atbildi. Tomēr šoreiz viņš lūkoja izvairīties no atbildes, mēģināja izlikties vispār nesaprotam, ka viņam kāds jautājums uzdots.

«Kāpēc tu nevarētu darīt to pats, Deon?»

Rokas pret margām atspiedis, viņš stāvēja, neko neredzošām acīm vērdamies lejup, kur rosījās strādnieki un rībēja mašīnas. Tika paplašināts klīnikas kreisais spārns, un celtnieki bija aizšķērsojuši ceļu ar smilšu un grants kaudzēm. Jestri sasaucās mūrnieki, tad, gluži kā ložmetēju kārtas birdinādams, ik skaņu pārmāca pneimatiskais veseris. Dīvaini, ka aizvien kāds stūris klīnikai tiek nojaukts vai piebūvēts klāt, Deons izklaidīgi nodomāja. Tam droši vien ir milzīga jēga, ja tikai viņam pietiktu laika iedziļināties. Taču prāts bija apstulbis, un no vesera tarkšķiem viņam iesāpējās galva.

Nokāpis lejā, viņš bezmērķīgi klīda gar zālājiem koku ēnā. Pieslāpētais celtniecības troksnis te, paldies dievam, bija paciešams.

Patiesi, kāpēc viņš pats nevarētu to izdarīt?

Toreiz viņš uztraukumā bija sarunājis nezin ko par īstas pieredzes trūkumu. Teorētiski viss esot skaidrs, viņš bija dedzīgi apgalvojis, taču prakse ir pavisam kas cits. Gan izdosies atrast vairāk pieredzējušu cilvēku, uz ko var paļauties. Lai viņa nemaz neuztraucas. Tādos gadījumos drošāk ir uzticēties nu, teiksim, varbūt ne tieši speciālistam, bet tādam, kam vismaz ir krietna pieredze. Sie cilvēki taču nodarbojas ar to visu mūžu. Nekā briesmīga tur patiešām nav. Nudien, Triša, tici man! Pie šāda tāda aizdomīga kaktu daktera neviens, dabiski, negriezīsies. Tomēr daži no šā amata piekopējiem ir tikpat kā ārsti. Ņemsim kaut vai, piemēram, māsas. Viņām ir zināms viss par aseptiku, par to, kas darāms, ja gadās šis vai tas, un tā tālāk. Viņš visu nokārtos uz to labāko, ja vajadzēs, sarunās slimnīcu un tā tālāk, un pēc pāris dienām viņa būs atkal uz kājām. Nav pamata uztraukumam, nu, itin nekāda pamata. Nudien, Triša.

Zaļās kaķa acis nenovērsdama, Triša visu laiku bija rāmi un vienaldzīgi raudzījusies Deonā, kamēr viņš runāja — runāja neapstādamies.

Viņš apjuka, sapratis, ka izmisīgā vāvuļošana Trišu nepavisam nav pārliecinājusi, ka cauri šiem melu un viltus plūdiem viņa saskata sīko, mazo patiesības graudiņu —- viņam ir bail.

«Bikses trīc, ko?» bezjūtīgā izsmieklā bija jautājis svešais pa tālruni.

«Tev ir bail?» tikai ar acīm vien bija vaicājusi Triša.

Bail no riska, kas saistīts ar abortu? Vai arī bail pateikt: «Apprecēsimies, un velns ar pārējo!»? Taču jā jautā, vai Triša maz grib ar viņu precēties. Sī svešādā Triša, kuras acis bija redzējušas viņam cauri, spriedušas tiesu un sapratušas visu, neizrādīdamas ne aizvainojumu, ne arī žēlastību.

Bail, ka šī nelaikā noslēgtā un sasteigtā laulība (steigas iemesls kļūs pārlieku skaidri saskatāms jau pēc pāris mēnešiem!) var ietekmēt viņa karjeru? Bet kāpēc gan lai viņam nebūtu tiesību dzīves īstenībai acīs skatīties no tīri savtīga viedokļa? Vai viņš grib precēt Trišu? Gultā neko labāku nevar vēlēties. Reizēm tieši brīnišķīga. Ir mirkļi, kad viņas alkas kļūst niknas, nevaldāmas un nesātīgas, kad kaisle vairs nepazīst robežu. Bet jau nākamajā brīdī rātna meitenīte veras pretī nevainīgām actiņām. Vai arī viņa kļūst maiga un piekļāvīga. Hetēra vai svētā jaunava — nekad iepriekš nav paredzams, un tieši tas Deonu valdzināja. Bet vai gulta ir pietiekams pamats, uz kura dibināt laulību?

Pag, pag! — viņš iedomājās. Nu jau iet vaļā gluži kā sieviešu žurnāla padomdevējai laulības dzīves jautājumos. Mīļā krustmāt Betija! Esmu vainīgs, ka šī meitene nonākusi stāvoklī, un tagad nezinu, ko iesākt.

Vai tas būtu atrisinājums? Trišai ir untumaina daba.

Reizēm viņa var kļūt neciešama. Māksliniece, kas uz pasauli raugās ar savu īpašu mākslinieces skatienu. Vai viņa spētu būt ārsta sieva? Deons lūkoja iztēloties Trišu mazā provinces pilsētiņā, kur ārsta prakse ir viņa senilgotais sapnis. Vai viņa samierinātos ar tālruņa zvanīšanu nakts vidū, ar izsaukumiem maltītes laikā, ar vakariem, kad viņam aiz pārguruma būs tikai viena vēlēšanās — iekrist gultā? Jāšaubās. Triša aizvien ir dzīvojusi lielās pilsētās. Kā viņa spētu pielāgoties šaurajai, vienmuļajai mazpilsētas dzīvei? Viņa ņemtos kritizēt turienes tikumus, paražas un politiku. Un, protams, nevilcinādamās plātu vaļā savas domas. Triša iedzīvotos naidniekos, un no tā ciestu viņa prakse.

Nē (šī doma nāca kā zināms atvieglojums), tur nekas nevar iznākt.

Esi godīgs!— Deons sev sacīja. Tu meklē attaisnojumus.

Un ja arī meklēju? Viss tiek pamatots. Tie ir iemesli, nevis attaisnojumi.

Nu, tad uzņemies pats šo nolādēto pienākumu!

Nevaru. Ja nu kaut kas noiet greizi?

Ahā! Beidzot esam tikuši skaidrībā.

Deons atcerējās reiz redzētās ginekoloģiskās operācijas. Cik laimīgs un satraukts viņš jutās, kad operējo-

šais ķirurgs viņam ļāva piedalīties un turēt brūces pletēju retraktoru, kamēr tika izgriezta dzemde! Pārējie ķirurgi darbu bija beiguši, un viņi abi ar jauno ārstu, kas dzīvoja turpat slimnīcā (internu sauca Melens, un tas notika acīmredzot gada sākumā, vai nu februārī, vai martā, jo Melens lepojās ar tikko saņemto diplomu un gluži vai uzpūtās, kad tika uzrunāts: «Doktor!» — lai gan, tuvāk iepazīts, bija itin jauks cilvēks), sēdēja ārstu istabā. Melens uzmetās par eksaminētāju, uzdeva āķīgus jautājumus, un Deons jau bija izmocījies cauri placentas atdalīšanas procedūrai, kad iezvanījās tālrunis. Melens nopūtās, pacēla klausuli un nevērīgi noteica: — B-11. — Deons ieraudzīja, kā Melenam

saspringst kakla muskuļi, tad tas lēni izslējās un palika sēžam taisns kā miets.

— Jā,— viņš sacīja, balsij aizķeroties.— Jā, doktor. Tūliņ pat, ser.

Vēl mirkli paturējis klausuli rokā, viņš ar dīvainu kustību, kā nezin kam piedraudēdams, to nolika. Tai pašā brīdī viņi izdzirdēja ātrās palīdzības automašīnas sirēnas spalgo kaucienu — sākumā patālu, tad jau pie pašiem klīnikas vārtiem.

— Kas noticis?— vientiesīgi apvaicājās Deons.

Melens palūkojās tā, it kā pirmo reizi Deonu redzētu

un nespētu atminēties, kas šis cilvēks tāds ir un ko te dara.

Tad viņš nošņācās:

— Pacel savu pēcpusi! Jožam uz ātrās palīdzības nodaļu! Pusratā pamests aborts. Paciente noasiņo, pulss nav sataustāms.

— Skaidrs,— sacīja Deons, vēl īsti neapjauzdams, kas notiek, un piecēlās no galda, uz kura bija zvilnējis pa pusei sēdus, pa pusei guļus.— Bet kāpēc tāda brēka?

Paķēris balto uzsvārci, Melens steigā uzrāva to pāri operāciju drānām un metās uz durvīm.

— Pīta Denhauzera meita!— viņš pār plecu nobrēcās.— Pusratā pamests aborts.

Deonam pielipa Melena drudžainais satraukums, un viņš drāza tam pakaļ pa gaiteni.

— Patiešām Pīta Denhauzera meita?

— Jā. Rozentāls teica.

— Tātad zvanīja Rozentāls?

— Jā.— Melens pašūpoja galvu, brīnīdamies par tādu nejēdzību.— Vai tam kāds spēj ticēt? Sasodītais tētiņš sagrābis nagos pusi Keiptaunas. Un šitā mazā, dumjā padauza, iekūlusies ķezā, aiz liela pārbīļa neatzīstas tētiņam, bet uzmeklē kaktu dakterieni, kas laiž darbā adāmadatu.— Melens kā plēsts metās lejup pa kāpnēm. Papēži aši un ritmiski rībināja flīzēm klāto grīdu, atbalsodami viņa nevaldāmās dusmas.— Tādus tikai pakārt!— viņš sacīja.— Nolādētie slepkavnieki!

Nodaļā viņi ieskrēja, līdzko ātrās palīdzības automašīna ar Denhauzera meitu apstājās durvjpriekšā. Melens izrīkoja sanitārus ar ratiņiem, lai gan tie steidzās paši bez skubināšanas, un māsa, nemaldīgas nojautas vadīta, jau skrēja uz durvīm. Viņai pakaļ joza kopējas — vecākā un divas praktikantes. No sava kabineta pusteciņus izmetās Atrās palīdzības nodaļas dežurējošais ārsts.

Deons bez liekām runām tika nobīdīts no ceļa. Kad stāvoklis ir kritisks, studentiem nav ko maisīties pa kājām. Pazemīgi viņš nostājās malā, kur notiekošo vēroja pacienti, kas gaidīja savu kārtu.

Ratiņi jau lielā steigā tika stumti atpakaļ. Deons paguva saskatīt meitenes seju. Balta. Balta kā dzēšlapa. Tumši, pēc jaunākās modes īsi apgriezti mati, kas seju vērta vēl baltāku. Uz segas asinis. Māsa nikni, it kā šāda skata aizvainota, uzklāja vēl vienu segu — tieši uz asins traipiem.

Sanitāri un ratiņi ar nekustīgo nastu aizzibēja pa gaiteni kopēju un Melena pavadībā. Viena kopēja paskrēja pa priekšu atvērt durvis, un tai pašā mirklī viņi nozuda skatienam.

Deons lēnām devās atpakaļ uz Ginekoloģisko nodaļu. Asiņošana, viņš domāja, visparastākā komplikācija pēc nemākulīgi izdarīta aborta. Ja paciente nenoasiņo, tad viss ļoti bieži beidzas ar nieru mazspēju. Kādas komplikācijas vēl iespējamas? Infekcija, kas izraisa sepsi, un rezultātā — piēmija vai septicēmija. Tā savukārt var beigties letāli vai arī radīt neauglību.

Kāds šai meitenei ir vārds? Nadīna, Nerīna — kaut kas tamlīdzīgs. Gadu apmēram deviņpadsmit. Deons bija redzējis viņas fotogrāfiju avīzēs — lappusē, kas atspoguļo augstāko aprindu dzīvi. Valdzinoši daiļaK tumšām acīm un tumšiem matiem. Šķiet, vienīgā meita. Tas, kurš meiteni apprecētu, iegūtu šo skaistumu un piedevām ja ne pusi Keiptaunas, tad krietnu daļu pilsētas gan. Kādam par šo jezgu nāksies ellišķīgi dārgi maksāt.

Stāvēdams koku ēnā un raudzīdamies uz klīnikas smagnējo fasādi un ieeju, pie kuras tajā agra pavasara vakarā bija piebraukusi ātrās palīdzības automašīna, Deons stindzinoši skaidri atcerējās, ka Nerīna Margarete Denhauzere, astoņpadsmit gadus veca, pēc četrām dienām bija nomirusi ar nieru mazspēju. Un, ja Patrī-cija Koultere, aptiekāra meita, divdesmit divus gadus veca, tāpat nomirs, vai ari tad kādam nāksies par to dārgi maksāt?

Viens ir skaidrs: viņš, Deons van der Rīts, uzņemas šausmīgu risku nekad neiegūt ārsta tiesības.

Un tas jāpatur prātā.

Dievs, stāvi man klāt, viņš lūdzās. Un tūdaļ uznira cita doma: vai tiešām tu lūdz dievu? Tu, kas esi atsacījies no sava tēva dieva. Un tomēr, lai kas tu esi un lai kur tu mīti, dievs, stāvi man klāt!

Sacīt viņai: laid pasaulē! Tas ir tavs bērns, nu labi — mūsējais. Laid pasaulē, mīli un auklē viņu, bet es ar jums šai laimē nedalīšos.

Viņš cirta dūri pret delnu, lādēdams sevi par gļēvulību. Dārznieks afrikānis, kas uzraka zemi puķu dobei, neslēptā izbrīnā nobolīja acis, un Deons gāja tālāk, izlikdamies nemanām melnādainā ziņkārīgo skatienu.

Kāpēc viņš tik ilgi bija vilcinājies? Mūždien kā tāds sasodīts stulbenis. Būtu izdarījuši agrāk, nekas tā nesarežģītos. Un tomēr viņš bija gaidījis, lolodams neskaidru cerību, ka tas ir tikai pārpratums, ka viss nokārtosies pats no sevis.

Tās pašas Deona neizdarības pēc Triša kādu vakaru bija novedusi viņu līdz trakumam. Viņi sēdēja tuvīnajā kafejnīcā pie sava parastā stūra galdiņa, raudzīdamies tukšās tasēs, un drūmi klusēja. (Tai laikā viņi reti kur gāja: reizēm steigšus iekoda pusdienas kādā lētā restorānā, dažkārt pasēdēja pie kafijas tases vai kokteiļa, ja viņam kabata nebija gluži tukša. Augiem vakariem jāsēž pie grāmatām, Deons centās Trišai iestāstīt, un nekādi īpaši meli tie nebija. Triša viņa taisnošanos uztvēra kā svētu patiesību un likās gaužām vienaldzīga. Kādudien viņa tomēr Deonu pierunāja aiziet uz studentu darbu izstādi, un viņš klīda apkārt, truli blenzdams dīvainajos virpuļos un krāsu traipos. Dažs reālistiskāks gleznojums — akts vai ainava — viņam it labi gāja pie sirds, turpretim pārējie likās tīrā nejēdzība, un viņš to bez aplinkiem pateica. Triša pasmaidīja, paraustīja plecus un pat nepapūlējās neko paskaidrot. Deons nebija attapis painteresēties, vai šajā izstādē redzams arī kāds viņas darbs, bet pēcāk baidījās jautāt.)

Triša pašļakstināja biezumus kafijas tasītē un strupi pavaicāja:

— Ko mēs gaidām?

Viņš izlikās nesaprotam:

— Par ko tu runā?

Viņa pikti nolika tasīti. m

— Tu zini, par ko.

— Vai mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka tas ir nepieciešams?

— Pēc sešām nedēļām? Kad krūtis piebriedušas un no rītiem ir nelaba dūša? Kāda pārliecība tev vēl ir vajadzīga?

— Zini, esmu jau šo to uzsācis. Neraizējies!

— To tu man stāsti veselu mēnesi.— Zaļās kaķa acis pētījoši pavērās Deonā.— Varbūt tev šķiet — ja pietiekami ilgi izliksies, ka nekas nav noticis, tad viss atrisināsies pats no sevis?

Deons nosarka.

— Nepavisam ne. Un tu to zini. Esmu noraizējies tāpat kā tu.

Triša skarbi iesmējās un tīšuprāt rupji sacīja:

— Ne jau nu tā paša iemesla pēc, draudziņ. Tev vis vēderā nebriest bandubērns.

Deons zaglīgi palūkojās apkārt, vai pie blakusgaldi-ņiem kāds viņus nenoklausās, bet Triša, notvērusi šo skatienu, atkal skaļi, salti iesmējās un atstūma krēslu.

— Ejam!— viņa sacīja.— Esmu nogurusi.

Arī es esmu noguris, domāja Deons. Dievs mans liecinieks, cik briesmīgi esmu no visa tā noguris. Izeja ir tikai viena. Lai notiek, kas jādara — jādara.

Viņš sēdēja divvietīgajā Robijam izprasītajā fiatiņā kādus piecdesmit jardus no pagrieziena uz Gardēniju ielu. Pirmāk viņš bija apstājies uz paša stūra zem laternas, taču jau pēc mirkļa spilgtā gaisma likās pārāk bīstami spoža, it kā viņš būtu noziedznieks, ko pratina policija, — tādus skatus viņi abi ar Trišu bija redzējuši lētās amerikāņu kriminālfilmās. Palūkojies visapkārt, viņš automobili padeva atpakaļgaitā, izraudzīdamies vistumšāko vietu, no kuras pārredzams ielu stūris.

IAcct, ka beidzot viss būs kārtībā. Sie nelieši viņu M^iabuši spīlēs. Laikam taču tīksminās, likdami viņam ki laboratorijas žurkai raustīties no elektrošoka.

Vispirms vajadzēja vēlreiz iet pie paša galvenā, kura vflulu toreiz bija nosaucis Robijs. Sis vīrs (kādas filmas kompanjons; kā varēja spriest pēc adreses un ļaunajām, spožajām mēbelēm viņa kabinetā, firma bija *tnbi 1 a un plaukstoša. Kāpēc viņš uzņemas tādu risku? Naudas dēļ? Varbūt viņam piemīt slepeni netikumi: azarta spēles, sievietes? Rūpīgi sasukāti sirmi mati, vienaldzīga seja, kurā nekas nav izlasāms) izturējās Ārkārtīgi piesardzīgi, ārkārtīgi pieklājīgi.

Tik niecīga problēma esot atrisināma viens divi. Tomēr, veco zēn, labāk pāris dieniņu nogaidīt. Vispirms Unomierina sabangotie ūdeņi, ha, ha! Tāpēc pacietīsimies pāris dieniņu — un tad ķersimies klāt.

Jā, vēl kas, veco zēn, lai gan apstākļi mazliet ir mainījušies, tomēr noruna par slimnīcu un tā tālāk joprojām paliek spēkā, protams, ar noteikumu, ka nekādas muļķības, saprotiet pats, vairs netiks pastrādātas. Skatiens žigli pievērsās sekretārei, kas tobrīd ienāca kabinetā ar aktu vākiem rokā; stīvi uzsmaidījis Deonam, viņš piebilda, ka bijis ļoti patīkami jauno cilvēku atkal redzēt un, protams, lai tikai zvanot, ja uzrodas vajadzība, ha! ha! — un palieciet sveiks, veco zēn, lai jums labi veicas!

Tas, ar kuru vajadzēja runāt pa tālruni, tomēr lika Deonam gaidīt vēl veselu nedēļu, un nekāda lūgšanās nelīdzēja. Maksa tikmēr pieauga par piecām mārciņām.

Deons pat nedomāja kaulēties — ņems un pieliks vēl piecas mārciņas. Beidzot šis tips ar lielu nepatiku noteica dienu un lika sūtīt meiteni («meiteni vienu pašu, skaidrs?») ar naudu uz Gardēniju ielu. Tā bija otrdiena, pirms trim dienām, un Deons bija kvernējis šajā pašā vietā, mocīdamies neziņā, taču laimīgs, ka vismaz tiktāl ticis, ka nepatikšanām jau redzams gals.

Bija pagājušas tikai kādas piecas minūtes, kad ap stūri parādījās Triša.

Lūkodamās pēc Deona, viņa apstājās, un tumšos matus spoži apspīdēja ielas laternas gaisma. Ak kungs, viņš nodomāja, cik ātri! Sī vecā ragana acīmredzot strādā kā zibens. Beidzot Triša ieraudzīja fiatu un steidzās pie Deona. Mugurā viņai bija plati, zaļi svārki un pieskaņota džersija jaciņa — vienīgā nodeva ārišķībai, jo Triša labi apzinājās, cik ļoti šāda krāsu saskaņā izceļ viņas brīnišķīgos matus. Pieliecies viņš atvēr durvis, un Triša apsēdās blakus, nebilzdama ne vārd

— Kārtībā?— viņš bažīgi iejautājās.

Triša papurināja galvu, joprojām nerunādama.

— Velns un elle! Kas tad nu atkal nav pa prātam?

— Jānāk vēlreiz piektdien.

— Kāpēc?

— Tā viņa teica. Vajagot vēl par kaut ko pārliecina ties. Tātad piektdien šai pašā laikā.

— Vai viss vēl nav pietiekami pārbaudīts?

— Teica, ka piektdien.

Deonam prātā iešāvās biedējoša doma.

— Un nauda?

— Pievāca.

— Ja nu pazūd ar visu naudu?

Triša uzmeta viņam dzēlīgu skatienu.

— Tev nāksies tēvam iestāstīt, ka maksa par eksāme-l niem atkal paaugstināta, kas cits atliek?

Deons nepavisam nejuta vēlēšanos apcerēt šo domu. Tāpat jau vajadzēs izgudrot ticamus melus, lai paskaidrotu tēvam, kāpēc pēkšņi tā savajadzējies trīsdesmit mārciņu.

— Kāda šī ir? — viņš apjautājās patiesi ieinteresēts: Tai vakarā balss aiz durvīm bija radījusi priekšstatu par; nosušķējušos veceni ar siekalainu bezzobu muti unJ krunkainām, alkaini drebelīgām rokām.

— Gluži patīkama,— vienaldzīgi atbildēja Triša.

— Es jautāju — kāda viņa izskatās?

— Izskatās?— Saraukusi pieri, Triša pūlējās sakopot domas.— Nu, viņa ir . . . kā lai saka . . . paveca.

— Stipri veca? _

— Nē,— viņa sparīgi papurināja galvu.— Paveca. Vi- ļ dējos gados. Varbūt... nu... ap piecdesmit. Mati: iezilināti,— viņa ātri piebilda.— Citādi gluži patīkamaJ

— Vismaz šķiet kaut ko jēdzam?

— Nemāku sacīt, — Triša nopīkstēja pavisam smalkā,) klusā balstiņā.

Deons lūdzās visaugsto debesīs, lai šis sievišķis afļ zilinātiem vai nezilinātiem matiem pieprastu savu] arodu. Viņš atkal ielūkojās pulkstenī — vismaz jau desmito reizi pēdējās piecās minūtēs. Triša ir tur iekšā vairāk nekā desmit minūtes, gandrīz visas piecpadsmit.

Knut kas taču laikam šoreiz tiek darīts. Vai tiešām Irnuksme atkal būtu sacelta pa tukšo?

Aiz muguras atskanēja soļi. Deons palūkojās atpakaļ-«kata spogulī. Veikala skatloga spožajā gaismā parādī-ļrts uniforma, ādas josta un revolvera maksts, iespīdēja* nospodrinātas pogas. Policists! Dievs kungs aug-Itlbā!

Bailēs stingstot, Deons sēdēja, ieķēries stūrē, bet policists gausiem soļiem nāca aizvien tuvāk. Neizturies k.i pēdīgais stulbenis, Deons centās sev iestāstīt. Pogainais dodas apgaitā, lūkojas pēc zagļiem, laupītājiem un Slepkavām. Tev gar to nav nekādas daļas.

Taču bailes tik viegli vis nevarēja nomākt. Viņš nedēja, truli blenzdams tālumā, bet policists jau atradās gandrīz blakus fiatam. Deons neuzdrošinājās ne galvu pakustināt, ne acis pagrozīt, lai tikai sevi nenodotu. Soļi likās palēnināmies, it kā grasītos apstāties (ja nu viņš mani uzrunā, ja kaut ko saka. es taču nespēšu atbildēt, mēle ne lūdzama neklausīs), tad kļuva aizvien tālāki, ritmiski, nesteidzīgi.

Deons noskatījās, kā policists aiziet pa ielu, un nenolaida acis, iekams tas nebija nozudis tumšajā koku ēnā.

Atkal soļi — knaši, viegli. Triša. Deons pat nebija pamanījis viņu pagriežamies ap stūri. Viņš nepaguva uzmest skatienu sejai, kad viņa jau bija pagājusi garām laternai, un melnajā tumsā pēc sejas izteiksmes neko noprast nevarēja.

Deons izlēca no automobiļa, grasīdamies atvērt durvis, bet Triša viņu apsteidza un. kamēr viņš skrēja fiatam apkārt, pati vēra tās vaļā. Deons pieturēja durvis.

— Kārtībā?

Galvu nepaceldama, Triša pamāja.

— Tu esi pārliecināta?

Viņa apsēdās, parāvusi uz augšu svārkus (atkal zaļus, tikai citus — ar mazām, baltām puķītēm), lai tos neievērtu durvīs.

— Pilnīgi,— viņa atbildēja gluži svešā balsī.

Deons aizcirta durvis un no mugurpuses apgāja

fiatam apkārt, juzdams kā smagu slogu noveļamies no pleciem. Galvā valdīja juceklis, atvieglojums mijās ar kaunu. Viņš apsēdās pie stūres. Nāsīs iesitās asa dezinfekcijas smaka. Deons iedarbināja motoru, ieslēdza starmešus, un automobilis uzņēma gaitu.

1

Krietnu brīdi viņi brauca klusēdami. Krustojumā dega sarkanais signāls, un Deons samazināja ātrumu, cerēdams, ka gaisma nomainīsies, iekams viņi būs tikuši līdz stūrim. Tomēr sarkanā gaisma nenodzisa — un viņam bija jāapstājas.

Deons sēdēja, acis no luksofora nenolaizdams, un gaidīja parādāmies zaļo signālu.

•— Kurp tu mani ved? — Triša ievaicājās tai pašaļ svešādajā balsī.

Nu Deons bija spiests viņā palūkoties.

Sejā nekas nelikās mainījies. Tā pati Triša, labi pazīstamā Triša ar tumšajiem matiem, mazliet nelīdzenajiem zobiem un smaidā uzrautiem lūpu kaktiņiem^ Tobrīd viņa gan nesmaidīja. Tomēr neizskatījās nd noskumusi, ne dusmīga. Tikai nesmaidīja.

— Uz mājām, — viņš atbildēja.— Tā taču bijām noru-ļ nājuši? Tu paliksi pie manis, kamēr ... nu . . . kamēr viss būs galā.

— Labi,— viņa sacīja.

Apātija, viņš nodomāja. Nekas cits kā apātija. Pilnīga vienaldzība — lai viņš ved kurp vezdams, lai notiek kas notikdams. Tādu viņš Trišu nekad vēl nebija redzējis.

— Tu neko negribi man stāstīt?— viņš jautāja.

Triša papurināja galvu. Deons pagrieza ap stūri un,

iekļuvis nemitīgajā automašīnu straumē, kas pa galveno maģistrāli traucās centra virzienā, jutās laimīgs, ka vairs nedrīkst novērst uzmanību no ceļa.

Negaidot Triša ierunājās:

— Nemaz tik traki nebija.

Viņa to sacīja it kā starp citu, it kā mierinādama. Pūlas mani uzmundrināt, aizkustināts nodomāja DeonsJ

Viņš lūkoja pielāgoties Trišas vieglajam, bezrūpīga-! jram tonim un iesmējies sirsnīgi apvaicājās:

— Nelikās tik traki, kā tu biji iedomājusies?

— Nē:

Pēc brīža kā pati pret savu gribu viņa turpināja:

— Zini, lika man noģērbt biksītes, nogulties uz grīdas un .. .

— Uz grīdas?— viņš bailēs pārvaicāja.

— Nē jau, papriekš viņa paklāja veselu lēveni dvieļu,— kā atvairīdamās Triša nevērīgi pavēcināja roku.— Sterilus dvieļus. Droši vien sterilus. Viss bija ļoti tīrs. Pat cimdus viņa uzvilka. Gumijas cimdus.

— Vismaz labi, ka tā.

.

Jā. Tad man bija jānoguļas uz šiem dvieļiem un ... ka lai tev pasaku . .. nu, tu pats zini.. . kājas un tā tālāk.

— Jā, protams, — steigšus sacīja Deons.

Tad,— viņa turpināja, it kā Deons nebūtu iejaucies,— viņa ietriepa kādu ziedi, droši vien kaut ko dezinficējošu, un paņēma tādu ... nu, instrumentu ...

— Šļirci,— bailēs drebēdams, Deons pateica priekšā.

— Varbūt šļirci, nezinu, kas tas bija. Viss notika ātri, man pat nesāpēja. Bet skatīties negribējās. Un es neskatījos.

Viņa apklusa, lūkodama atminēties, tad turpināja tikpat nosvērti, vienaldzīgi, lai gan balss skanēja mazliet citādi — it kā tumši, ledaini ūdeņi uzvilnītu no okeāna dzīlēm un veltos pret krastu.

— Sāpēt īpaši nesāpēja. Drīzāk... bija nepatīkami, kad viņa ar to ... šļirci ... Laikam eļļa, man vismaz tā likās.

Deons bezpalīdzīgi klausījās nebeidzamajā, neapturamajā, sirdi stindzinošajā vārdu straumē, kas plūda pār lūpām šai meitenei ar biedējoši mierīgo seju.

— Tad man vajadzēja savilkties čokurā un nekustīgi gulēt kādu brīdi, nu, ne ilgāk par piecām minūtēm, palikt tā guļam, lai šķidrums neiztecētu. Neteikšu, ka būtu sāpējis,— viņa turpināja aizvien pieaugošās šausmās, mokās un riebumā.— Bija mazliet nepatīkami, varbūt līdzīgi klizmai.

Lūdzu tevi, Deonam gribējās sacīt. Lūdzu, nevajag. Tu neapjēdz, ko pati sev nodari. Taču viņš bija tik satriekts, ka nespēja dabūt vārdus pār lūpām.

— Pēc piecām minūtēm viņa to visu atkārtoja,— Triša sacīja, kā īsti neticēdama tam, ko runā.— Paņēma to pašu instrumentu, to pašu eļļu, bet man negribēts skatīties. Neteikšu, ka būtu sāpējis, bet skatīties man negribējās.

Triša apklusa, it kā pārdomādama tikko sacīto un pūlēdamās aptvert, vai kaut kas svarīgs nav palicis nepateikts.

— Tas arī viss,— viņa sacīja aizvien vēl neticīgi.

Tikai neļauj, ak, kungs, viņai tagad krist histērijā,

Deons lūdzās. Neļauj viņai izplūst asarās šeit, uz ielas.

Triša pagriezās un pirmo reizi, kopš bija iekāpusi automobilī, palūkojās uz Deonu. Viņš neuzdrošinājās pacelt acis. Neļauj, lūdzams, viņai krist histērijā!

Taču balss likās atguvusi parasto, lietišķo toni, ka Triša lēni, lēni sacīja:

— Tas bija briesmīgi.— Viņa domīgi pašūpoja galvu.— Briesmīgi.

Sapnī Deons redzēja Trišu: viņa steidzās uz lidmašīnu, un viņš mēģināja meiteni panākt, pasacīt tai kaut ko ārkārtīgi svarīgu. Taču ceļā bez mitas gadījās sveši; cilvēki, tie grūdās viņam virsū, viņš mulsa un dusmojās, jo Triša slīdēja aizvien tālāk un tālāk. Pēkšņi nekādas burzmas vairs nebija, viņš stāvēja viens pats un noskatī-ļ jās, kā lidmašīna aiznes Trišu projām, pamazām pārvērzdamies sīkā punktiņā. Viņam uzgūla nepanesamu ] skumju smagums. Tad kāds iekliedzās, un viņš satrū-ļ cieš paraudzījās, vai lidmašīna nav nogāzusies. Kādsļ kliedza vēlreiz, un Deons pamodās, uzšāvās sēdus uz grīdas saklātajā guļvietā.

Savu gultu, kurā bija gulējusi Triša, viņš ieraudzīja tukšu. Palagi atmesti atpakaļ, it kā viņa būtu steigusies.

Viņa iekliedzās trešo reizi — vannasistabā.

Asiņošana sākusies, iekams viņa bija paguvusi aiz-j sniegt durvis. Sarkanas piles un lāsumi kā celiņši aizstīdza līdz vannasistabai. Durvis viņa bija paspējusi! aizvērt, un nu tur vairs nedzirdēja ne skaņas.

Deons pielēca kājās, metās pie durvīm, atrāva tāsi vaļā, sagatavojies uz visļaunāko.

Uzgriezusi muguru durvīm, Triša stāvēja mazajā kambarītī (tā sauktā vannasistaba sākotnēji bijusii paredzēta kalponei, tāpēc apgādāta tikai ar pašu nepie- t ciešamāko: te bija izlietne ar aukstā ūdens krānu un klozetpods; vienīgā izšķērdība, ko atļāvusies mājas saimniece, bija īpatnējās violeti nokrāsotās sienas). Asinīm notraipītās pidžamas bikses Triša savīkšķītas bija nometusi kaktā. Pa kailajiem stilbiem lēnām ritēja sarkanas lāses, bet viņa tām nepievērsa uzmanību. Nekustēdamās, acis nenovērsdama, viņa skatījās klozetpodā.

Palūkojies Trišai pār plecu, Deons saprata, kāpēc viņa kliegusi.

Nezin kā (varbūt Triša gribējusi piecelties, saukt viņu, varbūt sāpju lēkmē pēkšņi sarāvusies) embrijs bija nokļuvis uz klozetpoda malas.

Tas gulēja tur — sīkāks par Deona īkšķi, savilcies raksturīgajā embrija pozā ar sakrustotām rociņām un kājiņām. Placenta bija iekritusi podā, un sārtais embrijs izskatījās pēc nedabiski maza jaunpiedzimuša bērna.

Varbūt Deonam bija izlauzies vaids aiz līdzcietības vai bailēm, jo Triša pagriezās un paskatījās viņam acīs.

— Nedzīvs,— viņa teica tik vienkārši un lietišķi, it kā runātu par laika apstākļiem vai sasveicinātos ar nejaušu paziņu.

Deons sagrāba Trišu aiz pleciem un ar varu iestūma pa durvīm istabā. Lignīns un salvetes jau bija sagatavotas, viņš noguldīja Trišu gultā, sakārtoja spilvenus un dvieļus. Aizņemts ar profesionālām rūpēm, viņš kaut brīdi atbrīvojās no uzmācīgajām domām.

— Kur ir zeķbikses?— viņš jautāja.— Nu, tas baleta apģērba gabals. Kur tu to noliki?

Triša pamāja uz ceļasomas pusi. Plati ieplestām acīm viņa gulēja uz muguras, miklie mati bija salipuši šķipsnās, uz pieres vizēja sviedru lāses. Viņa paļāvīgi vēroja ik Deona kustību.

— Tas nu būtu kārtībā,— viņš teica.— Eju zvanīt ārstam. Līdzko sazvanīšu, tūdaļ vedīšu tevi uz slimnīcu. Nu vairs nav, par ko raizēties. Kas darīts — izdarīts. Tu saproti?

Viņa pamāja kā paklausīgs bērns.

— Nu tā. Asiņošana kuru katru brīdi pierims. Piespied labi cieši lignīnu un uzvelc zeķbikses! Augšā necelies, es visu pasniegšu. Uzvelc tikai labi stingri! Paklausīsi?

Triša atkal pamāja.

— Labi. Tad es eju zvanīt. Pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Tālruņa kabīne atradās patālu, aiz trim māju blokiem.

Motoram rēcot, Deons trieca fiatu pa tukšo ielu.

Jau noceldams klausuli, viņš atguva savaldību un jutās kā īsts profesionālis, un ārsts atbildēja tikpat aukstasinīgi.

Piecpadsmit minūšu laikā viņi būšot klāt. Nē, galva ne par ko nav jālauza. Personāls ir ar lielu pieredzi, cikreiz nelaimīgi negadās spontāns aborts. Pēc brīža tiksimies, veco zēn.

Triša gulēja tādā pašā pozā, kādā viņš to bija atstājis. Deonam ienākot istabā, viņa pagrieza galvu, bet pati nepakustējās.

— Kā ir, kārtībā?

ļ

Viņa pamāja. ]

■*-. Re, cik labi!— viņš mundri noteica.— Dakteris jau ir ceļā, es tevi tūdaļ saģērbšu. Velc kājās zeķbikses!

Deons viņai uzsmaidīja un devās uz vannasistabas: durvīm, kas bija palikušas pusvirus.

— Nu labi. Sāc ģērbties!

Deons atkal pasmaidīja un, iegājis vannasistabā, cieši aizvēra durvis. Vajadzētu uzslaucīt no grīdas asinis, bet tas lai pagaidām paliek! Vispirms jāpadara svarīgākais.1

Noplēsis tualetes papīra strēmeli, viņš to savīkstīja kumšķī un palūkojās uz klozetpoda malu. Sārtais, gludais kamols joprojām atradās tai pašā vietā. Liela galva, sīki loceklīši — tieši tādu pašu Deons bija redzējis! formalīnā guļam patoloģijas muzejā. Trišai acīmredzot! tomēr nojukuši rēķini. Te taču viss ir skaidrs — sāku-ļ sies divpadsmitā nedēļa.

Paskatījies vēlreiz, Deons ieraudzīja, ka embrijs ir zēns.

Ar sagatavoto vīkšķi viņš iebīdīja savu dēlu klozet-ļ podā, iemeta tur arī papīru un, acis nepaceldams,! norāva ūdeni.

VASARA

Ceturtā nodala

Pārsteigts un norūpējies Deons pamanīja, cik smagi! elpo tēvs, kad viņi beidzot bija tikuši līdz pēdējam kāpņu posmam. Līdz ar katru dvašas vilcienu nāsis! tēvam iepletās, un Deonam ienāca prātā kāds pneimo-’ rirju izslimojis pacients. Johans van der Rīts bija caurcaurēm nosvīdis. Lielas lāses klāja pieri zem melnās cepures malām. Diena nemaz tik karsta nelikās.

Gadi paliek gadi, sevi mierinādams, nodomāja Deons.1 Taču jau sešdesmit. Nē, sešdesmit viens. Nav gail nekāds lielais vecums, bet jaunība arī vairs ne. Savādi, ka viņš gandrīz nekad nav domājis ne par tēva gadiem, ne par to, ka tēvs ir pārvērties. Tomēr pārvērties viņš ir — to Deons nu redzēja skaidri, it kā palūkojies ar vērīgu svešinieka skatienu. Kalsnā, skarbā seja ar iedubušajam acīm (tēvs ārkārtīgi lepojās ar sayu aso redzi, medībās viņš gazeli allaž ieraudzīja pirmais un

litu iztālēm vienā acu uzmetienā varēja pateikt, vai tas li tēviņš vai mātīte) bija sakritusies, izcilnie vaigukauli Izspīlējušies. Prāvais, līkais deguns slējās kā plēsīga putna knābis.

Pēkšņi to visu saskatījis, Deons nodomāja: viņš ir bijis vienmēr — visu manu mūžu bijis kā pats par sevi saprotams, tas, ko sauc «tēvs». Tagad, kad paskatos it kā no malas, jāatzīst, viņš man ir svešs — svešs un nepazīstams kā tumšs, aizslēģots nams, ko esmu redzējis vienīgi no ārpuses, varbūt tikai dažkārt īsu mirkli man izdevies ielūkoties kādas istabas ēnainajā nokrēslī.

Kad viņi jau gandrīz bija aizsnieguši klasiskās kolonnas kāpņu galā, Johans van der Rīts paklupa. Deons pastiepa roku, lai tēvu atbalstītu, taču tas, dusmīgi saraucis pieri, viņu atgrūda. Būts tēvam blakus, pamanījis šo žestu, zīmīgi uzsmaidīja Deonam un paraustīja plecus, sak, viss taču skaidrs, to jau varēja paredzēt, vai Deons nezina, ka nav vērts tēvam uzplīties ar palīdzību — pat šādā dienā ne.

Līdz ieejai lielajā aulā viņi klusēja.

Viens otrs jau gāja iekšā, bet lielākā daļa joprojām stāvēja nelielos pūlīšos uz kāpnēm vai pie kolonnām: absolventi jutās neērti svinīgajās drānās, tuvinieki nekautrēdamies staroja lepnumā, universitātes mācībspēki neslēptā apnikumā vēlējās, kaut drīzāk viss beigtos.

— Tu gribi tūliņ iet iekšā? — apvaicājās Deons un palūkojās pulkstenī.— Līdz sākumam palikušas vismaz vēl divdesmit minūtes.

— Kādu brīdi nogaidīsim,— atteica tēvs. Viņš pavilka vaļīgāk krekla apkaklīti, noņēma cepuri un rūpīgi noslaucīja mutautā seju. Pamanījis Deona skatienu, viņš piebilda: — Karsti tai jūsu Keiptaunā. Vēl karstāk nekā mūsu Karū kalnos.

— Jā, šodien tveicē,— liekuļotā pieklājībā piekrita Deons.

Būts vēroja meitenes cieši pieguļošos tērpos. Pēkšņi viņš iespurcās:

— Paskat, kas tur nāk! Flips un vecā tante Mīta.

Filips Deividss lēnām kāpa augšup. Pavecā krāsainā

sieviete, kas turējās viņam zem rokas, likās samulsusi un nobažījusies, it kā nejustos pilnīgi droša, vai dēls teicis taisnību un viņai ir tiesības šeit ienākt.

— Skatieties, kā uzcirtusies! — ņirdzīgi sacīja Būts.j — Hotentots ir un paliek hotentots.

Apģērbu Filipa māte patiešām nebija izraudzījusies gadījumam piemērotu. Garie, plandošie svārki būtu noderējuši modes dāmai balles zālē pirms pieciem sešiem gadiem. Platmalainā, dārza svētkiem paredzētā cepure liecināja par vēl senāku izcelsmi. Starp pārējo sieviešu mazajām, galvai cieši pieguļošajām cepurītēm tā dūrās acīs un nudien likās smieklīga.

Filipa mātei pievērsās daudzi skatieni. Deons manīja smaidiņus, aiz liekuļota žēluma slēptas augstprātīgas nievas.

Deonam uznāca dusmas. Viņš palūkojās uz Filipu, kas lēnām kāpa augšup, vezdams zem rokas pārbiedēto veco sievieti ērmīgajā apģērbā. Ietiepīgais ķēms, viņš domāja. Vai tu nevarēji ar viņu aprunāties? Vai tiešām tu nevarēji parūpēties, lai viņa apģērbjas, kā pieklājas, ko ļāvi mātei kļūt par apsmieklu?

— Viņai ir pilnīgas tiesības atrasties šeit,— viņš nošņācās. Būts, neticēdams savām ausīm, pagriezās pret brāli, un seja viņam pietvīka. Mute pavērās, lai cirstu kaut ko pretī, tomēr viņš novaldījās.

Kad abi nācēji bija tikuši līdz pēdējā kāpņu posma vidum, Filipa māte sagrīļojās gandrīz tai pašā vietā, kur pirms brīža bija paklupis Johans van der Rīts. Filips stingrāk satvēra viņas roku, apstājās un pirmo reizi pacēla skatienu, it kā gribētu nomērīt, cik augstu vēl jākāpj.

Sejas izteiksme viņam bija savāda. Kauns, neveiklība, bet vairāk par visu — spītīgs izaicinājums. Sim vīzdegunīgo balto pūlim viņš gribētu sacīt: «Vācieties pie velna! Vācieties pie velna visi kā viens!»

Deons saprata.

Sī kleita un šī cepure bija apvalkas: volānu volāniem apkruzuļotā kleita diezin pirms cik gadiem atmesta kā bezcerīgi no modes izgājusi lupata, arī cepure tikai veltīgi aizņēmusi vietu drēbju skapī. Kāpēc lai neatdotu krāsainajiem — kurš nezina, ka tie ir kā uzburti uz lentēm, atlasa rozēm un tamlīdzīgiem niekiem!

Kaut arī apvalkas, mātei tās ir godadrānas, un Filips ir pārlieku lepns, pārlieku iecirtīgs, lai izliktos, ka tas nav tiesa.

Pirmos soļus Deons spēra, pats īsti neapjauzdams, ko dara. Viņš redzēja tēva saraukto pieri, redzēja brāļa

Nhvo skatienu, bet gāja tikai tālāk, kāpa lejā, turp, kur «tavēja Filips ar māti. Filips lūkojās viņā nopietni, it kā grasīdamies uzdot ārkārtīgi svarīgu jautājumu.

Viņi nebija runājuši kopš tās dienas kafetērijā, izvairījās viens no otra, pat ja gribot negribot iznāca sēdēt vienā auditorijā. Līdzko skatieni nejauši sastapās, viens no viņiem ikreiz novērsās.

Nu viņi stāvēja viens otram pretī. Uzacis Filipam mazliet pacēlās, acis pauda to pašu jautājumu. Deons jutās mierīgs un pašpaļāvīgs.

Viņš sniedza pretim roku.

— Labrīt, Filip!— viņš sacīja. Tad pagriezās pret apjukušo sievieti:— Labrīt, misis Dēividsa!

Filipa māte kaut ko bikli nomurmināja, neuzdrīkstēdamās pacelt skatienu. Deons spēra vēl vienu soli un kā iedrošinādams pieķērās viņai pie elkoņa. Roka bija tieva un kaulaina. Deons juta, ka viņa trīc.

— Ļaujiet, es palīdzēšu,— viņš sacīja, un abi ar Filipu kāpa augšup, katrs no savas puses atbalstīdami trauslo sievieti. Deons palūkojās uz ļaužu pūli kāpņu galā. Pašapmierinātajās sejās vairs neredzēja ne mazākā smaidiņa.

Būts blenza brālī, aiz brīnumiem pat muti iepletis. Tēvs raudzījās tālumā, kur zilgmoja kalni, un izlikās neko nemanījis.

Patirinieties naža galā, Deons drūmi nodomāja. Patiri-nieties vēl kādu brītiņu!

Viņš apstājās blakus tēvam, tā ka arī Filipam un tā mātei vajadzēja palikt stāvam.

— Tēvs,— viņš sacīja.— Tu taču atceries misis Dei-vidsu? Un Filipu.

Tēvs nepagriezies joprojām vēroja tēraudzilgos kalnus tālumā.

— Saimniek! — klusi, kā lūgdamās ierunājās krāsainā.

Johans van der Rīts neatbildēja, pat nepaskatījās.

Viņš tikai stīvi palocīja galvu, bet iedubušās acis vēl tad, kad Filips jau bija gabalā, aizvien vēl vērās tālajos kalnos.

— Kāds velns tevi dīdīja tā izākstīties? — nikni nošņācās Būts.

— Es jau sacīju,— atbildēja Deons.— Atrasties šeit viņai ir lielākas tiesības nekā tev. Viņas dēls šodien saņems ārsta diplomu.

— Tas taču nenozīmē, ka tev vajag ... Kas tu īsti esi?

— Esmu ārsts, un arī viņš ir ārsts.

— Varbūt tu piedevām esi sasodīts kaferu cienītājs? ļ

— Liecieties mierā!— asi uzsauca tēvs. Drūms ska-1 tiens ne piekrizdams, ne nosodīdams nomērīja vienu un otru.— Neaizmirstiet, ka esat brāļi!— viņš piebilda un pagriezās uz durvīm, pa kurām bija iegājis Filips ar \ māti. Pie ieejas jau sākās drūzmēšanās.— Man šķiet, ir laiks iet iekšā.

Nopietnajos jaunajos cilvēkos, kas, svētku drānās! tērpušies, ciešās rindās sēdēja lielajā aulā, grūti bija# pazīt vēl gluži nesenējos skaļos medicīnas studentus. It ; kā eksāmeni, prātoja Deons, ko daudzi no mums šaus-J mās iztēlojās kā elles ugunis, patiešām būtu kļuvuši par ļ šķīstītavu, kuras liesmas no rūdas nošķīrušas izdedžus S un atstājušas tikai tīru metālu.

Ehē, draudziņ, viņš nodomāja. Nu gan tu ķer pārāk ļ augstu! Tā jau ir vientiesība un tīša jūtināšanās! Ik- ļ viens no mums, itin dabiski, ir mazliet apstulbis. Prāts atsakās ticēt, ka viss ir garām, un cilvēks jūtas tāds kā gaisā parauts. Varbūt tieši tas ir cēlonis, kāpēc es tā izdarīju.

Tomēr pagaidām Deons vēl nespēja nodoties domām par savu rīcību, tāpēc, vispirms pārlaidis skatienu masīvajām velvēm virs puslokā izliektajiem logiem, I pievērsās cilvēkiem aulā.

Viņpus ejas sēdēja Inženierzinātņu fakultātes absolventi, pa diagonāli gandrīz pašā priekšā — humanitāro fakultāšu beidzēji. Gari mati bija tikai dažām meitenēm, un Deonam šķita, ka starp daudzajām galviņām viņš ir pamanījis Trišas tumšbrūnos matu viļņus, lai gan īsti pārliecināts nebija.

Deonam nemaz tik ļoti negribējās Trišu ieraudzīt un nebija arī vēlēšanās, lai Triša ieraudzītu viņu, tāpēc viņš pagriezās sēdeklī, lai atskatītos uz durvīm.

Filipa māte sēdēja maliņā vienā no pēdējām rindām. Sur tur manīja vēl pa kādam krāsainajam un dažas indietes vizuļiem rotātos sari. Rets baltais apsēdies krāsainajiem blakus tikai tāpēc, ka aula bija pārpildīta, taču neredzama barjera starp viņiem palika arī tad.

Deons pārlaida skatienu rindām, kur sēdēja kungi tumšos uzvalkos un dāmas pasteļtoņu tērpos, meklēdams seju ar raksturīgo ērgļa degunu. Tēva nekur nebija. Vai tiešām viņš pārskatījies un uzkāpis balkonā? beidzot Deons ieraudzīja garo augumu. Tēvs stāvēja pie ieejas vienā no sānu ložām, kur vietas bija rezervētas pašiem ievērojamākiem viesiem. Tēvs pūlējās kaut ko iestāstīt livrejotam vietu ierādītājam, kas viņu acīmredzot tālāk nelaida. Livrejotais laipni, bet nepiekāpīgi norādīja uz ielūgumu, jādomā, apgalvodams, ka šai ložā ielaiž ar citas krāsas ielūgumiem, bet van der Rīts vicināja savu ielūgumu tam gar degunu, kā pierādīdams, ka ir nu gan izgudrotas tīrās muļķības, kuras ņemt vērā viņš vispār uzskata zem sava goda. Beidzot tēvs tomēr padevās un ienāca zālē, uzmezdams vietu ierādītājam pēdējo pikto skatienu. Būts nobijies slāja viņam nopakaļ.

Viņi uzgāja divas brīvas vietas starp vairākiem paveciem pāriem, likās, bagātiem cilvēkiem. Deons bez pūlēm iztēlojās tukšās sarunas, čalošanu par viesībām, deju vakariem, par universitātes spīdekļiem, kas tiek saukti priekšvārdā un pārspīlēti cildināti —«satriecošs», «fantastisks», «pasakains». Nezin kā tur jutīsies tēvs, Deons dzēlīgi nodomāja.

Četri docētāji norūpējušies rindu pēc rindas ņēmās skaitīt absolventus, cītīgi aplēsdami kopējo skaitu. Deons mēģināja iedomāties, cik nicinoši uz tiem noraugās tēvs. Sitos ļautiņus viņš nepieņemtu pat par aitu ganiem. Ja nespēj saskaitīt cilvēkus, kas rāmi sēž cits citam blakus kārtīgās rindās, kā tādi tiktu galā ar šaudīgu aitu baru?

Deons nosmīnēja, un Robijs, kas sēdēja mazliet tālāk tai pašā rindā, uztvēris drauga smīnu, par atbildi novaikstījās.

Mēs esam ārsti, Deons nodomāja pēkšņā sajūsmas uzplūdā. Velns ar visu pārējo, mēs esam ārsti! Vēl tikai brīdis — un mēs būsim ārsti.

Deons iztēlojās, kā četrstūrainā cepure viegli pieskaras viņa noliektajai galvai.

«Ieceļu jūs bruņinieka kārtā.» Labāk būtu skāruši plecu ar zobenu, tad tik būtu svinīgi! «Piecelieties, ser Deon!»

Deons atkal pasmīnēja — ir nu gan muļķīgas iztēles ainas!— tomēr pacilātība neizgaisa. Acīs riesās sajūsmas asaras. Ak kungs, ja viņi tūdaļ nesāks, laidīšu vaļā brēcienu kā sīkais.

No šāda pazemojuma viņu paglāba neredzamu ērģeļu spējie dārdi, ko pāri aulai vēla vesela pastiprinātāju sistēma. Visi piecēlās kājās, jo pa zāles viduseju dimdošās «Gaudeamus igitur» melodijas pavadībā sāka virzīties svinīgā procesija. Godājamais Inženierzinātņu fakultātes dekāns, akls kā kurmis, bet pārāk iedomīgs, lai publisku saietu reizēs nēsātu acenes, pagriezās aplamā virzienā, un kāds viņu pavilka atpakaļ. Beidzot procesija bija sasniegusi aulas paaugstinājumu — un ērģeles uzņēma nacionālās himnas sākuma akordus. Jau pirmā panta vidū Deonam šķita, ka viņš dzird tēva balsi j paceļamies pāri visām. Apjucis viņš pavērtu muti palika pusvārdā un ieklausījās. Kā tad, tēvs gan.

To jau varēja gaidīt. Angļi tēvam apkārt droši vien nedzied, varbūt tikai kustina lūpas, izlikdamies dziedam. Tēvs ir aizvainots savās labākajās jūtās un, asinīm niknumā kaistot, atriebīgi auro no visa spēka.

Deons greizi pasmaidīja. Taisnības labad jāatzīst, viņš nodomāja, nav nekāds joks mūsu večuku savaldīt.

Visi apsēdās, un atliecamie koka krēsli noblarkšķēja gari stieptā rībienā, šķita — kāds skriedams velk kūju gar pāļu žogu.

Garlaicīgā svinīgā ceremonija turpinājās, rituālam nomainot rituālu. Beidzot vārds tika dots runātājam no viesu vidus. Tas bija kādas necilas angļu universitātes profesors gariem, dzeltenīgiem matiem, kas nemitīgi krita viņam pār pieri un ko viņš ar nervozu rokas kustību neatlaidīgi pūlējās atglaust no acīm. Runādams viņš norija patskaņus, tā ka sacītā jēgu gandrīz vai nevarēja izlobīt. Liekas, viņš cenšas Dienvidāfrikas tautas pārliecināt, lai nāk pie prāta un neapkauno cilvēcisko cieņu. Deons cerēja, ka tēvs no teiktā nenieka nesapratīs. Ja viņu pamatīgi nokaitinās, viņš var pieprasīt vārdu atbildei.

īsu brīdi Deons pūlējās ieklausīties šais novervelēta-jos aicinājumos atgūt veselo saprātu, padomāt par to, kas gaidāms nākamībā, un vēroja, kā viesprofesors noņemas ar savu gaišdzelteno matu šķipsnu. Ja jau tā traucē, būtu tak ņēmis un apcirpies!

Piecas sešas rindas priekšā viņš ieraudzīja Filipa pakausi — taisnos, nespodri melnos matus, izslieto galvu. Filips acīmredzot klausījās, nepalaizdams garām ne zilbi. Beidzot man laikam izdevies panākt izlīgumu, Deons domāja. Vismaz kāds labums no manas rīcības,—

t

un viņš atminējās tikko manāmo atzinīgo Filipa smaidu. Iespējams, ka, atstājuši šo namu, mēs savu mūžu vairs nesastapsimies, taču nebūsim šķīrušies kā ienaidnieki.

Savus nākotnes plānus Filips nebija klāstījis, lai gan klīda runas, ka viņš esot uzaicināts strādāt kādā Trans-valas melnādaino slimnīcā. Baumoja arī par līdzekļiem, kas Filipam piešķirti studiju turpināšanai vai nu Francijā, vai Vācijā. Ja vien tās nav tukšas pļāpas, tad jaatzīst, ka Filips to ir pelnījis. Galva zēnam strādā un darbaspējas ir taisni apbrīnojamas.

Vēlu veiksmi, lai kur viņš dotos.

Viena doma Deonam tomēr nedeva mieru: kāpēc es to darīju?

Taču ne jau tāpēc, lai pielabinātos, attaisnotos vai pierādītu savu attieksmi. Arī tāpēc ne, ka gribētu atgūt kādreizējo draudzību. Tas nebija ar vēsu prātu apsvērts pretspars Būta ņirdzīgumam, ne arī iespītēšana tēvam. Nedarīju to pat aiz līdzjūtības pret krāsainajiem, nedz arī aiz nožēlas par nekrietnajiem, zemiskajiem nicinājuma smīniņiem. Kaut kas savāds parādījās Filipa skatienā, kad viņš paraudzījās uz mums; šai skatienā bija gan kauns, gan kvēls un neapslāpējams lepnums.

Nekad viņš nevienam nepadosies, vecais zēns Filips! Nekad viņš nepieņems sakāvi.

Deons atminējās dienu, kad viņi bija devušies šakāļa medībās. Cik viņiem varēja būt gadu? Skolā viņš vēl negāja, tātad apmēram septiņi un Filipam (ko tolaik sauca par Flipu) apmēram deviņi. Pilnīgi pareizi. Deons sāka mācīties skolā nākamā gada janvārī, un pirmais pusgads vēl nebija beidzies, kad no viņiem aizgāja māte. Kā viņš par šakāli skolā lielījās vecākajiem zēniem, un viens tāds resns, ko visi uzskatīja pār milzīgu stiprinieku, nosauca viņu par meli. Būts, jau ceturtās klases skolnieks, metās virsū resnajam no sestās un samilnēja varoni tā, ka tas činkstēdams aizjoza pie skolotāja sūdzēties, bet skolotājs abiem sadeva pa biksēm. Būts iemantoja nedalītu apbrīnu — nozilinājis divus gadus vecāku puiku!— un notikums ar šakāli vispārējās sajūsmas uzvilnījumā piemirsās. Deonam tas likās gaužām netaisnīgi, taču savs labums no kautiņa atkrita arī viņam, jo brāļa iegūto cieņu abi baudīja vēl krietni ilgu laiku. Nav jēgas piesieties brāļiem van der Rītiem, pat mazākajam ne. Pēc tam no

viņiem aizgāja māte, visi žēloja Deonu, un skolā viņam j sākās vieglas dienas.

Tomēr šakāļa medībās viņi bija gājuši pirms skolas gaitu sākuma. Abiem izdevās uztaisīt jaunus lokus ar j bultām, daudz lielākus un izturīgākus par iepriekšējiem, 1 no stipriem, atsperīgiem piparkoka zariem un īstām , vērša cīpslām, ko pagādāja Flipa tēvs, kuram tolaik \ fermā bija uzticēta lopu kaušana. Bultas tika darinātas j no sausām niedrēm, ar metāla uzgaļiem; viņi paši ar ļ āmuru saplacināja aploku iežogošanai sagādāto tērauda stiepli un katrā uzgalī iecirta ierobus. Spalvas savāca no Deona mātes vistām.

Flips zināja noslēpumu, kā sagatavojama inde bultām. Vajadzēja uzmeklēt kādu sulīgu augu, kas sastopams i retumis tikai veidā, tā pienaino sulu sajaukt vēl ar šo un to, bet Flips neatklāja, ar ko, jo tas esot krāsaino noslēpums, ko nedrīkst uzzināt neviens cits, lai inde nezaudētu spēku. Septiņu gadu vecumā Deons nešaubīdamies tam noticēja, jo Flipam bija deviņi un viņš gan zināja, ko saka.

Tai rītā, kad viņi izgāja veidā, māte bija iedevusi Deonam līdzi ievārījuma maizi pabrokastīm. Viņi devās uz akmeņaino pauguru, ko sauca par Garo kalnu. Gar paugura pakāji aizvijās izžuvusi upe, kuras krastos nīkuļoja paērkšķi. Apmetušies koku rēnajā paēnā, viņi gaidīja, kad no ūdenssūkņa atlidos baloži, kas tur mēdza plunčoties peļķē. Flips ar kaķeni tūdaļ nošāva divus putnus, trešo Deons ievainoja spārnā, un tas, izmisīgi kulstīdamies, nokrita zem koka. Flips acumirklī pielēca klāt un vienā paņēmienā apgrieza tam kaklu. Kamēr Flips noplūca baložus, Deons iekūra ugunskuru. Izcepuši putnus, viņi tos ar gardu muti notiesāja un uzēda Deona ievārījuma maizi, piedzerdami aukstu tēju no Flipa pudeles.

Pabrokastojuši viņi devās tālāk pa oļaino upes gultni, turēdami gatavībā lokus un bultas. Flips nesa tukšā skārda tabakas kārbā ielieto indi, kurā uzgalis jāiemērcē tieši pirms bultas izšaušanas. Ja uzgali samitrina pārāk agri, inde izžūst un vairs neiedarbojas.

Zēni bija iecerējuši nomedīt gazeli, taču pat Deons saprata, ka tas ir velts sapnis, jo gazele ir pārlieku ātrs un tramīgs dzīvnieks, lai ļautu viņiem pietuvoties šāviena attālumā.

Saules kveldēti, viņi gāja pa gultni, kuras krastos Alejās nīkulīgie koki, un meklēja gazeļu pēdas smiltīs atnrp oļiem. Deonam tas drīz vien apnika» Viņam sagribējās uz mājām, kur gaida tik daudz aizraujošu lotaļu. Tēvs bija uztaisījis skaistus kravas ratiņus, kuriem bija riteņi ar īstiem spieķiem un visi aizjūga piederumi. Par vezuma vilcējiem lieliski noderēja no aitu kāju vēzīšiem darināts vēršu pāris. Aiz dambja, kur zeme turējās mikla un vēsa, viņi abi ar Flipu bija ierīkojuši ceļus un uzbēruši pauguriņus ratiņu ripināšanai. Turpretim te, veidā, neciešami svelmēja, un Deons sailgojās pēc mājām un rotaļām pie dambja.

Pēkšņi Flips apstājās, palika salīcis stāvam un lūkojās sev zem kājām.

— Kas tur ir? — ievaicājās Deons.

Flips klusēdams norādīja uz skaidri saskatāmām nagaiņu ķetnu pēdām smiltīs.

— Šakālis?

Flips pamāja.

— Šorīt skrējis.

— Kā tu zini?

Flips noslēpumaini pamāja vēlreiz.

— Zinu.

— Jāiet pastāstīt manam tēvam.

Šakāļi briesmīgi postīja aitu ganāmpulkus. Kolīdz kāds parādījās, tūdaļ tika izliktas lamatas, un Johans van der Rīts katras šakāļa astes atnesēju apbalvoja ar šiliņu.

— Laikam uzskrējis augšā kalnā,— sacīja Flips. — Šorīt gājis te garām, un pēdas ved turp. Droši vien ielīdis alā un gulēs tur līdz vakaram, lai tumsā dotos aitu medībās.

— Tas taču jāpastāsta tēvam.

— Labāk iesim nomedīt paši.

Deons šaubīdamies pavērās Flipā:

— Kā? Mums nav šautenes.

Flips pavicināja loku un bultas:

— Ar šo te.

— Tu domā, ka ar šito var nobeigt šakāli?

Par atbildi Flips novilka stiegru un notēmēja kokā vismaz kādu divdesmit pēdu attālumā. Bulta aizšāvās un, sausi nočirkstējusi, iestrēdza stumbrā, tieši kā nomērīts, četras pēdas no zemes.

Viņi piegaja paskatīties. Bulta bija ietriekusies kokā veselu collu aiz ieroba.

Flips ar kabatas nazi izgrieza bultu no stumbra un pārliecināts sacīja:

— Lai tikai tiek cauri ādai! Šakāli piebeigs inde.

— Kā tu bez suņiem dabūsi viņu no alas laukā?

— Pagaidīsim, kamēr izlīdīs pats.

To nu Deons nekādi nespēja aptvert.

— Bet tad jau būs nakts. Dienas laikā šakāļi ārā nenāk. Viņš taču tupēs alā līdz naktij.

Flipa seja pauda nelokāmu apņēmību.

— Tas nekas. Gaidīsim, kamēr izlīdīs. Tagad naktī spīd mēness — un mēs varēsim labi notēmēt.

— Es tomēr domāju, ka jāiet mājās un jāpastāsta tēvam,— negribīgi noburkšķēja Deons.

Flips uzmeta viņam nicīgu skatienu.

Jautājums ar to pašu bija izšķirts.

— Ej, ja vēlies! Es viens pats to veco šakāli nomedīšu.

Viņi izsekoja šakāļa pēdas līdz vietai, kur tas bija šķērsojis sauso upes gultni un pa koku apakšu nozudis krūmu biezoknī. Tur viņš acīmredzot brīdi pastāvējis, varbūt kāda trokšņa iztrūcināts. Pēc tam, kā jau Flips bija paredzējis, pa nogāzi tecējis augšup Garajā kalnā.

Pēdu izsekošana nevedās viegli, jo šakālis nebija vis skrējis taisni, bet gan metis lokus un cilpas. Veida bija akmeņaina, un arī biezais pakalna krūmājs aizsedza pēdas. Elsdami pūzdami, sviedros caurcaurēm izmirkušiem haki krekliem (krāsaino bērniem māte atdeva Būta un Deona vecās drānas) viņi rāpās kalnā, te šur, te tur starp krūmiem uziedami pēdas.

Vienubrīd Deons izmisis apstājās un piedurknē notrausa sviedrus no sejas.

— Paklausies! Tā mēs to šakāli nemūžam nedabūsim rokā.

Flipa sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Ja vēlies, ej mājās!

Beidzot pēdas ieguva noteiktu virzienu. Flips palūkojās uz pakalna virsotni. Gluda kā galds, tāda pati kā citiem pauguriem šai plakankalnē, bet klints siena pie pašas augšas bija stāva, dziļām plaisām un aizām izvagota.

— Ielīdis kādā plaisā,— apmierināts noteica Flips. — Iesim lēni un klusu, kamēr atradīsim, kur šis paslē-

pies. Šakāļiem ir varen smalkas ausis. Līdzko mūs izdzirdēs, no alas laukā nelīdīs.

Pēdas veda taisni pie šauras spraugas gandrīz pašā klints vidū. Viņi izlūkoja apkārtni, vai kāda pazīme nenorādīs, ka šakālis iznācis no slēptuves, taču neko neatrada.

Tumšajā alā valdīja pilnīgs klusums.

Flips pavēloši pamāja ar galvu. Viņi atkāpās pienācīgā attālumā.

— Kārtībā,— Flips iečukstēja Deonam ausī.— Turpat vien ir. Tu redzi tās klintis tur — pa kreisi?

Deons paskatījās un pamāja.

— Paslēpsimies aiz tām. Līdzko viņš iznāks, mēs tūlīt viņu mēnesnīcā ieraudzīsim. Es kāpšu pirmais, un tu rāpies pakaļ. Tikai netrokšņo! Un turi muti ciet, kad būsim aiz klintīm.

Deons pamāja, ka ir sapratis, un Flips, uzmetis viņam atzinīgu skatienu, sāka ātri un klusu rausties augšā pa kraujo nogāzi. Mirkli nogaidījis, Deons devās pakaļ, cenzdamies kāpt tikpat klusu, taču dabūja trūkties, kad no kāju apakšas pasprukušie oļi palēkdamies noripoja pa kranti. Troksnis, par laimi, sacēlās mazāks, nekā viņš bailēs bija gaidījis.

Beidzot viņi bija droši noslēpušies klints ēnā, strauji elpodami pēc uztraukumiem un grūtās kāpšanas.

Flips notupās aiz milzīga blāķa un ar muguru atbalstījās pret raupjo akmeni, galvu piešķiebis, lai šakāļa alu neizlaistu no redzes loka. Deons piemetās blakus un arī atslējās pret akmeni.

Krietnu brīdi viņi vēroja spraugu klints sienā, bet Deonam arī tas drīz apnika, un viņš pievērsa skatienu veldai, kas, zilgani brūna un dūmakaina, aizsniedzās tālumā līdz pat svelmē virmojošajam apvārsnim. No šiem augstumiem varēja saredzēt citus kalnus, starp kuriem kā sarkana čūska aizvijās ceļš. Brūno veldas zemi taisnos četrstūros norobežoja stiepļu žogu līnijas. Daudzi fermeri nevīžoja savas ganības iežogot — vai varbūt viņiem pietrūka naudas —, tāpēc aitas veseliem simtiem krita par upuri šakāļiem. Deona tēvs ikvienu darbu darīja pamatīgi, tāpēc viņa zeme visa bija droši iežogota, kaut arī vajadzēja atteikties no jauna automobiļa iegādāšanās, iztikt bez daudz kā nepieciešama, jo grūtajos depresijas gados pie naudas varēja tikt ar lieliem pūliņiem. Kad depresija draudēja viņus izputināt un turklāt vēl iestājās briesmīgs sausums, tēvs ņēma cērti un lāpstu plecos un par puskronu dienā strādāja ceļu labošanas darbos. Taču padevies viņš nebija nekad, tāpat kā nebija pat domājis pamest savu zemi un doties uz pilsētu, kā to darīja daudzi citi.

Deons tupēja pie akmens, nolūkodamies veidā, kas gluži kā ar lineālu bija viscaur aizžogiem sarūtota.

Pēkšņi Flips sakustējās, un arī Deons sapurinājies izslējās.

Taču uz klints kraujas pasildīties bija izlīdis tikai sīks trusītis, kas, viņus pamanījis, pa galvu pa kaklu metās atpakaļ alas drošajā patvērumā. Citā reizē viņi noteikti būtu izmēģinājuši roku šaušanā, bet, ja gaidāms īsts medījums, kurš gan šķiedīs bultas visādiem sīkaļām!

Karstums kļuva aizvien nežēlīgāks, un ilgajai gaidīšanai nebija paredzams gals. No neērtās tupēšanas Deo-nam stilbos iemetās krampji, un, beidzot neizturējis, viņš pagrozījās un izstiepa kājas, lai gan apzinājās, ka šakāļa alas ieeju vairs neredzēs. Svelme uzdzina miegu, un acis taisni liptin lipa ciet. Pēkšņi satrūcies, Deons saprata, ka ir snaudis. Laikam taču gulējis krietnu laika sprīdi, jo saule jau bija noslīdējusi pie paša apvāršņa un viņus apņēma dziļa, klints mesta ēna.

Deons nobijās, iedomājies, ka māte uztraucas, nesaprazdama, kur viņš tik ilgi paliek, ka tēvs droši vien pārnācis mājās, grib sēsties pie vakariņu galda, gaida viņu, arī uztraucas un sāk skaisties.

Viņš palūrēja uz Flipu. Flips nebija pakustējies. Viņš sēdēja — tāpat salīcis, piešķiebtu galvu vērīgi raudzīdamies vienā punktā, loks un bulta šaušanas gatavībā, kārba ar noslēpumaino indi nolikta blakus.

Flips no iecerētā neatkāpsies, tātad atkāpties nevar arī viņš.

Saule aizvien vēl kavējās, gausi laizdamās uz rietu pusi, un viņi gaidīja, kamēr tā pēkšņi vienā rāvienā nogrima aiz līdzenās zemes malas un izdzisa kā spēji noslāpēta sveces liesma, pamezdama debesīs pēdējo sarkanīgi oranžo blāzmas strēli. Ari tā drīz nozuda, kļuva tumšs, un viņi ieraudzīja zvaigznes.

Uzlēca mēness, tāds mazliet jau padilis. Aizlaidās putnu bars, ar spārnu vēzieniem iztraucējot nakts klusumu.

Deons nodrebinājās. Viņš izlikās, ka drebuļi uznākuši tikai aiz aukstuma. Gribējās ēst, mocīja slāpes, jo aukstā tēja, ko viņi no Flipa pudeles iebaudīja pēc ceptajiem baložiem, bija vienīgais malks kopš agra rīta cēliena. Nodomu pēcāk padzerties pie sūkņa ūdeni bija izjaukušas ceļā uzietās šakāļa pēdas, un pie dambja atgriezties viņiem vairs neiznāca.

Viņš palūkojās uz Flipu, un Flipa seja mēnesnīcā šķita milzīgi tāla.

Mēness cēlās aizvien augstāk palsajās debesīs. Tālu virs galvas izklaidus slīdēja sprogaini mākoņi. Varbūt līdz rītam savilks negaisu un lietu. Kaut jel uzlītu! Kāds savāds, neizteicams prieks ir nolūkoties, kā satūkušie, tumšie padebešu kalni lēnām slīd pāri plašajām ārēm, vērot lietusgāzmas pamazām tuvojamies, laikus rast patvērumu pajumtē un skatīties, kā spējas vēja brāzmas iešūpo dejā aivu kokus un virpuļu virpuļiem izdzenā sausās lapas pa visu pagalmu! Nolīst pirmās smagās lāses — un mitrā zeme tūdaļ uzdvesmo sakarsušo putekļu smaržu. Vēl pēc īsa brīža sākas īsta vētra un lietus rībinādams kapā rievotā skārda jumtu.

Flips vieglītēm piebikstīja Deonam, un viņš izbailēs gandrīz palēcās. Flips pielika pirkstu pie lūpām un pamāja uz šakāļa alas pusi.

Sākumā Deons neko nevarēja šai tumsībā saskatīt, jo klints pārkare neļāva slēptuvē iespīdēt mēness gaismai. Viņš jau grasījās papurināt galvu, taču apdomājās — varbūt nav īsti ieskatījies: vai kaut kas tomēr nepazi-bēja? Nē. Jā. Kā tad. Kustējās gan. Biezajā ēnā kaut kas bija sakustējies.

Flipa roka jau pasniedzās, iemērcēja bultas uzgali indes kārbā, tad drošības labad iemērcēja vēlreiz. Nopurinājis bultu, viņš atbalstījās pret klinti, lai labāk varētu tēmēt. Deons steigšus darīja to pašu. Rokas trīcēja, mērcēdams bultu kārbā, viņš atsita uzgali pret tās malu — un skārds iešķindējās. Nobijies Deons pagrieza galvu, taču Flips šķita neko vairs apkārt nemanām. Viņa uzmanība pilnīgi bija pievērsta spraugai klintī.

Viņi gaidīja.

Kaut kas atkal sakustējās, nu jau vairs šaubu nebija: lēni, piesardzīgi sakustējās klints pārkares mestajā ēnā.

Pēc ilgās gaidīšanas un lielās gatavošanās viss likās notiekam pārāk pēkšņi: šakālis ar melno muguru parādījās mēnesnīcā uz neliela klints izciļņa alas priekšā un, pagriezies sāniski pret zēniem, pacēla galvu un saslēja ausis.

Deons izdzirdēja nostrinkšķam Flipa loka stiegru un nākamajā mirklī izšāva bultu pats. Šakālis iesmilkstējās kā suns, kam iesperts ar kāju, un, atņirdzis zobus, ieņurdējās. Tad tas nozuda, izgaisa kā rēgs, likās — diezin vai maz ir parādījies.

Deons pielēca kājās un metās skriet.

— Es trāpīju!— viņš gavilēdams sauca.— Es trāpīju!

Šaudīdamies starp klinšu mestajām ēnām, viņš cerēja

beigto šakāli atrast kaut kur tuvumā.

Flips nāca nesteigdamies.

— Es trāpīju!— Deons atkārtoja, aiz laimes un satraukuma lēkādams kareivīgā dejā.

— Jā,— lēni noteica Flips. Un vēl lēnāk piebilda: — Man liekas, arī es trāpīju.

— Esmu pārliecināts, ka trāpīju es,— iecirtīgi sacīja Deons.— Dzirdēju, ka viņš iekaucās šitā (un Deons atdarināja šakāļa smilkstus), kad mana bulta ietriecās viņam sānos. Cik tālu viņš skries?

Flips paraustīja plecus.

— Diezgan tālu. Inde iedarbojas lēni. Bet līdz rītam būs beigts.

— Līdz rītam? — Deons jutās vīlies.

— Jā. Un tagad meklēsim bultas.

Vienu atrada tūlīt. Uzgalis bija vesels, tātad bulta nevis ķērusi mērķi, bet aizlidojusi tam garām.

— Esmu pārliecināts, ka trāpīju,— ietiepīgi teica Deons.

Bultas abiem bija vienādas, turklāt viņi ar tām mainījās. Tātad noteikt, kurš ar kuru bultu šāvis, nekādi nevarēja.

Brīdi meklējuši, viņi atrada otru bultu. Niedre bija vesela, tikai bez uzgaļa.

— Tātad trāpīts gan,— bezgala apmierināts noteica Flips.— Vecajam šakālim nu ir beigas.

— Esmu pārliecināts, ka tā bija mana bulta,— neatlaidās Deons.

Flips palūkojās mēnesī. Tas bija pacēlies augstu blāvajās debesīs.

— Laiks posties mājup,— viņš sacīja.

Pusceļā pretī brauca automobilis. Deona tēvs sēdēja pie stūres, ieslēdzis visus starmešus, pa veidu kājām un jāsus klīda vesels bars vīru ar lukturiem, un tēvs abus turpat nopēra — pēra ilgi un pamatīgi ar platu ādas siksnu, iekams viņi bija paguvuši pavērt muti un pastāstīt par šakāli. Deonu iedzina gultā, atstājot bez vakariņām, bet vēlāk, nakts vidū, kad viņš, aizgūtnēm izraudājies, beidzot bija iemidzis, pie mazās verandas piebūvētajā istabiņā, kur gulēja viņi abi ar brāli, kad Būts no skolas pārbrauca mājās, ienāca māte. Viņa bija atnesusi šķēlīti kaltētas gaļas un riekšavu pašas ceptu saldu biskvītu, un Deons ēzdams pastāstīja par šakāli. Viņš stāstīja visu no sākuma līdz galam, un māte lāgiem nosacīja: «Jā, jā,»— un, teikdama šo «jā», nemaz neklausījās. Gurdena, bāla un izdilusi viņa sēdēja gultas kājgalī un nemaz neklausījās, ko dēls stāsta, pat nepalū-kodamās viņā, un neko neredzošām acīm vērās tālumā, kur nav nekā cita kā klusums un vientulība.

Nākamajā dienā, kad lielās dusmas tēvam bija pārskrējušas, Deons visu izstāstīja arī viņam. Sākumā tēvs nemaz negribēja klausīties, bet pēcāk ņēmās dēlu izzobot. Taču, sapratis, ka Deons runā no visas tiesas, aizsūtīja kalpu uz Garo kalnu pārbaudīt šakāļa pēdas. Kalps atgriezās pievakarē, stiepdams beigto šakāli. Visu dienu viņš bija staigājis pa zvēra pēdām, līdz beidzot to atradis skudru lāča alā. Kalpam vajadzējis atrakt zemi, lai beigto šakāli dabūtu laukā, un tam zem lāpstiņas aizvien vēl rēgojās biezajā ādā iestrēgušais bultas uzgalis.

Tēvs jokodamies ierunājās par Nimrodu un vareno šakāļu mednieku Tā Kunga priekšā, taču Deons redzēja, ka patiesībā viņš lepojas. Nākamajā svētdienā Deons pie baznīcas dzirdēja, kā tēvs šo notikumu atstāsta citiem fermeriem.

Paredzēto šiliņu tēvs Deonam pasniedza sevišķi svinīgi, un Deons pusi balvas atdeva Flipam. Viņš jutās mazliet vainīgs, ka slava par nomedīto šakāli pilnā mērā tikusi viņam vien. Deons saprata, ka, Flipa neiedrošināts, nemūžam nebūtu palicis pa nakti Garajā kalnā. Lai kā viņš centās sev iegalvot, ka tieši viņa bulta ķērusi un nonāvējusi šakāli, neviens to nevarētu droši pierādīt. Flips vispār šāva labāk un bultu bija raidījis pirmais, līdzko šakālis nostājās alas priekšā. Taču kas lai īsti zina, kurš trāpījis: abiem bultas ir pilnīgi vienādas, un Deonam lāgiem šķita, ka pats savām acīm redzējis, ka viņa izšautā bulta ķer šakāli, jo tieši tai brīdī zvērs bija iekaucies.

Tomēr Deons jutās ne vien vainīgs, bet arī lepns, kad tēvs viņu ķircināja, uzrunādams par vareno šakāļu mednieku Tā Kunga priekšā. Tēva ķircināšanās uz mūžu iegūlusi atmiņā, tāpat no atmiņas nekad neizgaisīs nakts, kad viņš mātei stāstīja par medībām un viņa, gultas kājgalī sēdēdama, sacīja tikai «jā» un pēc brīža atkal «jā», bet īstenībā nemaz neklausījās.

Nākamā gada janvārī Deons sāka iet skolā, un ap pirmā ceturkšņa vidu mātei uznāca nervu lēkme, atbrauca mātesbrālis un brāļasieva un aizveda viņu sev līdzi uz Transvālu, aizbildinoties, ka viņa tur atpūtīšoties. Pēc diviem mēnešiem draudzes mācītājs saņēma vēstuli; garajā, juceklīgajā vēstījumā māte darīja zināmu savu nodomu pie vīra nekad vairs neatgriezties, mīklainiem mājieniem apsūdzēdama to tik briesmīgos, neiedomājamos pāridarījumos, ka gan mācītājs, gan kaimiņi nosprieda, ka viņa mazliet nojukusi prātiņā. Vecie vīri, ar kuriem tēvs satikās baznīcā, galvu vien grozīja, un mācītājs ieradās pie viņiem pats, nolasīja tēvam priekšā nesakarīgo vēstuli un apvaicājās, vai nevarot ko palīdzēt, varbūt pierunāt māti, lai tā atgriežas. Taču tēvs drūmi noteica: «Pati izraudzījusies sev likteni. Pār šās mājas slieksni viņa vairs kāju nespers.»

Tad visi nosvērās tēva pusē, jo cilvēkiem patīk dzelžaini vīri, kas, reiz kaut ko izlēmuši, pie tā arī paliek. Mācītājs, zināms, aicināja tēvu būt žēlsirdīgam un līdzcietīgam, jo tāds bija draudzes gana pienākums. Tomēr arī viņš klusībā apbrīnoja tēvu un izmantoja katru izdevību, lai visiem klāstītu, ka Johans van der Rīts ir vīrs, kas prot turēt vārdu.

Ikviens zināja, ka tēvs ir noteikts, dažkārt pat bargs cilvēks. Taču viņš prata būt arī labs — grūtā brīdī palīdzēja kaimiņiem, nevaicādams, kas viņam par to tiks. To, protams, zināja arī māte: kā nekā kopā nodzīvots divdesmit gadu, un viņa bija sapratusi, ka spēku vīram dod tikai nesalaužamā griba ne vien izdzīvot, bet arī sasniegt visu iecerēto un kļūt par stāvokļa noteicēju, jo citādi grūtajos laikos viņi būtu aizgājuši postā tāpat kā daudzi citi. To visu viņa bija zinājusi veselus divdesmit gadus, tomēr pēkšņi pametusi vīru, atstājot abus zēnus tēva ziņā, kaut gan jaunākais tikko sācis iet skolā. Visu var attaisnot, var šādu rīcību nosodīt, aizbildinot to ar vājiem nerviem un garīgu nelīdzsvarotību. Bet piedot sievietei, kas pametusi vīru ar diviem mazgadīgiem bērniem, nekādi nav iespējams. Pamezdama bērnus, viņa bija zaudējusi jebkuru līdzjūtību.

Kāpēc?— Deons domāja. Kāpēc viņa to darīja?

Viņš pagriezās sēdeklī, lai atskatītos uz tēvu, kas melnajā uzvalkā starp gaišās drānās tērpušos eleganto universitātes publiku sēdēja augstprātīgs, kā vientuļš ērglis būrī kopā ar pļāpīgiem papagaiļiem.

Deons lūkojās skarbajā, neizprotamajā tēva sejā. Tur atbilde nebija rodama, vismaz viņš to neprata izlasīt.

Kāpēc māte viņus atstāja?

Ko viņš bija jutis toreiz, septiņu gadu vecumā? Nav iespējams atcerēties. Bija neskaidra nojausma par zaudējumu, tukšuma izjūta, taču viņš tika ierauts jaunajā skolas dzīves virpulī — un pēc kāda laika aizmirsās arī bēdas.

Kāpēc viņa bija aizgājusi? Varbūt Būts zina kaut ko tuvāk. Viņam toreiz bija trīspadsmit, un tādā vecumā jau var uztvert un izprast vairāk, nekā pieejams septiņgadīga puišeļa prātam. Taču tai dienā arī Būts bija skolā.

So jautājumu viņi nekad nebija apsprieduši, iespējams, aiz cieņas pret tēvu nevēlēdamies skart viņa personisko dzīvi. Savādi, domāja Deons, Būts ir mans brālis, tomēr es viņu tikpat kā nepazīstu. Filips bija tikai mans bērnudienu rotaļu biedrs, bet viņu es pazinu daudz labāk. Būts un es — pavisam atšķirīgi cilvēki. Viņu es redzu fermā, kad brīvlaikā pārrodos mājās, braukāju viņam līdzi pārlūkot aitu ganāmpulkus, aizžogus un ganības, reizēm abi dodamies medībās, gadās pat, ka kopā ar Lizellu aizlaižam līdz Bofortvestai uz dejām. Nākamgad viņi apprecēsies, un Lizella Būtam būs laba sieva (māte arī bija laba sieva vai tāda vismaz likās, taču kādā jaukā dienā tomēr bija viņus pametusi. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?), lai gan viņas mākslotais skolmeistarie-nes manierīgums man dažkārt krīt uz nerviem un viņas klātbūtni ilgi es nespēju paciest. Tāpat kā garas runas ar brāli. Bet, ja gribu būt pilnīgi atklāts, viņš domāja, es vispār nespēju ar Būtu runāt. Nav itin nekā, ko mēs viens otram varētu sacīt.

Varbūt tāpēc, ka brālis ir sešus gadus vecāks? Iespējams, ka tā.

Deons aizgainīja šīs domas un centās veltīt uzmanību angļu profesoram, kas nu jau pievērsās īpašām Āfrikas

kultūras problēmām un vēl aizvien ik pa brīdim trausa nost matus no acīm.

Deons atkal palūkojās pulkstenī. Vēl piecas minūtes, i cik var spriest pēc citu izlaiduma aktu parauga.

Mēs esam ārsti! Vai jums pielec?! Velns parāvis, ārsti gan.

Viņš neticīgi papurināja galvu. Seši gadi, un nu beidzot pielikts punkts. Lai gan pēdējās nedēļās bija gadījušies brīži, kad viņam uzmācās šaubas, vai šīm mocībām jel maz kādreiz pienāks gals.

Galvenajās disciplīnās viņam bija veicies gluži labi. Vai varbūt — tikai laimējies, jo negadījās nekas īpaši sarežģīts. Ķirurģijā viņš izvilka tīro klasiku — vairogdziedzera hiperfunkciju. Attiecīgā literatūra bija izrauta cauri tikai pāris nakšu pirms eksāmeniem, tāpēc uz visiem jautājumiem viņš atbildēja nestomīdamies. Pēc pēdējās atbildes vecā Snaimena acis atzinīgi iespīdējās, un no eksaminācijas telpas Deons izgāja gauži apmierināts ar sevi. Turpretim no ginekoloģijas profesora viņš baidījās trakāk nekā no paša nelabā. Sim vecim piemita nelāgs paradums braukāt apkārt un tvarstīt pēdējā kursa studentus, aicināt pie sevis automobilī un vest uz tuvāko slimnīcu, lai tur tērpinātu. Nebija nekādas nozīmes klāstīt, ka tev, cilvēkam, nav laika tobrīd noņemties ar ginekoloģiju un dzemdniecību, ka tu vispār neesi no viņa grupas un tev tūliņ jākārto eksāmens pie tāda un tāda profesora. Vecais ir nedomāja klausīties, tāpēc studenti jau aizlaikus viņa automobilim meta apkārt līkumu.

Taču todien Deons kāpa lejā pa klīnikas kāpnēm tieši tai brīdī, kad večuks lauzās cauri mūžīgajam pacientu pūlim pie ziņojumu dēļa, un izvairīties no viņa vairs neatlika laika.

— A, van der Rīts,— ļaunā priekā sacīja profesors.

— Pašlaik man tieši iegadījies brīvs brītiņš, tā ka varu ar jums mazliet aprunāties. Nāciet līdzi uz nodaļu!

Deons zibenīgi izlēma, ko darīt. Viņš ievilka sejā skumīgu vaibstu.

— Ser, man diemžēl jums jāatzīstas, ka tikko biju pie doktora Robinsona.

— Nu, un kāds tam sakars ar mani, jaunais cilvēk? Kāds sakars ar mani? — pikti noprasīja profesors.

Deons pakasīja muguru un savaikstījās vēl sērīgāk.

— Redzat, ser, no rīta pamanīju sev uz ādas izsitumus, un es baidos, ka diagnoze...— iespaidīguma labad Deons mirkli klusēja, —... ir rubeola, ser.

— Masaliņas! Ak kungs! — profesors iebrēcās.— Kā jūs uzdrošināties tuvoties klīnikai! Šeit taču atrodas grūtnieces, idiots gatavais!

— Jā, ser,— sagrauzts piekrita Deons.— Eju mājās un tūliņ liekos gultā, ser.

— Pazūdiet drīzāk, jaunais cilvēk! Pazūdiet! — Un, nomērījis Deonu ar pēdējo iznīcinošo skatienu, profesors cēli aizsoļoja.

Toreiz viņam laimējās un laimējās ari diagnostikā. Turpretim rakstiskajā eksāmenā tik labi vairs neveicās, īpaši vispārējā ārstniecībā. No zāles (šās pašas aulas, kas toreiz gan izskatījās pavisam citāda — rindās salikti galdi, mācībspēki, kuri bez mitas apstaigā telpu, uzraudzīdami eksaminējamos, gandrīz taustāmi saspringta atmosfēra) viņš iznāca miklām rokām un ļodzīgiem ceļgaliem. Neko neredzēdams, viņš pagāja garām mūžīgajiem gudriniekiem, kuri, kā parasti sanākuši pulciņā, kāpņu galā salīdzināja konspektus. Viņam ne vien negribējās runāt par biļetēm, pat domāt par tām nebija ne mazākās vēlēšanās. Pie velna, tikai drīzāk no šejienes laukā!

Manā neveiksmē vainojama Triša ar savu grūtniecību, viņš pikti domāja. Neatlika taču laika mācīties. Kā gan es būtu varējis koncentrēties, ja pār manu galvu pacelts zobens?

Kurš vainojams? — Deons attapās sev pavaicāt. Kurš ir tas nelietis? Nu saki — kurš?

Deons paraudzījās pāri ejai uz aulas priekšgalu, kur starp daudzām īsi apcirptām, gaišmatainām galviņām stalti paceltā tumšmatainā ne reizi nav pakustējusies. Vai tā būtu Triša? Laikam taču.

Kā viņai klājas? Kopš Trišas iznākšanas no slimnīcas Deons bija saticis viņu tikai vienu reizi, pavisam īsu brīdi, kad abi ieskrēja kafejnīcā pabrokastot. Viņš sāpīgi apzinājās savu vainu, taču līdzēt neko nespēja, jo rāvās septiņpadsmit stundas dienā, pūlēdamies panākt nokavēto. Triša mācījās, tāpat sevi netaupīdama, jo arī viņai tuvojās galapārbaudījumi. Reiz Deons piezvanīja, gribēdams viņu kaut kur uzaicināt, bet viņai līdz nedēļas nogalei bija jāpabeidz steidzams darbs.

Triša toreiz bija runājusi gandrīz negribīgi, tāpēc viņš vairs nezvanīja. Un arī laika bija pārāk maz.

Varbūt piezvanīt tagad, nu jau laika pietiek?

Labāk tomēr ne.

Retie pieklājības aplausi iztraucēja Deona pārdomas, ļ un viņš neviļus izslējās. Izcilais angļu profesors pateik- ļ damies pasmaidīja un apsēdās, pēdējo reizi notrausis matu šķipsnu no acīm.

Zāle saviļņojās, nočaukstēja papīrs — visi pāršķīra programmā lapu. Tūdaļ sāksies svarīgākā ceremonijas daļa.

Piecēlās viņu fakultātes dekāns un, vērsdamies pie ļ universitātes rektora, teica rituālam atbilstošu runu. ; Rektora atbildes runa šķita tikpat sausa kā pāršķirto programmas lapu čaukstoņa.

Vispirms gāja doktori košās mantijās. Katram tika pienācīgā aplausu deva; īpaši aplausi medicīnas dokto- j ram, kas pie tribīnes pienāca klibodams, ar spieķi rokā; ļj zāle aizturēja elpu — vai tiks pa kāpnēm augšā? Ovāci-1 jas negribēja rimties, kad vecais vīrs tomēr uzkāpa ļ tribīnē un saņēma pienācīgos pagodinājumus.

Pēc tam nāca sīkāki gariņi — bakalauri. Ceremonija virzījās uz priekšu ātrāk, pauzes starp izsauktajiem vārdiem kļuva īsākas. Tie, kas gaidīja savu kārtu alfabēta secībā, pārsēdās arvien tuvāk rindas galam, lai • nekavētu pārējos.

Eibrehemss, Donalds Roberts. Edemss, Pīters Makar-turs. Badži, Muhameds (balss kļuva mazliet skaļāka: te taču visi ir liberāli domājoši cilvēki). Bārtleta, Monika Mona.

Dekāns apklusa un vēlreiz ieskatījās sarakstā. Parasti pedantiskā balss pat drusku aizķērās, kad viņš sāka lasīt rūpīgi izsvērto tekstu.

— «Ar izcilību par sekmēm otrajā un trešajā mācību gadā, kā arī galaeksāmenos specialitātē un ar pirmās šķiras goda diplomu.»— Vēl viena tikko manāma pauze.

— «Filips Deividss.»

Filips piecēlās un ašiem soļiem devās uz tribīni. Aiz muguras viņam nodārdēja pērkonīgi aplausi. Pa kāpieniem viņš uzskrēja gandrīz skriešus, ātri nometās uz ceļgala, aplausu vētrai aizvien vēl turpinoties. Sie atturīgie cilvēki, kas prata ievērot sabiedrībā pieņemtās normas, protams, nebūtu dziedājuši Filipam slavasdzies-mas, nebūtu metušies dejā un nebūtu nesuši viņu uz

■

tnkam triumfa gājienā pa aulas eju. Tomēr atzinību viņi par adīja. Goda vārds, viņi parādīja atzinību. Kad Filipam tika likta galvā četrstūrainā cepure, viņš pagriezās pret zāli — un viņa sejā atkal parādījās tā pati kvēlā l/teiksme, tik dīvaina, ka Deons gandrīz pat sarāvās.

Filipa sejā bija lasāms: «Neviens mani nevar salauzt. Es esmu nesalaužams.»

Dunka kreisajos sānos Deonam atgādināja, ka jāpavirzās uz priekšu. Pāriedams uz nākamo sēdekli, viņš pameta skatienu atpakaļ zālē un ieraudzīja kaut ko tādu, ka aiz pārsteiguma tikko neaizsēdās garām.

Aplaudēja arī viņa tēvs.

Starp visiem šiem angļiem sēdēja Johans van der Rīts, un viņa skarbajā sejā nepakustējās ne vaibsts. Taču, tāpat kā visa zāle, viņš aplaudēja. Aplaudēja Filipam Deividsam, krāsaino zēnam no Vamaherskrāla.

Piektā nodaļa

Tā bija tā pati labi pazīstamā pelēkā mūra ēka. Un tomēr tā likās pavisam citāda.

Viņš apstājās pusceļā, neaizgājis līdz krūmiem apstādītajai satiksmes drošības saliņai klīnikas priekšā, un, acis nenolaizdams, raudzījās uz drūmo fasādi ar daudzajiem logiem.

Esmu mācījies un strādājis te veselus piecus gadus, Deons domāja. Esmu iepazinis to līdz pēdīgajam sīkumam. Zinu, kurp ved katrs gaitenis, un protu atrast visīsāko ceļu pa jebkurām rezerves kāpnēm. Pazīstu ikvienu palātu un laboratoriju, ikkatru operāciju zāli un Administrācijas nodaļas kabinetu. Zinu, kur atrodas veļas istaba, kur aptieka un pat košerēšanas virtuve. Pa šo klīniku esmu staigājis gan agrā rītā, gan vēlās nakts stundās un dzīvojis līdzi tās dzīvei. Esmu redzējis neskaitāmus slimniekus — cits sen jau sveiks un vesels, cits sen nomiris. Tomēr līdz pat šim brīdim esmu bijis, neteiksim, gluži vienaldzīgs, bet nu tāds, kas īsti neizjūt atbildību par šo cilvēku dzīvību vai nāvi. Tātad īsteni es par šo klīniku nezinu itin nekā. Tagad viss ir mainījies. Man jāmācās nest šo nastu. Ar to arī sāksies mana mācīšanās. Tas būs sākums manai mediķa profesijai.

Dramatizēšanas tā kā pietiktu, viņš zobgalīgi sevi apsauca. Ikviens tevi jau uzskata par mācītu speciālistu. Tu esi interns, draudziņ, un tepat slimnīcā arī dzīvosi. Kaut gan labuma no tevis tikpat, cik sunim no piektās kājas. Katrā ziņā jau nu mazāk nekā no vecas, pieredzējušas slimnieku kopējas. Un to katra pieredzējusi slimnieku kopēja pati pateiks tev tieši acīs.

Tomēr viņš nespēja nodzēst liesmiņu, kas spoža un tīra dega viņam sirdī. Viņš pagāja garām šveicara galdiņam vestibilā, juzdamies visai neveikli jaunajā, baltajā, stīvinātajā uzsvārcī; ap atlokiem tam vairs nebija zaļā apmalojuma, kas norādīja uz nepiederību pie īsto ārstu saimes, toties tikko iegūtā brūnā plāksnīte pie atloka ne tikai norādīja uz viņa vārdu, bet arī skaidri apliecināja jauno stāvokli.

Iepriekšējā vakarā, atgriezies savā istabā ārstu mājā, viņš uz gultas bija atradis ar elektrogrāfu novilktu aicinājumu ierasties ārstu rīta sanāksmē. Uzaicinājumam blakus bija noliktas divas rokasgrāmatas. Izlasījis abas no pirmās līdz pēdējai lappusei, viņš pūlējās rast izskaidrojumu — kāpēc tās atnestas; kaut kādam izskaidrojumam noteikti jābūt. Pārskatījis visu vēlreiz, viņš jutās vīlies un piekrāpts. Vienā grāmatelē sīki bija aprakstīta klīnikas darba kārtība. Otrā tikpat garlaicīgi tika klāstīts, kas darāms ar asins, urīna un izkārnījumu analīzēm un citiem izmeklēšanas datiem.

No rīta sanāksmes viņš neko īpašu negaidīja. Droši vien sasauc, lai papļāpātu un uzmundrinātu darbam. Tomēr kāds taču laikam zina, kāpēc viņam atnestas šīs rokasgrāmatas.

Bez desmit minūtēm astoņi. Deons lēnām virzījās uz kāpņu pusi. No citiem nebija ne miņas. Droši vien nav vēl atguvušies no Jaungada paģirām. Bet varbūt viņš sajaucis laiku? Vai pat datumu?

Deons nikni novaibstījās. Ne datums, ne laiks, protams, nav sajaukts. Necel paniku, viņš sevi norāja. Tu esi aukstasinīgais doktors van der Rīts — un to paturi prātā!

Bet kur ir Robijs un visi pārējie?

Deons manīja, ka šveicars neuzticīgi viņu vēro pār rīta avīzes malu. Viņš uzsvērti apņēmīgi pagriezās un sāka kāpt augšā.

Lekciju zālē tomēr atklājās, ka viņš nebūt nav vienīgais. Visapkārt pazīstamas sejas, arī Robijs klāt kā

no

likts. Un blakus Robijam — ko neteiksi!— sēž Filips Dcividss, kā vienmēr — vēss un atturīgs.

Velns parāvis!— iedams Filipam klāt, iesaucās Deons.— Ko tu te dari?

Filips pasmaidīja un piedūra pirkstu pie savas brūnās nozīmītes:

— Jādomā, to pašu, ko tu.

— Bet vai tad tu negribēji braukt uz Transvālu?

— Te es pieteicos vispirms.— Filips vērīgi palūkojās Deonā. — Tikai nebiju pārliecināts, vai ir kādas izredzes.

— Kāpēc, dieva dēļ, lai nebūtu? Viņi droši vien saņēma tevi atplestām rokām?

— Jā, tikai pateica, ka strādāšu vienā klīnikas pusē un saņemšu trīs ceturtdaļas algas.— Viņš pēkšņi mainīja sarunas tematu: — Tu labi izskaties. Biji mājās, fermā?

— Tikai dažas dienas. Svētkus nosvinējām piekrastē. Knīsnā. Un tu?— Deons ātri piebilda.

— Svētkos strādāju. Man iedeva darbu patoloģijas laboratorijā.

— Tiešām?— Deons pavaicāja bez īpašas intereses. — Ko tu tur darīji?

— To pašu, ko toreiz, jūnija brīvdienās. Profesors grib izstrādāt jaunu hromosomu pētīšanas metodiku. Esmu jau tev stāstījis.

— Jā, protams, — atbildēja Deons, lāgā nedzirdēdams, par ko ir runa, jo tobrīd vairāku vīriešu pavadībā pa durvīm ienāca klīnikas direktora vietniece, izkaltusi, nīgra būtne. Telpā tūdaļ iestājās saspringts klusums, un Deonam nezin kāpēc atmiņā uznira brauciens kopā ar tēvu uz Bofortvestu, kur viņi noskatījās ceļojoša cirka izrādi; viņš toreiz bija vēl pavisam mazs un kā šodien atceras šausmu un sajūsmas tirpuļus, kas izskrēja caur kauliem, kad telts ārpusē atskanēja rēcieni, kāds kaut ko smagu vilka pa zemi; tātad lauvas tiek vesti šurp krātiņos ar riteņiem un dzelzs žļerkstoņa nozīmē, ka krātiņš tūlīt atdarīsies un lauvas izskries arēnā.

Direktora vietniece viņus vēsi apsveica un vienaldzīgā, monotonā balsī nolasīja bezgalīgi garu lekciju par klīnikas darba kārtību. Mats matā no iepriekšējā vakarā saņemtās rokasgrāmatas.

Ārstu pienākumos ietilpst, viņa paziņoja, nēsāt pie uzsvārča plāksnīti ar savu vārdu, veidlapas aizpildīt

Īli

salasāmā rokrakstā, sniegt ziņas par infekcijas slimību gadījumiem, izrakstīt miršanas apliecības, saņemt pacientu rakstveida piekrišanu operācijai, izrakstīt re- j ceptes, rūpēties par klīnikas iekārtu un izturēties laipni pret zemāko medicīnas personālu.

Deons sabozies klausījās. Nesenā aizrautība un brīnuma nojausma pamazām, bet neatlaidīgi saplaka, to nomāca šī spalgi šķindošā, uzmācīgā balss. Tās tonis kaut ko atgādināja, bet ko?— tūlīt, tūlīt būs rokā. Līdzko viņš tomēr nosprieda, ka nav vērts velti pūlēties, ietiepīgā atmiņa padevās. Pamatskolā viņus bija mācījusi skolotāja, kas tieši tādā pašā balsī uzrunāja pirmklasniekus.

Lekcija beidzās, un direktora vietniece auditoriju iepazīstināja ar sirmu, uzkumpušu vīrieti — Donoru asins nodošanas punkta vadītāju. Vēl viena lekcija. Pēc tam vēl viena. Pašās beigās viņus palūdza aizpildīt nodokļu un bankas rēķina veidlapas, pierakstīties sporta klubā un nākamajā rītā ziņot par padarīto. Kad viss bars devās uz durvīm, Deonam klāt pienāca Robijs.

— Pēc šitā lēruma laiks pievērsties kaut kam nopietnākam. Vai esat jau paguvis nolūkot kādu māsiņu, doktor?

Robijs nosmējās.— Nē, doktor. Bet gluži uz ausīm vis es neguļu.

Kāds mazliet vecāks interns, garām iedams, viņus apsauca:

— Neākstieties! Te jums nav nekāds pikniks.

Klusēdami abi kareivīgi palūkojās tam acīs. Ārsts

pamāja ar galvu.

— Gads ieilgs bezgalīgā garumā. Pagaidiet vien, gan redzēsiet.

Lai kas palicis atmiņā, no tās nav izdzēšams pastāvīgais nogurums. Pēc gadiem Deonam šķita, ka tolaik viņš vispār nekad nav dabūjis izgulēties, ka dienas un naktis vilkušās mūžīga pārguruma miglā, ka viņš pastāvīgi bijis uz kājām: skrējis no palātas uz palātu, uz anatomikumu, uz ambulanci. Reizēm laimējās nolikties uz kādām pāris stundām — un tad arī pussnaudā miera nedeva apziņa, ka kuru katru bridi aizkapa balss skaļrunī nočukstēs: «Doktor van der Rīt! Doktor van der Rīt!»

Lai cik ftčgārni tas liktos, tomēr nekad agrāk viņš nebija sajutis sevī tādu dzīvības spēku. Līdz pēdējam sasprindzinātās maņas aizvien turējās trauksmes stāvoklī. Reizēm viņš gluži fiziski izjuta savus nervus saraujamies un izstiepjamies kā ūdenstārpus, kas acumirklī reaģē uz vismazāko kairinājumu. Redze uztvēra krāsas skaidrāk un spilgtāk, dzirde saasinājās tiktāl, ka viņš saklausīja visniecīgāko troksnīti — gan kopējas gumijas zoļu švīkoņu pa garo gaiteni nakts klusumā, gan gārdzošu nopūtu, ko izdveš mirējs, izcīnīdams pēdējo cīņu ar vareno paisuma vilni, kas, lēnām celdamies, aizskalo viņa dzīvību.

Deonu satrauca paša priekšsajūtu nemaldīgums. Nekad viņš nespēs aizmirst kārtējā apgaitā ievēroto jauno sievieti, kas iepriekšējā naktī bija ievesta ar vieglu hemateinēzi. Ārsts konstatēja divpadsmitpirkstu zarnas čūlu, parakstīja antacīdus, lai mazinātu kuņģa sulas skābumu, un lika pacienti sagatavot operācijai nākamajā dienā. Pievilcīgajai, pašapzinīgajai sievietei varēja būt kādi trīsdesmit gadi. Ķirurgs pajokoja ar slimnieci, viņa ņipri atbildēja ar pretjoku, un svīta devās pie nākamās gultas. Deons pakāpās atpakaļ, lai, priekšā stāvētāju netraucēts, labāk redzētu nākamo pacienti, un nejauši uzgrūdās jaunās sievietes gultai. Viņš pieliecās, gribēdams čukstus atvainoties, un pēkšņi sajuta nāves smaku (vai iedomājās sajūtam? Smaka izgaisa tik ātri, ka viņš neņemtos droši apgalvot, vai tā maz ir bijusi). Nespēdams uzreiz noslēpt pārsteigumu, viņš blenza slimniecē; tā uztvēra skatienu un sarauca pieri.

— Atvainojiet! — klusu sacīja Deons, un viņa, atslīgusi spilvenos, laiski izstaipījās, tā ka viņš pamanīja ap naktskrekla lencēm izšūtās sārtās rozītes.

— Lempis,— viņa sazvērnieciski nočukstēja un piemiedza aci.

Pēc apgaitas Deons ielūkojās pacientes slimības vēsturē, taču nekā īpaša tur nesaskatīja. Organisma funkcijas normas robežās, ārstēšana noteikta pareizi. Mulsina vienīgi šī savādā smaka, kuras varbūt nemaz nav bijis, un viņa paša nemierīgais prāts. Galu galā Deons sevi pārliecināja, ka satraukumā vainojami trīs nāves gadījumi blokā B-4 iepriekšējā dienā.

Pēcpusdienā pacientei pēkšņi uznāca nelabums — un viņa palūdza kopēju atnest naktstrauku. Pārliekusies

pār gultas malu, viņa pāris reižu norīstījās. Ķermenis sāka raustīties krampjos, slimniece bailēs iekliedzās, un viņai no mutes izšļācās košsarkanas asinis.

Palātas kaimiņiene sauca pēc palīdzības, pirmajā brīdī neattapusi piespiest zvana pogu. Tūdaļ atsteidzās kopēja un divas palātas māsas. Viena jau pie durvīm saprata, kas noticis, un skrēja pēc ārsta.

Taču bija jau par vēlu. Pēc divām minūtēm paciente no asiņu zaudējuma nomira.

Viņu sauca Vesta. Marija Johanna Vesta. Sis vārds Deonam tik drīz no atmiņas neizgaisīs.

Viņa virsgrāmatas konta debeta lappusē bija ierakstīti arī citi vārdi.

Pīters Teits, vienpadsmit gadus vecs, parasts lielā lielakaula lūzums. Sprigans puisēns vasarasraibumiem nosētu, strupu degunteli, pastāvīgu smaidu sejā, kustīgs kā terjers. Kāju lauzis, krītot no koka. Ambulancē uz ieģipsējuma autogrāfus bija atstājušas divas žēlsirdīgās māsas. Rentgenogramma rādīja — kauls salikts labi. Nekādu problēmu. Taču vispārējā apskatē Deons pamanīja, ka vienas auss bungādiņa stipri apsārtusi. Arī temperatūra bija mazliet paaugstināta, un Deons parakstīja injekcijai penicilīnu — vienu miljonu vienību —, pats nopriecādamies, ka konstatējis tādu sīkumu, ko citi, aizņemti ar galveno, nemaz nav pamanījuši.

Ceļā uz mājām Pīters Teits sūdzējās, ka viņam reibstot galva. Vecāki nosprieda, ka tās ir nesenā satraukuma sekas. Bet tad māte pamanīja, ka viņš elpo arvien smagāk. Pēkšņi zēns gārgdams sāka tvarstīt gaisu. Tēvs apgrieza automobili un brauca atpakaļ uz klīniku, cik ātri vien sastrēgumstundā iespējams. Pīte-ram Teitam iestājās kolapss, kad klīnika bija vairs tikai desmit minūšu brauciena attālumā, bet viņus aizkavēja vesela virtene autobusu, kas gliemeža gaitā vilkās pa priekšu. Puisēns nomira tai brīdī, kad automašīna apstājās klīnikas durvju priekšā: anafilaktiskais šoks, ko izraisījis paaugstināts organisma jutīgums pret penicilīnu. Vai Deonam varēja ienākt prātā, ka tas, kas vieniem glābj dzīvību, citus spēj nogalināt? Spēj — un kā vēl. Ieraksti Pīteru Teitu konta kreisajā pusē!

Ieraksti tur Villemu Reitersu, sešarpus gadus vecu!

Ieraksti tur Noniju Mvubandžani, astoņpadsmit gadus vecu, kalponi!

Ieraksti tur Robertu Ronaldu Mortonu, piecdesmit divus gadus vecu, kompānijas direktoru!

Sie vārdi viņam atmiņā visbiežāk nāk nakti, vientuļās bezmiega stundās.

Tomēr ir vēl arī citi — konta labajā pusē ierakstāmi — vārdi, kas noder bilances līdzsvarošanai. Ari tie jāatceras, jo citādi var sajukt prātā.

Tai naktī viņš dežurēja bloka B-l vīriešu nodaļā un mainīja zāles sistēmā, pie kuras bija pieslēgts pacients ar akūtu pankreatītu, kad skaļrunī viņu izsauca drausmīgi drūmā balss.

Nolādēts! Vēl bija agrs, līdz desmitiem krietns brīdis jāgaida, taču vakars bija pagājis mierīgi — un Deons loloja slepenu cerību tikt drīzāk projām, lai kaut pāris stundu pagulētu. Viņš jutās ārkārtīgi noguris, jo iepriekšējo nakti viņu brigāde bija dežurējusi Atrās palīdzības nodaļā un šai reizē dabūjusi norauties pamatīgi. Turklāt naktsmāsa bija sevišķi gaisā pasista, bez mitas mācās viņam virsū, idiotiski piekasīdamās. Varbūt šai stulbenei iegadījušās mēnešreizes, varbūt sācies klimakss, ej nu sazini!

Deons nostiprināja adatu pacientam pie delma, pasmaidīja un, pamājis palātas māsai, sacīja:

— Nu, tad tā, māsiņ. Divas stundas dodiet pa piecdesmit pilieniem minūtē, pēc tam samaziniet līdz divdesmit minūtē!

Tad viņš pusskriešus devās projām pa eju starp abām garajām gultu rindām. Jauneklis malējā gultā vēl bija nomodā un naktslampiņas gaismā lasīja pret ceļgaliem atslieto grāmatu. Soļu iztraucēts, viņš pacēla galvu, un Deons pasmaidīja. Jauneklis uz smaidu neatbildēja, tikai nopietnām acīm nolūkojās, kā Deons aiziet. Tad viņš atkal pievērsās grāmatai.

Paldies dievam, neiroķirurgu pacients. Galvas smadzeņu audzējs. Gaišs zēns. Apgaitas laikā Deons bija pametis skatienu uz grāmatas vāku. «Also sprach Zara-thustra». Nīče. Pēc biopsijas pacients saņēma radiotera-piju. Droši vien vēlreiz nāksies līst viņam smadzenēs. Gandrīz bezcerīgs gadījums. Izrakstījies no slimnīcas, viņš kādu gadu vēl nīks, bet tā būs vairs tikai nožēlojama dzīvības vilkšana. Jauneklis to zināja. Nīče. Saprotams, ka zināja.

Tālrunis atradās dežurējošās māsas kabinetā. Komutatorā kaut kas bija aizķēries, un tas ilgi klusēja. Deons uzmetās uz galda un, šūpodams kājas, gaidīja. Ienāca kopēja — maziņa, šķelmīga. Roda — tā viņš bija dzirdējis to saucam, lai gan pēc noteikumiem klīnikā cits citu uzrunāt drīkst tikai uzvārdā. Kopēja nesa paplāti ar tukšām tējas tasēm un šķīvīti, uz kura bija palikuši daži j cepumi. Deons pamāja ar pirkstu un, kad viņa liekuļotā kautrībā pienāca tuvāk, paņēma cepumu. Roda notēloja sašutumu. Deons savilka seju smaidā un, skaļi čāpstinā- ļ dams, košļāja cepumu.

— Komutators,— atskanēja garlaikota balss.

— Van der Rīts klausās.

— Jūs izsauc Atrās palīdzības nodaļa. Nelieciet nost klausuli!

— Gaidu.

Komutatorā atkal kaut kas sametās, līdz beidzot klausulē atskanēja Atrās palīdzības nodaļas dežurējošā ārsta noteiktā balss:

— Deon?

— Jā. Sveiks, Džon!

Dežurējošais ārsts velti netērēja laiku, lai apsveicinātos.

— Klausies, nosūtu jums pacientu ar šāviena brūci. Vēderdobumā. 303. kalibrs.

— Ak kungs!

— Jā. Briesmīgi noasiņojis, tā ka jums laikam tūlīt būs jāliek uz galda.

— Tiks izdarīts, Džon. Paldies.

Te tev nu bija gulēšana! Deons nošļūca no galda, uzšāva kopējai pa tīkami apaļīgo dibentiņu un pie durvīm ieskatījās ziņojumu dēlī, kur bija izlikts dežūru saraksts. Ceturtdiena. Uzņemšanā strādā Bils di Tuā, un dežurējošais ķirurgs ir šis pūslis Benets.

Deons saniknots kaut ko noburkšķēja. Viņam riebās strādāt kopā ar Benetu. Vīzdegunīgs preteklis, uzēdies uz interniem. It kā pats nekad nebūtu dzīvojis slimnīcā. Acīm redzams mazvērtības komplekss. Toties Bils ir kārtīgs zēns. Ļauj reizēm padarboties pašam, ne tikai stāvēt kā muļķim ar retraktoru rokā. Benets, dažus gadus pastrādājis Amerikā, retraktoru dēvēja par «idiotu nūju», un savā ziņā viņam bija taisnība. Taču apziņa, ka tu, cilvēks, pie operāciju galda esi tukša vieta, tāpēc vieglāka nekļuva.

Neko darīt. Benets šonakt uzmetīsies par diriģētāju, bļaustīsies kā vienmēr, dīdīs operāciju māsu un, graizīdams pacientu, netaupīs dzēlīgas piezīmes. It kā pats būtu nezin kāds izcilais griezējs! Īstenībā tikai tāds nožēlojams dīriķis, no tiem, kas strādā pa roku galam. Tomēr šonakt noteicējs ir viņš.

Kad Deons ienāca ģērbtuvē, Benets stāvēja jau vienās apakšbiksēs. Viņš uzmeta Deonam skatienu pār raga acenēm.

— Cik pārliets asiņu?

Deons novilka žaketi, atpogāja kreklu.

— Trīs pintes, ser. Pašlaik pārlej ceturto.

— Stipri asiņo. Ceru, ka esat parakstījis vēl.

Tonis bija ass, pārlieku pavēlošs, un Deonam sanāca

dusmas. Varbūt šis tips iedomājas, ka visapkārt ir vieni vienīgi muļķi?

Viņš tikai strupi pamāja.

Benets lēkāja uz vienas kājas, pūlēdamies noturēt līdzsvaru, kamēr otru stūma baltajās lina biksēs. Viņš pameta ar galvu uz durvīm:

— Vai Bils ir sagatavojies?

— Viņš ir pie pacienta,— atbildēja Deons.

— Kā puisis jūtas?

— Asinspārliešanu panesa labi. Perifērais pulss patlaban ir normāls.

— Spiediens tāds pazems.

— Bija deviņdesmit un sešdesmit, kad es gāju projām.

Benets nokremšļojās. Nebilzdams vairs ne vārda,

viņš aizpogājās un apāva gumijas zābakus.

Šis ērms acīmredzot uzskata par sevis necienīgu dalīties zināšanās. Brauc tak uz elli! — nodomāja Deons.

Veikli nometis drānas, viņš noskalojās aukstā dušā, izbaudīdams elpu aizraujošās ledainā ūdens šaltis. Tad aizgrieza krānu un ar dvieli krietni noberzās. Dusmas bija pārskrējušas, prāts skaidrs un mierīgs. Nu var ģērbties.

Benets tostarp rūpīgi kārtoja savas drānas sienas skapī.

— Kustieties veiklāk! — galvu nepaceldams, viņš sacīja.— Visu nakti mēs nevaram gaidīt.

Deonam mēles galā jau bija nekaunīga atbilde, tomēr viņš savaldījās. Klusēdams viņš tikai sacirta zobus, ka žokļu muskuļi noraustījās. Pagājis Benetam garām, viņš no skapja izņēma operāciju drānas, kas tur bija saliktas glītā kaudzītē.

Durvīs lēni un pazemīgi parādījās kāda galva. Aiz biezajiem briļļu stikliem bikli mirkšķinājās acis, taču asais, līkais deguns skaidri rādīja, ka biklums ir uzspēlēts.

— Sveicināti, zēni!— sacīja profesors Snaimens. Atvēris durvis, viņš ienāca ģērbtuvē. Mugurā profesoram bija vakara uzvalks, elegants kā vienmēr, melnā kaklasaite sasieta nevainojamā tauriņā tieši krūtežas vidū.

— Labvakar, ser!— duetā atsaucās Benets un Deons.

Profesors Snaimens viegli pārlaida roku pār žaketi,

kā atvainodamies, kā paskaidrodams, kāpēc ir ģērbies vakara uzvalkā.

— Kārtējā dineja,— viņš sacīja, sīki iesmiedamies. — Par laimi, neieilga, tā ka es paguvu ieskriet blokā B-l un uzmest skatienu vakardienas kuņģa rezekcijai.— Paklusējis viņš nevērīgā tonī, kas nevienu vairs nespēja apmuļķot, iejautājās: — Un kas jums šovakar paredzams, Tim?

Deons novērsās un, slēpdams smaidu, vilka pāri galvai operāciju drānas. Nevienam nebija noslēpums, ka operāciju bloku vecais uzskata par savu svētu privātīpašumu un kā apsēsts greizsirdīgi noraugās, kad šim svētumam pieskaras kāds cits, pat ja šis cits pieder pie viņa personāla. Tomēr Snaimens ikreiz nospēlēja rūpīgi iestudēto komēdiju, izlikdamies izprasām atļauju piedalīties operācijā un tēlodams bezgalīgu pateicību dežurējošajam ķirurgam, ka tas viņam parādījis uzticību.

— Šāviena brūce, ser,— sacīja Benets.— Šķiet, skartas aknas. Iespējams, ka bojāts arī mugurkauls.— Pēc labi apsvērtas pauzes, it kā laimīgā doma nule būtu ienākusi prātā, viņš veikli piebilda:— Varbūt jūs neliegtu mums savu padomu, ser?

Snaimens nospēlēja parasto tielēšanās ainu līdz galam, un Benets smaidīdams atvēra viņam durvis. Nedzirdamiem soļiem, kuru troksni apslāpēja pāri kurpēm uzmauktās zaļas drānas uzavas, vecais izgāja gaitenī. Benets, joprojām turēdams durvis, pagriezās pret Deonu, savilka uzacis un uzlika sejai iecietīgas samierināšanās masku.

Būšu pateicīgs, ja jums atradīsies kāds brīdis laika Aonakt mums palīdzēt, doktor van der Rīt,— viņš sacīja. Balss tika pacelta pietiekamā augstumā, lai to gaitenī hadzirdētu profesors Snaimens.

Deons juta seju dusmās pietvīkstam. Tomēr arī šoreiz viņš ar lielām pūlēm savaldījās un uz izmestā āķa neuzķērās. Noliecies viņš sabalzīja bikses baltajos gumijas zābakos. Pagaidi tu man, nolādētais nešķīsteni, viņš klusībā piedraudēja Benetam, biedinājumu attiecinādams arī pats uz sevi. Tā diena reiz pienāks.

Snaimens elegantajā melnajā uzvalkā (cik dīvaini, melna krāsa slimnīcā šķiet gandrīz vai piedauzīga!) tecēja palēkdamies, Benets joza, galvu pazemīgi uz šefa pusi piešķiebis, un nu jau abi bija tikuši līdz operāciju zāles priekštelpai.

Deons klamzāja nopakaļ, pie ģērbtuves durvīm tikai brīdi piestādams, lai uzliktu galvā cepuri, bet maskas lentītes veiklām, ietrenētām kustībām sasēja pa ceļam.

Pacients gulēja uz ratiņiem, sagatavots operācijai, anestēziskā miegā. Uzmetis tam skatienu, Deons tūdaļ aptvēra notikušo, it kā būtu reģistratūrā izlasījis viņa slimības vēsturi.

Denjels Džeikobs Alberts Labušaņs, astoņpadsmit gadus vecs. Nodarbošanās: automehāniķa māceklis. Sūdzības: šāviena brūce vēderdobuma augšdaļā; šāvis pats; nelaimes gadījums(?).

Slimības vēsturē ne ar zilbi nebija pieminētas tēva neprātīgi ieplestās acis, kad viņš stomīdamies stāstīja par notikušo, meklēdams piemērotus vārdus, atkārtodams visu arvien no jauna katram, kas vien bija ar mieru klausīties. Jā, viņam piederējusi šī vecā armijas līmetfordene, nu, šautene, viņš to, zināt, glabājis drēbju skapī, tā tur gulējusi gadiem, nē, atļaujas neesot bijis, taču viņš nekad to neesot lietojis, tāpat vien, zināt, glabājis skapī kopā ar patronu kārbu un izņēmis tikai kādu reizi gadā, lai iztīrītu un ieeļļotu. Kad Denijs bijis vēl gluži mazs, nu, kādi pieci gadiņi, viņš reiz pieķēris puisēnu rotaļājamies ar šauteni, sadevis tam pa mizu, nu, krietni nopēris, lai citreiz tādas muļķības prātā nenāk, un mācība līdzējusi, jo Denijs nekad vairs neesot tai pieskāries, tikai tai vakarā viņi abi ar sievu sēdējuši un klausījušies radio, viņi, zināt, dzīvojot Belvilā un no mājas tikpat kā neizejot,— tātad viņi sēdējuši, klausījušies raidlugu, domājuši — Denijs ir savā istabā — un pēkšņi izdzirdējuši šāvienu.

Tēvs bezpalīdzīgi paraudzījās uz Bilu di Tuā, uz Deonu, tad pievērsās palātas māsai, taču rūpīgi izvairījās uzmest skatienu nekustīgajam, bālajam ķermenim, kas gulēja uz ratiņiem starp viņu un māsu, un savādajām caurulēm, pa kurām kaut kas tecēja.

— Vai viņš paliks dzīvs, dakter? — tēvs jautāja.— Vai paliks dzīvs?

Bils aši pamāja ar galvu.

— Darīsim visu, ko spēsim.

Tēvs palūkojās Bilā un arī pamāja, tomēr ārsta vārdiem neticēja un mierinājumu no tiem neguva.

Veca armijas tipa 303. kalibra šautene, viņš klāstīja, un Denijs tai neesot pieskāries kopš bērnu dienām. Denijs esot labs zēns, kluss un paklausīgs, skolā dūšīgi mācījies, lai gan diez cik apdāvināts neesot. Nekādas nepatikšanas vecākiem nav sagādājis — ne smēķējis, ne ar skuķiem apkārt dauzījies, ne tamlīdzīgi. Nelaimes gadījums, vai ne? Droši vien nelaimes gadījums. Nelaimes gadījums, vai ne?

Denjels Džeikobs Alberts Labušaņs, astoņpadsmit gadus vecs. Kāpēc lai viņam būtu nākusi prātā doma izdarīt pašnāvību, iešaujot sev vēderā? Uz to atbildi var sniegt vienīgi Denjels Džeikobs Alberts.

Ja viņi grib šo atbildi kādreiz saņemt, ir pēdējais laiks ķerties pie darba. Deons palūkojās uz anesteziologu.

Solijs Moriss (pat ar visu masku viņš izskatījās pēc ebreja. Drukns, spēcīgs pussmagā svara boksera augums un cirtainiem, melniem matiem apaugušas rokas) mierīgi darbojās gar aparātu ratiņu galvgalī un likās aizņemts tikai ar saviem pienākumiem, it kā neviena cita tuvumā nemanītu. Solijs klusītēm dungoja, protams, Brāmsa šūpuļdziesmu. Dungot viņš reiz bija iesācis joka pēc, bet vēlāk tas kļuva par paradumu, un nu jau neviens šo dudināšanu gandrīz vairs neievēroja vai vismaz izlikās neievērojam. Biis di Tuā stāvēja līdzās ratiņiem, par viņa satraukumu liecināja rokas, kuras bez mitas kustējās. Atbildēdams uz kādu Beneta jautājumu, viņš atskatījās pār plecu. Runāt viņš mēdza, vārdus pa pusei norīdams, tāpēc Deons saprata tikai daļu no teiktā. Kaut ko par asinsspiedienu, kas nokri-ties zem sešdesmit.

Bila izskats vien pirms operācijas spēja ikvienam uzdzīt svētas šausmas. Taču satraukums pazuda kā nebijis, līdzko viņš ieņēma savu vietu pie galda. Deons zināja, ka Bils ir izcils, nosvērts ķirurgs, un apbrīnoja tā prasmi.

Vecais Snaimens grozījās apkārt, tēlodams viesi, kas te iemaldījies gadījuma pēc, un likās nemanām, ka ikviens griež viņam ceļu. Profesora acis tomēr pamanīja visu.

— Kā jums šķiet, ser?— ievaicājās Benets.

Profesors noplātīja rokas — kāda nozīme tam, kas

šķiet viņam!

— Man jūsu domas ir ļoti svarīgas,— Benets neatlaidās.

Snaimens nometa vienaldzības masku, kā pēc operācijas nosviestu notraipītās ķirurga drānas. Paspēris soli uz priekšu, Snaimens pieliecās un ņēmās pētīt pārsieto brūci. Solijs Moriss, aizvien vēl klusu dungodams, ar plākstera strēmelēm piestiprināja pacientam pie nāsīm intratraheālo caurulīti.

Profesors Snaimens izslējās, piespiedis roku pie krustiem, it kā muguras iztaisnošana būtu prasījusi īpašus pūliņus. Tad viņš piegrūda divus pirkstus pie apaļīgā vēderiņa, ko apslēpa teicami pašūtais uzvalks.

— Jūs sakāt — lode iegājusi šeit, starp desmito un vienpadsmito ribu?

— Jā, ser.

Snaimens novilka līniju pāri smokingam no kreisās uz labo pusi.

— Un izejai jābūt šeit, vai ne?— viņš uzsita sev pa vēdera labo pusi. — Tātad lode varējusi skart liesu, kuņģi, šķērszarnu un tievās zarnas. Un dievs vien zin ko vēl.

Benets pakratīja galvu, sejas izteiksmē tomēr saglabādams cieņu pret profesoru.

— Nedomāju, ser, ka tā gājusi taisnā līnijā. Zēns sūdzējās par nejutīgumu vienā kājā. Tāpēc man radās doma, ka viņš gribējis tēmēt sirdī, bet lode skārusi mugurkaulu un novirzījusies pa labi uz augšu.

Profesors Snaimens, atbalstījis labo elkoni pret kreisās rokas delnu, domīgi kodīja ādu starp īkšķi un pirkstiem:

— Hin-m.

Taču jau nākamajā mirklī viņš abas rokas apņēmīgi nolaida gar sāniem.

—■ Tie ir tikai minējumi. Jāgriež vaļā un jāpārliecinās.

Noklaudzēja durvis, un istabā skriešus iemetās dežurējošā māsa. Ieraudzījusi Snaimenu, turklāt vēl pagrie-ļ žamies, lai paskatītos, kas uzdrošinājies viņus traucēt,] māsa mulsumā palika stāvam. Bailīgi nomurmināto! sveicienu profesors atņēma, mēmi palocīdams galvu.

Māsa pamāja ar roku Benetam:

— Jūs aicina pie tālruņa — E-l, doktor. Ievests bērns! ar akūta apendicīta simptomiem, un viņi grib zināt, vaij kāds no jums nevar pacientu izmeklēt.

— Papriekš mēs pabeigsim šeit,— atbildēja Benets.j Taču tūdaļ pacēla roku un sava svarīguma apziņā] savilka pieri grumbās:— Nē. Pagaidiet! — Benets acīm-j redzot gribēja atstāt iespaidu uz profesoru. Briļļu stikli! atspulgoja lampas gaismu, tāpēc acis nevarēja saskatīt. — Bil, varbūt jūs aiziesiet apskatīt pacientu?—] Piekrišanu negaidījis, viņš turpināja:— Man būs va-j jadzīgs vēl viens pāris roku. Māsa, kurš varētu aizstāt doktoru di Tuā?

Snaimens klusi, smalkjūtīgi ieklepojās.

— Pagaidiet, māsiņ!

Roka, kas sniedzās uz durvīm, palika gaisā. Māsa bija sastingusi neiedomājamas un nepārspējamas gatavības pozā.

— Es nākšu jums palīgā, Tim,— Snaimens pievērsās Benetam.— Operācija var stipri ieilgt.

— Jūs esat ļoti laipns, ser.— Šoreiz patielēties nolēma Benets.— Ko jūs kavēsieties, ser! Gan jau mēs paši kādu sadabūsim. Bet ja nu jūs patiešām ... Man tas būtu liels gods ...

— Labi,— mundri noteica Snaimens. Laipnības un pieklājības normām sava tiesa bija ziedota. Nu profesoram gribējās ķerties pie darba. Ar rokas mājienu viņš aizraidīja projām māsu un, pagriezies pret pacientu, apskatīja to vēlreiz.

— Kā ir, Solij?

Moriss kaut ko pagrozīja savā aparātā un uzmeta skatienu skalai. Tad pamāja:

— Kārtībā. Varam sākt.

Snaimens metās uz durvīm.

— Pārģērbšos!— viņš pār plecu uzsauca Benetam. — Varbūt jūs jau sāksiet? Grieziens viduslīnijas augšdaļā.

— Skaidrs,— atbildēja Benets un lielā dedzībā ķērās pie rīkošanās. Bļaustīdamies viņš kā ar ložmetēju pa labi un pa kreisi bēra rīkojumus, kas lielākoties bija nevajadzīgi un ko neviens vērā neņēma.

Deons palīdzēja Solijam Morisam pārnest aparātu un sistēmas statni, sanitāri stūma ratiņus ar pacientu pa gaiteni uz B operāciju zāli. Pateikdamies Deonam, Solijs pamāja ar galvu un piemiedza aci. Vārdus viņš nemēdza lieki tērēt.

Māsas darbojās gar nekustīgo ķermeni, sagatavodamas pacientu operācijai, un Deons mirkli pakavējās tām blakus. To visu viņš desmitiem reižu bija redzējis studiju gados un pēdējos četrus mēnešus arī pats pietiekami bieži piedalījies operācijās, tomēr allaž juta satraukumu, juta, ka pulss kļūst biežāks un elpa zaudē ritmiskumu. Šķita, ka cilvēki bezmērķīgi klimst pa operāciju zāli, it kā nekur nebūtu jāsteidzas. Taču viss tika darīts tieši tā, kā jādara, un vilcināšanās bija tikai Deona iedoma. Sanitāri piestūma ratiņus — un pacients jau gulēja uz galda. Sterilā zona ap operējamo bija nodrošināta, to kā aizliegtu teritoriju norobežoja zaļa drāna. Operāciju māsa sakārtoja instrumentus, otra māsa ar krītu kaut ko rakstīja uz tāfeles, citas, stumdamas ratiņus, staigāja iekšā un ārā.

No mazgājamās istabas ienāca dežurējošā māsa un uzmeta Deonam pārmetošu skatienu. Pa atvērtajām durvīm viņš ieraudzīja Benetu ar suku beržam rokas. Laiks pasteigties, citādi tam tur atkal radīsies iegansts dzēlīgām piezīmēm.

Stāvēdami viens otram blakus, viņi mēmā klusumā mazgāja rokas. Benets noskaloja ziepju putas un ar elkoni aizgrieza krānu. Māsa jau gaidīja, lai uzlietu viņam uz rokām spirtu.

Deons rūpīgi trina nagus ar suku, cerēdams, ka Benets pabeigs pirmais un viņš varēs mierīgi pārģērbties. Mazgājamā telpa bija šaura, gribot negribot cits citam gadījās ceļā. No šitā var sagaidīt vēl kādu uzbrukumu.

Benets uzvilka cimdus.

— Esiet tik laipns un dariet mums zināmu, kad varam sākt! — viņš teica, izsmieklā savilcis lūpas, un devās uz operāciju zāli.

— Ej taču pie velna, mēsls tāds!— zem maskas nopurpināja Deons.

Māsa bija saklausījusi viņa lāstus un, ar pincetēm pasniegdama uzsvārci, klusu ieķiķinājās. Deonam gribējās parādīt, ka viņam no tā ķēma nav bail, tāpēc viņš vēl tīšām izpleta uzsvārci, krietni papurināja un tikai tad bāza rokas piedurknēs. Māsa pārsteigumā iepleta acis, un viņš tai uzsmaidīja. Viņa nosodoši papurināja galvu un ķērās pie lentītēm Deona uzsvārča mugurpusē, bet viņš pats tikmēr apkaisīja rokas ar talku.

Cimdi uzslīdēja uz pirkstiem, tīkami piekļaudamies delnai. Gluži kā pirmais mīlas glāsts, nodomāja Deons. Kā pirmais pieskāriens, pirmais kautrais, nedrošais skūpsts. Tieši tās pašas izjūtas: pacilātība, skurbums bez vīna, galvai reibstot kairinošās nojausmās.

Deons iegāja operāciju zālē, balzīdams piedurkņu galus cimdos un turēdamies tā, lai ar uzsvārča malu nepieskartos nekam nesterilam, — kā klīrīga dāma netīrā priekšpilsētas ieliņā. Benets un māsa sakārtoja palagus ap pacienta vēdera augšdaļu, kas jau bija apziesta ar jodu. Deons nostājās pie galda, un māsa pavērās viņā, tikko manāmi pacēlusi uzacis, bez vārdiem pārmezdama tik ilgu kavēšanos. Viņš atbildēja ar niknu skatienu, un māsa aiz pārsteiguma samirkšķināja acis.

Uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi, jo reti kādam laimējas ar vienu vienīgu skatienu atsēdināt operāciju māsu. So te Ritu. Pārgudra, viszinoša, lec acīs jaunajiem ķirurgiem. Toties strādā veikli, nevis tā kā Margareta — otra naktsmāsa, kas bija gausa un lempīga kā vezumnieku zirgs.

— Varam sākt, Solij, — sacīja Benets.— Kā jums tur rādās?

Anesteziologs pārbaudīja asinsspiedienu.

— Kārtībā. Bija mazliet nokrities, bet tagad atkal ceļas. Pulss drusku paātrināts. Ap simt četrdesmit. Sāciet vien, ja kas aizķersies, sakiet!

Benets izstiepa roku, un māsa ielika viņam saujā skalpeli. Viņš to pacēla dramatiski kā uz skatuves.

— Sākam! — viņš sacīja. Tad, mirkli nogaidījis, it kā cerētu uz aplausiem, izdarīja pirmo griezienu.

Māsa apmainījās ar Deonu ašiem skatieniem. Meitenes seja zem maskas savaibstījās, acu kaktiņos ievijās sīkas krunciņas. Deons atsmaidīja, tad noliecās pār galdu, ar tamponiem notīrīdams asinis, kamēr Benets pārgrieza ādu un zemādas tauku slāni līdz taisnā muskuļa makstij.

— Re, kā vecais nopriecājās, kad es viņu uzaicināju piedalīties,— sacīja Benets un nikni atgrūda instrumentu māsai atpakaļ.— Man vajadzīgas grieznes, ar kurām var griezt, māsa, nevis šādas tādas aitu cērpamās dzirkles.

Māsa pasniedza mazākas grieznes, Benets pārgrieza vēderplēvi un, atstūmis Deona roku ar retraktoriem, uzbrēca:

— Dieva dēļ, doktor, kā lai es griežu, ja jūs visu laiku bāžat man rokas priekšā!— Un tūdaļ turpināja iepriekš uzņemtajā izsmējīgajā tonī:— Šorīt vecajam bija paredzēta laparotomija, bet pacientam sacēlās temperatūra — un operāciju nācās atlikt. Sim visa diena samaitāta, ja nav dabūjis turēt rokā nazi.

Benets paraudzījās apkārt, kādu iespaidu atstājis viņa teiktais, taču neviens nereaģēja. Māsa novērsusies pārbaudīja, vai pietiks tamponu. Solijs Moriss vēlreiz rūpīgi noregulēja slāpekļa oksīda un skābekļa padevi, savilcis lūpas, it kā bez skaņas svilpotu. Deons atvērtajā vēderdobumā ielika sūkni, jo asinis šļācās uz palagiem apkārt operācijas brūcei. Viņš izlikās neko nedzirdējis.

Benets sirdīgi saviebās un sagrāba sūkņa uzgali.

— Nebakstiet, nebakstiet, nebakstiet — dzirdat? Ja gribat nosūknēt asinis, tad sūknējiet, kā nākas, vai arī nedariet neko!

Niknumā Benets grūda sūkņa uzgali dziļāk, un vienmērīgi guldzošā skaņa pēkšņi apklusa. Lai kā arī notrū-cies, viņš centās nobīli neizrādīt, tāpēc pikti iebrēcās:

— Māsa! Sasodītais sūknis nedarbojas!— Apšāvies apkārt, viņš taisnīgās dusmās un sašutumā metās virsū māsai:— Atkal tā pati vecā dziesma! Kā lai mēs strādājam, ja mums atmet nevienam nederīgus krāmus! — Galva viņam raustījās.— Nestāviet taču kā sālsstabs! / Dariet kaut ko!

Māsa rūpīgi nopētīja gumijas caurulīti.

— Viss kārtībā, ser. Caurule jūsu galā nobloķēta. Tāpēc sūknis vairs nespēj darboties.

Solijs Moriss palūkojās pāri aizslietnim:

— Apturiet taču asiņošanu! Citādi pacients zaudē asinis ātrāk, nekā es spēju pārliet.

— Ko es varu darīt! — atrēca Benets.— Ja te neviens i neprot tikt galā ar sasodīto sūkni!

Košsarkanās asinis plūda pāri sterilajiem palagiem, j

— Varbūt kāds man palīdzēs?— Benets iesaucās neda-i biski spalgi un niknumā drebošiem pirkstiem sagrāba sūkņa caurulīti.

Kad Deons izvilka uzgali no asinīm pieplūdušā vēder- ! dobuma, izrādījās, ka sūkni nobloķējusi pie uzgaļa ! piesūkusies taukplēve. Ar tamponu nobīdījis taukplēvi, j viņš sūkni atlika atpakaļ. Tūliņ pat tas ieguldzējās.

Benets nebija manījis, ko Deons dara, viņa sejā j parādījās smieklīgs atvieglojuma un neticības sajaukums.

— Redziet!— viņš sacīja māsai.— Es taču teicu, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Deons pameta māsai ar aci, un neviens nebilda ne vārda.

Hidrauliskajās atsperēs klusi nošvīkstēdamas, atvērās durvis — un operāciju zālē pašapmierināts ienāca profesors Snaimens. Acis virs maskas spīdēja, un viņš laipni māja visapkārt sveicienus. Profesors lepojās ar savu pieklājību operāciju zālē — tik izsmalcinātu pieklājību, ka par to klīda leģendas, kuras viņš pats vēl visādi veicināja. Citur gadās saskaisties un dot vaļu untumiem, bet pie operāciju galda profesors Snaimens J vienmēr ir un paliek džentlmenis no galvas līdz kājām. Lai citi ķirurgi brēkā un plosās kā niķīgas primadonnas, profesors Snaimens balsi nekad nepaceļ un dūdo maigi kā labākās sabiedrības viesībās pie tējas tases. Nepatika reti tika pausta vārdos, viņš to parasti parādīja ar viegli sarauktu pieri vai sāpīgā pārsteigumā ieplestām acīm. Tūļīgas operāciju māsas un neveikli asistenti no šās i sarauktās pieres baidījās trakāk nekā no visnešpetnākā- 1 jām lamām, ar kurām neskopojās citi ķirurgi. Profesora ! izcilā pieklājība nevienu viņa upuri nespēja apmānīt, ļ Vecais neko neaizmirsa un neko nepiedeva. Agri vai i vēlu sods pār vainīgo nāca — un parasti tad, kad vismazāk tika gaidīts.

Arī šoreiz profesors ieturēja parasto rituālu, taču ļ skatiens jau kļuva skadrs, pievērsās operāciju galdam, 1 un viņš ātri novērtēja pacienta stāvoķli.

— Labvakar, labvakar, labvakar!— viņš sacīja.— Kas mums te ir darāms?

Benets nostājās galdam otrā pusē, atbrīvodams vietu profesoram.

— Pagaidām vēl neesmu ticis skaidrībā, cik plašs ir ievainojums, ser,— viņš neveikli noteica.— Sūknis bija saniķojies.

Vecais caur pieri uzmeta Benetam zibenīgu skatienu.

— Pacients asiņo, manuprāt, tāpēc, ka ir skarta liesa,— sacīja Benets.

— Hm,— norūca profesors Snaimens.

Viņš atbrīvoja vēderdobumu, paceldams tievās zarnas un šķērszamu. Benets tās tūdaļ pārklāja ar miklu tamponu, un Snaimens, atguvis parasto laipnību un labo noskaņojumu, pieklājīgi pateicās. Ar retraktoru viņš satvēra vēdera kreiso taisno muskuli.

— Esiet tik laipns un pārnāciet manā pusē, doktor van der Rīt! Aizāķējiet retraktoru šeit, lūdzu!

Ar tamponu iztaustījis vēderdobuma priekšējo sienu, profesors tik pazemīgi lūdza Benetu paturēt to sānis, ka šķita — viņš kolēģim paliek parādā mūžīgu pateicību. Tomēr Benets tik viegli nebija apmuļķojams. Viņš pārlaida visiem zaglīgu skatienu. Neviens nelikās viņu redzam.

Snaimens izsūknēja asinis, izņēma recekļus un vērīgi ielūkojās atvērtajā vēderdobumā.

Skaidrs, no kurienes plūst asinis: lode izskrējusi cauri liesai, daļēji to sašķaidīdama.

Solijs Moriss palūrēja pāri aizslietnim. Balsī ieskanējās bargs pārmetums:

— Asinsspiediens joprojām krītas.

— Tūlīt mēs to apturēsim, vienu mirkli, Solij.

Snaimens pieklājīgi ar galvu pamāja anesteziologam:

— Iztiksim bez panikas.

Snaimens strādāja ātri un veikli, Benets un Deons, cenzdamies neatpalikt, turēja retraktorus, lika tamponus, sūknēja asinis. Liesa drīz bija atbrīvota, un Snaimens sāka rakņāties pa vēderdobumu — gluži kā rūdīts kabatzaglis, kas izmanīgi aptīra garāmgājējus ielas drūzmā. Ar vienu roku pievilcis tuvāk to, kas palicis pāri no liesas, viņš otru pastiepa māsai. Noliekusies pār palagiem, ar ko bija pārklātas operējamā kājas, viņa visu bija cītīgi vērojusi. Roka ar garajām anatomiskajām grieznēm jau sniedzās pretī, un Snaimens tās paņēma, uz māsu pat nepalūkojies. Atdalījis liesu no nierēm, viņš to pavilka uz priekšu un pacēla augstāk; Roka pasniedzās vēlreiz. Pinceti .. . pinceti . . . grieznes . . . skalpeli.

Visiem asinsvadiem no liesas līdz kuņģim tika uzliktas spailes, un liesa turējās vairs tikai pie vēnas un artērijas. Profesors Snaimens uzlika spailes arī tām un atdalīja liesu. Kad roka atkal parādījās no vēderdobuma, viņš tajā turēja sašķaidīto liesu.

Profesors to saudzīgi ielika māsas pasniegtajā nier-veidīgajā vanniņā.

— Asiņošana apturēta, Solij. Pārlejiet mazliet asiņu! Es pagaidīšu, kamēr būsiet ticis galā.

Uzlicis uz griezuma marles tamponu, Snaimens paraudzījās Benetā.

— Mugurkaulu lode, šķiet, nav skārusi. Tā izgājusi cauri liesai un kuņģim un ievainojusi vairākas tievās zarnas cilpas. Taču mugurkauls nav skarts.

Benetam neparko negribējās atteikties no savas dia- ] gnozes:

— Pacients noteikti sūdzējās par nejutīgumu kājās.

Profesors Snaimens paraustīja plecus, pat nedomādams ielaisties neauglīgās pārrunās.

— Tas varēja būt saistīts ar šoku. Nekādas neiroloģis-kas novirzes jūs taču neesat konstatējis?

Atbildi negaidīdams, profesors pāri aizslietnim palūkojās uz anesteziologu:

— Nu, kā ir tagad, Solij?

Solijs Moriss uz brīdi pārtrauca asinspārliešanu un pieliecies nozuda skatienam. Balss no aizslietņa otras puses skanēja apslāpēti.

— Labāk. Spiediens sasniedzis deviņdesmit. Varat turpināt.

Nepieredzēti strupā profesora atbilde Benetu bija satriekusi. Spilgtajā gaismā skaidri varēja redzēt, kā viņš svīst. Dcons pamanīja Beneta aceņu stiklus aizmiglojamies. Viņš izmisīgi purināja galvu, pūlēdamies no tām nokratīt sviedru lāses.

Profesors Snaimens noņēma tamponu, pacēla vienu no artēriju spailēm un paraudzījās Benetā. Benets tūdaļ neaptvēra, ko no viņa grib, un profesors Snaimens uzsvērti pieklājīgi sacīja:

— Pieturiet, lūdzams, spaili, lai es varu nosiet liesas artēriju.

Deons saprata, ka caur aizsvīdušajiem aceņu stikliem lienēts neko neredz, un jau pasniedzās pēc spailes. Taču Benets rupji atgrūda viņa roku. Māsa jau bija atgriezusi paketi un sniedza Snaimenam diegu. Uzmetis »ilpu, viņš ar pinceti pūlējās to uzbīdīt virsū artērijai. Tilpa noslīdēja un aizķērās aiz spailes. Benets, arvien vel neko neredzēdams, pielika pinceti uz nepareizo pusi un izmisumā sāk#. to vilkt un raustīt.

Pat Snaimena pacietībai pienāca gals.

— Dodiet man pinceti, lūdzams!— viņš asi sacīja.

Benets steigšus pasniedza pinceti. Tā noslīdēja no

artērijas. Profesoram sejā iešļācās košsarkana strūkla, aiztecēja aiz acenēm, kad viņš noliecās pār brūci. Pieredzējusī māsa, kas diendienā strādāja operāciju zālē, paņēma citu spaili un jau pieliecās, gribēdama to uzlikt artērijai.

Lai cik veikli māsa rīkojās, Deons tomēr viņu apsteidza. Vienā mirklī aptvēris, kas darāms, viņš izsūknēja asinis, gandrīz instinktīvi satvēra pulsējošo artēriju un nekļūdīgi ar pirkstiem to saspieda. Rokas sasprindzinājumā trīcēja, taču Deons spieda stipri, neparko viņš nelaistu pirkstus vaļā, kaut vai tā vajadzētu turēt līdz mūžībai.

Benets vēl aizvien nebija pakustējies.

Profesors Snaimens, kuram otra māsa tikmēr bija cik necik noslaucījusi acenes, izķēra spaili operācijas māsai no rokām, noliecās vēl zemāk, lai labāk redzētu cauri vēderdobumā ieplūdušajām asinīm, un uzlika spaili artērijai tieši pie Deona pirkstiem.

Taču, jau uzlicis spaili, viņš neatliecās un tikpat vērīgi skatījās brūcē, it kā lasīdams tajā mīklainus burvju rakstus vai pētīdams noslēpumainas zīmes, ko viņam pēkšņi izdevies atminēt. Tad viņš lēni izslējās, domās pārlikdams ārkārtīgi svarīgo atklājumu, kas nule bija pavēries viņa skatienam.

Beidzot viņš pagriezās pret Benetu.

— Nejēga,— viņš noteica tik klusu, ka vārdus varēja sadzirdēt tikai pie paša operāciju galda.— Nožēlojamais nejēga!

Lode, kā profesors Snaimens bija paredzējis, tiešām bija izgājusi cauri kuņģim, skardama, divas tievās zarnas cilpas.

Profesors turpināja operāciju, un visi centās izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Brūcēm tika uzliktas šuves, bojātās tievās zarnas daļas izgrieztas un asinsvadi savienoti.

Nu jau Deons asistēja divu vietā. Sākumā viņš rīkojās diezgan neveikli un par to pacietīgi saņēma ārkārtīgi pieklājīgu, bet indīgu profesora Snaimena piezīmi. Taču nākamajā mirklī viņš jau skatījās, acis nenolaizdams, un adatu turētājs laikus tika ielikts profesoram plaukstā, adata nošņirkstēja, Snaimens izvilka diegu, adata nošņirkstēja vēlreiz un vēlreiz — un zarnas daļas bija sašūtas. Snaimens ātri un veikli sasēja mezglus, Deons darbojās ar pincetēm, un adata atkal kustējās — resnie, bet jutīgie pirksti apspīlētajos gumijas cimdos nevainojami precīzi lika dūrienu pie dūriena. Beidzot Deons iejutās ritmā un turēja profesoram līdzi. Nekad vēl viņš nebija strādājis tik ātri un tomēr tik viegli. Tieši tā droši vien duetā spēlē izcili mūziķi — nevainojama takts izjūta, saskaņotas kustības saplūst vienotā melodijā. Viss noris pilnīgi dabiski, visu vada apziņa, nav nevienas liekas kustības.

Ķerdamies pie pēdējās tievās zarnas šuves, profesors Snaimens pagriezās pret Benetu:

— Varbūt jūs pieliktu roku no savas puses, doktor?

Klusums operāciju zālē kļuva vēl dziļāks un likās atbalsojam pat elpu.

Benets satvēra pinceti, un tai pašā mirklī darba ritms tika izjaukts. Šuves viņš lika neakurāti, taustījās kā pa tumsu, un Snaimenam nemitīgi nācās viņu gaidīt. Izskatījās tā, it kā maisu aužamās stellēs tiktu darināts smalks, sarežģīts gobelēns; katrs dūriens gan liekas skaists un itin veikls, bet pēcgalā audums iznāk kumpa-čains, kā steigā uzmudžināts. Benets saprata, ka darbs tiek sabojāts, un viņa rokas ietrīcējās vēl stiprāk. Snaimens izlikās neko nemanām. Deons, apjēgdams, ka godaprāts liek būt līdzjūtīgam pret kolēģi, tomēr nocietināja sirdi un nicīgi (tikko savām acīm redzējis pilnību un pats piedalījies tās radīšanā), saltu skatienu noraudzījās uz darbu, ko nekādi nevarēja saukt par ideālu.

Sasprindzinājums izzuda, un māsa neviļus paraustīja plecus. Tomēr šī kustība tika pamanīta un nepavisam nespēja nomierināt Beneta sakairinātos nervus.

Uzlicis visas šuves, Snaimens ievietoja tievo zarnu atpakaļ vēderdobumā un rūpīgi pārvilka tai pāri tauk-plēvi. Noliecies viņš kritiski nopētīja savu darbu.

Deons palūkojās uz galvu, kas bija noliekta pār operāciju galdu tieši viņam priekšā, uz aso, pelēko matu kušķīšiem, kas bija izspraukušies no cepures. Uzpūtīgs un pašpārliecināts tu gan esi, Deons domās mīļi uzrunāja noliekto galvu. Padotie no tevis baidās, kolēģi tevi nīst. Un tam ir savs pamats — tu esi nošķīries no visiem un tik patmīlīgs kā vecs vanags. Taču, dievs mans liecinieks, ķirurgs tu esi varens.

— Esiet tik laipni un aizšujiet!— sacīja Snaimens, atkāpdamies no galda. Visiem pēc kārtas nemāksloti uzsmaidījis, viņš ļāva operāciju māsai atsiet uzsvārča saitītes, vēlreiz pasmaidīja un, noteicis:— Paldies, džentlmeņi! — izgāja no operāciju zāles parastajā sīkajā, ātrajā solī.

Deons un Benets uzlika griezumam šuves pilnīgā klusumā.

No operāciju zāles abi iznāca reizē, vēl aizvien klusēdami, un pie mazgājamās telpas durvīm apstājās, lai noņemtu masku un cepuri. Benets iegāja ģērbtuvē, Deons brīdi uzkavējās un pa stikloto šķērssienu ielūkojās operāciju zālē A. Tā bija tukša, acīmredzot Bils di Tuā apendektomiju sen jau pabeidzis, kā parasts, neizstiepdams operāciju pēc Beneta parauga.

Nožēlojamais ērms! Beidzot atvilcis elpu, Deons iedomājās par kolēģi. To viņš nemūžam neaizmirsīs. Neviens viņam arī neļaus aizmirst.

Tā bija laba mācība. Tādam nedrīkst dot nazi rokā. Ir, cik uziet, citu darbu, kur nevar nodarīt ļaunumu.

Neuzmeties citiem par sprediķotāju, viņš sevi apsauca. Pagaidi, kamēr tev pašam gadīsies pirmā lielā kļūda. Laikam taču tiesa, ka cilvēks mācās no savām kļūdām, tāpēc lūdz dievu, lai kāds tev stāv grūtā brīdī klāt un novērš tavu kļūdīšanos, iekams nav par vēlu.

Vareni gan mēs to nostrādājām, vecais un es. Rokas viņam kustas ātri, bet galva strādā vēl ātrāk. Viss tiek apsvērts krietni uz priekšu. Neko viņš nedara, skaidri neapzinādamies, kāpēc dara un ko darīs pēc tam. Skaties tikai un brīnies! Vareni gan mēs to nostrādājām!

Deons pūlējās vēlreiz uzjundīt to satraukumu un aso baudījumu, ko bija izjutis brīžos, kad abu rokas darbojās nevainojamā saskaņā.

Pēkšņi Deons sajuta vilka ēstgribu. Viņš palūkojās pulkstenī. Pusdivi. Laiks pagājis nemanot. Pārāk vēls

— Savā operāciju zālē ķirurgs esmu es,— viņš skarbā balsī kā ar nazi nogrieza.— Un nekādu iejaukšanos es necietīšu. Ja man ir vajadzīgs, lai asistents dara kaut ko vairāk, nevis tikai asistē, es viņam to pasaku. Vai jums tas ir skaidrs?

vakariņām, bet kafiju un sviestmaizi ārstu istabā iekost varētu.

Profesors Snaimens bija izlaidies atzveltni pie loga, domīgi košļāja sviestmaizi ar vistas gaļu un nekustīgu skatienu vērās ārā tumsā. Uz grīdas blakus bija nolikta tukša kafijas tasīte.

Deonam ienākot, profesors pacēla galvu un pamāca, bet ne viens, ne otrs neteica ne vārda. Deons ielēja sev kafiju. Rokas pēc nesenējā satraukuma drebēja, un tase, klusu džinkstēdama, sitās pret apakštasīti. Viņš steigšus nolika apakštasi un, saņēmis tasi abām rokām, sāka piesardzīgi maziem malciņiem dzert.

Skaļi strēbdams, Snaimens iztukšoja tasi un piecēlās. Viena bikšu stara bija notriepta ar asinīm. Izplestām kājām, sasprindzis kā lēcienam, viņš nostājās Deonam pretī.

Deons blenza profesorā, pirmajā brīdī pārsteigts, bet tad jau juzdams mostamies dusmas. Taču Snaimens nenovērsa acis un palika tai pašā iecirtīgajā pozā. Tā viņš stāvēja izslējies un apņēmīgs, vērdamies Deonā nikni kā buldogs.

— Jums ir skaidrs?— viņš tikpat stalti pārjautāja.

— Jā, ser, — atbildēja Deons, pat necenzdamies slēpt nicinājumu.

— Tas ir labi,— teica Snaimens. Pagriezies viņš cēlā gaitā ātri gāja uz durvīm. Tomēr, pie sliekšņa apstājies, vēlreiz pagriezās pret Deonu:

— Van der Rīt!

Deons raudzījās profesoram sejā, tieši tā izvelbtajās acīs. Uz briļļu stikliem pašā ietvara maliņā bija palikušas sīkas asiņu lāsītes.

Profesors Snaimens nesteidzīgi palocīja galvu.

— Nūjā .. .— viņš iesāka un sastomījās, it kā nezinādams, ko gribējis sacīt.

Tad, lēni savilkdams lūpas smaidā, noteica:

— Jums, manu zēn, tā teikt, ir veiklas rokas.

RUDENS

Sestā nodala

Piena iesākās gluži mierīgi, pēc grafika bija paredzēta viena operācija. Deons un Bils di Tuā bija Izdarījuši vienkāršu holecistektomiju. Deons pavadīja pacientu līdz palātai un, tā kā rīta cēlienā nekas īpašs vairs nebija paredzams, nolēma iekost brokastis. Varbūt pēcpusdienā izdosies kādu brīdi pagulēt. Taču, līdzko viņš ķērās pie zupas (brūngana, ūdeņaina strebekļa, kurā peldēja izmirkuši, pussašķīduši dārzeņi, toties gaļas ēdiens smaržoja kārdinoši, tā ka lielo izsalkumu izdosies remdēt), balss skaļrunī aicināja viņu atgriezties.

Sieviešu nodaļā bija ievestas divas pacientes. Nekas steidzams nerādījās, tāpēc Deons atgriezās kafetērijā pabeigt brokastis. Cerības pēcpusdienā nosnausties, protams, izgaisa. Nekas, labi ātri jāizmeklē jaunievestās, varbūt līdz vakaram vēl rodas brīvs brīdis.

Pirmā paciente bija sieviete vidējos gados, patīkamu seju, baijpilnām acīm. Gar viņas gultu rosījās kopēja, rīkojās ļoti prasmīgi, varbūt pārāk prasmīgi.

Deons pagaidīja, līdz kopēja pabeidz rosīšanos, un tikmēr ieskatījās slimības vēsturē. Misis Melena. Pirmoreiz slimnīcā bijusi pirms piecpadsmit mēnešiem, diagnosticēta skirozā karcinoma un izdarīta radikāla kreisās krūts mastektomija. Iepriekšējā ambulatoriskā apskatē ārsts palpējot konstatējis mezglveidīgu sacietējumu virs atslēgas kaula, un slimnīcā viņa ievietota, lai izdarītu biopsiju. Lapas apakšā nevērīgi bija uzšņāpts «krūts vēža recidīvs» un pielikta jautājuma zīme. To pašu jautājumu pauda sievietes acis. Ārsti ambulancē, iespējams, centušies viņu nomierināt, apgalvodami, ka tā ir tikai kārtējā pārbaude. Tomēr jautājums sievietes acīs bija palicis.

Pasmaidījis Deons teica:

— Labdien, misis Melena! — un jau grasījās piebilst kaut ko muļķīgu par laimīgu atkalsastapšanos, bet paciente novērsās un ieraudājās.

Deons stāvēja, glāstīja viņai plecu un sašutis lūkojās apkārt pēc prasmīgās kopējas, ķas īstajā reizē prasmīgi pamanījusies nozust. Beidzot ienāca māsa, viņš tai uzdeva pacienti nomierināt un gādāt, lai netiktu traucēts miers, jo sāpes, bailes un ciešanas var saprast, tām šeit, klīnikā, bez šaubām, ir sava vieta, tikai visam ir robežas.

Deons nolēma izmeklēt otru pacienti, kamēr misis Melena nomierinās, ja vien mieru var atgūt cilvēks, kas nav saņēmis atbildi uz tik svarīgu jautājumu.

Nekas, viņš bargi nodomāja, laiks pierast pie kārtības, j Ja neievērosi noteikumus, atbildi ne uz vienu jautā-] jumu neradīsi.

«Zāles ir pret visu, to nav vienīgi pret nāvi.» Vārdi uzradās paši no sevis, Deons tikai nevarēja atminētiesJ vai ir tos dzirdējis vai lasījis. Kaut ko tamlīdzīgu bija sacījusi Triša, sakrustotām kājām sēdēdama viņa gultā mazajā kalpones istabiņā (nezin kas tagad tur dzīvo? Vai atkal kāds students mantojis šo gultu ar izļodzītajām atsperēm un cieto matraci un skapi, kura apakšējai atvilktnei krietni jāiesper ar kāju, lai to dabūtu ciet? ; Vai jaunajam iemītniekam arī ir sava meitene? Vai tam ir meitene, kas skaita dzejoļus tik liegi satraukti, it kā pati tos savā dvēselē pasmēlusi — kā nule no krāsns būtu izvilkusi maizes klaipu un turētu to rokā siltu, ar kraukšķīgu garoziņu?) kādu svētdienu drīz pēc viņu ’ iepazīšanās. Ģērbusies Triša bija melnās, cieši pieguļo-j šās biksēs un košsarkanā blūzē ar platām piedurknēm 1 un ... un kāda jēga gudrot un salīdzināt, ko kurš teicis? :

Apņēmīgi viņš pievērsās nākamajai gultai. Sai pacientei, paldies dievam, paredzēta tikai varikozo vēnu operācija. Pārāk daudz bērnu iznēsājusi, pārāk bieži ļ aizcietēj umi, pārāk tukla, pārāk īss prātiņš.

Parakstījis neskaitāmos norīkojumus: rentgena caur- j skatei, asinsanalīzei, bioķīmiskajai izmeklēšanai un vi- j sam, kas saistīts ar sagatavošanu operācijai, Deons gāja uz dežurējošā ārsta istabu. Viņu nomāca gan domas par misis Melenu, gan kā no gaisa uzkritušās atmiņas par Trišu. Kaut varētu kādu brīdi izrauties no klīnikas! Pie Heimiša šovakar tiek rīkota saiešana. Lai gan vakars paredzams brīvs, Deons īsteni nebija domājis kaut kur iet, jo gribējās beidzot izgulēties. Bet varbūt tieši tur izdodas atbrīvoties no sasprindzinājuma, kas viņu nokausējis. Pie Heimiša Dentona ikvienam tikpat kā nodrošināts atrast to, ko meklējis.

Dežurējošā ārsta istabā pie galda sēdēja Filips Dei-vidss viens pats un rakstīja vēstuli.

Sveiks! — sacīja Deons.— Neesmu tevi redzējis veselu mūžību.— Liedams tasē kafiju, viņš pārlaida •.k.itienu virsrakstiem vakara avīzē, kas bija atšķirta un nomesta uz krēsla.

Sveiks, Deon! Jā, tiesa gan, nodarbināt mūs te prot.

Jā. Nu nekas. Četri mēneši pārciesti, jāpieveic vairs tikai astoņi. Tu vēl neesi izšķiries par laišanos pāri jūrai?

— Gluži vēl ne. Taču laikam braukšu gan.

— Tu būtu gatavais muļķis, ja nebrauktu.

Ar tasi rokā Deons piegāja pie ziņojumu dēļa un sāka pētīt dežūru sarakstu.

— Nolādēts!

Filips pacēla jautājošu skatienu.

— Atkal iegrūduši ātrajā palīdzībā! Es dežurēju jau pagājušo nedēļu un šo vakaru, velns parāvis, biju iecerējis brīvu.

— Džerijs saslimis, tāpēc ātrajā palīdzībā kādam viņš jāaizvieto.

Deons vēlreiz ieskatījās sarakstā.

— Jā, redzu. Un tomēr,— viņš uzbudināts turpināja, balsī ieskanoties neslēptam īgnumam,— varēja vismaz laikus brīdināt.

— Tev padomā bija kaut kas īpašs?

— Nu, kā to ņem... jā. Viesības Hautbejā.

Filips mirkli padomāja.

— Zini ko? Brauc uz savām viesībām! Man tā kā tā te jānīkst, un šī nakts, šķiet, paies itin mierīgi. Palīdzēšu ātrajā palīdzībā un, ja netikšu galā, piezvanīšu.

— Tas gan būtu jauki. Vienīgā nelaime — nezinu, vai Heimišam vispār ir tālrunis. Pagaidi, paskatīšos grāmatā.

Deons sāka ātri šķirstīt telefona abonentu sarakstu. Dentons, Heimišs P., Marinas ielā 10. Heimiša adrese Kliftonā. Taču brīnumainā kārtā izrādījās, ka tālrunis viņam ir arī Hautbejas vasarnīcā.

— Ir gan. Pierakstīšu numuru, jā?

— Labi. Bez vajadzības nezvanīšu.

— Skaidrs, Filip. Un liels paldies!

— Nav par ko. Novēlu labi izklaidēties!

Filips atkal pievērsās vēstulei, parādīdams, ka saruna izbeigta.

Kad ieradās Deons, ballīte ritēja pilnā sparā. Vēl nepiebraucis pie vecās mājas, viņš izdzirdēja skaļu mūziku vai, pareizāk sakot, sitamo instrumentu dārdus.

Vietu automobilim viņš atrada starp nīkulīgiem krastmalas krūmeļiem, kur jau stāvēja vesela virtene triumfu un morisu. Šovakar te acīmredzot sapulcējies viss jauno izdzīves tīkotāju zieds. Deons mirkli pamīņā-jās šaudīgajā ēnā, ko mēnesnīcā meta retie koki, nevarēdams izšķirties — iet iekšā vai atgriezties klīnikā. Mūzika vēlās pretī, monotoni grandēdama, tai piebalsoja citas skaņas, kas cēlās un grima kā viļņi: balsu dūkoņa un tai pa vidu spiedzieni. Kāds laiciņš paies, kamēr izdosies nokavēto iedzīt. Varbūt tomēr atmest ar roku un laist atpakaļ uz klīniku?

Ne velna! Vai viņš velti būtu dzinies tik lielu ceļa gabalu! Deons izslējās un pa cieti nomīdīto taciņu devās uz māju.

Vecā pildrežģa ēka stāvēja nomaļus nelielā uzkalnā, no pārējām pašā klints malā celtajām ēkām to nošķīra dziļa aiza. Laikam tieši aiza Heimišu bija atvilinājusi uz dzīvi šeit, nevis lepnajā pilsētas dzīvoklī, ko viņam īrēja māte. Dzīvoklis, ja radās nepieciešamība, aizvien palika viņa rīcībā, taču šeit, jūras malā, viņš jutās pietiekami izolēts no ārpasaules, lai gandrīz nesodīti rīkotu neiedomājamus saietus. Sad tad gan gadījās, ka pēc īpaši trakulīgām dzīrēm, kad troksnis nepierima pat vairākas dienas, kāds no kaimiņiem sūdzējās policijā — un tai gribot negribot nācās parādīt vismaz ārēju modrību. Taču policijā Heimišu pazina (kādu laiku viņš bija strādājis avīzē, kad māte, pārdzīvodama kārtējo dēliņa audzināšanas lēkmi, paziņoja, ka neļaus savam puisēnam dzīvi palaist vējā, un vienīgais, ko nabaga redaktors izmisumā spēja izdomāt, bija iesaistīt Heimišu par reportieri noziegumu hronikā. Piespiests pie sienas, Heimišs padevās un drīz vien pazina visus policistus ikkatrā iecirknī starp Saimonstaunu un Labās Cerības ragu, tomēr par noziegumiem nevienu rindiņu neuzrakstīja. Pēc pāris mēnešiem misis Den-tona zaudēja interesi par nesenējo rūpju objektu — un Heimišs šķīrās no avīzes, abām pusēm izjūtot dibinātu apmierinājumu), un, pacienāti ar dažām glāzītēm, likuma sargi izpildīta pienākuma apziņā devās tālāk savās gaitās. Patruļas braucienos nogarlaikojušies, viņi it bieži iegriezās pārlūkot Heimiša izpriecu vakarus, nemaz negaidot, līdz kāds sūdzēsies.

Šķērsojis ēnā grimstošu ierozu, Deons uzkāpa pakalnā. Otrā pusē kalns bija stāvs, tā pakājē nebeidzamā virtenē rindojās tumši akmeņi. Vēl tālāk klusa un rāma mēnesnīcā dusēja jūra. Deons apstājās un nopriecājās par skaisto skatu. Varbūt ne jau tikai trokšņaino ballīšu pēc Heimišam Dentonam labpatika dzīvot taisni šai vietā.

Nolaisto dārzu reiz bija apjozis ar kaļķiem balsināts smailgalu kāršu žogs, kas mazliet pievaldīja mežonīgo augāju, neļaujot tam izspraukties ārpus Heimiša zemesgabala. Reizēm viesi dedzināja ugunskuru — un sētas mieti pamazām cits pēc cita nozuda. Palikuši bija tikai abi vārtu stabi un nevienam nevajadzīgie vārti. Pie tiem bija pielikts uzraksts. Pieliecies tuvāk, Deons mēness gaismā izlasīja: «Ciroze pie jūras».

Viņš pasmaidīja un, apgājis apkārt vārtiem, devās uz māju, no kuras pretī vēlās troksnis, līdams kā metāls no kausētavas. Tieši kā varš, Deons nodomāja. Ar tādu pašu sarkanīgu spīdumu un ausīs dunošu dārdoņu.

Verandā uz grīdas, ciešos skāvienos sastinguši, gulēja divi tikko saskatāmu ķermeņu pāri. Deons uzmanīgi pārkāpa tiem pāri. Tumšajā gaitenī viņš uzdūrās vēl vienam pārītim. Te bija tik šauri, ka paspraukties garām viņš nevarēja, tāpēc mīlnieki kurnēdami uz bridi atrāvās viens no otra.

Viesistaba Heimišam pamazām kļuva par mazu, un viņš to bija paplašinājis ar gluži vienkāršu paņē mienu — izlaužot sienu uz vienu no abām guļamistabām. Vēlāk, kad saietos sāka pulcēties aizvien lielāki bari, viņš izlauza sienu ari uz otru guļamistabu, un no mājas pāri palika tikai čaula: gaitenis ar trim durvīm uz vienu un to pašu istabu, gaiteņa galā virtuvīte — pārāk maza, lai būtu vērts lauzt arī tās sienu,— un mazgājamā telpa blakus mājai īpašā piebūvē. Ja Heimišam ķādreiz atlika laiks gulēšanai, viņš nakti pārlaida saliekamajā gultā turpat verandā.

Deonam ienākot, Heimišs pustumsā dejoja ar sīku tumšmati, kas, uzticīgi piebļāvusi galvu viņam pie krūtīm, tik tikko turējās kājās. Pamājis draudzīgu sveicienu, Heimišs norādīja uz istabas kaķtu un kaut ko nokliedza, taču trakajā lērumā neko nevarēja saklausīt.

Deons sasprindzināja dzirdi, bet Heimišs ar savu apskurbušo tumšmati tikmēr bija padejojis viņam garām.

Deons bridi pastāvēja durvīs, vēl aizvien nespēdams saņemties un mesties šai gandrīz taustāmajā gran-doņā — kā peldētājs, kas uz tramplīna vilcinās, jau priekšlaikus izjuzdams drebuļus no aukstā ūdens pieskāriena. Atlika viens ceļš, kā radīt imunitāti pret šo jezgu un uzcelt apziņai priekšā sienu, lai troksnis vairs negrieztu ausīs. Apņēmīgi izlauzis ceļu starp dejojošajiem stāviem, viņš devās uz istabas kaktu, kur bija salikti dzērieni.

Sis bija viens no Heimiša vīna vakariem, kad iztika bez alus un stiprākiem dzērieniem. Kopš studiju gadiem pieradis pie alus, Deons neapmierināts novaikstī-jās. Beidzot viņš pielēja pilnu glāzi sarkanvīna no pudeles, kurai bija nokritusi etiķete, palika turpat kaktā stāvam un, maziem malciņiem sūkdams dzērienu, pētīja jautro sabiedrību.

Lai nu kā, meiteņu te netrūkst. Tā ir viena šo uzdzīvotāju saietu priekšrocība. Vīrieši sagadījušies visi gandrīz vienādi: izskatās vai nu pēc tiesas izpildītāju palīgiem, vai pēc iesācējiem advokātiem lielās juristu firmās, bet meitenes — cik vien sirds kāro — un visas glītas kā lellītes. Deonam labāk patika Heimiša mākslinieku vakari, taču meitenes tajos parasti likās mazliet gaisā pasistas.

Jau tāpat neciešami skaļo mūziku nomainīja vēl skaļāks rokenrols. Elviss Preslijs, pastiprināts, ka vai ausis plīst, auroja pilnā sparā, un viņi mīdījās, šūpojās un kratījās šās jutekliskās balss ritmā, tā ka grīda zem kājām drebēja, ļodzīdamās līdzi dejotāju neprātīgajām kustībām.

Deons ieraudzīja meiteni ar gariem, tumši sarkanīgiem matiem, kura griezās un locījās mežonīgos virpuļos, un rokas viņam notirpa spējā pārsteigumā un izbīlī. Vīns pat mazliet pāršļakstījās pāri glāzes malām. Taču tā nebija viņa. Protams, kā lai viņa te gadītos!

Reiz gada sākumā viņš nejauši bija sastapis kādu Trišas studiju biedreni. Apstājušies viņi turpat uz ielas brīdi patērzēja.

— Kā klājas Trišai?— Deons nevērīgi apvaicājās, kad viņi jau grasījās pieklājīgi atvadīties.— Vai jūs pēdējā laikā neesat tikušās?

Meitene vērtējoši palūkojās Deonā.

— Tu neko neesi dzirdējis? Viņa aizbrauca uz Eiropu. Laikam uz Spāniju.

— Patiešām? Interesanti. Ko viņa tur dara?

Paraustījusi plecus, meitene augstprātīgi pasmaidīja:

— Laikam taču glezno. Varbūt nīkst pusbadā.

Draudzene pati nedēļu pēc universitātes beigšanas

bija dabūjusi darbu kādā reklāmas aģentūrā. Viņa jutās bezgala apmierināta ar sevi. Pēcāk viņi vēl bija tikpat nejauši tikušies, kopā uz ātru roku iekoduši brokastis kafejnīcā netālu no klīnikas. Pāris reižu viņš to uzaicināja uz restorānu, bet ciešāka draudzība viņiem neizveidojās. Meitene bija gaužām garlaicīga, jau iemanījusies runāt reklāmu žargonā, turklāt nevainīga un cieši apņēmusies palikt jaunavās. Par Trišu viņi nekad vairs nebija ieminējušies.

Nu Deons nolūkojās dejojošajā meitenē ar tādiem pašiem tumšiem matiem plīvojošas liesmas rūsganumā, un no domas par neatgūstamo zaudējumu viņam sažņaudzās sirds. Šais mēnešos Triša viņa apziņā bija ieguvusi jaunu veidolu, pamazām attālinādamās no atmiņā palikušā tēla un kļūdama par ilūziju. Aizmirsās skarbums, asais prāts, reizēm griezīgs kā naža asmens, zaļo acu tiešais, mulsinoši pētīgais skatiens, kas likās redzam cauri viņa tukšajai godkārībai un liekulībai. Trišu viņš atcerējās kaislu un neremdināmu mīlestībā, kvēlu un aizrautīgu sarunās, reizēm klusu un domās nogrimušu, kad viņa likās sasniegusi pilnīgu saskaņu pati ar sevi un kad Deons viņu bija vērojis, negribēdams bilst ne vārda, neuzdrošinādamies traucēt šo iekšējo mieru.

Vai viņa tur, Spānijā, atradusi kādu citu?

Deons iztēlojās, kā Triša ļaujas šim citam (melnīgsnējam dienvidniekam ar šauru ūsas svītriņu), taču tūdaļ centās šo domu padzīt.

Labāk iztēloties Trišu aizrautīgi gleznojam kaut kur bēniņos ar milzīgu jumta logu, radām gleznas, kurās ir bezgalīga gaisma, neaptverams plašums un dziļa dzīves izpratne. Gleznas, kurās viņa nolūkojas ar skaidrajām, zaļajām acīm.

Aizgūtnēm izdzēris vīnu, Deons nodrebinājās no riebīgās piegaršas. Taču, apņēmīgi vēlreiz pielējis glāzi pilnu, viņš atkal ņēmās pētīt Heimiša viesus.

Slaida gaišmate pēkšņi atraisījās no iesācēja advokāta skaujām, atgrūda to un sāka griezties dejā viena pati. Pamanījusi, ka Deons blenž, acis nenovērsdams, viņa apstājās un augstprātīgi noskatīja Deonu no galvas līdz kājām.

— Hallo! — viņa sacīja.— Ko jūs tā glūnat?

— Es tikko atbraucu.

— Agrāk neesat manīts. Vismaz es jūs šeit neesmu redzējusi.

— Tāpat kā es jūs.

Meitene izlikās viņa vīzdegunību nemanām.

— Jūs izskatāties tāds kā apjucis, kā nomaldījies. Varbūt jums ir garlaicīgi?

— Nē. Garlaicīgi man nav. Taču jūs visi esat mani krietni apsteiguši.— Deons pacēla glāzi un neveikli iesmējās.— Nu man jācenšas jūs panākt.

— Palīdzība nav vajadzīga?

— Ir gan,— viņš atbildēja ļoti nopietni.— Palīdzība man tik tiešām ir vajadzīga.

Meitenes acu zīlītes bija neparasti lielas, gaišzilās varavīksnenes tās apņēma tikko manāmā ielokā. Skatiens tāpēc likās stīvs, nekustīgs un mulsinošs.

Narkotikas?— Deons nodomāja. Daudzi no šiem izdzīves tīkotājiem savu dzīvi tiešām izdzīvo ātri. Bet šī meitene ir ļoti jauna. Astoņpadsmit, varbūt deviņpadsmit.

— Kā jūs sauc?— viņa vaicāja. No dzēruma ne miņas. Tāpat kā ne miņas no vecajai Keiptaunas aristokrātijai raksturīgās vārdu galotņu norīšanas.

— Deons. Un jūs?

— Mani?— it kā brīnoties, ka viņš nezina.— Es esmu Liza.

— Liza, un tālāk?

— Liza — un cauri.

— Uzvārds laikam taču jums ir?

Viņa papurināja galvu, un gaišie mati kā putna spalvas uzbužinājās gar seju.

— Liza — un cauri. Noslēpumainā Liza.— Paķērusi Deonu aiz rokas, viņa vilka to sev līdzi:— Ejam dejot!

Iepriekšējais partneris, kas stāvēja turpat Lizai aiz muguras, naidīgi lūrēdams Deonā, grasījās iejaukties, bet viņa nicīgi pagrūda to nost:

— Ej projām, Tonij! Taisies, ka pazūdi!

Vīrišķīgā lepnumā, ka pieveicis pretinieku, nemaz

neielaizdamies kaujā, Deons nolika glāzi un metās dejā ar tikko gūto kara laupījumu.

Temps likās ļoti straujš, un Deons nebija nekāds veiklais dejotājs. Sākumā viņa skatiens kā piekalts kavējās pie paša kājām, lai tās spētu sekot ritmam vai vismaz galīgi neizkristu no dejas soļa. Laikam viņi gorījās apmēram tāpat kā pārējie visapkārt, tāpēc Deons itin drīz uzdrošinājās pacelt acis uz gaišmataino partneri un pat tai uzsmaidīt.

Viņa dejoja brīvi un atraisīti, izlocīdamās viduklī lunkani kā čūska un ar gūžu straujo gorīšanu izaicinoši atdarinādama dzimumtuvību. Smaids Deona sejā sastinga. Pie šādām meičām viņš nebija pieradis.

Rokas viņa cilāja ļengani, it kā izrādīdama bezgalīgu pagurumu, tomēr Deonam šie vēzieni likās skaisti, kā rūpīgi iestudētas baletdejotājas kustības. Varu derēt, ka viņa ir no tām, Deons domāja. Balerīna. Vai nu balerīna, vai aktrise. Katrā ziņā kaut kāds sakars ar teātri.

Meitene dejoja gaisā pašautām rokām, un Deona skatiens pievērsās kaut kam vēl izaicinošākam: krūtis zem biezā rupja adījuma svītera bija kailas.

Deons vēroja Lizas viļņojošās krūtis, un, pamanījusi viņa skatienu, meitene viegli pavēra smaidā muti un lēnām pārlaida mēli pār līdzeno zobu rindu. Saskatīdams šai smaidā drīzāk izsmieklu nekā ķircināšanu, viņš izlikās pārsteigts un augstprātīgi sarauca uzacis.

Viņa spēji apstājās.

— Nekāds izcilais dejotājs jūs vis neesat?

— Nē,— viņš piekrita.— Nav pieticis iespēju iemācīties.

Viņa vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Nav svarīgi. Iziesim labāk ārā! Man te viss apriebies.

Deonā pamodās mednieka instinkts, un viņš cauri pūlim devās meitenei līdzi. Kāds no dejotājiem iesaucās: — Liza! Liza! — taču viņa nelikās dzirdam.

Viņi izgāja gaitenī. Deona iztraucētais pārītis bija nozudis. Viņš saņēma meitenes roku. Tā bija karsta, gandrīz drudžaina. Deons lūkoja apskaut Lizas vidukli, bet viņa veikli izlocījās.

Balss ieskanējās asi:

— Es teicu — iziesim ārā!

Deons paklausīgi izgāja Lizai līdzi verandā. Viņš noskūpstīja meiteni, gaidīdams, ka tā vismaz izliksies pretojamies. Taču viņa kaisli atbildēja uz skūpstu un labpatikā pat iemurrājās.

Deons atraisījās pirmais. Viss viņa augums kvēloja nevaldāmā kārē pēc šās meitenes.

Viņi skūpstījās, un Deona rokas glāstīja meiteni, pieskārās gurniem, un viņa pat negrasījās tās nokratīt.

Pirksti lēnām slīdēja pāri mugurai, plauksta uzgūla uz krūtīm. Tās bija tvirtas, galiņi glāstu gaidās saslējušies.

Un atkal viņi skūpstījās, un meitenes mute pakļāvās Deona kaislei.

Elpa viņam kļuva aizvien straujāka, līdz beidzot aizrāvās, bet viņš to pat nemanīja. Cieši jo cieši piekļāvies meitenei ar visu augumu, viņš kāroja salauzt tās pretestību, taču nekāda pretestība netika parādīta. Iekāre vairs nebija savaldāma. Deons atraisījās no skauj ām.

Kāds pagriezās ap mājas stūri, un viņi palika stāvam klusi kā pelītes. Nācējs streipuļoja tieši uz viņu pusi. Paklupis viņš klusām nolamājās. Deons pēc balss pazina Lizas iepriekšējo partneri. Tobijs, Tonijs. Kaut kas tamlīdzīgs. Deons stāvēja sasprindzis, nekustēdamies, nelaizdams Lizu vaļā.

Nācējs apstājās un lūkoja mēnesnīcā viņus saskatīt.

— Liza? — viņš nedroši ievaicājās.

Tad, pienācis tuvāk, lai pārliecinātos, vai tiešām tie ir viņi, jau drošākā balsī sacīja:

— Jūs esat doktors van der Rīts?

— Jā,— piesardzīgi atbildēja Deons.

— Jūs aicina pie tālruņa.

— Mani aicina? ... Kā jūs zināt manu vārdu?

— Heimišs teica ...— jauneklis pūlējās paskaidrot. Tad, pēkšņi pacēlis balsi, dusmīgi turpināja: — Ko jūs, velns parāvis, iedomājaties! Vai es jums esmu kāds izsūtāmais?

— Paldies,— atbildēja Deons. Viņš pievērsās meitenei:— Droši vien no klīnikas. Atvainojiet! Tūlīt būšu atpakaļ.

Meitene neatbildēja. Viņas seju aizslēpa ēna.

Deons iesteidzās mājā, lūkodamies pēc Heimiša Den-tona. Pārpildītajā viesistabā Heimiša nebija. Tāpat kā nebija ne miņas no tālruņa aparāta.

Kāds jauneklis ar pudeli rokā nostājās Deonam blakus, atmeta galvu un iedzēra tieši no pudeles. Heimiša saietos cilvēks nudien deģenerējas gaužām ātri.

— Atvainojiet,— sacīja Deons,— kur šeit ir tālrunis?

Jaunais cilvēks nolaida pudeli, pielika plaukstu pie auss un ar roku norādīja uz dejotājiem — turp, no kurienes plūda troksnis.

— Tālrunis!— Deons ierēcās.— Kur... ir... tālrunis?

Jauneklis paraustīja plecus un atkal pieplaka pie

pudeles.

Deons izmisīgi lūkojās apkārtējā pustumsā. Kur gan šis nolādētais aparāts varētu atrasties?

Beidzot viņš to gluži nejauši atrada visai zīmīgā vietā — piebūvē, kur Heimišs ierīkojis tualeti. Klausule bija nolikta blakus aparātam uz ūdens rezervuāra. Tā droši vien tur nogulējusi vismaz piecas minūtes. Deons nospurcās, iedomādamies, ko cilvēkam viņā vada galā pa šo laiku vajadzējis noklausīties.

Arī šeit, ārā, troksnis bija drausmīgs. Turēdams klausuli pie vienas auss, Deons otru aizspieda ar pirkstu.

— Hallo!— viņš skaļi sacīja.— Van der Rīts klausās.

Atbilde atskanēja pēc īsas vilcināšanās.

— Hallo, Deon!— Mierīgā Filipa balss likās uzjautrināta.— Izklausās nudien pēc viesībām.

— Tā ir.

— Piedod, ka jāatrauj tevi no izpriecām, bet mums te sacēlusies tāda neliela panika. Tev vajadzēs braukt.

Kaut viņus visus nelabais parautu!

— Jā. Būšu klāt, cik drīz vien iespējams.

— Labi. Piedod, Deon! Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos!— automātiski noteica Deons. Viņš vēl brīdi turēja klausuli pie auss, tad sašutis nometa uz aparāta.

Pie durvīm jau gaidīja divas meitenes. Abas ziņkārīgi noskatīja Deonu. Iedomājies, ko tās varējušas iztēloties, noklausīdamās viņu vienu pašu sarunājamies tumšajā tualetē, Deons juta, ka labā oma gandrīz atgriezusies. Viņš devās apkārt mājai meklēt Lizu. Meitene bija nozudusi. Tobijs vai Tonijs līdz ar viņu. To jau varēja gaidīt.

Bet, iegājis mājā atvainoties Heimišam un atvadīties, Deons ieraudzīja meiteni dejojam. Ar Toniju gan vairs ne. Tomēr jaunais partneris likās vēl pretīgāks, ar kuplām kara lidotāja ūsām un glūnīgu smīniņu.

Deons pūlējās izspraukties starp dejotājiem, bet ķermeņu jūklī netika ne no vietas. Pagaidījis, kamēr Liza piedejo tuvāk, viņš tai uzsauca:

— Man jābrauc projām!

Apveltījusi Deonu ar starojošu smaidu, viņa papurināja galvu.

— Mani izsauc!— Deons auroja.— Jābrauc!

Aizvien vēl smaidīdama, Liza viņam pamāja un

aizdejoja tālāk ar šo gaisa varoņa pakaļdarinājumu.

Deons trakā ātrumā trieca savu folksvāgenu atpakaļ uz pilsētu.

Atrās palīdzības māsa viņu gaidīja jau pie durvīm. Deonam parādoties, viņas pagurušajā sejā atplauka smaids.

— Labvakar, doktor!

Negaidīdama atbildes sveicienu, viņa steidzās atpakaļ.

— Nāciet, lūdzu, mums talkā infūzijas palātā!

Deons pamāja un īdzīgs devās uz priekšu garām

cilvēcisko radījumu pūlim gaitenī. Krāsainie un afrikāņi. Sievietes un bērni. Gan segās ievīstīti zīdaiņi, gan svētku drānās saposti bērni. Gan slimie, gan veselie, kurus nedrīkst atstāt mājās vienus. Viņi gaidīja. Neviens neko nelūdza, neviens neko neprasīja.

Tā bija viņu dzīves daļa.

Deons apstājās pie infūzijas palātas durvīm. Bērni, vairākumā zīdaiņi, gulēja uz gariem koka galdiem. No sistēmas pudelēm, šūpodamās un izvīdamās kā mur-skulī savērpušās čūskas, nokarājās tievas plastmasas caurulītes. Māsas izveicīgi šaudījās, spraukdamās cauri pūlim.

Istabas kaktā vairākas tuklas afrikānietes sēdēja aplī uz grīdas un ēda no vienas bļodas, it kā sapulcējušās uz mazliet neparastos apstākļos sarīkotu saviesīgu tikšanos.

No saviesīgās dzīves Hautbejā viņš bija triecies šurp, lai piebiedrotos šai saviesīgajai dzīvei. Cik tās abas ir līdzīgas! Arī šeit netrūkst pudeļu. Arī šeit netrūkst saritinājušos ķermeņu, tikai mīlināšanās te nevienam nav prātā. Arī šeit troksnis plēš ausis pušu, tikai to nedārdina skaļruņi.

Gan šeit, gan tur viesi sapulcējušies uz ilgāku palikšanu: visu nakti, nākamo dienu un, kas zina, vēl aiznākamo nakti ari. Dažs paļāvieš miegam, taču īstajā brīdī pamodīsies un iejuks dzīrotāju pulkā. Cits aiziet un šais izpriecās vairs neatgriežas.

Pats ironijas kalngals, pēdējais numurs, ko ar šiem diviem saviesīgās dzīves dalībnieku pulciņiem izspēlējis liktenis, ir to galvenā līdzība: nevienam no abiem nav ne mazākās nojausmas, ne intereses par otra eksistenci.

Deona klusēšanu māsa acīmredzot bija uztvērusi kā neapmierinātību.

— Vienīgi tā mēs varam kaut ko izdarīt,— viņa taisnodamās sacīja.— Ar visu tikt galā man palīdz tikai četras kopējas. Mātēm jāļauj palikt. Citādi nav, kas pieliek roku.

Deons to visu zināja. Sis patiešām bija vienīgais ceļš, kā apstrādāt nebeidzamos gastroenterīta slimniekus, kuru pieplūdums īpaši pieauga vasarā. Viņu pārsteidza neizmērojamā lēnprātība, ar kādu šīs sievietes gaidīja dažkārt dienām ilgi. Gaidīja milzīgajā palātā, kur nemitējās bērnu brēcieni. Sī telpa viņām kļuva par guļamistabu, virtuvi un ēdamistabu. Citu iespēju mātēm nebija. Te viņas dalījās visā: gan bailēs no neizbēgamā, gan bēdās, kad nāve prasīja kārtējo upuri.

Gar šīm sievietēm neviens nelikās ne zinis, jo pacienti te bija viņu bērni. Tomēr viņas visu panesa bezgalīgā pacietībā un padevībā liktenim.

Kaut ko tik paradoksālu Deona saprāts atteicās aptvert. Viņš pašūpoja galvu un atkal pievērsās sirmajai māsai:

— Kas, pie velna, te notiek?

Pārgurusī māsa nopūtās.

— Šodien ievesti četrdesmit slimnieki, doktor.

Arī Deons nopūtās. Tas nav ne vienā, ne divās stundās paveicams darbs.

— Sāksim!

Ar aizslietni nošķirtajā palātas stūrī Deons nomazgāja rokas.

Māsa atvēra durvis un sauca tā, lai noskanētu pa visu gaiteni:

— Dakteris sāk pieņemšanu, mammītes!— Un viņa ar pirkstu norādīja uz jaunu, samulsušu, nobijušos sievieti rindas sākumā:— Jūs, mammīt, esat pirmā. Mudīgi! Nesiet šurp bērnu!

Māsa bija ieņēmusies visas šīs sievietes saukt par mammītēm un runāt ar tām vēlīgi pamācošā tonī kā ar

m

nerātniem un nesaprātīgiem bērniem. Viņa runāja tikai angliski, tāpēc teiktais vairākumam paslīdēja gar ausīm nesaprasts. Toties strādāja viņa veikli un prasmīgi — mute vēl bēra vārdus, kad bērns viens divi jau atradās uz izmeklēšanas galda, bet māte (māte? — drīzāk gan vecākā māsa — tāds skuķēns, sešpadsmit diezin vai būs; bet varbūt arī māte: viņas agri attīstās un vēl agrāk iepazīst dzīvi šajā graustu saspiestībā) nobīdīta pie malas, sega attīta. Izņēmusi saspraužamo adatu, māsa atsedza autiņus. Tie bija vienos ūdeņaini zaļos traipos.

Deons uzmeta skatienu māsas pierakstītajai slimības vēsturei.

Zīdainis Menjess, septiņi mēneši. Svars — septiņas mārciņas astoņas unces. Svars pēc piedzimšanas — nav zināms. Rcktālā temperatūra — simt pieci, komats, astoņi grādi^2. Barots ar mātes pienu un kukurūzas miltu putru. Sūdzības — caureja un periodiska vemšana pēdējo divu nedēļu laikā. Rektālā uztriepe nodota izmeklēšanai laboratorijā.

Uz galda gulēja izgindis, sažuvis cilvēkbērns. Plak- ■ stiņi puspievērti, iekritušās acis pārgrieztas, redzami tikai acu baltumi. Priekšējais avotiņš iegrimis, āda galvvidū ļengana. Pulss ātrs, nevienmērīgs. Lūpas sausas, mute izkaltusi. Caurspīdīgā āda apkļauj galvaskausu gluži kā mūmijai.

Vēders bērnam bija stipri uzpūsts, tievās, rīkstītēm līdzīgās rokas un kājas izmisīgi spirinājās. Kā tāda pelēkmelna vabole, kas, apkritusi uz muguras, bezpalīdzīgi tiecas pieķerties pie neredzama salmiņa.

Vēl dažas stundas, varbūt dažas minūtes — un dzīvība šai sīkajā ķermenītī izdzisīs.

Kavēties nedrīkst ne mirkli — šī apziņa kā ledaina ūdens šalts ietriecās Deonam sejā, aizraudama elpu. Zīdaiņa Menjesa pulkstenī aizrit pēdējās minūtes.

— Māsiņ, pieslēdziet pie sistēmas!

Gastroenterīts. Vietējie to sauc par aprikožu kaiti. Deons nekad nav spējis saprast, kāds šai slimībai sakars ar aprikozēm. Saslimšanas cēlonis parasti nav nosakāms. Ja bērns saņēmis pietiekamu uzturu, slimība parasti ilgst dažas stundas. Taču badā novārdzinātajiem nabadzīgo bērniem klājas daudz ļaunāk. Vemšana un caureja nemitējas, organisms zaudē šķidrumu un sāļus, asinsrite kļūst aizvien lēnāka, iestājas stupors. Gas-troenterīts ir viens no galvenajiem krāsaino un melnādaino bērnu nāves cēloņiem.

— Pasauciet māti, lai pietur galviņu!

Organisms dehidrēts vismaz par desmit procentiem.

Jāievada pa simt mililitriem piecdesmitprocentīga fizioloģiskā šķīduma un divarpusprocentīga glikozes šķīduma uz katru svara kilogramu. Bērna svars? Trīs kilogrami. Tātad zaudētā šķidruma kompensēšanai vajadzīgi trīssimt mililitri.

Vienā galvas pusē māsa jau bija izskuvusi kailu laukumu starp savādajām, rūsgani pelēkajām sprogām. Ar pirkstiem spaidīdama galvas ādu, viņa uztaustīja tikko pulsējošo vēnu. Nosusinājis rūpīgi noberztās rokas, Deons dezinficēja noskūto laukumu. Jaunā afrikāniete vienaldzīgi vēroja viņa darbošanos. Ar pinceti viņš izmeklēja vissmalkāko adatu. Iedurt galvas vēnā bija neiedomājami grūti. Kāds pediatrs esot ievingrinājies tā, ka spējis pievienot sistēmu pat biljarda bumbai. Vajadzīga droša roka, un tas arī viss noslēpums. Bet Deons, sev par kaunu, apzinājās, ka pār savām rokām vēl nav īsti iemācījies valdīt, jo tās reizēm iedrebējās.

— Kārtībā, māsiņ! Palūkosimies, ko vēl var darīt.

Deons apsēdās tā, lai bērna galviņa atrastos viņam

līdzās, un atspiedās ar elkoni pret galdu. Grūti noturēt roku, lai tā netrīcētu. Vēna bija tieviņa kā kokvilnas diedziņš. Kad viņš izdūra adatu cauri ādai, afrikāniete novērsās, bet sejas izteiksme tai nemainījās. Atliecis adatu mazliet atpakaļ, Deons to ievadīja vēnā. Plastmasas caurulītē parādījās zilganas asinis.

Veiksmes iepriecināts, Deons pasmaidīja.

— Ar pirmo dūrienu trāpīts. Tagad, māsiņ, dosim ...

Sistēma jau bija sagatavota, un, ne vārda neteikdama,

māsa to piebīdīja Deonam tuvāk. Deons pievienoja caurulīti.

— Kārtībā. Sāciet!

Abu skatieni pievērsās stikla traukam. Pilieni sāka ritēt.

Deons nostiprināja adatu, lai tā neizkustētos, un

piecēlās.

— Pagaidām lai paliek uz piecdesmit. Kad šī deva būs izpilināta, paskatīšos un teikšu, ko dosim pēc tam.

Māte joprojām turēja bērna galviņu.

— Kāpēc jūs tik ilgi gaidījāt un nenācāt agrāk? — viņš sacīja, pats nezinādams, kāpēc uzdod šādu jautājumu.

Ko tik nevarēja sastāstīt! Aizvedusi pie privāta ārsta, bet nav bijis, ar ko samaksāt. Pietrūcis naudas autobusa biļetei. Nav sapratusi, ka bērns ir tik slims. Neviens nav mācējis pateikt, kur šādā gadījumā jāgriežas. Un tā tālāk.

Jaunā afrikāniete pat nedomāja neko paskaidrot. Klusām, tik tikko sadzirdami viņa dungoja vienmuļu šūpuļ-dziesmu.

Deons pagriezās pret māsu, kas jau tīstīja vaļā nākamo zīdaini.

— Vai šī sieviete šodien ir ēdusi?— viņš vaicāja. — Pamēģiniet kaut ko sadabūt — varbūt tasi tējas, riecienu maizes. Izdariet to, lūdzu!

— Piedodiet, doktor, klīnika mātes ne ar ēdienu, ne dzērienu neapgādā. Piedodiet!

— Varbūt arī mātei ievadīt kādu barojošu šķīdumu,— dzēlīgi noteica Deons.

Māsa papurināja galvu.

— Saprotu. Taču tāda mums ir kārtība. Piedodiet!

Nakts vilkās gausi, tās gaitu noteica nevis vairs sekundes, nevis minūtes vai stundas, bet gan brēcoši, vemjoši, caurejas nomocīti, mirstoši zīdaiņi.

Raudzīdamies acīs šai baismajai īstenībai, Deons apzinājās, ka īstā kauja tiek izcīnīta citur. Šeit notiek tikai niecīga apšaude, aizstāvēšanās operācijas. īstais ienaidnieks nav gastroenterīts. Ļaunuma sakne, kaut arī grūtāk pamanāma, ir daudz nežēlīgāka, tā ir sistēma, kas cilvēkus sakaļ važās tikai tāpēc, ka viņu ādas krāsa nav balta.

Nakts vilkās gausi.

Pēkšņi Deons attapās, ka pulkstenis jau rāda divi.

Viņi bija rāvušies vaiga sviedros, apstrādādami zīdaini pēc zīdaiņa, rīkodamies ātri, bet bez liekas steigas, kā saspēlējusies beisbola komanda, saskaņodamies, cits citu balstīdami. Beidzot atveda vēl dažus pacientus, taču autobusu satiksme naktī tika pārtraukta, tāpēc slimnieku straume, jādomā, drīz vien apsīks.

Vārām cerībām mostoties, Deons no jauna izjuta nepiepildītās alkas un iedomājās, ka nav par vēlu

atgriezties pie Heimiša. Nekāds prāta darbs tas, protams, nav — agri no rīta jābūt klīnikā uz apgaitu. Tomēr viņam kārojās iedzert kādu malku kaut vai kā pretlīdzekli pret šo derdzīgo izkārnījumu smirdoņu.

Varbūt viņa vēl nebūs aizbraukusi?

Durvīs atkal parādījās sirmā māsa.

— Pēdējais, doktor,— viņa paziņoja, atviegloti nopūzdamās. Māsa nebija nekāda jaunā un pēc šā trakā darba droši vien uz kājām vairs lāgā neturējās.

Pēdējā bija pajauna krāsainā ar šalli ap galvu. Sejā, tāpat kā citām, vajāta zvēra izbīlis, rokās, tāpat kā citām, segā savīstīta pauniņa. Viņa mīņājās pie durvīm, un māsa saknīpēja lūpas.

— Nāciet nu, nāciet, mammīt! — viņa mazliet nepacietīgi ierunājās.— Lieciet šeit!— Un pati tūdaļ ķērās tīstīt vaļā netīro, skrandaino segu.

Bērns, kādus astoņpadsmit mēnešus veca meitenīte, gulēja, atspiedis galvu mātei pret plecu. Līdzko sega tika noņemta, viņa pamodās un spalgi iebrēcās. Jau pēc pirmā māsas pieskāriena bērns pierāva kājas un atkal skaļi ieraudājās. Māsa saņēma meiteni stingri rokās, lai saprot, ka nekādi niķi te nelīdzēs, un noguldīja uz izmeklējamā galda. Bērns pūlējās izrauties ar varu. Māsa, jau zaudēdama pacietību, paraudzījās Deonā.

— Kas bērnam kait?— viņš apjautājās mātei.

Sieviete nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

— Kas?— Deons pacēla balsi.

— Viņa ir slima,— sacīja māte. Un pati sāka raudāt.

Noslīgusi zemē un muguru pret sienu atbalstījusi,

viņa ļāva vaļu sirdi plosošām vaimanām.

Bērns apklusa.

Deons un māsa saskatījās. Māsa nometās ceļos blakus sievietei un lūkoja to pierunāt, lai ceļas kājās.

— Celieties augšā, mammīt! Celieties nu!— viņa atkārtoja, un šie angliski skaidri izrunātie vārdi, kaut ari krāsainajai nesaprotami, iedarbojās kā burvestība, jo elsas kļuva arvien klusākas, taču baltajiem viņa joprojām virsū neskatījās.

Deons saprata, ka steiga te nelīdzēs.

— No kurienes jūs esat?

— No Vusteras, doktor.

— No Vusteras!

Septiņdesmit jūdzes!

— Kāpēc vedāt bērnu uz šejieni?

Sieviete papurināja galvu.

Māsa pūlējās dabūt vaļā milzīgu, sarūsējušu sasprau žamo adatu. Kad viņa beidzot ierunājās, viens vienīgs vārds «doktor!» lika Deonam atskatīties.

Acis nenovērsdama, māsa lūkojās autiņos. Tās nebija parastās zaļganās glemes, autiņi mirka asinīs. Abi raudzījās bērnā. Māsa pat aizturēja elpu. To pamanījis, Deons nodomāja: lai kā cilvēks sevi norūdījis, dzīve allaž pārsteidz ar kaut ko negaidītu, neaptveramu, kas satriec pat līdz galam nocietinātu sirdi.

Deons pieliecās un aplūkoja saplosīto, uztūkušo bērna pavēderi.

— Kas bērnam noticis, velns parāvis?!— viņš skaļi noprasīja.

Meitenīte rāvās projām, sāka atkal kliegt, un arī māte ieraudājās. Māsa paraudzījās Deonā pārmetoši.

— Nu, nu, mammīt! Nomierinieties!

Pagāja vai pusstunda, iekams, pacietīgi iztaujājot,

viņiem izdevās uzzināt notikušo.

Vīrs strādājot būvdarbos Vusterā, stāstīja sieviete. Par dienasstrādnieku — cementa maisītāju. Vīna darīšanas laikā viņš nolēmis piepelnīties vīnogu plantācijās un, kā sācis Vusterā, tā no fermas uz fermu nostaigājis līdz Berideilai. Ražas novākšanas laikā fermeri maksājot labāk. Pagājušajā mēnesī vīrs devies darbā uz Montegjū un no turienes atrakstījis vēstuli, lai nedēļas nogalē viņa atbrauc paciemoties. Taču tantiņa, kurai viņa parasti uzticot bērnu, arī izbraukusi. Gudrojusi, gudrojusi, ko darīt, beidzot atstājusi mazo pie kaimiņiem. Diez cik tuvu pazīstami tie gan viņai neesot. Šodien, kolīdz pārbraukusi no Montegjū, aizgājusi pēc bērna. Kaimiņi sacījuši, ka bērns saslimis, un viņa tūdaļ aizvedusi to Vusterā pie ārsta. Bet tas licis meitenīti nogādāt lielajā Keiptaunas slimnīcā.

— Vai vēstuli viņš jums līdzi neiedeva?— vaicāja Deons.

Sieviete pamāja.

— Dodiet šurp!

Krāsainā parakņājās apvazātā dzeltenā rokassomiņā. No tās izbira daži vara sīknaudas gabali un aizripoja pa grīdu.

Viņa pasniedza Deonam vidū pārlocītu aploksni un, kamēr viņš balsī lasīja, ņēmās tvarstīt palātas kaktā ieripojušos penijus.

«Dežurējošam ātrās palīdzības ārstam. Lūdzu uz-i,i<*int meiteni, astoņpadsmit mēnešus vecu, ar plēstām brūcēm ārējos dzimumorgānos un vaginā. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka...»— Deons aprāvās pusvārdā.

Viņš truli blenza skaidri uzrakstītajos, nepārprotamajos vārdos, tad pievērsās bērnam uz izmeklējamā galda.

Ak dievs!— Un, pagriezies pret māsu, viņš tai uzkliedza:— Lieciet tūlīt izsaukt dežurējošo ārstu no Ginekoloģiskās nodaļas! Ne pilieni, ne sistēmas te nelīdzēs.

Deons neizģērbies gulšņāja tumšajā istabā.

Viņš pūlējās neko nedomāt, taču bērna acis, melnās acis sāpēs savaikstītajā sejiņā, un galva, ko meitenīte nemitīgi mētāja, ne mirkli neizgāja no prāta. Pēkšņi pielēcis kājās, viņš piegāja pie loga.

Tālumā pacēlās melnais kalnu blāķis. Pāri tam debesīs vāri mirgoja zvaigznes.

Kāpēc tu to pieļauj, tu, kas esi vai neesi tur, virs zvaigznēm?!

Kādus briesmoņus tu esi palaidis šai pasaulē?

Niknums vira gluži kā fiziskas sāpes un, celdamies augšup, sprūda Deonam rīklē.

Kāds sods būtu pietiekami bargs tam, kurš spēj pastrādāt šādu nelietību? Kā viņš to darījis? Nometis bērnu uz gultas vai arī turējis piespiestu pie sienas? Vai maz iespējams saprast, kā cilvēcisks radījums var kaut ko tādu izperināt un arī izdarīt?

Dežurējošais ārsts, jauns cilvēks apaļu seju un maigām, biklām kustībām, it kā pastāvīgi justos par kaut ko vainīgs, bija ieradies nekavējoties un aizvedis bērnu izmeklēt vispārējā narkozē.

Deons pārbaudīja vairākas sistēmas, kurās pilieni ritēja palēnināti, parakstīja vēl dažus šķīdumus papildus un devās uz ginekoloģisko operāciju zāli.

Bērns gulēja uz galda, tievās kājiņas bija piesaitētas. Vismaz tagad meitenīte vairs nejūt ne sāpes, ne šausmas, viņš nodomāja.

— Plīsums ir plats, kā jau varēja paredzēt,— sacīja dežurējošais ārsts.— Vaginas mugurējā sieniņa pārplēsta līdz pat dzemdes kaklam, skarta taisnā zarna. Otrs plīsums dzemdes ķermeņa mugurējā sienā, to aizsprosto vai nu tievās zarnas cilpa, vai taukplēve. Sākusies vispārēja saindēšanās. Šonakt visu es nespēšu paveikt. Pagaidām izveidošu fistulu taisnajā zarnā, un dažas nedēļas nogaidīsim, kamēr pāries iekaisums.— Brīdi vilcinājies, viņš jautāja:— Vai policijai esat ziņojis?

— Nē. Man likās, jūs...

— Tad dariet to, lūdzu! Uzrakstiet nepieciešamo ziņojumu un tā tālāk.— Viņš pasmaidīja:— Vienu gan esmu no sava profesora iemācījies — nekad neielaisties rakstveida liecībās. Pārāk daudz laika nācies zaudēt, veselām dienām nonīkstot tiesā.

— Kā tad tā?! — sašutis iebilda Deons.— Jūs taču negribēsiet, ka šis neģēlis paliek nesodīts? Lai cik laika būtu jāzaudē mētājoties pa tiesām, tas ir jūsu pienākums.

Dežurējošais ārsts pavērās Deonā ar to pašu laipno skatienu, it kā lūgdams piedošanu.

— Pienākums? Es gan domāju, ka mans pienākums ir šeit — ārstēt šo bērnu. Ar tiesām lai pinas tie, kuru pienākums ir meklēt taisnību. Vai arī piespriest sodu, ja jums šāds formulējums labāk patīk. Varbūt pat atriebties? Nezinu. Vienīgais, ko es zinu,— tā nav mana darīšana.

Viņš pagriezās un, it kā nekas nebūtu noticis, aizgāja.

Sis cilvēks rūgti maldās, kvēlā pārliecībā domāja Deons, raudzīdamies tālajās, nespodrajās zvaigznēs. Jābūt tiesai, taisnībai un atmaksai, vai arī mēs visi klīdīsim pa pasauli kā mežonīgi zvēri.

Deons juta nepieciešamību ar kādu aprunāties. Ar šo meiteni? Lizu? Bet viņa pieder pie citas pasaules, kurai ir savi tikumi un kura šīs pasaules tikumus katrā ziņā uzskatītu par neiespējamiem un bezjēdzīgiem.

Filips! Filips sapratīs.

Klīnikā pulksten trijos no rīta valdīja klusums. Aiz durvīm, kurām Deons pagāja garām, kāds slimnieks novaidējās, un mēmajā klusumā šis vaids likās neparasti skaļš. Gaitenī pretī nāca kopēja, nedzirdamiem soļiem kā palss rēgs aizzibēdama gar acīm.

Filips sēdēja bloka C-5 ārstu istabā. Deons krišus iekrita krēslā viņam pretī.

— Tu jau esi beidzis?

— Jā. Operāciju zālē tomēr nevajadzēja atgriezties. Asiņošana pati apstājās, līdzko pacientam pārlēja pinti asiņu. Žēl, ka veltīgi tevi atsaucu.

— Nekas.

Filips vērīgi palūkojās Deonā.

— Kas tevi šurp atdzinis?

— Kungs Jēzu, Filip, kādas šausmas es šovakar saskatījos!

Klausīdamies, ko Deons stāsta, Filips tikai viegli sarauca uzacis, bet citādi viņa sejā nepakustējās ne muskulis.

— Ja šis neģēlis tiks notverts, viņu vajadzētu izrūnīt pēc visiem likumiem,— Deons sacīja, kā ar nazi nikni cirzdams delnas malu otras rokas plaukstā.

Filipam noraustījās mutes kaktiņi.

— Ja tu būtu dzīvojis Sestajā rajonā, kur uzaugu es, šāds notikums tevi tā nesatriektu. Tas pat nebūtu visļaunākais, ko tev nāktos pieredzēt. Kad cilvēki dzīvo tikai tādēļ, lai ēstu, dzertu un nokārtotu dabiskās vajadzības, nav brīnums, ka tēvs izvaro meitu un dēls metas virsū mātei. Kas cits viņiem atliek?

Viņš to sacīja bez dusmām, bez riebuma, ne nosodīdams, ne attaisnodams. Tikpat rāmi viņš būtu varējis pateikt banālo frāzi: «Tā nu tas dzīvē ir.»

— Neuzvel visu vainu šim cilvēkam, kuru, pēc tava prāta, vajadzētu izkastrēt. Vaino apstākļus, kādos viņš uzaudzis un kādos aizvada savu mūžu. Vaino un apsūdzi arī tos!

— Pat vismežonīgākais dzīvnieks neko tādu nespētu izdarīt!— pārskaities sacīja Deons.— Tas, ko tu te runā, nav attaisnojums varasdarbiem.

Filips aizvien vēl raudzījās Deonā tikpat rāmi un lēnprātīgi. Dusmojies!— viņa skatiens likās sakām. Lādies! Taču tad, kad jāspriež taisnā tiesa, spried to žēlsirdīgi!

Septītā nodala

Ballītes skaļums bija pierimis, jo pulkstenis rādīja gandrīz jau seši. Arī automobiļu virtene bija sarukusi.

Deonam nemaz lāgā nebija gribējies braukt atpakaļ, un tomēr viņš vēlējās atgriezties. Ballīte pati, protams, viņu nevilināja. Pelēcīgajā pirmsausmas nokrēslī tā šķita vēl bezjēdzīgāka. Laika maz, jāsteidzas, pēc dažām stundām sāksies dežūra. Taču līdz tam vēlreiz jāsatiek šī meitene. Viss dīvainais ap viņu — nenosakāms vairī-gums un iespējams solījums — vilkšus bija vilcis

Deonu projām no klīnikas, kur viss ir tik skaidrs un neiespējami noteikts.

Viņš atkal uzkāpa pakalnā un iegāja pa neesošajiem vārtiem. Kurp vien skaties, visapkārt guļoši ķermeņi, dejot neviens vairs nedejoja, lai gan mūzika joprojām dārdēja pilnā sparā. Rītausma bez žēlastības atsedza skatienam nakts uzdzīves nogurdināto gulētāju sašļukušās sejas. Deons jutās bezgala vīlies un tomēr atvieglots, redzot, ka gaišmatainās meitenes viņu vidū nav.

Heimišs Dentons ar dažiem visrūdītākajiem dzērājiem sēdēja virtuvē. Deonu viņi sagaidīja ar skaļām gavilēm. Viņš atstūma pretim sniegto vīna glāzi.

— Kur tu, ellē, biji iekritis? Laikam taču nolīdis ar kādu skuķi.

— Kas ir tā slaidā gaišmate — Liza? — Deons jautāja.

— Liza? — pārvaicāja apskurbušais Heimišs.— Gaišmate?

— Jā,— strupi un nepacietīgi attrauca Deons.

— Liza? Varbūt Liza Ričardsone? Nē, šodien viņas te nebija. Un gaišmate arī viņa nav.— Heimišs gandrīz novēlās atmuguriski, tikai pēdējā brīdī atgūdams līdzsvaru. Teatrāli novaikstījies, viņš turpināja: — Tūliņ es sacīšu, kas tā bija. Liza Metkāfa. Baigā skuķene.— Viņš pievērsās jauneklim, kas izmēģināja bīstamu cirka triku ar tukšām vīna pudelēm, citu pēc citas kraudams tām virsū glāzes.— Pīter, vai tu manīji Lizu Metkāfu?

Pīters pamāja, nenolaizdams skatienu no sava krāvuma, un Heimišs, pagriezies pret Deonu, zīmīgi piemiedza aci.

— Kā tad. Liza Metkāfa. Uguns, ne laiks. Saturies!

— Vai viņa vēl ir te?

Pudele krita, un Pīters to veikli uztvēra.

— Prom ir,— viņš vienaldzīgi noteica.— Droši vien sasitās ar kādu — un aidā!

Sī piezīme aizskāra Deonu. Iemesla nekāda gan nebija, taču viņš jutās aizskarts.

— Kur viņu var sastapt? Ko viņa dara?

— Dara? Liza Metkāfa?— Heimišs iesmējās.— Neko nedara. Braukā apkārt uzdzīvodama.

— Kur es varētu viņu sastapt?

Heimišam šī saruna jau bija apnikusi.

— Cita darba viņai nav kā braukāt apkārt un uzdzīvot. Nu, tā kā šodien. Kopā ar dzērājiem un paklīdeņiem.

Un Heimišs pārlaida viesiem mīlīgu skatienu.

Abonentu saraksta bija vismaz pusducis Metkāfu. Pēdējais — Metkāfs P. Dž., adrese Konstancijā. Tas varētu būt meklējamais.

Gandrīz pēc pirmā signāla atsaucās tāda kā iestīvi-nāta vīrieša balss:

— Metkāfu rezidence.

Va* velnu!— Deons nodomāja.

— Misters Metkāfs?

īss klusuma mirklis, tad balss nosodoši apvaicājās:

— Jūs vēlaties runāt ar misteru Metkāfu?

— Nē,— pazemīgi atbildēja Deons.— Patiesībā man vajadzētu Elizabeti Metkāfu. Meiteni, kuru sauc Elizabete Metkāfa, — viņš paskaidroja, it kā nebūtu izteicies pietiekami skaidri.

Atkal klusums.

— Mis Elizabete. Jūs vēlaties runāt ar viņu?

Mis Elizabete, augstā debess! Nezin kas ir šis ērms? Namzinis, vai?

— Ja jūs būtu tik laipns.

Deons bija sagatavojies sarunu sākt it kā jokojoties. «Noslēpumainā Liza?» viņš bija nodomājis jautāt. Taču ledainā balss viņu atsēdināja, tāpēc viņš pateica tikai:

— Elizabete?

Šķita, ka viņa iztraucēta nelaikā.

— Jā. Kas runā?

— Deons.

— Kas?

Dūšai galīgi saplokot, Deons atkārtoja:

— Deons. Redzat, es . . . mēs vakar iepazināmies viesībās pie Heimiša Dentona.

— Ā! A, jā, jā.— Vada viņā galā atskanēja kluss smiekliņš, un Deons kļuva drošāks.— Jūs aizlaidāties. Varbūt sametās bail?

— Vai tas ir izaicinājums?

— Hm-m.

— Klausieties, es labprāt ar jums satiktos. Protams, ja jūs to vēlaties.

— Tas varētu būt itin interesanti.

Balss vairs neizklausījās tik vienaldzīga. Deonam gandrīz vai aizrāvās elpa.

— Rītvakar.

— Rīt nevaru. Piektdien?

— Ak tu velns! Sī ir manas dežūras nedeja. Piektdienas vakarā es strādāju. Kad jūs būsiet brīva nākamnedēļ?

— Nezinu, kas man darāms nākamnedēļ. Piezvaniet, un tad jau manīsim.

Atlika samierināties ar šo pagaidu atteikumu. Pagāja veselas divas šaubu un cerību nedēļas, iekams Deonam izdevās norunāt satikšanos. Viņš rūpīgi apsvēra pavešanas plānu: pusdienas ar pietiekamu vīna piedevu jaunā, smalkā restorānā, pāris stundu naktsklubā, tad Heimiša dzīvoklis Kliftonā. Cerams, ka Heimišs nebūs aizmirsis solījumu atstāt atslēgu pastkastītē.

Taču nekas tamlīdzīgs nesanāca. Sākās ar to, ka Liza ieradās vairāk nekā pusstundu pēc norunātā laika. Motoram rēcot, viņa piebrauca savā sporta triumfā (koši sarkanā, kā varēja paredzēt) klīnikas priekšā, kad Deons gandrīz jau bija kritis izmisumā. Izdzirdējusi, kādu restorānu Deons izraudzījies, viņa sarauca degunu.

— Esmu tur bijusi. Ūķis. Vieni vienīgi taukģīmji.

Deons pavisam sašļuka, un Liza iežēlojās. Atvērusi

automobiļa durvis, viņa sacīja:

— Neskatieties tik bēdīgi! Leciet iekšā, un laižam vizināties!

Viņa brauca uz piekrasti, kur okeāns apskalo Labās Cerības ragu, veikli vadīdama mazo automašīnu blīvajā satiksmes līdzekļu straumē, strauji bremzēdama pirms katra sarkanās gaismas signāla un tikpat strauji uzņemdama ātrumu, kad ceļš kļuva brīvs.

Deons iesāņus vēroja noteikto, izteiksmīgo profilu un plīvojošos gaišos matus, kas mainīja nokrāsu ikreiz, kad viņi no spožās gaismas iekļuva ēnā vai no pustumsas iebrauca gaismā.

— Vai satiksmes noteikumu pārkāpšana jums izmaksā dārgi?— viņš beidzot iejautājās.

Viņa iesmējās un piedeva gāzi, lai uz ass līnijas apdzītu autobusu, kas tūļājās pa priekšu.

— Satiksmes policija, var teikt, danco pēc manas stabules. Nu? Vai atkal jūs sabiedēju?

— Nē, īpaši ne. Vienīgā nelaime, ka manā apgādībā ir sieva un desmit bērneļi.

Viņa atkal iesmējās, tomēr slepus uzmeta Deonam ašu skatienu.

— Jūs taču neesat precējies, ko?

Es? Dieva dēļ, nē!

Tāpat vien pajautāju.

Peons joprojām domās pārlika, ko varētu nozīmēt šis Jautājums, kad viņi jau bija aiztraukušies garām Bentri-l>«*jai un līkumoja pa šaurām ieliņām. Triumfa starmeši brīžiem izgaismoja stāvas sienas, brīžiem slīdēja pāri melnām klintīm kaut kur tālu apakšā. Kad viņi brauca Harām mājai, kur Heimišs īrēja dzīvokli, Deons tikai žēli noskatījās, jo nosprieda, ka nebūs pieklājīgi pēkšņi teikt, lai apstājas.

Kurp mēs braucam? — Deons runāja skaļi, gandrīz kliedza, lai balss pārskanētu vēja gaudas.

Liza paraustīja plecus.

— Aizbrauksim — manīsim.

Deons samierinājās ar likteni. Žēl, protams, ka izput dzīvoklis. Žēl, ka izput restorāns. Sen viņš nebija varējis atļauties kārtīgas pusdienas un palika pat lāgā nepabrokastojis, lai pēcāk spētu pienācīgi novērtēt iecerēto mielastu. Viss sanācis pārāk muļķīgi. Te nu viņš triecas velns zina uz kādām noslēpumainām tālēm kopā ar burvīgu gaišmati un īstajā reizē neprot novirzīt domas no tāda pasaulīguma kā ēšana.

Pēkšņi Deonam sagribējās pieskarties Lizai. Bēdīgs viņš palūrēja uz paroceni, kas gluži kā barjera nošķīra sēdekļus. Ir nu gan romantisks izgudrojums!

It kā nejauši sagrozījies sēdeklī, viņš pārmeta vienu kāju pāri otrai, pastiepa roku un nevērīgi nolaida uz Lizas sēdekļa atzveltnes. Triumfs strauji pagriezās ap stūri, roka, tīši paslidināta, pieskārās viņas mugurai.

Liza palūkojās Deonā, pasmaidīja un, nemaz necenzdamās izlikties, cieši piekļāvās viņa rokai. Deons nopriecājās par veiksmi, tomēr tūdaļ arī mazliet nokaunējās, ka Liza tik veikli un nepārprotami atmaskojusi viņa viltību.

— Šoreiz es nekur nebēgšu,— viņš jautri sacīja. — Šovakar neesmu pat rezervists.

Pieri saraukusi, acīmredzot nesaprazdama, par ko viņš runā, Liza iejautājās:

— Kāds rezervists?

— Jūs taču zināt. Slimnīcā.

— Ak tā.

Lizu tas acīmredzot galīgi neinteresēja, un Deons jutās aizvainots. Ko viņa zina par dzīvi? Varbūt iedomājas, ka nauda no visa atbrīvo? (Izvaicājot paziņas, viņam bija izdevies noskaidrot, ka Lizas ģimene ir ļoti bagāta. Negribot viņš pats sev atzinās, ka joprojām ar zināmu godbijību prāto, vai cilvēks ar stindzinošo patricieša balsi toreiz pie tālruņa patiešām nav bijis Metkāfu namzinis, tomēr viņš nemūžam neuzdrošinātos to Lizai pajautāt.) Viņš bija iecerējis stāstīt par savu darbu, par dzīvību un nāvi, kas ik dienas tiek nodota viņa rokās. Taču tā būtu pārāk viegli atmaskojama viltība, tikpat skaidri caurredzama kā riskantais žests, kad viņš ļāva rokai noslīdēt uz Lizas muguras.

Viņi izdrāzās cauri Kliftonai, Kempsbejai, Beikove-nai un jau brauca pa visiem vējiem pakļauto pussalas ceļu. Kurp, nolādēts, viņa triecas? Tomēr jautāt būtu veltīgi. Savs mierinājums ir cauri plānajam zīda blūzes audumam sajust viņas vingro ķermeni.

Automobiļa starmeši šūpodamies izrāva no tumsas šauru grants strēli, pelēkus akmeņus un nolīkušus kokus. Liza strauji sagrieza stūri, pabrauca zem kokiem, pēkšņi nobremzēja un izslēdza motoru.

Viņa paskatījās Deonā:

— Nu? Brauciens patika?

Viņš iesmējās:

— Pati lēnākā lidmašīna, ar kādu jebkad esmu braucis.

Uzsvērti sparīgi viņa izslēdza starmešus. Tumsa likās gluži melna, taču pēc brīža no tās pamazām iznira apkārtnes plašums, skatiens uztvēra pazīstamas aprises. Lizas galva un pleci parādījās kā tumšs siluets uz naksnīgās debess fona. Deons noliecās un pievilka viņu sev klāt. Liza nepretojās, nemēģināja viņu atturēt.

Beidzot viņš, smagi elpodams, izslējās.

— Man liekas, es tevi mīlu,— viņš sacīja, pats brīnīdamies par saviem vārdiem.

Viņa apņēmīgi atraisījās no Deona rokām.

— Un nekad vēl neesi saticis tādu meiteni, un vienīgais, kas tevi saista, ir mans nepārspējamais intelekts. Zini ko, iztiksim bez siekalošanās. Saki skaidri, ka gribi gulēt ar mani. Un viss kārtībā. Tikai nevajag šīs «es tevi mīlu» stulbības.

Deons apjuka, tomēr pat nemēģināja taisnoties (un tas ir pats prātīgākais, viņš nosprieda). Kaut gan gribējās taisnoties, gribējās paskaidrot, gribējās, lai viņa saprastu. Bez šaubām, tie bija tikai vārdi (tagad, pametot skatienu atpakaļ, jāatzīst — ne sevišķi iespaidīgi izraudzīti), bet tie ietvēra sīku patiesības graudiņu, un Deonam sametās sevis žēl, ka Liza nav viņam noticējusi. Kaut kas taču viņam lika braukt atpakaļ pie I leimiša. Kaut kas šīs divas nedēļas nedeva miera. Skumji, ka viņa to nav izjutusi.

Liza bija vēsa un neaizkustināma.

— Iesim! — viņa ierosināja.

Acis aizvien vairāk pierada pie tumsas, un nu jau Deons redzēja, ka viņi apstājušies pie lēzenas, ar zāli apaugušas nogāzes. Vietvietumis slējās nelielas koku skupsnas, aiz tām sirpjveidīgi izliektā krasta līnija pakāpeniski izgaisa nakts melnumā.

— Lai notiek!

Viņš izkāpa no automobiļa un atvēra viņai durvis. Gandrīz instinktīvi viņi sāka iet pa zālaino nogāzi lejup, kur okeāna krasts meta pusloka līkumu. Tālāk nogāze piekļāvās krastam kā krauja klints. Deons norūpējies balstija Lizu, it kā pats mazākais paklupiens varētu kļūt viņai liktenīgs.

Pēc tam viņi gāja gar okeāna malu, kur smilts bija mitra un cieta un sīki vilnīši žļurkstēdami uzplūda un atplūda, uzplūda un atplūda.

Liza nometa kurpes un lika arī Deonam noauties. Viņš palūkojās uz slaidajām kājām un trauslajām potītēm. Viņi brida pa seklumu, un Liza priecīgi iespiedzās ikreiz, kad saltais ūdens uzšļakstījās uz stilbiem.

Viņa likās atguvusi labo noskaņojumu, vai varbūt, Deons aizskarts nodomāja, esmu viņai tik vienaldzīgs, ka nespēju pat omu samaitāt.

Kad viņi bija nonākuši liedaga galā, kur klintis meta platu ēnu, Deons sadūšojās un satvēra meitenes roku. Liza palūkojās viņā ar parasto vēsi zobgalīgo skatienu.

Nu, pie velna, viņš domāja un kaisli noskūpstīja meiteni. Liza dedzīgi atbildēja uz skūpstu un, ieslīgdama Deona skaujās, piekļāvās tam ar visu augumu. Viņš maigi noguldīja Lizu smiltīs, sagatavojies atkāpties, līdzko viņa izrādīs kaut mazāko pretestību. Liza nepretojās, viņi skūpstījās un skūpstījās, un abu ķermeņi alkaini tiecās viens otram pretī.

— Jā,— viņa sacīja. Un atkārtoja: — Jā.

Lizas elpa kļuva aizvien straujāka un nevienmērīgāka. Viņa pati pievilka Deonu sev cieši klāt.

Intīmās attiecības Elizabete uztvēra kā kaut ko dabisku, brīvu no jebkādiem aizspriedumiem un liekas sarežģīšanas. Tā ir visiem pieejama dzīves daļa, kas sniedz baudu, tāpēc arī īpašu galvas lauzīšanu neprasa. So pārliecību Liza bieži klāstīja Deonam.

Viņa ļoti labprāt stāstīja par sevi, neslēpa savu attieksmi pret dzīvi, pret dzimumattiecībām, kā arī pret visu citu. Tomēr tās bija tikai tukšas runas. Patiesībā viņa ne pret ko neizturējās nopietni. Visu viņa darīja, kā pati sacīja, «sev par prieku». «Sev par prieku» bija iemīļots Lizas izteiciens, un Deons domāja, ka tas arī labāk par visu viņu raksturoja.

Viņš Lizu bieži salīdzināja ar Trišu. Arī Triša spēja kļūt strauja un nevaldāma, taču pat tādos brīžos viņā arvien kavējās kāda dziļu un neremdināmu skumju ēna, vientulības apziņa.

— Vienīgais, ko es ne acu galā nevaru ciest,— Elizabete reiz sacīja, kad viņi gulēja Deona gultā ārstu mājā,— ir taukģīmji.— Un viņa nicīgi savilka lūpas urskulī.— Jā gan! Taukģīmji!

Arī tas bija iemīļots Lizas izteiciens, ar ko viņa zākāja visu neīsto, uzpūsto, ārišķīgo, īpaši savu ģimeni un dzīvesveidu, kuru kopš dzimšanas pazinusi pati. Metkāfi, viņa sacīja, ir burvīgs maisījums — biznesa magnāti, zemes īpašnieki, kultūras mecenāti un augstsirdīgi skvairi. Viņi rīko medības ar dzinējsuņiem, viņiem pieder nekustami īpašumi un vīnadārzi, viņi pagodina vernisāžas galerijās un pirmizrādes teātros. Kopā ar vecākiem Liza dzīvo un tērē viņu naudu tikai tāpēc, ka ir pārāk laiska un neapdāvināta (to viņa par sevi apgalvoja bez mazākās izlikšanās un atvairīja Deona mēģinājumus aiz pieklājības iebilst), taču viņai ne prātā nenāk dzīvot tā, kā labpatiktu vecākiem.

Skolu viņa pametusi sešpadsmit gadu vecumā, jo mācīšanās apriebusies līdz kaklam, un tēvam izdiedelē-jusi atļauju braukt uz Londonu mācīties baletu. Tomēr arī tas drīz apnicis, un viņa kļuvusi par fotomodeli. («Tu pozēji kaila?» iejautājās Deons, un Liza pavērās viņā ar ieslīpajām acīm un nestomīdamās atbildēja: «Ja fotogrāfi bija jauki zēni un prata jauki palūgt.») Kad tas nācis ausīs ģimenei, uz Londonu steigšus sūtīts viens no bargākajiem tēvočiem, tas viņu uzmeklējis un pārvedis mājās, lai glābtu no galīgas pazušanas. Tagad viņai regulāri tiekot izmaksāta noteikta naudas summa, pašai esot savs automobilis un iespēja dzīvot tēva namā, kaut gan viņas abas ar otro pamāti viena otru nevarot

ciest. Taisnību sakot, viņa gaidīt gaidot pilngadību, jo tad — .divdesmit viena gada vecumā —saņemšot savu mantojuma daļu un brīvību doties, kurp sirds kāro. Uz Londonu un Eiropu gan vairs ne, ar to esot cauri. Iespējams, ka uz Tālajiem Austrumiem. Līdz tam viņa galvu daudz nelauzīšot, tāpat vien staigāšot pa ballītēm.

No Keiptaunas Deons bija izbraucis pietiekami agri, taču aiz Heksriveras kalniem folksvāgenam motorā kaut kas sametās — un viņam vairāk nekā stundu nācās kavēties Leingsburgā, kamēr garāžas mehāniķis uzgāja un izlaboja bojājumu. Bofortvestas nomalē, kur atsevišķā ciematā mitinājās krāsainie, pārplīsa riepa, un, kamēr viņš, svelošajā saulē svīzdams un nešpetni lādēdamies, to noņēma un uzlika jaunu, vesels bars krāsaino bērneļu, muti pavēruši, noskatījās viņā kā brīnumā. Pie baznīcas viņš piebrauca pusčetros, kad laulību ceremonija jau bija sākusies.

Ātri un klusi ieslīdējis vienā no pēdējiem baznīcas soliem, Deons, atviegloti nopūzdamies, nodomāja, kāda laime, ka viņš Būtam nav apsolījis uzņemties līgavaiņa ' vedēja pienākumus. Izbrīvēties izdevās tikai uz divdesmit četrām stundām — un rīt no rīta septiņos jābūt klīnikā pieņemt dežūru. Tas nozīmē atceļā doties jau diezgan drīz un braukt visu nakti. Tomēr izskatītos dīvaini, ja viņš neierastos pats sava brāļa kāzās.

Būts stāvēja, stīvi izslējies, tāds kā neveikls jaunajā, tumšajā uzvalkā, un saspringti klausījās mācītāja vārdos. Lizella šķita sīka un trausla blakus savam nākamajam dzīvesdraugam — lācīgajam fermerim. Savā ziņā viņi droši vien būs laimīgi, domāja Deons, vērodams jauno pāri. Vilnas cenas pēdējā laikā gan kritušās, toties Būts mantos vienu no vislabākajām fermām visā apgabalā. Strādnieks viņš ir krietns un jau tagad klāsta ieceres fermas paplašināšanai. Atliek vienīgi pārliecināt tēvu par savu taisnību, pierādīt, ka viņam izdosies fermu padarīt ienesīgāku, pat ja pieprasījums pēc vilnas tuvākajā laikā nepieaugtu. Vienā no retajām vēstulēm Būts gan bija Deonam sūkstījies, ka tēvs tik viegli vis neesot pārliecināms, it īpaši tāpēc, ka visam nodomātajam vajadzīgs krietns žūksnis naudas.

Tomēr arī šīs raizes nespēs apēnot viņu laimi. Pirmajā laikā Lizella, iespējams, neiztiks bez skolmeistaris-kām pamācībām, izmetīs pa uzpūtīgai piezīmei, ka nav pieradusi pie neaptēstām manierēm un kultūras trūkuma. Taču aizritēs gadi — un viņa iekļausies fermas dzīvē, pēc kārtējā bērna apvelsies miesās, mazāk noņemsies ar opermūziku, iesaistīsies sieviešu lauksaimniecības biedrības darbā. Arī tā savā ziņā droši vien ir laime. Vismaz mierinājums.

Deons pēkšņi jutās netīrs un lieks šai vietā, kā labākās sabiedrības viesībās iemaldījies noskrandis klaidonis. Cik savāda sajūta — viņš taču bija piestājis benzīna iepildīšanas stacijā, tualetē nomazgājis rokas un seju, sasukājies, notrausis no uzvalka putekļus! Laikam vainīga apziņa, ka viņš te ir svešs un lieks. Sī ir viņu pasaule, tā vairs nav manējā. Atgriezties šeit varu tikai kā svešinieks, kā nezin no kurienes ieradies nelūgts viesis. Skumji. Taču tā nu tas ir.

Pametis skatienu apkārt, viņš tēvu ieraudzīja pirmajā solā. Ar viņu tā pati jušana, Deons domāja. Viņš ir un paliek mans tēvs, un pret viņu es jūtu tādu cieņu kā reti pret kādu citu. Zinu, ka viņš ir godavīrs un nelokāms savā ticībā, lai kam arī ticētu. Un tomēr mūs šķir bezdibenis. Lai cik stipri mēs tiektos viens otram pretī, saskarties mums izdotos tikai ar pirkstu galiem.

Kaut kas tēvā saistīja Deona uzmanību. Tēvs likās pārvērties. Kaut kas ir mainījies. Izturēšanās vairs nav agrākā. Savādi. Pat elpa it kā nevarīga. Johans van der Rīts, kas sēdēdams vai stāvēdams allaž turējās taisns un stalts, tagad bija uzmetis kūkumu.

Vecums, Deons nodomāja. Tas piezogas nemanāmi un pēkšņi ir klāt ne saukts, ne aicināts. Arī vājāks tēvs kļuvis.

Deona domas saspringa, prāts bija uztvēris trauksmes signālu. Viņš sēdēja, dziļi iegrimis pārdomās, nemanīdams, ka laulību ceremonija tuvojas noslēgumam: gredzeni jau bija mīti, un mācītājs kāzu viesu pavadībā līgavai un līgavainim pa priekšu devās uz sakristejas durvīm, visi smaidīja un likās laimīgi, Lizel-las māte norausa nēzdogā šādās reizēs nenovēršamo asaru.

Deons attapās, ka tur vajadzīga arī viņa klātbūtne, viņam kā laulību lieciniekam jāparakstās baznīcas grāmatā — vai kā to sauc. Taču, sapratis, ka tad visu acis pievērsīsies viņam, jo no pēdējā sola jāiet cauri visai baznīcai, viņš nolēma palikt sēžam.

Atskanēja kāzu maršs, un, nu jau vairs noteiktu kārtību neieturēdama, procesija iznāca no sakristejas. Ieraudzījis Deonu, Būts piemiedza aci, Lizella pasmaidīja. Viņa izskatījās daiļa un likās pavisam jauna. Lizella būs laba sieva.

Kad Deons piecēlās, lai piebiedrotos procesijai, viņu pamanīja arī tēvs un, pamājis sveicienu, pasmaidīja. Abiem sarokojoties, Deons juta, ka tēva tvēriens joprojām ir spēcīgs. Bet, ja ieskatās ciešāk, seja kļuvusi bāla, novājējusi, uz kakla zilums. Savus vērojumus Deons pūlējās apsvērt ar vēsu prātu, profesionāli, raudzīties uz tēvu kā uz pacientu un pēc simptomiem noteikt diagnozi. Tomēr apmulsums un bailes neļāva koncentrēties, un Deons nodomāja: visas pazīmes liecina par kaut ko nelāgu, tēvs acīmredzot ir slims.

Svinības bija sarīkotas viesnīcā ar tradicionālo šampanieti un tostiem (tas, ko krāsainie viesmīļi dēvēja par šampanieti, īstenībā gan bija pliekani salds dzirkstošais vīns), jo jaunais mācītājs nepiederēja pie tumsoņām un neiebilda, ja kāzās ar mēru tiek cilātas glāzītes. Pats viņš, protams, dzēra tikai sodas ūdeni.

Beidzot runas bija galā, un viesi, virzīdamies gar galdiem, piepildīja šķīvjus.

Deons pievilka krēslu blakus tēvam un, nopietni raudzīdamies viņam acīs, jautāja:

— Kā tu jūties?

— Ļoti labi, dēls. Ļoti labi. Šodien mums ir liela diena. Priecājos, ka esi atbraucis.— Un kā pārmezdams piebilda:—Tu nokavējies.

— Autiņš saniķojās,— īsi atbildēja Deons.— Patiešām, kā tu jūties?

Tēvs palūkojās Deonā, un viņa skatienā iezibējās pazīstamā ironiskā dzirksts.

— Kālab tu jautā?

— Man liekas, tu visai labi neizskaties.

— Neviens no mums jaunāks nekļūst.

— Pie ārsta esi bijis?

— Pie ārsta? Ha!— Tas jau mazliet atgādināja labi pazīstamo ātro tēva dabu. (Tātad vēl kaut kas, Deons nodomāja. Vēl viens simptoms. Zudusi agrākā ātrsir-dība. Tēvs liekas daudz rāmāks.) — Es šiem jaunmodes dakteriem pat slimu ēzeli neuzticētu!

— Tu runā aplamības un pats to it labi apzinies. Kā tev uz kakla gadījies zilums?

— Vecs cilvēks ātri tiek pie zilumiem,— izvaingi atteica tēvs.

— Citur ari tev ir zilumi?

— Pa kādam ir gan, — piekrita tēvs.

Kad viņš uzrotīja krekla piedurknes, izrādījās, ka rokas visgarām klātas prāviem zilumiem.

Deonam pārskrēja saltas aizdomu tirpas.

— Vai tu ātri piekūsti?

— Beidz to tincināšanu, dakter! Ej labāk aprunājies ar cilvēkiem! Tici man, dažs labs ar lielāko prieku pasūkstīsies par savām kaitēm, lai bez maksas saņemtu ārsta padomu.

Tēvs piecēlās ar to pašu ironisko smaidu uz lūpām, it kā klusībā smietos par joku, ko nevienam citam nav lemts saprast.

Tomēr Deons nedomāja tik viegli atkāpties. Pēcāk viņi abi ar tēvu palika vieni viesnīcas istabā, kur ģimene bija pārģērbusies pirms laulību ceremonijas.

— Klausies,— Deons piesardzīgi ierunājās.— Pēc desmit minūtēm man jābrauc atpakaļ uz Kciptaunu. Ļauj, es tevi ātri izmeklēšu.

Tēvs negribīgi lūkoja pretoties, taču beidzot novilka žaketi un kreklu un atgūlās gultā.

Limfmezgli nav palielināti. Gļotāda izteikti bāla. Visa ķermeņa augšdaļa klāta zilgansarkaniem plankumiem.

Nezin vai viņš pats saprot, Deons pēkšņi iedomājās. Varbūt nojauš? Vai gaidījis piemērotu bridi, lai man pateiktu, bet lepnums liedzis atzīties vājumā, pat ja šis vājums ir nenovēršams vecuma pavadonis?

— Palaid, lūdzu, jostu mazliet vaļīgāk! Un pavelc uz leju bikses, lai varu iztaustīt vēderu!

— Jums, dakteriem, par cilvēka pašcieņu gan nav nekādas bēdas,— kurnēja tēvs. Skatiens novērsās no Deona sejas un aizklīda kaut kur pie griestiem.

Aknas nav palielinātas. Liesu nevar sataustīt.

— Ievelc elpu labi dziļi!

Kad tēvs ieelpoja pilnu krūti, Deons iespieda pirkstus dziļi zem pēdējās ribas.

Pirksti uztaustīja kaut ko cietu.

Viņš attapās, ka pats aizturējis elpu, tikai tad, kad spiediens plaušās kļuva neciešams. Lēni kā nopūzdamies viņš izelpoja.

Droši vien tikai riba. Jābūt tikai ribai.

— Vēlreiz dziļi ievelc elpu!

Šaubu vairs nebija. Pirksti sataustīja stipri palielinātu liesu.

Deons atlieca muguru, un tēvs, beidzis griestu pētīšanu, pievērsās viņam:

— Vai esi beidzis, dakter?

Deons viņam uzsmaidīja:

— Beidzis gan.

— Un kas man kait?

— Nezinu, domāju, ka nekā pārāk nopietna nav.— Deons piespieda sevi skatīties tēvam acīs, smaidīt un neizrādīt satraukumu.— Tomēr būtu labi, ja tu brauktu man līdzi uz Keiptaunu. Es palūgtu profesoru tevi izmeklēt, un mēs pārbaudītu asinis.

— Tūdaļ? Šodien?

— Šodien.

— Būts medusmēnesi pavadīs kāzu ceļojumā. Kas rūpēsies par fermu?

— Būts ar savu medusmēnesi var paciesties, — cieti atbildēja Deons.— Gan ferma arī pati neaizies postā. Tava veselība ir svarīgāka.

Tēvs paraustīja plecus.

— Ko lai dara, tu esi dakteris!

Kad viņi kāpa lejā pa čīkstošajām viesnīcas kāpnēm, tēvs iesmējās un viegli uzplikšķināja Deonam pa muguru.

— Galvu augšā, manu zen! Kā Ijaba gramatā sacīts: «Cilvēks, no sievas dzimis, dzīvo īsu laiku un ir pilns grūtuma.»— Un tēvs atkal nosmējās par savu joku, it kā saprast to spētu tikai viņš vienīgais.

ZIEMA

Astotā nodala

Tālrunis, tālrunis, tālrunis. Sājos mēnešos viņš bija sācis nīst šo nolādēto aparātu. Tālrunis diktēja viņa dzīvi, izrīkoja katru soli, nekautrēdamies atrāva no maltītes un miega, likdams vilkties atpakaļ uz Atrās palīdzības nodaļu vai uz operāciju zāli.

— Van der Rīts klausās,— viņš izdvesa tēlotā pārgurumā, cerēdams modināt kaut niecīgāko līdzjūtību.

Klīnikas centrāles telefoniste bezjūtīgi kā automāts pavēstīja:

— Jums zvana no pilsētas, doktor van der Rīt. Nenolieciet klausuli!

Deons norūca kaut ko nesaprotamu. Pēc vakariņām viņš bija nolicies pārdesmit minūšu nosnausties. Taču tik un tā ir laiks doties atpakaļ uz nodaļu. Viņš bija noraizējies par mazo Jensenu. Trešā diena pēc operācijas, bet zarnu darbība neatjaunojas. Un vakarā puisēnam bija sacēlusies temperatūra. Bez Bila di Tuā neiztiks. Pēcāk jāpiezvana Bilam.

Telefoniste vienaldzīgi noteica: — Savienoju,— un klausulē tūlīt atskanēja sievietes balss:

— Deon?

— Sveika!— Deons izlikās pārsteigts.— A, sveika, dārgā!

— Sveiks, svešiniek! — sacīja Liza.— Gribot negribot jāzvana, lai noskaidrotu, vai tu vēl esi dzīvs.

— Paklau, tas nav godīgi,— viņš iebilda.— Mēs tikāmies .. . mēs tikāmies . . .

— Pirms divām nedēļām,— viņa pabeidza teikumu.

— Patiešām tik sen? .. .— Tomēr cik ilgi var izlikties par muļķi?— Redzi, mums te iet diezgan traki. Un arī savu vecīti es paņēmu slimnīcā mazliet paārstēt.

— Kā tēvs jūtas?— Lizas balss ieskanējās neparasti līdzjūtīgi.

Deons grozīja pirkstos foncndoskopu.

— Labāk. Asinsanalīzes liecina par nelielu uzlabošanos.

— Tas ir labi. Viņš ir ļoti jauks večuks.— Un Deonu atkal pārsteidza neparastais siltums balsī.

— Jā. Un man šķiet, ka tu esi viņam iepatikusies,— sacīja Deons.— Viņš par tevi apvaicājās.

— Kāpēc tu man to neteici? Arī man viņš patīk.

Tas toreiz patiešām bija pārsteigums. Pirms mēneša

tēvs iebrauca Keiptaunā, lai tiktu citoloģiski izmeklēts un saņemtu nepieciešamo ārstniecības kursu. Deons to izmantoja par ieganstu, kā atteikt Lizai norunāto satikšanos, jo gribot pasēdēt pie tēva. Liza neko neiebilda, un, pēc rīta apgaitas iegājis tēva atsevišķajā palātā, Deons pārsteigts ieraudzīja uz naktsgaldiņa vāzi ar krizantēmām.

Jau doma, ka tēvam kāds varētu atsūtīt puķes, likās savāda, lai neteiktu vairāk.

— Vai tev uzradusies draudzene? — viņš pavaicāja. Kopš sirdi stindzinošās diagnozes — akūta granuloci-l.ira leikēmija — tēva un dēla attiecībās bija iestājies it ka lūzums. Tāpēc Deons drīkstēja atļauties arī kādu nelielu vaļību.— Kas tev tās atsūtījis?

Tēvs nokāsējās, nolika grāmatu, tad lēnām noņēma acenes.

— Laikam mani ar kādu sajaukuši. Es nepazīstu nevienu Elizabeti.

— Elizabeti?

Deons ieskatījās kartītē. Tikai vārds. Uzvārda nav.

— Varbūt kādu Elizabeti pazīsti tu? — apjautājās tēvs un ielūkojās Deonam acīs.— Elizabeti, ko?— Viņš atkal uzlika acenes.— Ļoti jauki, ka viņa iedomājusies par vecu vīru,— viņš nopietni sacīja.— Pasaki viņai manā vārdā paldies!

Deons apzinīgi izpildīja tēva lūgumu, un Liza vaicāja:

— Kā tev šķiet, vai tavam tēvam būtu nepatīkami, ja es viņu apciemotu? Viesu laikā, protams.

— Apciemotu viņu? — Deons gluži vai apstulba. Liza vienmēr klaji izrāda nepatiku, pat ja slimība tiek vienīgi pieminēta, tāpēc viņš bija stingri iegaumējis, ka nedrīkst padoties kārdinājumam un runāt par klīniku vai par medicīnu vispār.— Nē,— viņš atbildēja, nejuzdamies īsti drošs.— Nedomāju, ka viņam tas varētu likties nepatīkami. Ja tu patiešām gribi to darīt.

Apciemojums ne vienam, ne otram nekādu lielo prieku nesagādāja. Sākās ar valodu barjeru: Elizabetes zināšanas afrikānsā bija tik trūcīgas, ka no sarunas vispār nekas nevarētu iznākt; Deona tēvs angliski runāja ciešami, taču apziņa, ka pilnīgi brīvi izteikties nespēj, padarīja viņu vēl stīvāku un oficiālāku nekā parasti. Ik pēc brīža iestājās ilgstošs klusums, ko Deons izmisīgi pūlējās aizpildīt ar tukšu tērgāšanu.

Tomēr šās nepanesami ilgās pusstundas beigās ledus pēkšņi atkusa.

— Vai jāt jūs protat? — ne no šā, ne no tā iejautājās tēvs.

Liza vaicājoši palūkojās viņā.

— Jā,— viņa atbildēja.

— Labi?— viņš jautāja.— Vai jūs protat labi jāt?

— Trīspadsmit gadu vecumā es biju jaunatnes čempione zirgu sportā,— stāstīja Elizabete. Uzmetusi greizu skatienu Deonam, kas pavērtu muti blenza viņā,

Liza nosarka. Ko tikai viņa nebija klāstījusi, taču zirgi nekad netika pieminēti!

Tēvs apmierināts pamāja un atzvēlās spilvenos ērtāk.

— Tā jau es domāju. Spriežot pēc tā, kā jūs sēžat,— viņš paskaidroja.— Fermeri zirgā tā nesēž, bet man nav iebildumu pret jāšanu kā pret sportu. Viens otrs uz laukiem sportistus uzskata par plānā galdiņa urbējiem. Bet jūs, man liekas, protat turēties zirgā brašāk nekā dažs labs fermeris.— Šķelmīgi uzsmaidījis Lizai, viņš piebilda: — Jums jāatbrauc pie mums uz fermu pamācīt Deonu un viņa brāli. Abi, rau, šitā uzraušas zirgā un tup kā kartupeļu maisi.— Viņš uzmeta kūkumu, rādīdams, kā tas izskatās.— Atbrauciet uz fermu un parādiet, ka zirgā jāt nav tas pats, kas sēdēt automobilī.

Atcerēdamies tēva vārdus un aicinājumu apciemot Vamaherskrālu un zinādams, cik reti kāds tiek aicināts ciemos, Dcons pārliecināts sacīja:

— Zinu, ka tu viņam patīc. Viņš teica — tu esot kārtīga meitene, kaut arī angliete.

Liza smējās.

— Kad viņam atkal jābrauc šurp?

— īsti nezinu,— piesardzīgi atbildēja Deons.— Viss ir atkarīgs no . ..

— No kā?

— No tā, cik ilga būs remisija. — Deons pats neko skaidri nezināja. Viņš negribēja pieļaut domu par nāvi, kas agri vai vēlu pievārēs novārgušo ķermeni.— Un kā tev pašai klājas?

— Čābiski,— viņa atbildēja.— Kad mēs tiksimies?

— Tas nu tāds pagrūts jautājums,— viņš neveikli mēģināja izlocīties.— Šonedēļ es atkal dežurēju. Tāpēc nemāku tev sacīt, kad laimēsies no klīnikas izrauties.

— Meli!— Liza iesaucās tik skarbi, ka Deons neviļus satrūkās un nodomāja — kaut tikai pie komutatora kāds nesmailētu ausis!

— Tu labi zini, ka runā aplamības,— viņš iebilda.

— Nestāsti, ka tu nevarētu atrast iespēju, ja vien no tiesas gribētu. Turklāt esmu noīrējusi dzīvokli.

— Vai tiešām? Kur?

— Netālu no tevis. Ņūlendsā. Varbūt pa ceļam iegriezīsies uzmest skatienu?

— Nevaru, mīlulīt. Goda vārds, nevaru.

— Ja īsti gribētu, gan varētu.

Varbūt viņai savā ziņā ir taisnība? Varbūt Liza viņam jau apnikusi? Sākumā viņi tikās gandrīz ik dienas. Bet tagad? Pagājušas divas nedēļas, un viņš to tikpat kā nav pamanījis.

— Goda vārds, nevaru.

Liza nikni nosēcās:

— Tad laikam man būs jābrauc uz to jūsu pretīgo midzeni!

— Nezinu . . .— Deons bija cerējis, ka viņa neuzstās. Viņš jutās pārguris. Divas naktis pēc kārtas gandrīz nemaz nav gulēts.

— Aha, nu tu sāc izvairīties.

Saklausījis Lizas balsī neslēptus draudus, Deons steigšus mēģināja taisnoties:

— Nē, nē! Nudien ne! Dievs sodi, neizvairos. Tikai negribētos, ka gadās kaut kas ārkārtējs.

— Kaut kas ārkārtējs jau ir gadījies,— viņa izaicinoši noskaldīja.

Deons uzskatīja par labāku izaicinājumu nepieņemt.

— Lai notiek, atstāšu durvis neaizslēgtas. Man te, nodaļā, vēl mazliet jāuzkavējas — kādu stundu vai drusku ilgāk —, un, ja nekas īpašs nenotiks, drīz būšu klāt.

— Ja notiks kaut kas īpašs, sūti šo īpašo pie visiem velniem!— īsi atvadījusies, Liza nometa klausuli.

Izgājis no istabas, Deons atstāja atslēgu durvīs. Sī skuķe nu jau izrīkojas tā, it kā es būtu viņas īpašums, viņš nodomāja.

Nodošanās mīlestībai tai vakarā nesagādāja prieku ne Elizabetei, ne Deonam. Viņš bija līdz nāvei noguris un tikai ar pūlēm tēloja kaislību, kuru īsteni nepavisam nejuta. Elizabete bija uzbudināta un saspringta, tāpēc pati nezināja, ko no Deona prasīt. Galu galā viņa to atgrūda, atvirzījās tik tālu, cik vien šaurajā gultā bija iespējams, un īgni sacīja:

— Ne velna no visa tā nebija.

Pēc tam abi uzsāka bezjēdzīgu ķildu, aizskarošos vārdus gandrīz vai izšņākdami, jo sienas bija plānas kā papīrs. Uzgriezuši viens otram muguru, viņi ātri saģērbās un devās lejā uz kopīgo viesistabu. Robijs Robert-sons ēda vakariņas. Lizu viņš jau vairākkārt bija sastapis ārstu mājā, tāpēc pasveicināja ar galvas mājienu. (Te valdīja nerakstīts, vārdos neizteikts brālības likums: jebkurā vietā grāb skuķi otram no degungala nost, bet šeit, ārstu mājā, pret sava biedra meiteni izturies ar cieņu un godu, — par ko nebūtu jākaunas pat viduslaiku bruņiniekam. Arī nosacītais signāls — kaklasaite uz durvju roktura, tātad istabas īpašnieks ir aizņemts,— aizvien cītīgi tika paturēts vērā.) Robija vērīgais skatiens pārslīdēja abu atnācēju sejām. Uzsvērti laiski piecēlies, viņš atbīdīja paplāti ar vakariņām un savu vietu atzveltnī pie kamīna piedāvāja Elizabetei.

Viņa nesēdās.

— Paldies, Robij. Es tūlīt iešu projām.

Robijs notēloja šaušalīgu izmisumu.

— Ak nē, palieciet, jūs nedrīkstat tik pēkšņi aiziet no manas dzīves! Turklāt ārā ir traki auksts.— Viņš norādīja uz savu mēteli, kam pleci ziemas saltajā smidzeklī bija izmirkuši caur un cauri.

Liza iesmējās, lai gan no sejas aizvien vēl nebija nozudusi sasprindzinājuma izteiksme, un paklausīgi apsēdās, rokas un kājas pastiepusi pretim kamīna liesmām.

— Ak, kāds jaukumiņš man šovakar trāpījās ātrajā palīdzībā! — sacīja Robijs.

Elizabete abām rokām aizspieda ausis.

— Ai nē, lūdzu! Nesāciet atkal mūžīgās runas par darbu!

— Nekāda darba nebūs — to es jums apsolu. Baigais numurs. Aiz smiekliem vai galu varēja dabūt.

Elizabete neuzticīgi pavērās Robijā, un viņš tai pamirkšķināja.

— Turklāt viens šķīsts numurs,— viņš centās Lizu pārliecināt.— Pilnīgi un galīgi šķīsts.

— Labi, labi, plāj vaļā! — sacīja Deons.

— Divi dūži, zin’, atveda ātrajos vienu vecīti. Deguna galam cauri izdurta saspraužamā adata.

— Fui! — iesaucās Elizabete un pārmetoši piebilda: — Robij! Jūs taču apsolījāt!

Viņa apveltīja Robiju ar skatienu, ko Deons dēvēja par svētās nevainības zibsni, un viņam šķita, ka Liza koķetē ar Robiju. Laikam taču pūlas atgūt pašapziņu. Sis caurredzamais triks Deonu aizkustināja, un viņu pārņēma nevis greizsirdība, bet drīzāk gan skumjas. Kas ar mums abiem notiek, viņš apjucis nodomāja.

— Sis bija drausmīgi pārskaities uz pogainajiem, ka tie nekādi nevēlas iedziļināties viņa traģiskajā stāvoklī, un pateica skaidri un gaiši, ko domā par Dienvidāfrikas policijas spēkiem. Viņš, redziet, esot vecs pļēgurs un zinot, ko nozīmē kārtīga piemešanās. Bet pēdējās divas nedēļas esot zaudējis naktsmieru, nevarot vairs ne aci aizvērt, jo viņam virsū mācoties šitie punduri.

— Punduri?— pārjautāja Liza.

— Halucinācijas,— īsi paskaidroja Deons.— Deli-rium tremens.

— Pareizi,— piekrita Robijs.— Dzīves vairs neesot, viņš sacīja. Katru nakti atkārtojoties viens un tas pats. Līdzko viņš noliekoties uz guļu un nodzēšot gaismu, tā punduri bariem vien lienot iekšā pa durvju apakšu un rāpjoties pie viņa gultā. Kādu nakti ieradies vesels gvardes pulks — vispirms pūtēju orķestris, diriģents ar zizli priekšgalā,— uzsoļojuši viņam uz krūtīm, nostājušies ierindā, pulkvedis izrāvis zobenu, iesaucies: «Ieņemt triecienā!» — un visi metušies viņam virsū, lūkodami ierāpties nāsīs, mutē un ausīs.

— Jūs to grābjat no gaisa, Robij,— teica Liza.

Noskūpstījis divus pirkstus, Robijs tos svinīgi pacēla

gaisā.

— Dievs ir mans liecinieks!

— Bet kādā nolūkā viņš dūris to adatu?— jautāja Deons.

— Nesteidzies, gan uzzināsi. Sitas zellis visādi izmēģinājies tikt no punduriem vaļā. Pat noziedies ar sīrupu, lai šie pieliptu, bet sīkie atnākuši ar lāpstām un izrakuši sīrupā celiņus, nu, tā, kā liekšķerē sniegu. Šovakar viņam pēkšņi uzradusies spīdoša ideja. Viņš parādīja, re, šitā...— Un Robijs piesita sev pie pieres:— Spīdoša ideja. Pielaidis vannu ar ūdeni un blakus saklājis guļvietu. Nolicies guļus, tēlojis aizmigušu un gaidījis pundurus. Tikko tie uzrāpušies viņam uz krūtīm, viņš pielēcis kājās un vannā iekšā. Visi punduri noslīkuši.

Robijs pagaidīja, līdz apklust smiekli.

— Visi noslīkuši, dzīvs palicis viens vienīgs. Tas laikam bijis labs peldētājs, jo aizplunkšķinājies līdz ģīmim un ieķēries degunā. Nav atlaidies pat tad, kad viņš ielicies ūdenī ar visu galvu.

— Bet saspraužamā adata?

— Nu redzi, to mazo pretekli noslīcināt nekādi nav izdevies, drīzāk viņš pats būtu aizgājis pa burbuli.

Tāpēc paņēmis saspraužamo adatu, izdūris knēvelim cauri un piespraudis sev pie deguna. Tad apģērbies, aizgājis uz policijas iecirkni un tiem āmurgalvām tikai pieklājīgi palūdzis: esiet tik laipni un šo mazo nelieti apcietiniet!

Kamēr visi trīs smējās locīdamies, atvērās durvis un ienāca Filips. Viņš uzmeta tiem labsirdīgu skatienu, bet par jautrības iemeslu neapjautājās.

Deons žigli piecēlās, lai Filipu iepazīstinātu ar Elizabeti. Filips godbijīgi paklanījās, taču meitenei klāt negāja. Tikai mirkli kavējies, viņš devās garām kamīnam uz krēslu vistālākajā istabas kaktā. Rokā Filipam bija kāds medicīnas žurnāls.

— Varbūt tu piebiedrosies mums?— jautāja Deons, iekams Filips bija paguvis apsēsties.

Un atkal krāsainais mirkli sadurstījās, nevarēdams izšķirties — iet vai neiet. Paspēris pāris soļu, viņš atbīdīja no galda krēslu ar stāvu atzveltni un apsēdās uz pašas maliņas, klēpī turēdams žurnālu. Filips lūkojās kamīnā, un viņa nekustīgajā, kalsnajā sejā atspulgoja virmojošās liesmas.

— Nākamnedēļ tu pārņemsi no manis dežūru Apdegumu nodaļā, Deon? — viņš pēkšņi ievaicājās.

— Jā. Man dežūra.

— Šovakar ieveda vēl trīs pacientus,— sacīja Filips. Tad tik strupi, it kā vārdus iepriekš prātā apsvēris, piebilda:— Viens ļoti smagā stāvoklī. Domāju, vismaz trīsdesmit procentu. Tiktāl dehidrēts, ka nācās ķerties pie skalpeļa.— Viņš saknieba lūpas, kā vainodams sevi, ka nav mācējis iztikt bez griešanas. Un viņa skatiens atkal pievērsās liesmām.

— Manuprāt, šis paņēmiens nepieciešamā šķidruma daudzuma noteikšanai nav izstrādāts īsti pamatoti,— viņš domīgi sacīja.— īpaši smagākos apdeguma gadījumos.

— Par ko tu runā?— jautāja Robijs.

— Redzi, svarīgi ir daudzi citi faktori. Šaubos, vai apdeguma bīstamības pakāpi var noteikt, ņemot vērā tikai pacienta ķermeņa masu un apdeguma dziļumu un plašumu.

— Kādi citi faktori?

— Nu, piemēram, bērna miesas stāvoklis pirms apdeguma rašanās. Apdegšanas ilgums. Jau sniegtā palīdzība. Un tā tālāk.

— Tomēr kaut kāds pamats ir vajadzīgs, lai varētu N.ikt ārstēšanu. Tev, liekas, radusies labāka ideja?.— Ro-bijs augstprātīgi savilka vienu uzaci.

Filips likās izsmieklu nemanām.

— Jā. Domāju, ka jāņem vērā venozais asinsspiediens.— Viņš jau bija aizrāvies.— Te ietekme, redzat, ir

šāda. . .

Deons manīja, ka Elizabete, kura parasti klaji izrādīja vienaldzību, līdzko sarunā tika skarti medicīnas jautājumi, Filipa dedzīgajos vārdos klausās ar patiesu interesi. Filipa un Robi ja sadursmē viņa noraudzījās, bez mitas grozīdama galvu — lūkodamās te vienā, te otrā strīdniekā, it kā noskatītos saspringtu tenisa spēli. Deons bija pārliecināts, ka viņa saprot labi ja pusi no runātā un Filipa ierosinājumos nesaskata nekādu jēgu. Varbūt kārtējais smalkas dāmiņas untums — Filipu vēl vairāk uzmusināt?

Negaidot atdzīvojies, klusu iedūcās skaļrunis:

— Doktor Deivids! Doktor Deivids!

Filips piegāja pie tālruņa, pāris reižu nepacietīgi noteica:— Jā, jā,— nolika klausuli un ašiem soļiem devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņš apstājās, it kā pēkšņi kaut ko atminējies vai arī kāds viņu aicinātu atpakaļ.

— Arlabvakar! — pieklājīgi paklanījies, viņš sacīja Elizabetei.

Filipa vieglie, bet noteiktie soļi aizskanēja pa gaiteni.

— Kas ir šis cilvēks? — ievaicājās Elizabete.

— Mūsu klīnikas ģēnijs,— īdzīgi noburkšķēja R.obijs.

Deons iesmējās:

— Tu, jādomā, nenoliegsi, ka viņš zina, ko runā.

— Tur jau ir tas posts, ka viņam mūžam ir sasodīta taisnība. Man labāk patīk zēni, kas laiku pa laikam itin cilvēciski maldās.

— Bet kas viņš ir? — Elizabete atkārtoja jautājumu.

— Jauns ārsts, interns. Tāds pats kā mēs. Tikai ar to atšķirību, ka zina divreiz vairāk nekā lielākā daļa konsultantu. Un labprāt to parāda.

— Liecies mierā, Rob!— sacīja Deons.

— Labi, labi. Viņš ir gaišs zēns, un rnēs visi to zinām, — pārvarēdams nepatiku, piekrita Robijs. — Neiedomājies tikai, ka es v»ņam klūpu virsū tāpēc, ka viņš ir krāsainais. Nevaru ciest to viņa ellišķīgo pašpārliecību.

Deons papurināja galvu.

— Nedomāju vis, ka viņš ir tik pašpārliecināts.

Elizabete bija paņēmusi cigareti, un Deons piecēlās

pasniegt uguni. Uzraudams sērkociņu, viņš vēl aizvien raudzījās Robi jā.

— Patiesībā viņš ir gluži kautrīgs cilvēks. Un nepavisam nesirgst ar pašpaļāvību, drīzāk gan ir nedrošs. Vismaz tik daudz tev jāatzīst, ka viņš ar savu taisnību nekad nevienam neuzmācas.

— Var jau būt.

Elizabete pateicās Deonam, stīvi un negribīgi palocīdama galvu. Ievilkusi dūmu, viņa to izpūta kamīnā.

— Kur viņš te radies?

— Tas ir tāds savāds stāsts: viņa māte kalpoja mūsu fermā. Taču uz Keiptaunu viņi pārcēlās sen, tas bija, liekas .. . neatceros . .. katrā ziņā jau pirms kara. Mans tēvs palīdzēja viņam iestāties universitātē, tā viņš pēkšņi uzradās pirmajā kursā kopā ar mums un cauru gadu nostaigāja vienā svārķelī un vienās biksēs.

— Tavs tēvs viņam palīdzēja? — ieinteresējusies apjautājās Elizabete.

— Jā.— Pamanījis Robija dzēlīgo skatienu, Deons piemetināja: — Tikai pirmos gadus, protams. Pēc tam Filips cīnījās pats. Saņēma stipendiju un tā tālāk. Pērn pēc beigšanas viņš tika uzaicināts strādāt zinātnisku darbu vairākās aizokeāna universitātēs.

— Kāpēc viņš neaizbrauca? Jo vairāk aiz tā iemesla, ka ir krāsainais?

— Gribēja pastrādāt tepat, klīnikā. Nākamgad droši vien aizbrauks. Taču par to viņš nemēdz runāt. Dīvains cilvēks. Bērnībā es Filipu pazinu labi, bet tagad nekādi nespēju viņu saprast.

— Tieši tāds viņš arī izskatās,— noteica Elizabete. Viņa atlaidās atzveltnī un raudzījās dziestošajās liesmās.

— Robij, jūs varētu piemest kādas pāris pagales.

Metālam žļerkstot, divas kopējas nolaida gultas redeles. It kā aizvērtos cietuma durvis. Nudien, Deons nodomāja, šie bērni tik tiešām ir cietumnieki. Cits guļ pat ar sasaistītām rokām un kājām.

Baitie stāvi ar masku uz sejas — kā kapucīņu mūki viduslaiku mistērijās — pienāca pie pirmās gultiņas.

Meitenīte ieraudājās. Viņa raudāja nevis aiz sāpēm, bet aiz bailēm. Aiz bailēm, ka tūdaļ sāpēs.

Dežurējošais ārsts ziņoja profesoram Snaimenam, taču maska un troksnis palātā viņa vārdus pieslāpēja. Deonam izdevās saklausīt vienīgi kaut ko par «divdesmit procentiem». Sapratis, ka neizdosies uztvert tikko dzirdamos paskaidrojumus, viņš vēlreiz pameta apkārt skatienu. Iepriekšējā vakarā Filips bija Deonu izvadājis pa nodalu un parādījis viņiem uzticētos pacientus. Piecdesmit pieci bērni sešos nodalījumos. Vecums — no diviem mēnešiem līdz divpadsmit gadiem. Visi ar apdegumiem: applaucējušies ar verdošu ūdeni, applaucējušies ar karstu tēju, apdeguši ugunskuros, guvuši apdegumus, eksplodējot prīmusam. Pie kuras kategorijas pieskaitīt šo zīdaini? Zīdaini, ko māte pagrūdusi sev priekšā, kad vīrs tai metis ar petrolejas lampu. Apdegumi labajā kājā un labajā rociņā, tik dziļi un plaši, ka šie locekļi jāamputē.

Procesija virzījās tālāk. Nākamais pacients, septiņus gadus vecs puisēns, pieslējies stāvus gultas galā pie redelēm, rokas un kājas greizas un līkas kā večukam. Viņš klusu un neatlaidīgi atkārto:

— Gribu mājās! Kur ir mamma? — Un pēc brīža atkal: — Gribu mājās! Kur ir mamma?

Deons palūkojās bērnā gandrīz naidīgi. Mājās, kur viņus svilina kā pekles ugunīs, bet redz, kā plēšas turp! Mātes upurē viņus, glābdamas pašas savu ādu, bet viņi brēc pēc mātes. Vai tiešām viņus dīda tās pašas dziņas, kas naktstauriņus ievilina uguns liesmās?

Ko reiz bija sacījis Filips? «Ja tu būtu uzaudzis tādos apstākļos, kādos uzaugu es, tu tā nebrīnītos.» Guļamistaba, dzīvojamā istaba, ēdamistaba, virtuve, viesistaba, bērnistaba — viss vienā istabā. Septiņi bērni vienā istabā. Mīlestība un smiekli, izsalkums un līksmība, puņķi un asaras (un verdošs ūdens) — viss vienā istabā.

Procesija virzījās tālāk. Paši interesantākie gadījumi. Saņemies un koncentrējies! Koncentrējies un domā, kas tev — ārstam — darāms, un aizmirsti visu pārējo! Koncentrējies un pievērs savas domas ārstēšanai! Jāievada plazma, jāpārlej asinis, jādod elektrolītu šķīdumi, jānotīra, jādezinficē brūces, jāaizkavē inficēšanās, jāpārstāda āda. Pēc tam bērns jāsūta mājās. Mājās, vienā istabā.

Nākamais nodalījums. Klink, klank! — paceļas un: nolaižas gultas redeles.

— Kas tad te, velns parāvis?!— profesora Snaimena balss svārstās starp šausmām un neprātīgu niknumu.

Gultā augšpēdus, ar piesaitētām rociņām un kājiņām guļ mazs puisēns. Krūtis viscaur milzīgos pūšļos. Daži pārplīsuši vai pārdurti, vietām, kur āda sačokurojusies, redzams sarkans jēlums. Visa apdeguma brūce pārziesta ar kaut ko dzeltenīgu, lipīgu.

— Applaucēts ar tēju,— zem maskas atskanēja dežurējošā ārsta pieslāpētā balss.— Ievests šonakt, ser. Gribēdama mazināt sāpes, māte uz apdeguma uzlējusi kondensēto pienu.

— Kāpēc brūce nav notīrīta? — jautāja Snaimens. — Cik daudz laika neesmu ziedojis, aprakstīdams paņēmienus brūču apstrādāšanai!— nevienam virsū neskatīdamies, viņš uzsvērti draudīgi noskaldīja.

Iepriekšējā naktī Deons šos pierakstus bija izlasījis: «Pieņemot pacientu šoka stāvoklī, viņam jāievada plazma, fizioloģiskais šķīdums, piecprocentīga glikoze un jāpārlej asinis. Šķidruma daudzumu noteic pēc formulas, ņemot vērā cietušā ķermeņa masu un apdeguma plašumu un dziļumu procentos.» Kad pacienta stāvoklis stabilizējies, viņu pārved uz operāciju zāli, uzgriež pūšļus un noņem ādas virsējo slāni. Visu apdegušo ķermeņa daļu rūpīgi notīra, nomazgā ar siltu ūdeni un ziepju emulsiju, pārklāj ar vazelīna eļļā samērcētu marli.

— Kāpēc šā bērna brūces nav notīrītas?— Snaimens jautāja vēlreiz.

Svīta pamīņājās. Neviens neuzdrošinājās palūkoties profesorā.

Dežurējošais ārsts nokāsējās.

— Redzat, ser .. .— viņš saminstinājās.— Gribēju visu jums izstāstīt un lūgt padomu. Taču mēs šodien esam tik ļoti aizņemti, ka neiznāca laika ar jums parunāt.

Snaimens uzmeta viņam saltu skatienu.

— Tātad jūs, Džon, esat bijis aizņemts vairāk nekā es? Man iznāca laiks ar jums parunāt.

— Jā, ser. Piedodiet, ser! — Tievais, garais dežurējošais ārsts nodūra galvu, rādīdams, cik pacietīgi panes rājienu.— Bet, redzat, apdegumu sezona pašlaik ir pilnā plaukumā. Nebeidzamais lietus un nu vēl pēkšņi uznā-

kušais aukstums — pēdējās divās dienās mums ir ievesti četrpadsmit pacienti.

Nu taisni kā pāķis no kāda nomaļa kakta, Deons nodomāja. Kas vainas lietum, jēri aug griezdamies!

Dežurējošais ārsts norādīja uz nepārgrieztu pūsli:

— Redzat, ja pūslis atstāts neskarts, pacients zaudē mazāk šķidruma.

• »

Snaimens sarauca pieri:

— Kas to izgudrojis?

— Filips Deividss kopā ar mani veica dažus izmēģinājumus.— Seja virs maskas satraukumā pietvīka.— Kur vien bija iespējams, pielikām banku trauciņus un savākto šķidrumu iepildījām menzūrā. Pēc tam izmērījām šķidrumu, kas divdesmit četru stundu laikā bija atdalījies no uzgrieztajiem un neuzgrieztajiem pūšļiem.

— Un ko jūs konstatējāt?

— No uzgrieztajiem pūšļiem šķidruma zaudējums caurmērā ir trīs reizes lielāks.

— Ar cik pacientiem jūs izdarījāt šo izmēģinājumu?

Dežurējošais ārsts izmisīgi paraudzījās apkārt, tad

samulsis pakratīja galvu.

— Dcividsu diemžēl aizsauca uz Ginekoloģisko nodaļu, ser. Domāju, ka viņš šādi pārbaudīja vismaz trīsdesmit pacientus.

— Izklausās visai pārliecinoši, Džon. Ko, pēc jūsu domām, vajadzētu mainīt mūsu ārstēšanas metodikā?

Klātesošo pulciņš sakustējās, nostājās brīvāk. Vecā zēna interese ir pamodināta. Tātad šoreiz tiks cauri bez pērkoniem un zibeņiem.

— Būtība, ser, ir tāda, ka brūces tīrīšana paildzina šoka stāvokli. īstenībā tā šoku pat vēl ellišķīgi padziļina.

Kāds nogaidoši iesmējās.

— Piedodiet! — sacīja dežurējošais ārsts.— Tā patiešām briesmīgi stipri ietekmē šoka stāvokli, un es esmu pārliecināts, ka pacienti drīzāk izveseļosies un miršanas gadījumu skaits saruks, ja mēs pūšļus neaiztiksim un neņemsim nost nekrotiskos audus.

— Un arī kondensēto pienu? — saraukdams uzacis, vaicāja Snaimens.

— Arī kondensēto pienu,— skarbi attrauca dežurējošais ārsts.

Snaimens lēni un domīgi palocīja galvu.

Nezin kāpēc nevienam tas agrāk nav ienācis prātā, brīnījās Deons. Viss liekas tik skaidrs. Apbrīnojams ir šis profesors Snaimens, apskaužamas viņa spējas uztvert un pieņemt visu jauno, pat ja tāpēc jāatsakās no ilgu gadu praksē paša izstrādātas metodikas. Tā domāt un rīkoties spēj tikai dižens ārsts. Vienīgais, kas jāņem vērā, ir rezultāts.

Pievērs savas domas darbam un visu pārējo met no galvas ārā! Ārstē pacientu, neprāto par to, kas viņu šurp atvedis.

— Cik viņiem ir skumjas acis!— sacīja kāda sieviete Deonam blakus, un skumjas bija saklausāmas arī viņas balsī.

Deons pikti paskatījās, noskaities par to, ka vēl kāds viņa domas atrauj no tīri medicīniskiem jautājumiem.

Zem baltā uzsvārča vienkāršs tērps. Ārste? Deons uzmeta skatienu uzsvārča atlokam. «Mis D. Litkc.» Tā kā dzirdēts, ka klīnikā strādājot socioloģe un ka tās pētījumu objekts esot bērni. Varbūt šī pati ir tā socioloģe? Deons nopētīja viņu vērīgāk. Nekāda skaistule nav, taču ģīmītis tīri glīts. Domās nogrimusi, sērīgi raugās uz bērnu gultiņā.

Cik skumjas acis ...

Arī Deons pievērsa skatienu bērnam. Puisēns grūtsirdīgi palūkojās pretī. Apakšlūpiņa noraustījās, kad bērns veltīgi mēģināja pakasīt krūtis, tomēr viņš neraudāja.

Viņš neraudāja, bet nekad arī vairs nesmiesies.

Nav taisnība, Deons pūlējās sevi mierināt. Kā tad mazā malajiete pašā palātas stūrī? Arī viņu ieveda briesmīgā stāvoklī. Ādas pārstādīšana izdevās teicami, brūces sadzija, un nu skuķēns raibajā slimnīcas pidžamā lēkā apkārt kā circenis un gultā vairs nav noturams.

Vai arī viņas acis pirms trim mēnešiem bijušas tik skumjas?

Vai viņiem uz mūžu paliek atmiņā viss pārdzīvotais — šīs dedzinošās sāpes un pēc tam nebeidzamās mocības slimnīcā? Vai paliek pēdas dvēselē, kad miesa ir sadziedēta?

Bērni jānosargā no sāpēm, Deons pēkšņi iedomājās. Sāpes ir pieaugušo daļa. Bērni nedrīkst ciest sāpes, jo, reiz tās izcietuši, viņi nekad vairs nespēj būt bērnišķīgi.

Nu gan iet vaļā sentiments, viņš sevi norāja. Sāpes, tāpat kā nāve, upuru izraudzīšanā nav izvēlīgas. Un kurš ir teicis, ka sāpes nav aizmirstamas? Vai gan no atmiņas neizgaist viss nepatīkamais, ko cilvēks piedzīvojis?

Vai tā ir? Tiešām? Tad kāpēc cilvēks reizēm nakts tumsā pietrūkstas nobālis, sviedros izmircis, trīcēdams bailēs no kaut kā pašam nezināma un neizprotama? Vai tāds brīdis kādreiz nepienāks arī šim bērnam?

Viņi gāja tālāk uz nākamo nodalījumu, un Deons pievirzījās blakus socioloģei.

— Vai sakarā ar šiem bērniem jums ir risināmas daudzas problēmas?— viņš jautāja.

Socioloģe naidīgi paskatījās Deonā.

— Problēmas? Problēmu, bez šaubām, netrūkst.— Nelielais akcents viņai neizzuda pat dusmojoties.

Negaidītais dedzīgums Deonu pārsteidza.

— Atvainojiet, mis ... ē ... mis Litke. Jūs pukojaties velti. Es tāpat vien pajautāju.

Viņas seja atmaiga.

— Piedodiet, doktor, ka es, kā jūs sakāt, pukojos. Taču reizēm man nudien uzmācas... izmisums. Jūs, ārsti, domājat vienīgi par viņu...—un socioloģe ar abām rokām izteiksmīgi novilka gaisā cilvēka ķermeņa aprises,— ...par ārējo čaulu. Un neliekaties ne zinis, kas notiek šeit,— ar slaidajiem pirkstiem viņa zīmīgi piesita sev pie pieres.

— Arī es, ja gribat zināt, šobrīd domāju tieši par to pašu. Par to, kas nodarbina šo nelaimīgo bērnu prātu,— vēsi attrauca Deons.

Viņa palūkojās Deonā ar pēkšņu interesi.

— Tiešām? Jūs interesē arī tas?— Mis Litke paraudzījās uz Deona uzsvārča atloku.— Doktor van der Rīt.— Vārds no viņas lūpām skanēja vāciski.— Jūs esat interns un patlaban dežurējat šai nodaļā, jā?

Procesija virzījās tālāk. Atkal applaucējušies ar verdošu ūdeni, applaucējušies ar karstu tēju, apdeguši. Dežurējošais ārsts atkal un atkal atkārtoja vienu un to pašu. Profesors Snaimens izturējās neparasti klusu un atbildēja tikai ar galvas mājieniem, retumis izmezdams kādu strupu piezīmi.

Pienākot pie pēdējā nodalījuma durvīm, Snaimens apstājās tik spēji, ka pārējie neveikli uzgrūdās cits

citam virsū. Norādīdams ar pirkstu uz dežurējošo ārstu, viņš sacīja: ;:i

— Šaubos, Džon, vai visiem pacientiem vajadzētu izmantot jūsu ieteikto ārstēšanas metodi. Pēc apgaitas ienāciet pie manis, un mēs kopīgi apspriedīsim, ko darīt. Ja brūces netiks pienācīgi apkoptas, baidos, ka krasi pieaugs sepses gadījumu skaits.

Snaimens izaicinoši paraudzījās apkārt, it kā gaidīdams, vai kādam neienāks prātā apstrīdēt Ķirurģiskās nodaļas vadītāja domas.

— Norunāts,— viņš ņipri piebilda un iegāja pēdējā nodalījumā.

Blakus durvīm gultā sēdēja puisēns un, turēdams starp roku stumbeņiem pudeli, ar to, kas reiz bijušas lūpas, sūca putojošu, zaļganu dzērienu. Viņš pacēla galvu un ieinteresēts paraudzījās prāvajā cilvēku pūlī, kas iesoļoja palātā.

— Sveiks, Bobij! — uzsmaidīdams zēnam, sacīja Snai-’ mens.— Kāpēc tu atkal esi pie mums?

Bobijs arī pasmaidīja un pacēla pudeli ar zaļgano šķidrumu.

Iepriekšējā vakarā Filips bija Deonam izstāstījis, kas noticis ar Bobiju. Rotaļu biedrs draiskodamies iegrūdis viņu ugunskurā, kas sakurts, lai sadedzinātu lupatu lelli Gaja Foksa^1 izskatā, un puisēns ievests slimnīcā ar plašiem sejas, galvas, kakla un krūšu apdegumiem. Ārstiem izdevies glābt zēna dzīvību, un tagad — pēc divarpus gadiem un divdesmit piecām pārciestām operācijām — Bobijs sāpes gandrīz vairs nejūtot. Apdegumu nodaļā visi viņu iemīlējuši.

Deons bija fotouzņēmumos redzējis, kāds zēns izskatījies pirms tam, kad ārsti ķērās pie gandrīz neiespējamā uzdevuma padarīt viņu atkal cilvēciskai būtnei līdzīgu.

Apdegušās vietas klāja irdenas, spilgti sarkanas granulācijas. Plaksti bija sadeguši, bet acis, kā par brīnumu, palikušas neskartas. Varbūt labāk būtu bijis, ja zēns kļūtu akls. Deguna vietā divi tumši caurumi. Zobi rēgojās, lūpu neaizsegti. Ausis bija cietušas mazāk, arī pakausī vairākās vietās veselas ādas laukumi ar retām matu šķipsnām. Labajai rokai pirkstu vispār nebija,

' Gajs Fokss — angļu sazvērnieks, sodīts ar nāvi 1605. gadā. {Tulk. piezīme) kreisajai — stipri apdegušajai — plaukstai veseli palikuši trīs pirksti. Krūtis vienās milzīgās, dziļās rētās.

Tomēr puisēns dzīvs palika, ķirurgi bija pieņēmuši Izaicinājumu, ko šādi meta liktenis.

Pirmais uzdevums bija sadziedēt jēlumus, pārstādot adu no kājām un vēdera sienas. Kopā piecas operācijas.

Acu ābolus vairs neaizsargāja plaksti, un arī guļot Hobijs acis nevarēja aizvērt. Ar rētaudu izgriešanu un savilkšanu no augšējā un apakšējā plakstiņa paliekām tika izveidoti jauni plaksti. Augšējos izdevās atjaunot ar visiem asaru kanāliem. Apakšējiem izmantoja Vulfa metodi, ādu pārstādīšanai ņemot no dilba iekšpuses. Kopā četras operācijas.

Tad Bobiju no klīnikas izrakstīja. Pēc pieciem mēnešiem, kad rētas pārstādīto audu vietā bija kļuvušas elastīgākas, viņš atgriezās stacionārā. Ar plastisko operāciju atjaunoja nāsis, transplantēšanai ņemot audus no ausu ļipiņām, bet deguna sakni izveidoja, savelkot pieres ādu. Kopā sešas operācijas.

Uzacis izdevās gluži kā dabas dotas — tās implantēja no galvas ādas, kur bija saglabājušies mati. Ar plastisko operāciju, izgriežot rētaudus un pārstādot ādu, izveidoja lūpas. Kopā septiņas operācijas.

No kreisās rokas stumbeņa ķirurgi izveidoja plaukstu ar trim pirkstiem. Kopā trīs operācijas.

Labajai rokai neko vairs līdzēt nevarēja.

Deons vēroja šo roku uz baltā segas pārvalka. Reiz skolas brīvlaikā viņi abi ar tēvu bija devušies pastaigā pa okeāna piekrasti. Tēvs, pacēlis jūras izskalotu stu-buru, jokodamies bija atspiedies uz tā kā uz kūjas. Bemberainajam, ūdenī nobrūnējušajam zaram ar gaišiem plankumiem galā bija rokturim līdzīgs bumbulis.

So kūju Deonam atmiņā atsauca Bobija rociņa.

Profesors Snaimens pārlaida svītai skatienu:

— Kāpēc pacients ir atkal šeit?

Bobijs blenza profesorā pa atjaunoto plakstu spraugām un joprojām smaidīja ar atjaunotajām lūpām. Viens no ķirurgiem, kas bija izdarījis plastiskās operācijas, pienāca un lūkojās puisēnā ar radītāja lepnumu acīs.

— Galvas ādā vietumis atkal atvērušās brūces.— Ķirurgs nopētīja trīs pastmarkas lieluma ādas laukumus. — Sī problēma krāsaino pacientu ārstēšanā ir sastopama diezgan bieži. Iespējams, ka cēlonis ir viņu cirtainie mati.

Snaimens šaubīdamies paraudzījās ķirurgā.

— Kā jūs to izskaidrojat?

— Kad galvas ādā radušies dziļi apdegumi, lielākā daļa matu maisiņu iet bojā. Saglabājušos maisiņu sīpolu šūnas vairojas, un mati zem ādas aug. Tā kā tie ir sprogaini, veidojas puni — un ataugusī āda reizēm plīst.

— Pieļauju, ka tas ir iespējams,— sacīja profesors Snaimens.

— Nu jau zēns jūtas daudz labāk,— sarunā iejaucās dežurējošais ārsts.— Domāju, ka varam viņu izrakstīt.

Nodaļas apgaita bija beigusies. Cits pēc cita viņi devās uz durvīm. Deons, palicis svītā pēdējais blakus socioloģei, vēlreiz atskatījās uz Bobiju. Puisēns klusītēm raudāja, rausdams asaras ar kūjai līdzīgo stumbeni.

— Nezin kāpēc viņš raud?— Deons sacīja socioloģei.

— Aiz bēdām, izdzirdējis, ka jāiet mājās,— skumji atbildēja mis Litke.— Citi bērni par viņu ņirgājas. Tur, mājās, viņš jūtas kā izstumtais.

— Šausmīgi! — sašutis atsaucās Deons.

Mis Litke iekoda lūpu zobos un klusēdama nodūra skatienu.

— Laikam gan. Bet tāda ir dzīve. Un man šķiet, ka šis ārsts, nu, šis ķirurgs, maldās, pielāgodams Bobiju savai teorijai par tumšādaino matiem.

— Kā — maldās?

— Atklāti sakot, es domāju, ka šīs brūces ir Bobija paša roku darbs. Viņš tīšuprāt galvu saskrāpē jēlu, lai varētu atgriezties klīnikā. Te ir viņa mājas. Viņš ir mūsu bērns. Mēs taču esam viņu radījuši.

Viņa aizgāja pa gaiteni, un Deons kopā ar citiem ārstiem iegriezās kafejnīcā.

Uz galda stāvēja divas aprasojušas pudeles, glāzes un krūka ar ūdeni. Viens no ārstiem atmeta salveti, ar ko trauki bija pārsegti.

— Tfu tu! — viņš sacīja.— Ir nu gan cilvēki! Nav pagādājuši manu parasto dzeramo.

Devītā nodala

Elizabete gulēja uz dīvāna, raudzīdamās pa logu tālumā, kur pāri kalnu galotnēm klājās brāzmainā vēja saraustītu tēraudpelēku mākoņu grēda. Istabā tomēr bija silti, jo pāri pilsētai spīdēja blāvā ziemas saule.

So svētdienu viņi pavadīja divatā Lizas dzīvoklī, apzinādamies, ka visa diena ir pilnīgi viņu rīcībā.

— Vai nav brīnum jauki nolūkoties, kā ārā plosās vējš,— ievaicājās Liza,— un justies silti un mājīgi šaipus loga, kur nekādas vētras nespēj mūs sasniegt?

— Brīnum jauki,— negribīgi atbildēja Deons.

Izaicinoši kaila Liza gulēja pie paša loga, un, lai gan

šai ēkas pusē neviena ziņkārīga acs ielūkoties nevarēja, Deons tomēr jutās neomulīgi, jo puritāniskās audzināšanas paliekas tik viegli no apziņas neizgaist. Viņam būtu gribējies, lai Liza kaila nerēgojas tik tuvu logam.

— Laikam gan ir baigi riebīgi but nabadzīgam,— viņa sacīja.— Ja cilvēkam nav, pat kur no vēja patverties.

Elizabete apvēlās uz muguras, un Deons neviļus pārlaida skatienu viņas augumam no galvas līdz kājām. Liza to pamanīja un tikko manāmi pastaipījās — kā kaķe, kas izlaidusies siltumā kamīna priekšā.

— Nesen sastapu tavu draugu — to krāsaino dakteri,— viņa teica.— Deividsu. Vai neesmu tev stāstījusi?

— Filipu? Nē, neesi gan.

— Viņš gaidīja autobusu, un es viņu aizvedu mājās.— Viņa palūkojās Dconā no pusnolaisto skropstu apakšas.— Viņš laikam ir stipri nabadzīgs, ko?

— Nu, es . . . Jā, diezin cik naudīgs Filips vis nav. Viņa māte strādā fabrikā, un aldziņu viņš saņem tādu pašu nožēlojamu kā es. Varbūt pat mazāk. Kā jau krāsainais. īsti nezinu, bet man šķiet, ka viņiem nemaksā tikpat, cik baltajiem.

Sarunas par naudu Lizu parasti garlaikoja tāpat kā jebkura medicīnas jautājuma pieminēšana, tomēr šoreiz viņa negaidot pati apvaicājās:

— Apmēram cik viņš saņem?

— Es saņemu divdesmit piecas mārciņas mēnesī, tātad viņš nevar saņemt vairāk.

Liza sakrustoja rokas aiz pakauša, un no šās kustības pacēlās un saspringa viņas mazās, tvirtās krūtis. Deona skatiens atkal pievērsās viņas augumam, taču viņš tūdaļ nodūra acis.

— Divdesmit piecas mārciņas. Kā viņš var izdzīvot?

Deonam sanāca dusmas:

— Nu, un es? Vai es neesmu pelnījis līdzjušanu?

Šādu iebildumu noraidīdama, viņa atmeta ar roku.

— Zinu, ka tev palīdz tēvs. Viņam tēva nav. Tiesa?

— Tiesa. Filipa tēvs nositās. Sen jau. Toreiz, pirms daudziem gadiem, kad viņi vēl dzīvoja fermā. Toties viņa māte strādā.

— Laikam gan ir baigi riebīgi būt nabadzīgam,— Liza atkārtoja.

— Kur tev pēkšņi radusies tāda līdzcietība? Varbūt esi iesaistījusies kādā labdarības komitejā?

— Nē.— Liza atkal pagriezās pret logu un pēc brīža ierunājās savādi pieklusinātā balsī:— Tev vajadzētu viņu ielūgt. Mēs varētu sarīkot . . .nu, tādu .. . vakara saiešanu.

— Ko ielūgt? Filipu?

— Par kuru gan vēl mēs runājam?

Deons mulsumā izlaida pirkstus caur matiem.

— Tev pašai šī ideja liekas milzīgi laba? Varbūt tavā dzīvoklī? Turklāt nedomāju, ka viņš nāktu.

— Kāpēc ne? *

— Viņam liktos, ka mēs gribam . .. nu, izrādīt augst- j sirdību, vai kā to lai saka.

— F.s gan domāju, ka viņš nāktu. Tu viņam patīc.

— Kā tu to zini?

— Mēs runājām par tevi. Toreiz, kad es viņu vedu mājās.

— Jūs runājāt par mani?— Sī doma darīja Deonu } nemierīgu, viņš pat apjuka.— Un ko īsti jūs runājāt?

— Ak, neko sevišķu. Viņš pastāstīja vienīgi tik daudz, ka esat kopā uzauguši. Fermā.

— To jau es pats tev esmu stāstījis.

— Jā.

Liza joprojām raudzījās tālumā uz pelēkajiem i negaisa padebešiem, kas savilkās pār kalniem. Negaidot I viņa pieslējās sēdus un vienā rāvienā vingri kā spor- 1 tiste nolēca no dīvāna.

— Ko mēs šodien darīsim?

Deons, cerībās vīlies, atslējās uz elkoņa.

— Ko tu saki?

— Jautāju — ko mēs šodien darīsim? — viņa atkārtoja, tīšām uzsvērdama katru zilbi.

Deons izlikās parastos niķus nemanām un atkal atlaidās guļus.

— Kas vainas, ja ... mēs abi...

Liza atgrūda viņa roku un sāka ģērbties, ātri ar vienu vienīgu ievingrinātu kustību aizpogādama krūšturi. Ari Deonam gribot negribot nācās rausties kājās.

— Kas tev lēcies? Man liekas, mēs norunājām visu dienu pavadīt pie tevis.

Liza izvairījās no viņa skatiena.

— Gribu izbraukt kaut kur ārā. Te es smoku nost.

Dcons par Lizas traģisko toni acis vien nobolīja, un

viņa, to pamanījusi, uzmeta viņam sirdīgu skatienu.

— Pirms brīža tu jūsmoji, cik jauki esot siltumā patverties no vēja,— viņš kurnēja, arī sākdams ģērbties.— Bet tagad . ..

Liza uzgrieza viņam muguru un pavēloši uzsauca:

— Aizvelc rāvējslēdzēju!

Deons negribīgi izpildīja pavēli.

— Kurp, pie velna, tu gribi drāzties?

Liza pār plecu uzmeta viņam skatienu.

— Zini, ja tu negribi, vari nebraukt līdzi,— viņa vienaldzīgi atbildēja.

— Nekļūsti smieklīga! Saprotams, ka braukšu. Kurp tu gribi doties?

— Saku to pavisam nopietni,— viņa teica tikpat aizvainojoši vienaldzīgā tonī. — Neviens tev neliek braukt līdzi.

Deons klusēja, pārvarēm slēpdams pieaugošās dusmas.

Viņi aizbrauca līdz Folsbejas krastam un pa tukšo pludmali devās pretim vējam. Sākumā Deons slāja īgņādamics, bet jau drīz ar baudu turējās pretī varenajiem vēja brāzieniem. Jūra viļņoja zaļi baltu vālu vērpetēs, netīri pelēkajās debesīs kā aiz auklas vilkti pūķi planēja kāds pāris kaiju.

Vēja auru un bangu dārdoņas sajundīts, Deons sagrāba Lizu aiz rokas un skriešus vilka sev līdzi. Apveltījusi Deonu ar izmocītu smaidu, Liza pēc dažiem soļiem izrāvās no viņa tvēriena. Gaišajiem matiem plīvojot, svešāda, sevī nogrimusi, viņa palēkdamās skrēja uz priekšu pa tuksnesīgo liedagu.

Atceļā viņi briesmīgi sastrīdējās, sākdami ar tādiem niekiem, ka pēcāk Deons pat nevarēja atminēties, kas ķildu bija izraisījis.

Pie Lizas namdurvīm viņi klusēdami šķīrās, un Deons sadrūmis brauca savā folksvāgenā atpakaļ uz klīniku. Diena bija samaitāta, un atlikušo vakara cēlienu viņš nogulšņāja, lasīdams svētdienas avīzes.

Nākamajā dienā, pašpārmetumu tirdīts, viņš nolēma Lizai piezvanīt, taču viņas dzīvoklī klausule netika pacelta. Varbūt tā arī ir labāk, viņš nodomāja.

Tad nāca notikums ar mazo Fauleri — un Elizabete viņam vairs nebija prātā.

Mazo, sārto izaugumu māte bija pamanījusi pirms trim mēnešiem, mazgādama Mēriju Džeinu.

Tai vakarā viņa bija izģērbusi meiteni, un, kad Mērija Džeina, pieprasījusi arī lelli ņemt līdzi vannā, vilka tai nost kleitiņu, māte pacietīgi gaidīja, mīlestības pilnām acīm lūkodamās meitiņā. Dienās viņa būs skaistule, kas dažai labai sirdij liks iepukstēties straujāk, misis Fau-lere nodomāja, vērodama meitas smuidro augumiņu.

Un tad viņa ieraudzīja to. Pavēderē starp kājām bija parādījies kaut kas līdzīgs sīkam vīnogu ķekaram.

— Kas tev te tāds, meitiņ? Vai tu esi sasitusies?

— Nē,— atbildēja meitene, veltīgi pūlēdamās dabūt vaļā lelles kleitas lielās pogas.— Nezinu.

Tai pašā vakarā māte par savu vērojumu pastāstīja vīram un pierunāja arī viņu apskatīt meiteni — tas gan nenācās viegli, jo vīrs bija savāds, neparasti kautrīgs cilvēks un nespēja pārvarēt aizspriedumus, pat ja bija runa par paša bērnu.

— Nesaprotu, kur tāds radies, Džek,— noraizējusies viņa sacīja, ielūkodamās vīram sejā.— Gadās, ka meitenes reizēm kaut ko iebāž ... nu . . . tur.

Tēvs pārvilka noslīdējušo segu meitenei pār plcci-ņiem.

— Ej nu sazini!

— Ko darīt? Domāju, ka jau rīt jāved pie ārsta.

Vīrs ātri, nepacietīgi aizdedza cigareti.

— Tālajā palienē vēl jānovāc niedres. Uz pilsētu pie daktera mēs varētu braukt parīt.

Māte brīdi padomāja, tad noteikti papurināja galvu, it kā nokratīdama kaut ko nelāgu, kas iesēdies prātā un negrib atstāties.

— Labāk braukšu rīt. Ņemšu pikapu, ja tu vari bez tā iztikt.

Vīrs dziļi ievilka dūmu, un, acis samiedzis, noraudzījās izpūstajos apļos. Šaurie pleci bija uzkumpuši. Ik solī viņš likās tik tikko valdām izmisumu. Precējušies viņi jau bija piecus gadus, bet iepazinušies — pirms astoņiem, un tomēr sievai reizēm šķita, ka viņa šo cilvēku tikpat kā nepazīst.

— Lai niedres novāc bez manis! — viņš pēkšņi izlēma.— Braukšu jums rīt līdzi.

Vīrs vēlreiz palūkojās uz meiteni. Kamēr viņi runāja, stāvēdami pie gultiņas, Mērija Džeina bija aizmigusi. Labu brīdi Džeks Faulers stīvu skatienu vēroja bērnu. Tad, spēji pagriezies, izgāja no istabas.

Vietējam ārstam Ešovā arī bija trīs gadus veca meitiņa. Ārsts bija jūtelīgs, labsirdīgs cilvēks, un pat gadiem ilgā prakse nebija spējusi nedz nocietināt viņa sirdi, nedz arī padarīt viņu par ciniķi. Izmeklējis Mēriju Džeinu, ārsts paplūkāja īso, glīti apcirpto bārdiņu, cerēdams tādējādi radīt iespaidu, ka neko īpašu nav konstatējis.

— Varat meiteni apģērbt, misis Faulere,— viņš sacīja un atvēra uzgaidāmās istabas durvis.— Nāciet, lūdzu, iekšā, mister Fauler!

Juzdams abu vecāku vērīgo skatienu, ārsts lāgā nezināja, ko sacīt.

— Domāju, ka uztraukumam nav pamata,— viņš teica, izspiezdams vārgu smaidu, kas varēja nozīmēt visu un neko. — Mērija Džeina, palūdz, lai māsiņa tev iedod konfekti!— Un, izlaidis bērnu ārā, viņš aizvēra durvis.

— Kas meitenei kait?— noprasīja tēvs. Balss bija mierīga, pat mazliet augstprātīga. Tomēr tā bija tikai maska, ar kuru viņš pūlējās no citiem noslēpt grūti valdāmās bailes un niknumu.

— Džek, — maigi, kā brīdinādama ierunājās sieva un viegli pieskārās viņam pie elkoņa. Vīrs nokratīja roku ar noteiktu, gandrīz skarbu kustību.

— Nosūtīšu viņu pie ginekologa,— sacīja ārsts, uzrunādams māti. Viņa bija bāla un satraukta, tuvu izmisumam. Tomēr ārsts izlēma labāk runāt ar māti nekā ar tēvu, kuram vispār, likās, trūkst jebkādu jūtu.— Domāju, misis Faulere, ka tas būs pats prātīgākais. Dur-banā par ginekologu strādā mans draugs, mēs tūdaļ sazināsimies un norunāsim, kad viņš var jūs pieņemt. Tur visi ārsti ir teicami speciālisti.

— Kas bērnam kait?— truli un neizteiksmīgi atkal iejautājās tēvs.

Ārsts paraustīja bārdiņu.

— Domāju, ka tā ir kārpa uz uretras ārējās atveres gļotādas, tomēr drošības labad par to vēl jāpārliecinās.

— Vēzis taču tas nav, doktor? — ar pūlēm izstomīja māte.

— Protams, ne, misis Faulere. Vai jūs zināt, kas ir uretra?— Ārsts vaicājoši palūkojās abos vecākos.

Māte pamāja, tēvs izlikās nedzirdējis.

— Tas ir kanāls, pa kuru urīns tiek izvadīts no urīnpūšļa. Gļotāda. . . redziet, tā, kas no iekšpuses klāj urīna izvadkanālu . . . reizēm izslīd uz āru, uztūkst un sakrokojas, veidodama tādu kā vīnogu ķekaru.— Ārsts smaidīdams raudzījās misis Faulerei acīs.— Taču mums par to jāgūst pilnīga skaidrība, tāpēc es gribu, lai Mēriju Annu izmeklē speciālists.

— Mēriju Džeinu,— pieri saraukusi, ārstu pārlaboja māte — likās, viņš pieļāvis briesmīgu kļūdu.

— Mēriju Džeinu, bez šaubām. Piedodiet!— Apmulsis, it kā tiešām būtu gandrīz vai noziedzies, ārsts pievērsās papīriem uz sava galda: — Iztaisīsim visas analīzes. Biopsiju. Un tā tālāk. Lai gūtu pilnīgu skaidrību. Uz laimi vien paļauties...— Viņš papleta rokas un vēlreiz pasmaidīja.

Kad Fauleri bija aizgājuši, ārsts vēl kaut ko atzīmēja savos papīros, tad palika nekustīgi sēžam pie galda, lūkodamies pildzīmulī, ar kuru tikko bija rakstījis. So pildzīmuli, zelta imitāciju ar glīti iegravētu farmaceitiskās firmas nosaukumu visgarām aizspraudei, viņam bija uzdāvājis firmas aģents. Ārsts nenolaida acis no zeltītā rakstāmrīka, saskatīdams tanī nezin kādu zīmīgu brī-numinstrumentu.

Sī sieviete tiks tam pāri. Viņa ir sīkstāka, nekā izskatās. Turpretim par tēvu nezinu, ko domāt. Tādas acis esmu jau agrāk redzējis.

Viņš nospieda selektora taustiņu — sajūsmā par šo nesen ierīkoto sazināšanās līdzekli viņš vēl joprojām ar to spēlējās kā bērns ar jaunu rotaļlietu.

— Žanete? Iekams vedat iekšā nākamo pacientu, savienojiet mani, lūdzu, ar Durbanu! Ar ginekologu Meijersonu.

Beidzot nekādu šaubu vairs nebija. Ļaundabīgs vaginas audzējs, kam nezin kāpēc dots ne mazāk un ne vairāk kā simt deviņpadsmit nosaukumu, starp kuriem minams sarcorria botryoides — audzējs, kas izskatās pēc vīnogu ķekara. Nosaukuma grieķiskā skaņa un audzēja līdzība ogu ķekaram saistījās ar vīnadārziem (kad šis vīnogu ķekars tikko parādījās, visā Keiptaunas apkaimē bija sācies vīnogu novākšanas laiks, pāri vīnadārziem dūmakā grima saule un dienas bija lipīga salduma pielietas) un slimību it kā atbīdīja kādā tālākā sfērā, kur valda tīrā zinātne un kur nosaukumi ir tikai nosaukumi, kas nevienu nespēj nogalināt.

No Durbanas slimnīcas Mērija Džeina Faulere iznāca, avīžnieku saceltās kņadas pavadīta, jo pēdējā brīdī tēvs bjia izlēmis, ka nav vērts tērēt laiku un meitene tūdaļ ar sanitāro lidmašīnu jāved uz Keiptaunu. Kāds reportieris lidlaukā pa ausu galam bija noklausījies sarunās, rakstu izpušķojis ar izdomājumiem, ko redaktora palīgs vel papildināja ar visādām nejēdzībām, kuras piedēvēja vārdam «audzējs» (materiāls avīzē parādījās ar virsrakstu «Lidojošais žēlsirdības dienests trauc palīgā meitenei, kuras dzīvību apdraud smadzeņu audzējs»). Tā kā todien pāri valstij nograndēja nozīmīgi politiski notikumi, vēsts par nelaimīgo bērnu vakara izdevumā atkārtoti netika iespiesta un arī pēcāk nekur vairs neparādījās.

Deons dežurēja tieši tai laikā, kad meitene tika uzņemta klīnikā, taču, tā kā ziņa par Mērijas Džeinas Fauleres ierašanos jau bija saņemta iepriekš, Bils di Tuā pats ķērās pie viņas izmeklēšanas. Deonam atlika vienīgi noskatīties, kā tiek rakstīta slimības vēsture.

Mērija Džeina sēdēja gultiņā, ieģērbta pidžamā, kuras jaciņa uz krūtīm bija izšūdināta ar pūkainiem pasaku zvēriņiem. Pēc neparastā ceļojuma satraukumiem meitenīte bija nogurusi, bet acis viņai priecīgi mirdzēja, skatot neredzēto vietu un daudzos cilvēkus visapkārt.

«Viņiem ir tik skumjas acis,» Apdegumu nodaļā otrā gaiteņa galā pirms dažām nedēļām bija teikusi socioloģe. Mērijas Džeinas acīs nekādas skumjas nemanīja.

Dievs, nepamet mūs!— Deons domāja, sapratis, ko mazajai nāksies pārciest.

Vecāki stāvēja pie gultas kājgaļa un atbildēja uz Bila di Tuā jautājumiem. Runāja galvenokārt māte, atbildēja

labprat un pārliecināti, jo uz tiem pašiem jautājumiem bija sniegusi noteiktas atbildes jau nezin cik reižu iepriekš. Tēvs tikai lāgiem kaut ko strupi piebilda. Deons īsu mirkli uztvēra viņa skatienu. Taču Faulers tūlīt novērsās, viņa skatiens aizslīdēja sānis, kā čūska izlocīdamās nozūd krūmāja biežņā, kur tās neredzamā klātbūtne tāpēc nepavisam nekļūst mazāk draudīga.

Deons juta mostamies neizskaidrojamas dusmas, vēlēšanos sagrābt šo fermeri un krietni sapurināt. Neizliecies par īpaši izraudzītu likteņa raidītās šautras upuri, Deons domāja. Notikušais ir briesmīgs, bet dzīvē iespējams viss.

Atmiņas nošvīkstēja kā pātagas cirtiens. Ceturtajā kursā viens no mācībspēkiem hematoloģijas nodarbībā bija viņiem parādījis kāda klīnikā ievesta zēna kaula smadzeņu uztriepi. Vispirms ātri aplūkojis to mikroskopā ar parasto lēcu, tad uz preparāta stikla uzpilinājis eļļu, viņš labu brīdi pētīja uztriepi caur imersijas objektīvu. Beidzot, noguris no ciešās skatīšanās, viņš pacēla acis un vienam no studentiem pajautāja: «Kādas ir jūsu domas, doktor?» Topošos mediķus viņš allaž uzrunāja tikai šādi, iespējams, cerot, ka priekšlaicīgais pagodinājums noderēs tiem par uzmundrinājumu turpmāk strādāt cītīgāk.

Lielās šūnas ar tumšplankumaino, zilo kodolu nevienam no viņiem neko neizteica, un beidzot doktors Mārkss nočukstēja diagnozi, it kā baidītos to izrunāl balsī: — Akūta leikēmija.

Studenti gadījās palātā, kad nelaimes vēsts tika paziņota vecākiem. Māte nikni pagriezās pret doktoru Mārksu, un viņas acis satumsa tādā pašā naidā, kādu Deons tikko bija ieraudzījis Mērijas Džeinas tēva skatienā.

— Nav taisnība!— viņa kliedza.— Jūs jaucat viņu ai kādu citu. Mūsu mājas ārsts teica, ka zēns apsaldējis aknas.

Mārkss bezgalīgā pacietībā ņēmās skaidrot visu nc jauna, taču māte nevēlējās viņu uzklausīt. Beidzot viņa izmetās no palātas, aizvien vēl kliegdama un lamādama ārstus tik nešpetni, ka visi brīnījās, kā tādi vārdi šai elegantajai, izskatā aristokrātiskajai dāmai vispār ii zināmi.

— īsta histēriķe! — nosodoši noteica kāds students

Doktors Mārkss pagriezās pret šo studentu, un viņi pirmoreiz redzēja, ka arī šis lēnīgais cilvēks spēj

noskaisties.

— Viņa ir māte, jūs, sasodītais stulbeni, un viņas bērns mirst ar neizārstējamu slimību.

Skarbie vārdi kā atbalss nodunēja Deona atmiņā. Līdz pat izmeklēšanas beigām viņš vairs neuzdrošinājās palūkoties meitenītes tēvā.

Profesors Snaimens ieraudzīja Mēriju Džeinu vakara apgaitas laikā. Paņemdams vākus no māsas rokām, viņš meitenei uzsmaidīja:

— Sveika, maziņā!

— Sveiks!— viņa atsaucās, nepavisam neuztraukdamās. Pie slimnīcām meitene bija pieradusi jau divarpus mēnešus, kopš pirmo reizi tika izdarīta biopsija, kas, par lielu prieku visiem un pārsteigumu tikai nedaudziem, nebija uzrādījusi ne mazākās ļaundabīguma pazīmes. Tomēr doktoru Meijersonu šis rezultāts nepārliecināja. Iegurnī konstatēto izaugumu nevarēja izskaidrot tik vienkārši — ar epitēlija šūnu pietūkumu. Vai paraugs biopsijai ņemts pietiekami dziļi?

Biopsiju izdarīja otrreiz, un, kad patologs mikroskopā pētīja paraugu (viņam bija uzticēta arī pirmā biopsija, un šis izcilais savas nozares speciālists kļūdījās ļoti reti), apaļās šūnas, zvaigžņveida šūnas, vārpst-veida šūnas, muskuļa šūnas un mezenhīmas šūnas pašas par sevi noteica diagnozi. Patologs nikni noklak-šķināja ēli, un tehniķe, kas laboratorijas stūrī sagatavoja priekšmetu stikliņiem audu paraugus, ar negaidītu interesi palūkojās viņā. Bet viņš tikai paraustīja plecus un neteica ne vārda.

Profesors Snaimens, joprojām mierinoši uzsmaidīdams Mērijai Džeinai, ātri pāršķirstīja slimības vēsturi.

— Vajadzīga cistoskopija un intravenoza pielo-gramma,— viņš sacīja, pievērsdamies Deonam, kas stāvēja blakus ar palātas žurnālu rokās.— Sarunājiet, lūdzu, ar urologu!

Pamājis Bilam di Tuā, Snaimens nepacietīgiem soļiem steidzās uz durvīm. Dežurējošais ārsts panāca profesoru un, turēdamies pussoli aiz muguras, devās viņam līdzi. Abi pusbalsī uzsāka sarunu. Deons saausījies uztvēra tikai atsevišķus vārdus.

— ... vienīgais, ko var darīt,— sacīja profesors Sņai-mens.— Esmu spiests .. .-r- Un tad jau viņi bija gaitenī, un Deonam neko vairs neizdevās saklausīt.

Iepriekšējā vakarā Deons bija pārlasījis visu iespējamo literatūru un varēja to citēt gandrīz vārdu vārdā.

Viņš sēdēja viens pats savā istabā, izklaidīgi pārlapodams mācību grāmatu bērnu ķirurģijā. Vispārējais satraukums par audzēju, kas pārņēmis Mērijas Džeinas organismu, nomāca arī viņu, izsizdams no parastā līdzsvara. Pirms dažām dienām viņu gaitenī bija apstādinājis kāds no vecākajiem interniem un jautājis:

— Jūs laikam strādājat Bērnu ķirurģijas nodaļā? Vai esat savām acīm redzējis šo sarcoma botryoides? Tā taču būs fantastiska operācija!

Kungs dievs! Fantastiska!

Deons pakāpās sānis un palaida garām kopēju, kas stūma slimnieku ratiņus. Jāpiespiežas pie sienas, lai nevienam nemaisītos pa kājām. Tai rītā viņš bija tikai vērotājs, turklāt viens no daudziem, jo vēsts par to, ko nolēmis izmēģināt Snaimens, bija izplatījusies pa visu klīniku. Deons gan bija ieradies paagri, lai ar nomierinošiem līdzekļiem sazāļotajai meitenītei dotos līdzi jau no palātas. Tā viņam izdevās nodrošināt sev parocīgāku vietu operāciju galda galā, kur pāri operāciju māsas galvai labāk varēja redzēt.

Snaimens sāka griezienu. Instrumenti cits pēc cita tika ielikti viņam rokā un tikpat veikli no rokas paņemti.

Deonam prātā pazibēja grāmatā izlasītās lakoniskās, vienaldzīgās frāzes. Sarcoma botryoides. Prognoze tikpat kā bezcerīga. Tikai retais pacients nodzīvo piecus gadus bez recidīviem. Savādi, kur radušies taisni šie pieci gadi, gluži kā tāds maģisks simbols, lai ko arī lasītu par vēzi. Kāpēc tieši pieci? Sarcoma botryoides nepakļaujas staru terapijai vien, ieteicama radikāla ķirurģiska iejaukšanās.

Pēkšņi prātā ienāca reiz lasītas rindas: «Dziļā dzelmē tēvs atdusas. Nezūd nekas, tik pārmainās. Kauli koraļļos pārvēršas. Acu vietā jau pērles 1ās.» Tas bija tik sen, eksāmenos «Vētru» vajadzēja mācēt gandrīz no galvas.

Jā, mans tēvs mirst. Tas notiek acīm redzami: organisms pamazām sabrūk, cilvēks lēni iet bojā. Tomēr,

kad jāzaudē vecs cilvēks, tas neliekas tik netaisnīgi. Vieglāk, protams, tāpēc nekļūst, bet mēs zinām, ka agri vai vēlu visiem ejams viens un tas pats ceļš, un ar šo domu mums jāsamierinās.

Taču trīs gadus vecā Mērija Džeina Faulere?

Visgarām sienai uz grīdas cits pie cita stāvēja dažādi aparāti. Deons sašūpojās uz papēžiem, izliekdams augumu, kamēr pleci pieskārās ar flīzēm izliktajai sienai. Tā viņš arī palika, ne īsti stāvēdams, ne īsti zvilnēdams, un, acis nenovērsis, skatījās, kā ķirurgu rokas darbojas gar bērna ķermeni.

Kā bija tālāk? «Zaļš jūras sudrabs miesu sedz. Ik stundu nāra sveci dedz.» «Nezūd nekas, tik pārmainās.»

Patiešām pārmainās. Bet kurš var pasacīt, kāda būs šī pārmaiņa?

Deons nebija ticējis, ka bērna tēvs piekritīs operācijai. Sis nelaipnais vīrs ar skadrajām acīm. Un tomēr — ko gan iepriekš var paredzēt? Cilvēki ir neizprotami. Daudzveidīgi un neizprotami.

Iepriekšējās dienas rītā abi vecāki bija raudājuši, kopā ar profesoru Snaimenu iznākdami no tā kabineta un iedami atpakaļ uz palātu. Tomēr iekšā viņi vairs nespēja ieiet, bet, paslēpušies aiz durvīm, brīdi pastāvēja un nolūkojās savā meitiņā. Tad abi klusītēm aizgāja, un vakarā — viesu laikā — atnāca māte viena pati.

Operācijas rītā ieradās abi, un tēvs atkal bija salts un skarbs. Taču kaut kas viņā likās sakustējies. Pārvērtība nebija acīm redzama, to varēja tikai nojaust. «Nezūd nekas, tik pārmainās.» /

Ko vecais Snaimens viņiem teicis? Ko viņš pats, Deons, sacītu šādā situācijā?

Daudz tur nebija, ko teikt. Izvēle nežēlīgi vienkārša, un tas arī ir vienīgais, ko viņiem pavēstīt, bet, vai šo vēsti smalkjūtīgi ietērpt saudzīgos vārdos vai gāzt kā ar āmuru pa pieri, tas atķarīgs no tava rakstura. Taču (un tas ir pats svarīgākais) vai galīgo izvēli tu atstāj vecākiem vai arī veikli uzbīdi viņus uz ceļa, ko esi jau izraudzījies pats?

Nekad nav iespējams izbēgt. Atbildība vai vaina — lai to sauktu kā saukdami — galu galā jāuzņemas tev.

Lūk, ko tu saņem, kad svinīgajā universitātes beigšanas ceremonijā tev ap kaklu tiek aplikta ķēde. Tas nav

ne zinātnisks grāds, ne goda nosaukums, tā ir cilpa, tas ir žņaugs, kas tev liek izšķirties un pieņemt galīgo lēmumu. Lēmums allaž ir gaužām vienkāršs: dzīvība vai nāve. Un tomēr tas ir pats grūtākais no visiem lēmumiem.

Kādu padomu es viņiem būtu varējis dot, Deons domāja.

Tikmēr Snaimens jau darbojās dziļi vēderdobumā. Bils di Tuā, otrais asistents, bez mitas regulēja apgaismojumu. Nedzirdēja tikpat kā nekādu sarunu, neviens nepalaida arī parastos šausminošos karātavu jociņus.

Nav nekā dārgāka par dzīvību. Izšķērdē to vai sagandē — viss tavās rokās. Uzgriez tai muguru, pacenties no tās drīzāk atbrīvoties vai nodzīvo savu laiku, ne par ko galvu nelauzīdams. Un tomēr dzīvība ir un paliek visdārgākā balva.

Bet vai tas nozīmē, ka viss ir pieļaujams, ka ir pieļaujami jebkuri līdzekļi, lai tikai saglabātu dzīvību?

Labāk būt dzīvam nekā mirušam. Vai ir atrodama saprātīga būtne, kas iebilstu pret šo apgalvojumu?

Tā ir cilvēku eksistences pamatpatiesība.

Taču vai tas tiešām tā ir?

Vai ir labāk dzīvot ar ūdensgalvu, eksistēt kā zālei pļavā, vilkt dzīvību bez sajēgas — kā lopiņam? Labāk būt dzīvam, kad itin nekas vairs, pat visiedarbīgākie narkotiskie līdzekļi nespēj atvieglot mokas vēža pēdējā stadijā? Labāk būt dzīvam, kad ķirurga nazis no cilvēka atstājis tikai nožēlojamas paliekas?

Atbilde nav viegli rodama. Vismaz tas man ir zināms, šo sīko gudrības graudiņu es esmu iemantojis.

Profesors Snaimens ar pirmo asistentu pārmija tikai pašus nepieciešamākos vārdus. Uz kaut ko norādījis, kaut ko strupi pavaicājis, vecais sarauca degunu, lūkodams uzdabūt atpakaļ noslīdējušās acenes. Māsa samin-stinājās, nezinādama, pasniegt vai nepasniegt anatomiskās maigles, un viņš pretēji paradumam tai uzbrēca. Kad māsa pagriezās, lai paņemtu vajadzīgo instrumentu, Deons ieraudzīja, ka piere un ausis virs maskas viņai kvēlo uguns sarkanumā.

Šodien operāciju zālē nav iespējams brīvi elpot.

Kurš no mums ir nemaldīgs?— Deons domāja, arvien vēl pret sienu balstīdamies un vērodams profesora noteiktās kustības. Kurš spēj droši pasludināt spriedumu, kad uz apsūdzēto sola ir nosēdināta dzīvība?

Kurš soģis ir apveltīts ar tādu gudrību, lai nealodamies sacītu «jā» vai «nē», kad nozieguma apstākļi tīti miglā, cēloņi dziļi apslēpti un pierādījumi apšaubāmi?

Un tomēr mums šī tiesa jāspriež. Tieši tā, kā pirms trim dienām spriedumu bija pasludinājis Snaimens — pasludinājis, ne mirkli nevilcinādamies.

Jā, zinātniskie pierādījumi, protams, nosvērās viņam par labu; nevienam par to neradās ne mazākās šaubas. Citas izejas nebija. Ja šāds lēmums netiktu pieņemts, meitenīte izvilktu, pats ilgākais, divus gadus. Par to visas autoritātes bija vienisprātis. Pat vislabākajā gadījumā cerības uz izdzīvošanu palika visai niecīgas. Un arī šīs niecīgās cerības saistījās tikai ar ķirurgu.

Tomēr retais ķirurgs no brīva prāta uzņemtos darīt to, kas, pēc vispārēja sprieduma, bija vienīgais, ko varēja darīt.

Un nu tas ir izdarīts. Pēdējais akurātais grieziens ar skalpeli, šuve ātri un veikli uzlikta un nostiprināta. Galvas mājiens un aša reakcija. Nierveidīgā vanniņa nolikta pa rokai. Viss, kas vien izņemams, ir izņemts. Klātesošie, acis nenolaizdami, sekoja ik kustībai. Atgrūdies no sienas, Deons izslējās un uzmanīgi skatījās. Pat profesora Snaimena rokas mirkli sastinga, kamēr viņš vēroja pilno vanniņu, kurā bija tūplis, taisnā zarna, vulva, vagīna, dzemde, uretra un urīnpūslis. Sejā zem maskas saspringa muskuļi, taču apsējs bija pietiekami plats, lai apslēptu kā prieka, tā bēdu izteiksmi, un profesora acis neizteica neko. Kaut ko noburkšķējis, viņš pasniedzās pēc kārtējā instrumenta, un arī pārējie ķērās atkal pie darba.

No vēderdobuma iegurņa joslas izņemti visi orgāni, Deons domāja. Tagad nu esmu šādu operāciju redzējis, un kaut nemūžam nekas tamlīdzīgs vairs nebūtu jāpieredz!

Zem šiem zaļajiem palagiem (galu galā nekur tu no tā neaizbēgsi, lai kā veselais saprāts cenšas tevi pārliecināt) guļ meitenīte, Mērija Džeina Faulere, trīs gadus veca, kurai cilvēka rokas, izņemdamas tik daudz orgānu, atņēmušas tiesības dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Rokas, ko mudinājuši cēli nodomi,— to neviens neņemsies apšaubīt. Rokas, kas strādā ar patiesu mīlestību, maigumu un lielu, grūtā darbā iegūtu veiklību. Rokas, kuras tiecas tikai pēc viena — izdziedēt — un pie kropļošanas ar nožēlu un sirdsapziņas ēdām tiek liktas vienīgi tāpēc, ka nav cita līdzekļa, kā saglabāt dzīvību, kas pulsē zem šās zaļo, sterilo drānu kaudzes,— dzīvību, kurai, cerams, būs lemts pastāvēt vēl daudzus gadus.

Operācija turpinājās.

Vēl atliek tikai urīnvadu implantācija S veida zarnā ar atveri vēdera sienas labajā pusē. S veida zarnas galā izveidotajai fistulai atvere atradīsies vēdera kreisajā pusē.

Cik ilgi meitene dzīvos, tik viņa nēsās jostu ar diviem plastikāta maisiņiem urīnam un ekskrementiem. Nekad viņa neuzzinās, kas ir dzimumtuvība, neizjutīs mātes laimi. Olnīcas ir palikušas, tā ka to hormonālo funkciju radītās dziņas saglabāsies, taču nekad nebūs iespējas šīs dziflas apmierināt. Vai pieaugusi viņa spēs samierināties ar savu kroplību? Nepieciešamībā liks samierināties.

Toties dzīva viņa ir palikusi. ♦ •

Vai tas ir maz?

Operācija turpinājās. • •

Augustā, kad Johans van der Rīts ieradās Keiptaunā ārstēties, Būts un Lizella atbrauca viņam līdzi. Deons nebija viņus redzējis kopš kāzām. Brālis šajos pāris mēnešos bija mazliet apvēlies un gāja cienīgā, pašapzinīgā gaitā, viegli gāzelēdamies. Arī Lizella likās pieņēmusies miesās. Abi izskatījās laimīgi un apmierināti,«lai gan pilsētas drānās jutās acīm redzami neveikli. BūtS'Už dzīvi raudzījās gluži citādi nekā agrāk, visu prātīgi novērtēdams un apdomīgi šūpodams galvu. Jaunais Vamaherskrāla saimnieks, Deons nodomāja, sirdī juz,-dams iezogamies skaudību.

Jaunais pāris apmetās klusā viesnīcā Rondebošā, bet vai ik dienas brauca uz pilsētu savā jaunajā kreislerā ar haizivs spurām līdzīgiem spārniem virs pakaļējiem lukturiem. Lizella daudz laika pavadīja, iepirkdamas Aderlija ielā un tās tuvākajā apkaimē.

Nedēļā, ko brālis un Lizella nodzīvoja Keiptaunā, Deons ar viņiem tikās vienīgi dažas reizes. Cik varēja izbrīvēt laiku, viņš centās palikt pie tēva. Bažas radīja acīm redzamā pārvērtība pat šai vienā mēnesī. Vecais vīrs šķita ar katru dienu saraujamies. Iepriekšējā reizē garais augums slimnīcas gultā gandrīz vai neietilpa, pareizāk sakot, tēvs tajā iegūlās tikai ar mokām. Toties tagad, ja Deons ienāca palātā, kad tēvs gulēja aizmidzis, vajadzēja labi ieskatīties, lai pateiktu, ka Zem segas liesām redzams cilvēka stāvs. Elpa kļuva arvien seklāka, rlsaina, kā putnam; kopējas pret viņu izturējās ārkārtīgi laipni, ārkārtīgi maigi.

Pēdējā vakarā, pirms Būts un Lizella devās atceļā uz mājām, Deons vakariņoja pie viņiem viesnīcas restorānā. Sarunas negribēja lāgā raisīties. Viņi tērzēja par to, cik auksta un drēgna iegadījusies ziema Keiptaunā, par rupjajiem pārdevējiem veikalos, par to, ka šie cilvēki nelabprāt runā afrikānsā, par kādu Lizellas bērnības draudzeni, kas nesen izgājusi pie vīra, un par otru draudzeni, kurai tikko piedzimis dēls.

Kafiju viņi dzēra viesnīcas hallē (apkalpoja pats virsviesmīlis — indietis —, un Deons pārsteigts un uzjautrināts vēroja, cik brīvi un nepiespiesti Būts ar to sarunājās. Indietis labi prata afrikānsu, zināja pat, kad viesis uzrunājams ar «bās», un brīžam palaida pa šķelmīgam jociņam, uz ko Būts tikpat sprigani atbildēja, beigās vēl pasniegdams sulainim bagātīgu dzeramnaudu). Kad Lizella, klīrīgi nožāvājusies, atvainojās un devās uz savu istabu, Būts vēlreiz pasūtīja kafiju, likdams atnest arī brendiju, un ir nedomāja uzklausīt Deona iebildumus.

— Kā veicas ar dakterēšanu? — viņš vaicāja. Vai jautājumā nebija saklausāma pārākuma apziņa? Ja arī tā, Deons nolēma izlikties neko nemanījis.

— Var iztikt. Vēl tikai četri mēneši, un tad ir cauri.

— Nu tas ir labi. Labi gan. Pēc tam tu varēsi uzsākt praksi mūsu pilsētā. Jauns, spējīgs dakteris mums taisni noderētu.

— Nezinu. Neesmu vēl īsti izlēmis.

— Kas tur ko lemt, jābrauc! Jābrauc — un cauri. Tu mums esi vajadzīgs. Galu galā ir pēdējais laiks nostāties pašam uz savām kājām. Ferma nespēs tevi mūžīgi apgādāt.— Jau pirms vakariņām Būts bija iedzēris pāris glāžu brendija un pie maltītes pasūtījis vīnu. Tāpēc mēle viņam negribēja lāgā klausīt un tonis kļuva kareivīgs.

Turies kā vīrs, Deons centās sevi apvaldīt.

Ka tikai balss skanētu pietiekami mierīgi!

— Lai kādu darbu izvēlēšos, ceru nopelnīt pietiekami, lai pats sevi uzturētu.

— Tas ir labi.

Būts acīmredzot saprata, ka sadusmojis Deonu. Iesūcis malku brendija, viņš, teikto nožēlodams, noliecās pār pītā galdiņa stikloto virsmu.

— Klausies, draudziņ,— viņš sacīja, nopietni lūkodamies Deonā un it kā lūgdams izpratni un līdzjūtību, — tu nevari iedomāties, ko šajā sausumā nozīmē nenolaist fermu dibenā.

— Mums katram ir savas grūtības,— noraidīdams brāļa pielabināšanos, noteica Deons.

— Vai tu varbūt domā, ka mani vārdi ir parastā fermeru gaušanās?— Balsī ieskanējās rūgtums.— Tu domā, ka man šī ferma ir kāda dieva dāvana? Zini, ko es tev teikšu: ar lielāko prieku es to mainītu pret tavu pieklājīgo, nodrošināto algu.

— Lai saņemtu algu, man tā ar darbu jānopelna.

— Tāpat kā man, mīļais. Vai tu zini, ka šoziem mēs zaudējām turpat divsimt aitu? Un kā mēs pūlējāmies tās saglābt? Taču tev par to nav ne mazākās jausmas. Kas tev, dzīvo savā pilsētā un vienā mierā pelni naudiņu!

— Neaizmirsti, ka esmu uzaudzis fermā,— vēsi attrauca Deons.

Būts tūliņ nožēloja savu pārsteidzību.

— Piedod, Būtij, — viņš uzrunāja brāli senajā mīlinā-majā vārdā, kas Deonam tika dots bērnībā, lai uzsvērtu, ka viņi ir brāļi.— Tā es nebiju domājis, draudziņ.— Viņš novērsās un cirta dūri pret otras rokas delnu.— Dieva vārds, tici man, ir grūti noturēties virs ūdens, kad lopiņi krīt cits pēc cita kā mušas.

— Varu iedomāties,— līdzjūtīgi noteica Deons.

— Grūti noturēties virs ūdens,— Būts atkārtoja. Pašļakstinājis glāzē tumši zeltaino dzērienu, viņš pēkšņi kļuva jautrāks. Būts bija ātras dabas cilvēks, viegli pakļāvās acumirklīgai omai un ne par ko nespēja ilgi raizēties.— Pie velna visu! Vēl taču esam dzīvi!— Glāzes bija atstājušas rimbuļus uz galda stikla, un Būts ar resno rādītājpirkstu vilka pa mitrumu, izzīmēdams līčločus.

— Vilnas cenas arī, saproti, nokritušās līdz nejēdzībai. Taču es zinu, kā fermu atkal dabūt uz kājām. Vecais saimnieks,— šie vārdi, ko fermas strādnieki lietoja, goddevīgi uzrunādami viņa tēvu, no Būta mutes skanēja gaužām nedroši,— pēdējos mēnešus vairs lāgā nespēja noturēt saimniecības grožus. Bet es tev sacīšu, ko esmu nolēmis darīt.

Būts gari un plaši klāstīja savus plānus, runāja par nākotnes iecerēm un, lai brālim saprotamāk ieskaidrotu, ar pirkstu uz galda stikla virsmas cītīgi vilka diagrammas, bet Deons ieinteresēts klausījās, klusībā skumdams pēc kādreizējā brālīgā biedriskuma, kas sen jau paguvis izgaist.

— Kapitāls, — beidzot sacīja Būts, un viņa balsī atkal jautās bezcerība.— Tā ir vienīgā problēma. Kur lai rauj kapitālu?

— Ja visu esi tik rūpīgi pārdomājis, kāpēc nevarētu fermu ieķīlāt pret hipotēku?

Būts paskatījās brālī ar izsmieklu.

— Un tu domā, ka Vecais saimnieks mierīgi noskatīsies un Jaus kaut ko tādu darīt? Tu pat iedomāties nevari, kāda rūpju nasta mums jau tāpat ir uzkrauta.

— Ja jums ar naudu iet tik bēdīgi, izmet no galvas man šogad piešķiramo summu. Gan es kaut kā izkulšos arī bez tās.

Būts pavēloši pacēla roku:

— Nemūžam! Tā ir tava likumīgā daļa. Neviens negrasās to tev atņemt.

Skaidrs, ka šādos augstsirdības uzplūdos Būts nekādās pārrunās neielaidīsies, tāpēc Deons pat nemēģināja neko pierādīt. Turklāt viņš jau lūkoja aplēst, kā spēs izdzīvot ar nožēlojamo klīnikas ārsta algu. Viegli tas nekādā ziņā nebūs.

Kā noslēpumu uzticēdams, Būts sazvērnieciski piemiedza aci.

— Paklausies, tu taču esi pilsētā krietni iedzīvojies. Pazīsti tās dzīvi un tā tālāk.

Deons palūkojās brālī, neizprazdams, ko nozīmē pēkšņā temata maiņa.

— Tu te dzīvo sešus, nu jau gandrīz septiņus gadus un droši vien zini, kā pilsētā šis tas ir kārtojams.

— Nūja, — noteica Deons, joprojām vērodams brendija reibulī viegli piesārtušo brāļa seju. Vai tiešām nosvērtais Būts ar apaļo vēderiņu, tik tikko četrus mēnešus nodzīvojis laulībā, grib apjautāties pēc kādas vieglas uzvedības meičas?

— Un ko tu darītu, ja tev rokās gadītos, teiksim, kāda prece? Kā tu varētu tikt no tās vaļā?

Deons nesaprata:

— Prece?

— Nu, ka prece! — Būts aizsvilās par tādu neapķē-rību.— Sacīsim, dimanti. Prece, ko sauc par dimantiem.

— Ak tā.— Deons mirkli padomāja.— Labi, klausies, ko es darītu, lai tiktu no tās vaļā,— viņš sacīja.— Iesēstos automobilī un brauktu uz krastmalu.

— Un tad? — nepacietīgi iejautājās Būts.

— Tad es apstātos nomaļākā vietā, kur neviens mani nevar redzēt, un šos dimantus iemestu, cik tālu vien iespējams, jūrā. Ir nedomā iesaistīties šādos darījumos!

— Nelasi man te pamācības!— sacīja Būts, nu jau no tiesas saskaities. Viņš bija pacēlis balsi, un viesmīlis indietis saausījies palūkojās viņos.

Būts apklusa, tad pacēla divus pirkstus, pasūtīdams vēl katram pa brendijam. Sai reizē Deons neatteicās. Pats pret savu gribu viņš juta mostamies ziņkāri.

Klusēdami abi gaidīja, kamēr viesmīlis atgriezās ar pasūtīto.

— Tu neko nesaproti,— teica Būts, kad indietis bija aizgājis pietiekami tālu, lai sarunu nesadzirdētu. Pēkšņās dusmas, kas aizvien pārgāja tikpat ātri, kā uznākušas, bija savaldītas, un Būta balss skanēja pienācīgi klusināti.

— Tu neesi darījumu cilvēks. Tev nav nekādas sajēgas naudas jautājumos.

— Sajēgas man pietiek, lai neielaistos nelikumīgā tirdzniecībā ar dimantiem.

Būts nicīgi atmeta ar roku.

— Tev tak nav nekādas sajēgas naudas jautājumos,— viņš atkārtoja, vairs nelikdamies tik pārliecināts.— Ja rīkojas piesardzīgi, nav nekāda riska.

Vai Būta mundrajā balsī nejautās šaubu ēna? Vai viņš lūko pats sevi iedrošināt?

— No kurienes šāda prece varētu nākt?

Būta skatiens kļuva skarbs.

— Par to, vai zini, nav pieņemts runāt.

— Tu domā, ka es esmu muļķis?

— Nepavisam ne. Taču pat mazākais mājiens, kāds nejauši pasprucis vārds . . .

— Nemēdzu runāt par to, kas uz mani neattiecas.— Deons strauji atstūma krēslu.— Man ir laiks iet. Pasveicini Lizellu!

Būts satvēra viņu aiz rokas:

— Pagaidi! Pagaidi mirkli! Neņem tūdaļ ļaunā! Es neko sliktu nedomāju. Apsēdies! Tu pat brendiju neesi

izdzēris.

Nav šaubu, ka Būtam gribas visu izstāstīt, gribas kādam uzticēt savu noslēpumu. Taču šaubu nav arī par to, ka brālis šo darījumu uztver kā rotaļu — satraucošu, pieaugušiem domātu rotaļu —«policistus un laupītājus». Vai viņam kaut reizi ir ienācis prātā, ka šādās spēlēs, ja tām nododas īstajā dzīvē, arī šaujamie un lodes ir īsti? Deons par to šaubījās. Negribīgi viņš pievilka krēslu atkal pie galda.

Sarunu Būts atsāka pavisam klusu, lāgu lāgiem pamezdams pār plecu skatienu uz viesmīli un viesiem, kas sēdēja pie citiem galdiņiem:

— Laikam tak tu pazīsti Mānī van Shalkviku?

Brālim par vilšanos, Deons papurināja galvu.

— Tu nudien viņu neatceries? Nu, tāds liels, rudma-tains. Ar šitādām te Ūsiņām,— Būts paberzēja virslūpu.

— Nē. Nepazīstu.

— Tad viņš laikam ieradies mūsu pusē pēc tavas aizbraukšanas. Rentē «Senegalu». Nu zini, vecā Jana Hroblera fermu. Agrāk strādājis uz dzelzceļa, bet tagad rentē ganības. Viņš man ir labs draugs.

Bija laiks, Deons nodomāja, kad neviens van der Rīts neielaistos nekādā draudzībā ar vīriem, kas strādājuši uz dzelzceļa un aitu ganīšanai rentē citu fermeru zemi. Ko lai dara, laiki mainās. Un galu galā kas esmu es, ka uzņemos spriest pār citiem tiesu?

— Rudens pusē Mānī no manis atpirka aitas par trīssimt mārciņām. Apsolījās samaksāt jūnijā, kad saņems naudu par vilnu, bet,— Būts saprotoši paraustīja plecus,— cenas pēkšņi stipri kritās — un viņš nekādi nespēja šo summu sagrabināt.— Brālis uzmeta Deonam ašu skatienu, cerēdams izspiest līdzjūtību pret likstā nokļuvušo fermeri.

— Jā.

— Nu redzi, pagājušo mēnesi aizgāju pie viņa, liku manīt, ka esmu nācis pēc tiem trim simtiem, un apjautājos, kā mēs varētu to nokārtot. Nu, vai viņš samaksās vai kaut kā citādi atlīdzinās.

— Trīs simti mārciņu,— sacīja Deons.

Būts uztvēra nicīgo pieskaņu Deona balsī, tomēr šoreiz neapvainojās.

— Trīs simti ir trīs simti,— viņš noteica.

— Un kas notika?

— Pagrūti gāja, sezona neesot bijusi diez cik veiksmīga un tā tālāk. Toties viņš nāca klajā ar izdevīgu priekšlikumu. Vālas raktuvēs viņam starp krāsainajiem esot paziņas, kam gadoties dimanti, varētu teikt — prece, šad un tad. Tā ir liela nauda. Mānī tādā veidā esot nogrābis veselus divus tūkstošus.— Būts uzsita knipi.— Divus tūkstošus pāris dienu laikā.

— Nu, vai zini, tu būtu pēdīgais stulbenis, ja ielaistos šādos darījumos. Nožēlojamu mārciņu dēļ. Patiešām stulbenis.

— Var jau būt.— Būta skatiens atkal kļuva piesardzīgs.— Bet naudu gan tā var saraust pamatīgu.— Viņš palūkojās uz viesmīli.— Gribi vēl brendiju?

Deons ātri piecēlās.

— Paldies, Būt, nevēlos. Agri no rīta man sākas dežūra.

Arī Būts piecēlās.

— Tad jau neko. Lai notiek, paliec sveiks, brāl!

Viņi šķīrās labā saskaņā — kā brāļi, gandrīz vai kā

draugi.

Atceļā uz klīniku Deons domāja par to, ka brālis, cenzdamies pielabināties, bija uzrunājis viņu vecajā, gandrīz jau aizmirstajā mīlināmajā vārdā. Viņš pēkšņi atminējās agrīno bērnību, kad Būtu visi sauca mīlināmā vārdā par Aubūtu — Veco brāli —, taču gadu gaitā šī iesauka bija sarukusi un pārvērtusies par Būtu. Kurš pirmais bija izteicis saīsināto vārdu? Tēvs? Un, ja tēvs, tad kāpēc? Varbūt lai paustu vilšanos par to, ka tieši šis, Būts, ir vecākais dēls un mantinieks? Vai arī tas ir tikai viņa paša iztēles auglis? Tēvs nekad nevienam no viņiem nav parādījis lielāku labvēlību. Iespējams pat, ka viņš, Deons, savā laikā sācis brāli saukt saīsināti, aiz slinkuma atmetot pirmo zilbi. Vai varbūt vainīga bijusi neapjausta nevēlēšanās atzīt, ka brālis ir vecākais un tātad savā ziņā arī pārākais?

Viss ir pārāk sarežģīti. Turklāt diez vai ir vērts par to lauzīt galvu.

Atliek vienīgi cerēt, ka Būts nepastrādās nekādas aplamības.

PAVASARIS

Desmitā nodala

Vecākā kopēja bija apdāvināta meitene, un pēc mēneša viņai jānokārto galapārbaudījums. Palātā apguvusi krietnu pieredzi, iemācījusies pakļauties dažkārt pat nežēlīgai disciplīnai, ko prasīja viņas profesija. Iemācījusies neizrādīt jCitas pat tad, kad visa cilvēka būtība instinktīvi prasa izvairīties no briesmīgās īstenības, ierauties sevī.

Tobrīd viņa ģērba Mēriju Džeinu Fauleri. Aplikusi meitenītei ap vidukli jostu ar diviem plastikāta maisiņiem, viņa to sasaitēja, pēc tam apvilka gaišu, puķainu kleitiņu, ko saraustīja tā, lai josta ar maisiņiem paliktu apslēpta. Meitenīte bija priecīgi satraukta un bez mitas čaloja. Kopēja neteica ne vārda.

Tāpat klusēdama, viņa pakāpās sāņus, kad pie Mērijas Džeirias gultiņas pienāca profesors Snaimens un Deons.

— Ko es dzirdu? — izlikdamies sašutis, sacīja profesors Snaimens.— Runā, ka tu mūs šodien pametīšot.

Meitenīte smaidīdama māja ar galvu. Tad pēkšņā apņēmībā iekoda apakšlūpu zobos un noskaitīja acīmredzot iepriekš iemācītus vārdus:

— Liels paldies jums, profesor, par visu, ko esat manā labā darījis.

Kopēja sāka raudāt. Iedīdītā savaldība un disciplinētība pagaisa kā nebijusi, un viņa izskrēja no palātas.

Profesors Snaimens apcirtās, uzbīdīja acenes augstāk uz deguna, tad, ar labi pazīstamo kustību atspiedis plaukstu pret muguru, saviebās kā sāpēs.

— Nu, nu...— viņš sacīja un klusām pajautāja: — Kas viņai pēkšņi notika?

Mērija Džeina, zaudējusi interesi par klātesošajiem, naktsskapītī meklēja drānas, ko uzvilkt lellei.

— Pasauciet kopēju atpakaļ, lai nāk palīdzēt meitenei!— Snaimens teica Deonam.— Būšu savā kabinetā.

Viņš uzsmaidīja Mērijai Džeinai, pagramstījās gar aizkariem, kas bija apvilkti apkārt gultiņai, nevarēdams uzreiz atrast vietu, kur tie atbīdāmi, paraustīja krokoto audumu.

Atgriezdamies no ārstu istabas, kur bija atradis un nomierinājis raudošo kopēju, Deons pagāja garām socioloģei mis Litkei. Viņa runājās ar zēnu, kam pēc augšstilbā konstatētās sarkomas līdz gūžas locītavai bija amputēta kreisā kāja. Atbalstījies uz kruķiem, zēns, kā vienmēr, klusu un uzmanīgi klausījās. Deons redzēja, kā mis Litke paceļ roku un, viegli pieskārusies zēna matiem, brīdi patur to viņam uz galvas. Tad viņa roku nolaida.

Deons neizturēja, jūtas izlauzās uz āru, kā ūdens straume palodama pārrauj dambi.

Profesors Snaimens turēja rokā dzelteno karti ar patologa slēdzienu, ko bija paņēmis no ārstu istabas galda. Viņš parādīja to Deonam.

— Limfmezgli neuzrāda nekādas audzēja pazīmes. Tas, manuprāt, nozīmē, ka esam meiteni izārstējuši.

— No kā? — norūca Deons.

Viņš to teica pavisam klusu, taču Snaimens uzmeta viņam bargu skatienu.

— No vēža, protams. Ja limfmezgli nekādas audzēja pazīmes neuzrāda, vēzi mēs acīmredzot esam izoperējuši in toto.

— Es nerunāju par to, ser.

— Par ko tad jūs runājat? — profesors pieklājīgi jautāja, pārsteigumā saraukdams uzacis. Bet acīs palika ledains saltums.

— Kā gan jūs varat sacīt, ka esam viņu izārstējuši? — gandrīz vairs neapjēgdams, ko runā, Deons turpināja.

— Mazam bērnam visas brūces ātri sadzīst. Kas gan īstenībā liecina par operāciju — viena vai divas rētas. Lokzarnas un urīnvada fistula. Mazs bērns tātad pielāgosies arī tam. Bet kas viņu gaida nākamībā? Pilnīga atteikšanās no dzīves? Vai to mēs esam sev pavaicājuši? Viss, ko esam panākuši ar savu tā saucamo ķirurģisko veiklību,— meitene kā sieviete ir iznīcināta. Tātad šai spēlē jau no paša sākuma viņai par ļaunu izmantoti viltoti kauliņi? Vai ir taisnīgi un pēc labākās sirdsapziņas — padarīt nelaimi mūžīgu?

— Nelaimi? Meitene, pie kuras mēs tikko bijām, ir nelaimīga?

— Viņa būs nelaimīga,— stūrgalvīgi sacīja Deons.

— Kad sapratīs, kas viņai lemts.

— Jūs prasāt godīgumu,— auksti sacīja Snaimens.

— Tad jūs no dzīves prasāt pārāk daudz. Jūs runājat par kauliņu spēli. Taču šī nav nekāda spēle, kurā spēlētājs iegūst tik un tik punktu. Sī nav nekāda.. .—

Vecais saminstinājās, tad, apgājis apkārt galdam, devās pie loga.— Panāciet šurp! Paskatieties! Ko jūs redzat?

Deons paskatījās. Tālumā redzami kalni. Pilsētas nami. Nebeidzama automobiļu plūsma. Neizpratnē saraucis pieri, viņš novērsās no loga.

— Nē! — nepacietīgi ierunājās Snaimens.— Tuvāk! Tuvāk! Tepat jūsu acu priekšā. Viņpus ceļa.

— A, saprotu. Kapsēta, ser.

— Tieši tā.— Izbaudīdams savu dzēlību, profesors pavīpsnāja.— Laiku pa laikam kāds pasūkstās par to, ka slimnīca atrodas tieši pretī kapsētai. Mēdz sacīt, ka tā neesot diezin kāda labā reklāma. Bet es varu teikt — šī miera vieta noder par svētīgu atgādinājumu ārstiem. Savu reizi tas ir īsti noderīgi.

Viņš atbalstījās pret galdu.

— Lai ko esmu savā mūžā iemācījies, manu zēn, — viņš turpināja negaidīti rāmi,— vienu varu sacīt — nav nekādas dižas-, visaptverošas dzīvības un nāves ētikas. Jāsagrabina tas zināšanu un prasmes mazumiņš, kas mūžā savākts, piedevām jāpaļaujas uz intuīciju un jālūko pieņēmt pareizo lēmumu. Vienīgais, ko varam darīt, ir mēģināt. Pēc tām atliek tikai cerēt, ka mēģinot nav pieļauta kļūda. Saprotat?

— Jā, ser.

Profesors Snaimens nopūtās.

— Skaidrs, ka nesaprotat itin nekā. Es jums šķietu vecs muļķis un pļāpa, jūs esat pārliecināts, ka medicīna ir eksakta zinātne un kādā jaukā dienā kļūs absolūti pilnīga savā absolūtajā eksaktumā. Diemžēl man jūs jāsarūgtina. Nekas tamlīdzīgs nenotiks, iekams dzīve pati nekļūs absolūti pilnīga, tātad var sacīt, ka nenotiks nekad.

Nu jau profesors lūkojās Deonam garām un varbūt sarunājās pats ar sevi:

— Ir tāda patiesība, ko mēs gaužām viegli aizmirstam,— medicīna nav nekas cits kā tās pašas dzīves daļa. Un dzīve ir melna tumsība. Mūsu liktenis ir taustīties pa šo tumsu. Labākais, ko varam cerēt, — šai tumsības ceļā reizumis uzdegt pa sērkociņam. Mēs varam tikai mēģināt.

Profesors apklusa un vairs nebilda ne vārda tik ilgi, ka Deons nosprieda — saruna ir izbeigta. Viņš pārrunājās, grasīdamies iet projām.

Taču Snaimens atkal ierunājās — jau mazliet možāk:

— Jūs nodarbina doma par to, ko mums nācās izdarīt ar mazo Fauleri. Tikai paturiet prātā, ka, atsakoties no operācijas, mēs būtu sadūrušies ar daudz briesmīgāku alternatīvu. Bērnu gaidītu ilga, mokpilna miršana, jo audzējs aptvertu gan urīnpūsli, gan taisno zarnu. Tiktu pavērts ceļš infekcijai, sāktos asiņošana, izveidotos čūlas un pēdīgi arī zarnu un urīnizvadkanāla aizsprostojums. Nē, manu zēn. Mūsu — ārstu — pienākums ir izpildīts pēc labākās sirdsapziņas. Saglabāt dzīvību un padarīt dzīvi iespējami paciešamu.

— Jā, ser,— sacīja Deons. Un tūdaļ kā apsēsts izšāva — pret savu gribu, pat baidīdamies tikt nepareizi saprasts, tomēr pateica:— Ko jūs ieteiktu darīt man, ser?

— Hm?— Snaimens šķita apmulstam, laikam taču viņš bija Deonu pārpratis. Lai nu tā būtu! Satraukumā Deonam svila ausis.

Tad Snaimens sacīja:

— Darīt? Jūs gribat zināt, ko es ieteiktu darīt jums? Sis jautājums nav uzdodams man. Atbildi varat rast vienīgi jūs pats, manu zēn.

— Jā, ser,— pazemīgi atteica Deons.— Es gribētu nodoties ķirurģijai, ser.

Profesors plati pasmaidīja.

— Es jau domāju, ka tā būs. Rokas jums ir kā radītas ķirurģijai.

— Man negribētos kļūt tikai par griezēju. Amputēšana un šķēršana mani nesaista. Tā, pēc manām domām, ir pakļaušanās sakāvei.

— Hm.— Profesora skatiens acumirklī atkal kļuva salts.

— Es gribētu strādāt reparatīvajā ķirurģijā. Tikai to varu atzīt par īstu ķirurģiju.

— Saprotu.— Snaimens noņēma brilles, uzpūta stikliem dvašu un sparīgi tos nospodrināja. Bez brillēm viņa acis šķita nedabiski lielas.

Tuvredzīgi miegdamies, viņš pavērās Deonā:

— Kur jūs domājat rast tādu ķirurģiju?

— Sirds operācijās, ser.

Profesors atkal uzlika acenes, pamāja, tad, mazliet pacēlies pirkstgalos, uzsita Deonam pa plecu:

— Lai notiek, rīkojieties, manu zēn! Neprātojiet lieki, mācieties, lai varētu ķerties pie sirds operācijām! Tad jau redzēsim.

Vai viņš ir darījis pareizi, pieņemdams šo lēmumu? Tas nozīmē atkal gadiem ilgi nodoties mācībām, gadiem ilgi dzīvot visai nabadzīgi. Turklāt ceļa galā rēgojas draudīga jautājumzīme: vai viņš maz spēs šo darbu darīt?

Reizēm Deonu māca bažas. Reizēm viņš skaidri apzinājās, ka ir rīkojies pareizi, saprata, ka atkāpšanās nozīmētu sagrāvi.

Tomēr kā lai gūst pārliecību? Viņš to bija ieņēmis pārāk cieši prātā, pārāk ilgi auklējis savā sirdī, pastāvīgi dzīvodams pārdabiskā spriedzē un pārspīlētā aizrautībā. Vajadzēja kādu brīdi no visa tā atiet, palūkoties uz savām iecerēm it kā no malas.

Cik jauki būtu aizbraukt uz fermu, padzīvot dažas dienas veidā, varbūt pat iziet medībās!

Tomēr tam neatliek laika. Laika nekad vairs nepietiks nekam citam kā tikai visnepieciešamākajam.

Ne mirkli neapdomājies, viņš nolēma piezvanīt Elizabetei Metkāfai.

Klausīdamies tālajos signālos, Deons iedomājās, ka Liza ir pārvērtusies. Kopš tās svētdienas, kad atceļā no jūras viņi sastrīdējās. Savādi. Joprojām viņš nespēj atcerēties, kāda bezjēdzīga nieka pēc ķilda bija sākusies. Pēcāk viss it kā pats no sevis nokārtojās, un viņi vēl vairākus vakarus bija pavadījuši kopā, taču starp viņiem šķita nostājies kaut kas nekad iepriekš nebijis — kā aizvainojums, kā vēss atturīgums. Bet varbūt tas ir bijis vienmēr, tikai viņš to nav pamanījis.

Deons lūkoja sevi pārliecināt, ka tieši to pats ir slepus vēlējies, ka Elizabetes mūžīgie untumi un neaprēķināmās garastāvokļa maiņas viņam apriebušās.

Tad kāpēc tu zvani viņai?

Deons jau pastiepa roku, lai nospiestu sviru un savienojumu pārtrauktu. Tomēr, pēdējā mirklī apdomājies, viņš satvēra klausuli ciešāk.

Kāpēc tu viņai zvani? Vai nevari palikt mierā un ļaut, lai viņa izgaist no tavas dzīves? Visapkārt sieviešu, cik uziet. Jebkura žēlsirdīgā māsiņa sajūsmināta liksies ar tevi gultā. Un dzīve bez dažādības ir kā putra bez sāls — to taču tu nenoliegsi?

Tomēr doma, ka Liza varētu izģērbties cita vīrieša acu priekšā un ka viņai pieskartos cita rokas, padarīja Deonu gluži vai traku.

Varbūt vienīgi tas? Tikai greizsirdība? Suns uz siena kaudzes. Pats neēd, bet citu klāt nelaidīs.

— Hallo?

Līdzko Elizabete sadzirdēja Deonu, viņas spriganā balss acumirklī noplaka, it kā viņa būtu gaidījusi piezvanām kādu citu.

Greizsirdība pieņēmās spēkā un kļuva neapstrīdama.

Deonam gribējās Lizu sāpināt, jo viņš jutās sāpināts pats,— gluži bērnišķīga vēlēšanās atdarīt.

— Aiz gara laika sadomāju tev piezvanīt.

Liza pretēji paradumam izlikās dzēlienu nemanām, tikai izklaidīgi noteica:

— Ak tā.

Deons tūlīt nokaunējās par savu aušīgo izlēcienu.

— Tu pēdējā laikā esi ļoti aizņemta?— Viņš centās runāt nevērīgi.

— Diezgan.

— Es tāpat. Vari iedomāties. Darba līdz kaklam, un par izpriecu trūkumu arī nav iemesla žēloties.

~ Mhm.— Tā bija galīga vienaldzība, varbūt pat slēpts nicinājums par viņa acīm redzamajām pūlēm izlikties.

Elizabetes vēsums Deonu pārsteidza. Viņš nespēja noticēt^ ka viņa iedegtā liesma varētu būt apdzisuši.

— Paklau — ko tu šovakar domā darīt?— Vai tikai tas neizskanēja pārāk dedzīgi? Deons centās notēlot nevērību: — Man iegadījies brīvs brīdis, varbūt kopā pavakariņosim vai aiziesim kaut kur izklaidēties.

Liza mirkli vilcinājās, tad negaidot piekrita.

— Labi. Mums tik un tā vajadzētu aprunāties. Aizbraukšu tev pakaļ. Pēc kādas stundas.

Deons nolika klausuli, stindzinošā skaidrībā apjautis, cik ļoti viņu būtu apbēdinājusi Lizas atteikšanās.

Atmiņā nezin kāpēc uzradās Trišas tēls, un viņš atkal sajuta neizskaidrojamas sāpes, grūtsirdību un pat gluži tīkamas skumjas.

Triša, meitene ar tumsnējo, noslēpumaino seju un atklāto skatienu. Arī toreiz viņš bija pārdzīvojis kaut ko līdzīgu. Sākumā neremdināmu kaisli, pēc tam apnicīgu ieradumu un beidzot zaudējuma rūgtumu un no jauna modušos vēlēšanos atkal pakļaut un iekarot.

Deons pa logu vēroja, kā Elizabete piebrauc pie ārstu nūjas, parastajā neprātīgajā ātrumā ar nemaldīgu precizitāti iestūrēdama automobili brīvajā stāvvietas laukumā. Tad viņš istabā nogaidīja, kamēr Liza pienāk pie durvīm. Pēc klauvējiena piespiedis sevi brīdi nogaidīt, viņš vēl noprasīja:

— Kas tur ir?

Neatbildējusi Elizabete atvēra durvis.

Deons sarāvās kā pēkšņās sāpēs. Nekad vēl viņš tik skaidri nebija apjēdzis, cik viņa ir skaista.

— Brauksim? — Tādā tonī varēja runāt tikai svešs cilvēks.— Ar manu automobili, ja tev nav iebildumu.

Deons paklausīgi piekrita. Viņš bija nolēmis tovakar izvairīties no jebkādām domstarpībām. Turklāt viņš savā izklaidībā nebija visai labs braucējs, jo allaž ļāva domām aizklīst nezin kādās neatrisinātu problēmu tālēs un aizmirsa vērot gan gaismas signālus, gan citas automašīnas.

Viņi aizbrauca uz izslavētu restorānu netālu no krastmalas. Mazajā krodziņā no griestiem nokarājās tukšas vīna pudeles, uz galdiņiem, kas bija klāti ar nebalinātiem galdautiem, dega vaska stalaktītiem notecējušas sveces. Resnais restorāna saimnieks, itālietis, laipnībā starodams, sagaidīja viesus un pats tos apkalpoja, bet pēcāk arī saimniece, saukta par Mammu, ļāvās pierunāties un, iznākusi no virtuves, bikli uzklausīja cildinājumus par gardajiem makaroniem zaļumu mērcē un mīklā iecepto šniceli.

Viņi izraudzījās uz restēm ceptus omārus. Deons gribēja pasūtīt arī aso ķiploku mērci, taču, cerēdams uz vakara turpinājumu, no šā nodoma atteicās.

Elizabete bija sabozusies, likās sevī iegrimusi, un Deons piesargājās uzmākties ar sarunām. Atvieglots viņš uzelpoja, kad pēc dažām glāzēm baltā činzano viņa kļuva mazliet jautrāka. Deons vairs nespēja noturēties pretī kārdinājumam pavēstīt jaunumus.

— Esmu izlēmis pievērsties ķirurģijai,— viņš paziņoja, lepodamies ar to, ka spēj runāt savaldīgi.

— Jauki,— Liza atsaucās nemainīgā vienaldzībā.

Deons neizrādīja vilšanos, kārtējo reizi apjēgdams,

kāds izsmiekls ir cerība atstāt uz Lizu iespaidu. Sen jau būtu bijis laiks to zināt.

Pēc pabeigtās maltītes un iztukšotajiem vīna kausiem viņi pienācīgi uzslavēja Mammu un, aizsmēķējuši cigareti, tērzēdami dzēra kafiju. Tomēr Elizabetes atbildes un piezīmes drīz kļuva aizvien paviršākas, nesakarīgākas, likās pat, ka viņa lāgā neklausās.

Beidzot Deons atlaidās pret krēsla atzveltni un pasmaidīja.

— Viss skaidrs, Liza. Tu prāto, no kura gala sākt. Runā droši, nav ko kavēties!

Elizabete savilka seju skābā smaidā it kā piekrizdama, taču joprojām nespēja saņemties.

— Nekā īpaši nozīmīga nav.

— Neizvairies! Pazīstu tevi pietiekami labi.

Lizas skatiens pētījoši pievērsās Deonam. Viņš vēl arvien uzmundrinādams smaidīja.

Lizai noslīga mutes kaktiņi, un viņa novērsās.

— Deon, esmu nolēmusi ar tevi vairs nesatikties.

Smaids Deona sejā sastinga, tomēr viņš piespieda

sevi smaidīt.

— Vai drīkstu zināt — kāpēc? Ko esmu nodarījis?

— Nezinu, vai tevi tas spēj interesēt: esmu iemīlējusi citu.

Smaids nozuda, taču viņš tūdaļ atkal apņēmīgi savilka lūpas, it kā pielāgodams tās no papīra izgrieztam šablonam, ar ko var simbolizēt pašas vienkāršākās emocijas: uzrauti lūpu kaktiņi pauž prieku, nolaisti — apliecina skumjas.

— Esi jau paguvusi ar viņu izgulēties?

Liza izaicinoši paskatījās viņam acīs.

— Pagaidām vēl ne. Pēc kāda laiciņa tas droši vien notiks.

Deons nokaunējās par negribēto rupjību, tomēr nolēma neparko to neizrādīt. Sasvēris krēslu uz divām kājām, viņš lēni šūpojās turp un atpakaļ.

— Tu nekad nekļūsi citāda,— viņš izsmējīgi sacīja. — Aizvien tā pati Liza.

— Tāpat kā tu, mans dārgais.— Liza palūkojās viņam acīs, un viņš samulsa no neslēptā naidīguma šai skatienā.— Deon, bērnībā mēs ar celīšiem spaidījām apelsīnus, kamēr tie kļuva pavisam mīksti. Tad izdūrām mizā caurumiņu un izsūcām sulu. Izsūktos apelsīnus aizmetām — tieši tā tu apejies ar cilvēkiem. Taču šoreiz pameklē citu apelsīnu! Un sūc to pēc sirds patikas!

Deons gandrīz zaudēja līdzsvaru un, lai noturētos, pieķērās pie galda, nogrūzdams zemē kafijas tasīti. Noskaities viņš izslējās, pūlēdamies glābt pēdējās cieņas paliekas, un ieraudzīja Elizabeti smaidām. Viņš atgrūda krēslu.

— Laiks braukt. Tāpat ne pie kādas skaidrības netiksim.

Aizgriezusies Elizabete paņēma somiņu un mēteli un staltā gaitā pirmā devās uz durvīm. Kamēr Deons maksāja rēķinu, viņa uzspēlēti mīlīgi uzsmaidīja mazajam, resnajam itālietim. Par atstāto dzeramnaudu krodziņa saimnieks Deonam zemu paklanījās un savilka seju pateicības smaidā, bet, līdzko Elizabete novērsa skatienu, parādīja situācijas izpratni, aši paraustīdams plecus.

Sī vīrišķīgā līdzjūtības izpausme uzjautrināja Deonu, un, soļodams pakaļ Elizabetei uz automobiļu stāvvietu, viņš atkal jutās gandrīz vai bezrūpīgs. Elizabete iedarbināja motoru un tik spēcīgi nospieda gāzes pedāli, ka durvis strauji aizcirtās un Deonam tajās iesprūda kāja. Kā atbildot uz Lizas neiecietību, viņu pārņēma spējas dusmas, tomēr viņš tūdaļ piespieda sevi savaldīties.

— Liza,— viņš beidzot sacīja, rūpīgi izraudzīdamies samierinošus vārdus,— piedod, ka tā iznāca. Es nepavisam negribēju tevi aizvainot.

Viņa neatbildēja. Profilā pagrieztā seja likās salta un bezjūtīga.

Ej ellē, palaistuve gatavā! Kāpēc lai es tev skrietu pakaļ? Sī steigšus prātā iešāvusies doma gandrīz paspruka pār lūpām tikpat steigšus izgrūstos neatsaucamos vārdos. Tomēr mazs cerības stariņš un atmiņas par nesenajiem labākajiem laikiem viņu atturēja.

— Paklausies! — viņš sacīja, likdams lietā visu savu pievilcību un jūtu siltumu.— Nerunāsim vairs par to. Nav taču nekādas jēgas. Vienīgais iemesls, kāpēc gribēju tevi sāpināt, ir...—viņš pieklusināja balsi,— ir tas, ka patiešām esmu sapratis, cik ļoti tevi mīlu.

Deons apjēdza, ka runā neīsti, ka šiem vārdiem cauri skan divkosība kā neskaidrs plarkšķis ieplīsuša zvana šķindai. Un tomēr viņam ar skumjām bija jāatzīst, ka viss, kas ticis sacīts ar caurredzamu liekulību, ir tīra patiesība. Vai viņa to sapratīs un aiz mākslotajiem, banālajiem vārdiem pamanīs, cik neizteicami īstas ir viņa kvēlās jūtas?

Lielā ātrumā vadīdama automobili pa ielas labo pusi, viņa bez jebkāda brīdinājuma iegriezās kreisajā rindā, tā ka braucēji aiz muguras sašutumā skaļi notaurēja.

Liza gar to nelikās ne zinis un strauji nobremzēja ietves malā, iespraukdama mazo, sarkano automašīnu šaurā brīvā stāvvietā.

— Paiesim kādu gabaliņu kājām,— viņa sacīja un, atbildi nenogaidījusi, atvēra durvis. Kamēr Deons izrausās ārā, viņa bija aizsteigusies prāvu gabalu priekšā un soļoja pāri zālājam uz krastmalas apstādījumu pusi.

— Tātad tu gribi, lai skrienu tev pakaļ,— tikko panācis Lizu, Deons sacīja un aizelsies iesmējās.

Galvu piešķiebusi, Liza iesānis pavērās viņā.

— Nē, Deon. Kāpēc lai mēs skraidītu viens otram pakaļ? Es reiz skrēju pakaļ tev. Pat tad vēl, kad tu jau skrēji gluži pretējā virzienā. Bet ar to nu ir cauri. Tev vairs nav vajadzīgs skraidīt.

Attālu ielas laternu gaisma krita uz Lizas gludajiem matiem, un Deons nodomāja: stulbenis, stulbenis, aklais stulbenis! Jo viņa bija skaista.

— Kur tu rāvi, ka esmu skrējis prom?

Elizabete pavīpsnāja, pacēlusi vienu uzaci, un šis izsmiekls viņas sejā kavējās pārāk ilgi. Deons nespēja viņā skatīties.

No ziemīgās jūras auksts un drēgns pūta ziemeļriete-nis. Nebeidzamā laternu virtene visgarām krastmalas apstādījumiem cauri šļakatu migliņai meta neskaidru dzeltenu gaismu. Visapkārt neviena cilvēka. Kurš gan lai šādā naktī dotos pastaigā?

Visi kritiskie brīži mūsu attiecībās nezin kāpēc vienmēr iegadās pie jūras, ironiski nodomāja Deons. Mēs iepazināmies dzīru vakarā jūras krastā, pirmo tuvību izbaudījām liedagā un pirmo reizi arī sastrīdējāmies atceļā no jūrmalas. Un tagad? Šķiršanās mums tāpat būs lemta jūrmalā?

— Tātad tu domā, ka viss ir cauri? Beigas?

Arī Elizabete raudzījās uz jūru.

— Jā, tā es domāju. Un tu ne? Turklāt ir taču ... šis otrs.

Kaut kas Lizas balsī darīja Deonu uzmanīgu. Vai tikai viņai aiz ādas nav viltība? Varbūt tas ir tāds neliels teātris?

— Kas viņš ir?

— Nav svarīgi.

— Vai viņš patiešām ir?

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Vai viņš patiešām nav izdomāts?

Liza uzmeta Deonam vēsu skatienu.

— Nav izdomāts.

— Kad jūs iepazināties?

— Sen.

— Vai esi pārliecināta, ka mīli viņu?

— Esmu pārliecināta.

— Kas viņš galu galā ir?

Viņa nepacietīgi atmeta ar roku.

— Sai tincināšanai nav nekādas nozīmes. Vai tev pašam tā neliekas?

— Nu, lai pieveiktu pretinieku, viņš vispirms jāiepazīst.

— Nekāda pretinieka tev nav, Deon. Met to no galvas laukā! Neviens pret tevi pat necīnās. Ej atpakaļ uz savu klīniku!

— Ko tas nozīmē?

— Pietiekami ilgi tu man esi stāstījis, ka tavs pirmais pienākums ir pret pacientiem, — to taču tu nenoliegsi? Nu tu savu laiku pilnībā vari veltīt vienīgi viņiem.

Vai tiešām iespējams, ka viņš kādreiz izmantojis darbu par ieganstu, lai izvairītos no tikšanās ar Elizabeti? Jā (viņš skumji un neticīgi pašūpoja galvu), tiesa gan.

Viņi gāja pa krastmalu, un katru soli pavadīja gara, dzeltenās gaismas apspīdēta atbalss, kas modinātu nepanesamas skumjas, ja vien viņi uz kādu brīdi apklustu.

— Tu esi netaisna pret mani,— viņš sacīja, paša vainas apziņā cenzdamies vainot Lizu.

— Netaisna?

— Galu galā es esmu ārsts. Un patiešām jūtos atbildīgs par saviem pacientiem.

— Ak, Deon!— Liza bezpalīdzīgi nopūtās.— Lūdzu tevi, necentīsimies viens otru maldināt. Vismaz tagad vairs ne.

— Es tevi nemaldinu.

— Lūdzu, nedomā, ka esmu pavisam akla.

Viņi bija sasnieguši noeju mūra valnī, kur pakāpieni veda lejup līdz vēju plosītajam liedagam. Dārdošās bangas vēlās pret asajām radzēm un sašķīzdamas meta gaisā baltas putu vērpetes. Viņi apstājās un noraudzījās jūrā.

Deonam atmiņā uznira cita reize un cits liedags, kad viņi basām kājām bija bradājuši pa ledaini auksto ūdeni. Toreiz viņa bija tik mīļa un piekļāvīga un viņi pavadīja daudz jauku brīžu. Viņš neļaus Lizai aiziet, neatkāpsies bez cīņas.

— Paklausies! Lūdzu, tici man! Es tevi mīlu.

Liza ielūkojās viņam tieši acīs. Vēja plandītie mati aizsedza viņas seju.

— Kāpēc tu liec man visu atkārtot? Tam nav nekādas jēgas. Tam nav nozīmes. Vai tu pats to nesaproti?

— Es mīlu tevi,— viņš ietiepīgi atkārtoja, it kā ar šiem vārdiem varētu vērst visu par labu, it kā tie būtu buramie vārdi, kuri spēj viņu pasargāt no nezināmās nākotnes, kas pēkšņi šķiet briesmu pilna.

Pakaļējās ugunis noplaiksnīja gar klīnikas ēkas stūri un nozuda aiz tā. Deons vēl saklausīja sarkanā automobiļa motora dobjo dūkoņu, tad arī šis troksnis izgaisa pilsētas rosīgās satiksmes tālajā dunā.

Elizabete ir zaudēta.

Viņš joprojām stāvēja tumsā, tai vietā, kur Liza bija viņu pametusi, stāvēja, ļaudamies šai domai, izbaudīdams to visā sāpju un bēdu sūrumā. Elizabete ir zaudēta, aizgājusi bez skūpsta, bez neviena maigāka atvadu vārda.

Viņš nespēja tam noticēt.

Viņš domāja par Lizu ar nožēlu, ar atmiņā iegūlušas laimes izjūtu, ar zaudējuma skumjām, kaut arī zaudēta bija tikai mīlestība.

Nē, nevar būt, īstenībā viņa tomēr nav zaudēta.

Ap stūri drūmi gaudoja vējš, kā piebalsodams Deona noskaņojumam. Uzvēdīja dzestrums, un Deons, pagriezis tumsai muguru, iegāja siltajā, spoži apgaismotajā ārstu mājā.

Vajadzēja ar kādu aprunāties, un Deons vīlies ieraudzīja, ka kopīgajā atpūtas istabā neviena nav. Viss liecināja, ka vēl pirms brīža te kāds uzturējies — krēsli izgrūstīti, kamīnā kvēlo uguns, uz paklāja palikusi atšķirta grāmata. Tikko te bijuši cilvēki, bet nu tie ir projām, neatstādami ne savas klātbūtnes mājīgumu, ne balsu siltumu. Vientulības izbiedēts, Deons nodrebinājās.

Gaitenī atskanēja steidzīgi soļi. Nosalušās rokas dūšīgi berzēdams, istabā ienāca Filips.

— Sveiks! — sacīja Deons.— Kož kaulā, ko?

— Pamatīgs aukstums.— Filips piegāja pie kamīna un notupies pastiepa rokas pretī ugunij. Pametis pār plecu skatienu, viņš pajautāja:

— Tu esi viens?

— Jā. Nezinu, kur visi palikuši. Tikko ienācu.

— Žēl. Man vajadzīgs brīvprātīgais.

— Kādam nolūkam?

Deonam par lielu pārsteigumu, Filips savilka seju drausmā vampīra grimasē, atdarinādams vienu no Ro-bija trikiem, ar ko tas mēdza spīdēt viesībās.

— Asinis! — viņš ierēcās.— Man vajadzīgas asinis.

Nekad vēl Deons nebija Filipu redzējis tik līksmu.

— Asinis? Tagad, nakts laikā? Kādam nolūkam tāda pēkšņa vajadzība?

Filips bija uzgriezis kamīnam muguru un stāvēja, šūpodamies uz papēžiem, it kā nespētu palikt mierā. Seja staroja aizrautībā.

— Zini, tas ir satriecoši. Beidzot esmu dabūjis rokā īsto metodiku.

— Metodiku? Par ko tu runā?

Filips neticīgi palūkojās Deonā, tad pasmaidīja, kā galu galā sapratis joku.

— Kā nu nezini! Jaunu hromosomu pētīšanas metodiku. To, gar ko es visu laiku nopūlos.

— Ak kungs! Hromosomas! Tev šķiet, ka man tik vien ir darba kā turēt prātā tavas hromosomas?

Filips aizstāvēdamies paraustīja plecus un atkal pastiepa rokas pretī liesmām.

— Lai citiem kā, man tas ir ļoti svarīgi.

Filips pēkšņi samulsa, tā kā sašļuka, un Deons uzreiz nožēloja teikto.

— Tu teici, ka tev vajadzīgs brīvprātīgais. Vai es varu būt noderīgs?

Filipa seja atplauka.

— Tu būtu ar mieru? Tev tiešām nekas nav pretī?

— Nē. Bez šaubām. Laikam taču tas tiks darīts zinātnes labā, vai ne?

— Protams. Kāda tev ir asins grupa?

— Pirmā.

— Lieliski! Arī man ir šī grupa, un es meklēju otru tādu pašu, lai varētu salīdzināt. Visi kariotipi, ko man pagaidām izdevies iegūt, ir nākuši no manām paša asinīm.

— Ar ko tu īsti nodarbojies?— Deons pavaicāja, jau mostoties ziņkārei, kas līdzēja kaut uz mirkli tikt vaļā no paša uzmācīgajām domām.

— Nāc līdzi uz laboratoriju, un es tev parādīšu.

Klusībā kurnēdams, Deons atkal izgāja saltajā vējā,

bet Filips enerģiski soļoja viņam līdzās un stāstīja par hromosomu pētīšanas uzlaboto metodiku, ko viņam beidzot izdevies izmantot praksē.

Patoloģijas korpusa mazā, nomaļā laboratorijā dega gaisma.

Deonu negaidīdams, Filips taisnā ceļā devās pie mikroskopa. Noliecies pār to, viņš piespieda aci pie okulāra un pagrieza regulētāju. Galvu nepacēlis, viņš aicināja Deonu:

— Nāc paraugies!

Šaurajā kambarītī bija karsti, bet Filipa aizrautību tik viegli nevarēja atvairīt. Deons paklausīgi apsēdās pie mikroskopa.

Pēdējā kursā viņš mācību grāmatā jau bija redzējis šos mikroskopa palielinātos bārkstiņu vijumus. Tie bija dažādi gan lieluma ziņā, gan pēc apveida — daži šķita līdzīgi sašķobītam burtam X, citi izskatījās pēc diviem izliekuma vietā kopā sakabinātiem U.

— Ahā,— viņš izvairīgi nomurdēja.

— Redzi?— Filips bija pārliecies Deonam pār plecu un pāris reižu uzplakšķināja pa muguru, it kā lai gluži fiziski iesaistītu viņu savā drudžainajā aizrautībā.

— Jā.— Deonu pārsteidza un pat samulsināja šī viņam neizprotamā dedzība.

— Lielisks paraugs — viss cilvēka baltā asinsķermenīša četrdesmit sešu hromosomu komplekts. Tajā ietverta šūnas galvenā ģenētiskā informācija. Varētu pat teikt, ka te mēs redzam cilvēku visā pilnībā.

Deons pacēla galvu, gribēdams kaut ko sacīt, bet Filips nelaida viņu pie vārda:

— Ja gribi zināt, ko es daru tagad,— fotografēju šīs hromosomas, pa vienai izgriežu no uzņēmuma, salieku pēc pāriem, sākot no lielākajām, un pievienoju abas dzimumšūnu hromosomas. Tādējādi iegūstu to, ko sauc par kariotipu.

— Un tad?

— Tad? Ak dievs, Deon, tā taču ir nākotnes zinātne. Tu, jādomā, zini, ka daudzas slimības saistītas ar novirzēm hromosomās. Mūsu pienākums ir noskaidrot,

kipOc tas notiek, un nākt pie skaidrības, kā šādas novirzes novēršamas, ja vien tas ir iespējams.

— Tu tēmē milzum augstu!

Varbūt. Tomēr — ko var zināt? Atceries, kas ir («*ikts Bībelē? «Jo es, tas kungs, tavs dievs, esmu stiprs un dusmīgs dievs, kas piemeklē tēvu grēkus pie bērniem līdz trešam un ceturtam augumam.»— Filips palūkojās Deonam acīs.— Man vienmēr ir licies, ka tas nav taisnīgi, — viņš noteica.

Deons tikai noplātīja rokas.

— Nu . . .

Pieklājīgi piešķiebis galvu, Filips gaidīja, lai Deons izsaka savu domu, bet, nevarēdams turpinājumu sagaidīt, norādīja uz mikroskopu:

— Te atklājas noslēpums, kāpēc tev āda ir balta, man — tumša. Kāpēc man nav ļauts iegriezties jūsu bāros, pusdienot jūsu restorānos un peldēties jūsu pludmalēs. Tikai tāpēc, ka viena no simtiem tūkstošu molekulu šajās hromosomās ierindojusies mazliet citā vietā. Tikai tāpēc.

Deons uzmeta viņam skatienu un tūdaļ nodūra acis.

— Muļķīgi,— viņš sacīja.

Filipa negaidītais dedzīgums satrauca Deonu. Nekad agrāk viņš tik tieši nebija ne skāris jautājumu par ādas krāsu, ne arī runājis par piederību pie vienas vai otras rases, nekad vēl tik klaji nebija paudis sarūgtinājumu.

Filips skarbi iesmējās.

— Atvaino! Neesmu tevi aicinājis šurp, lai tu klausītos manā spriedelēšanā. Tātad drīkstu tev noņemt mazliet asiņu?

— Lūdzu, tūlīt.— Deons novilka žaketi, sasprindzināja labās rokas bicepsu un sažņaudza plaukstu dūrē, lai izspiestos vēnas. Filips stāvēja jau ar šļirci rokā.

— Tikai tāds mazs dūrieniņš,— viņš sacīja.

— Kā bīskaps teica aktrisei,— piebilda Deons, un abi iesmējās.

Deons vēroja, kā tumšās asinis plūst šļircē.

— Kādi ir tavi nodomi pēc tam, kad būsi beidzis darbu klīnikā?— patiesi ieinteresēts vaicāja Deons. — Ja saprotu pareizi, tu esi nolēmis doties pāri okeānam?

Filips veikli izvilka adatu, uzlika uz dūriena vietas vates piciņu un ar žestu parādīja, lai Deons saliec roku

elkonī. Saspringtu un norūpējušos izteiksmi sejā viņš asinis no šļirces pārlēja stobriņā.

— Šeit man nav paredzama nākotne.

— Nē. Laikam gan ne.

— Ne nākotne, ne cerības.

Atliecis roku, Deons pārspīlēti rūpīgi aplūkoja dūriena vietu, izlikdamies, ka pārliecinās, vai no tās vairs nesūcas asinis. Pats nezinādams, kāpēc, viņš tai vakarā nevēlējās ielaisties nekādos strīdos un pat pārrunās ne. Viņam gribējās palikt vienam.

Tomēr niecīgā brūcīte nespēja Filipu novirzīt no uzsāktās domu gaitas.

— Brīnos pat par to, ka man ļauj pētīt balto cilvēku šūnas,— viņš teica un skābi pasmaidīja.— Vai tu pazīsti doktoru Radžanu?

— Indieti, kas strādā patoloģijā?

— Jā. Par vecāko ārstu. Nesen viņš man rādīja, kā sasaldē izgrieztu audu posmus, un tai brīdī tika atnests biopsijai izkniebts baltās sievietes krūts audu gabaliņš. Ķirurgi operāciju zālē gaidīja viņa slēdzienu. Citiem vārdiem sakot, no šā indieša bija atkarīgs, vai viņiem jāturpina operācija — jāamputē krūts un jāizgriež apkārtējie muskuļi. Izlemšana tātad palika viņa varā, bet ieiet palātā un izpalpēt krūti viņam nav ļauts.

Deons pašūpoja galvu un novērsās.

— Jā. Patiešām muļķīgi.

Nekas labāks viņam prātā nenāca. Sašutums ir pamatots, taču kāda tam jēga? Vai aizspriedumus var pārvarēt, tikai prātuļojot par tiem? Var jau būt. Un var ari būt, ka vārdi dažkārt noder sevis attaisnošanai. Kas Filipu bija izsitis no līdzsvara tieši tai vakarā?

Viņš negaidot pasmaidīja.

— Vai tu atceries, kā mēs abi palpējām krūtis?

— Ko?

— Atceries veco šķūņaugšu? To šķūni, kur cirpa aitas?

Stingums nozuda no Filipa sejas, un viņš, atminējies senās dienas, pasmaidīja.

— Atceros, nupat atceros. Biju pavisam piemirsis.

Abi pasmaidīja par šīm atmiņām kā mulsdami, kā

kautrēdamies.

Deons neatcerējās, tieši kad šie notikumi bija risinājušies. Laikam viņš bija sācis iet skolā un dzīvs vēl bija Filipa tēvs Pīts Deividss, kurš gāja bojā, kad ceļā uz

Ilofortvestas dzelzceļa staciju apgāzās viņa vadītā kravas automašīna ar vilnas ķīpām. Noteikti pirms šās nelaimes, io tūlīt pēc vīra nāves Filipa māte sakravāja iedzīvi un viņi pārcēlās uz Keiptaunu. Tātad viņam toreiz bijuši kādi astoņi vai deviņi gadi un Filipam — apmēram desmit. Filipa pienākumos ietilpa savākt krāsainās meitenes, kas kopā ar vecākiem — fermas strādniekiem — mitinājās būdiņās aiz aivu alejas, un uzvilināt tās šķūņaugšā.

Meitenes nāca, šķelmīgi ķiķinādamas, tika sasēdinātas rindā, bet Deons un Filips, spēlēdami ārstus, lika tam novilkt noplīsušos krekliņus un visas pēc kārtas rūpīgi izmeklēja.

Par izmeklēšanas kušeti noderēja veca koka kaste, un Filips no apavu ziedes bundžas un elektrības auklas bija uzmeistarojis fonendoskopu. Viņiem bija arī ķirurgu naži, ko izdevās patapināt no virtuves skapja atvilktnes, taču, līdzko viņi ķērās pie tiem, meitenes allaž deva kājām ziņu.

Putekļu, taukainas vilnas, aitu mēslu un džutas maisu smārds, sajaucies ar nemazgātu ķermeņu izgarojumiem un sviedru smaku, Deona atmiņā aizvien palika saistīts ar pirmajām slepenajām dzimumtieksmju izpausmēm.

Viņi apzinājās, ka rīkojas nelāgi, to Deons saprata tagad, atminēdamies tikko manāmos brūnos krūšu pauguriņus un paša baltās rokas, kas šķūņaugšas krēs-lībā tiecas iepazīt vilinošos noslēpumus. Un tomēr viņi toreiz īsti nesaprata, ko dara. Ka nodarbojas ar kaut ko neatļautu, to viņi apjēdza, citādi nebūtu šai spēlei uzmeklējuši slepenu kaktu šķūņaugšā. Tomēr dīvaino uzbudinājumu, ko radīja šī rotaļa, viņu prāts vēl nespēja aptvert.

Ārstu spēlēšanai pēkšņi pienāca gals tai dienā, kad Deona tēvs nejauši bija iegriezies aitu cērpamajā šķūnī un, virs galvas izdzirdējis apslāpētus smiekliņus, klusām uzkāpis augšā palūkoties, kas tur notiek. Šķiet, tādu pērienu Deons nekad vēl nebija pieredzējis un arī nekad vairs nepieredzēja. Filipam tika pa divi lāgi — Deona tēvs ar ādas siksnu viņu notēsa turpat šķūņaugšā, bet vakarā viņš saņēma sukas no paša tēva būdiņā aiz aivu alejas.

— Esi gan tu nekrietnelis! — tēlodams nosodījumu, sacīja Filips un pašūpoja galvu.

— Tu jau arī neesi nekāds eņģelītis.

— Zini ko? — pēkšņi kļūdams atkal nopietns, teica Filips.— Diezin vai esmu kādreiz par to runājis, bet tās izdarības toreiz šķūni, nu, tā ārstu spēlēšana, ko tu izdomāji . . .

— Pagaidi, pagaidi! Man tā kā nāk prātā, ka ideja bija tavējā.

— Vienalga, kurš to izdomāja, bet šī rotaļa man iedvesa domu, ka jāmācās par ārstu. Es taču pēc tam glabāju to skārda fonendoskopu. Vēl ilgi glabāju.

— Arī pēc sukām, ko dabūjām no mana tēva?

Filips novaikstījās.

— Ar siksnu viņš prata rīkoties. Tomēr arī pēc tam man nepārgāja vēlēšanās mācīties par ārstu. Atminos, toreiz saslima tava māte un no pilsētas atbrauca ārsts ... kā viņu sauca?

— Liekas, Steins.

— Kā tad. Doktors Steins. Atceros, kā viņš ieradās fermā, un pat tavs tēvs pret viņu izturējās neparasti laipni. Protams, doktor Stein, bez šaubām, doktor Stein. Un tad man likās,— Filips ātri noteica, pats it kā sakaunēdamies, — es nodomāju, cik jauki tas būtu, ja tādi cilvēki kā tavs tēvs mani uzrunātu «doktor Dci-vids». Bet kāpēc medicīnu izraudzījies tu?

Deons paraustīja plecus.

— Nudien nezinu. Vidusskolā man labi veicās eksaktajos priekšmetos, īpaši matemātikā, un direktors man ieteica pievērsties medicīnai. Viņš aprunājās ar tēvu, un, tā kā Būts mācījās lauksaimniecības koledžā un bija īstais fermas mantinieks, vecais piekrita. Viņam gan labāk būtu gribējies, lai braucu mācīties uz Pretoriju.

Filips pasmaidīja.

— Jā. Laikam gan.

Viņi apklusa, katrs iegrimis savās pārdomās.

Vislielākās bažas Deonam bija par tēvu. Tās viņu neatstāja nekur: paldies dievam, ka tēvs ir drošībā, šeit, klīnikā. Paldies dievam, ka viņš nav fermā. Ja tēvs uzzinās, tās viņam būs beigas.

Sī doma kā griezīgas sāpes vajāja Deonu kopš tā brīža, kad, asarās mirkdama, bija piezvanījusi Lizella.

Viņa piezvanīja ap desmitiem vakarā. No histēriskajiem izbrēcieniem Deonam sākumā radās iespaids, ka Būts ir cietis katastrofā. Beidzot, bargi pacēlis balsi, viņš brāļasievu kaut cik nomierināja un vilkšus izvilka patiesību. Sapratis, kas ir noticis, viņš sastinga šausmās: brāli saņēmusi ciet policija, un tēvs to nemūžam nedrīkst uzzināt.

Izspiedis no pārsteigtā klīnikas direktora īsu atvaļinājumu, šo lūgumu pamatodams ar neatliekamām darīšanām, viņš to pašu nakti brauca uz mājām.

Jauns trieciens gaidīja nākamajā rītā, kad viņš Būtu ieraudzīja tiesas zālē: brālis sēdēja uz apsūdzēto sola kopā ar dzērājiem, nažu varoņiem un narkomāniem. Būts izskatījās ietramdīts, it kā to vien gaidītu, ka pār viņu nobirs sitienu krusa, un no lūpām viņam nenozuda vainīgs smaidiņš. Būts likās izlūdzamies piedošanu par to, ka atrodas šeit, par to, ka elpo, ka met ēnu, par to, ka vispār dzīvo šai pasaulē. Es neesmu nekas — pauda viņa verdziskā padevība. Itin nekas. Izliecieties mani neredzam!

Vietējais advokāts (Deons viņu izrāva no miega pussešos rītā, un kopš tā brīža šis cilvēks izskatījās pēc mocekļa, kas ar varu aizvilkts sazin uz kurieni un kam nav ne mazākās vēlēšanās te atrasties) piecēlās, nopurpināja jebkuram gadījumam noderīgas profesionālas frāzes un pēc tam kopā ar jauno, agresīvo prokuroru ņēmās apspriest noteicamās drošības naudas apmērus.

— Apsūdzība ir ļoti nopietna, jūsu godība,— atkārtoja prokurors — Nelikumīga dimantu uzpirkšana.— So frāzi viņš izrunāja ar īpašu baudu.— Pretlikumīga neapstrādātu dimantu iegāde. Tā ir ļoti nopietna apsūdzība.

Beidzot Deonam atļāva parakstīt galvojumu, advokāts iemaksāja noteikto drošības naudu — un Būts no aresta tika atbrīvots.

No tiesas nama abi klusēdami iznāca spožās saules apspīdētajā ielā. Lizclla gaidīja automobilī, ko bija iebraukusi ēnainā stāvvietā pretī tiesas ēkai. Deons pieturēja durvis, un Būts, stīvi pamājis, iekāpa. Lizella iedarbināja motoru, un, joprojām klusēdami, viņi izbrauca no pilsētas.

Viņi brauca pa akmeņainās veldas putekļaino ceļu, un klusēšana nolaidās pār viņiem kā automobiļa riteņu saceltais putekļu mākonis. Putekļi bija oranži, rīkle no tiem tapa sausa un krūtīs iekņudējās kāss.

Beidzot Būts ierunājās.

— Viņi apgājās ar mani kā ar hotentotu,— viņš sacīja ļoti parastā, varbūt tikai pārmēru mierīgā balsī.

Lizella palūkojās spogulī un uztvēra Deona skatienu. Viņš tikko manāmi brīdinoši pakratīja galvu.

— Viņi pret tevi izturējās slikti? — valdīdams dusmas, bargi apvaicājās Deons.

Būts pagriezās un vainīgi pasmaidīja

— Izturējās slikti?— viņš beidzot sacīja un likās iegrimstam domās.— Nē, to nevarētu teikt. Bet es lūdzu neieslodzīt mani aiz atslēgas, solījos nebēgt projām, lai tikai atļauj man sēdēt uz sola turpat kancelejā. Taču viņi atbildēja, ka tāds esot likums, tas prasot ietupināt mani pa nakti kamerā. Pēcāk man atnesa tēju kokakolas pudelē. Tā cietumā tēju dzer krāsainie.— Pēc brīža viņš tikpat neizteiksmīgā balsī piebilda:— Varēja taču iedot man tasīti.

Deons un Lizella atkal saskatījās.

— Kā tas gadījās?— jautāja Deons. Pārliecīgā noņemšanās ar sīkumiem liecināja par maniakālu stāvokli. Varbūt, izstāstīdams visu vēlreiz, brālis jutīs zināmu atvieglojumu.

— Kas?— jautāja Būts. Balss aiz sasprindzinājuma bija kļuvusi spiedzīga.

— Kā tas gadījās? Kāpēc tevi apcietināja?

Viņi bijuši divi. Būts viņus redzējis tikai divatā, un tam vien jau būtu vajadzējis modināt aizdomas.

Taču viss noticis tik vienkārši, varētu pat teikt — ikdienišķi, ka viņam nav radušās ne mazākās aizdomas, kamēr jau bijis par vēlu. Tai rītā viņš pilsētā kārtojis darīšanas ar grāmatvedi un mājās pārbraucis ap dienvidu. Pēc pusdienām viņi verandā dzēruši kafiju, Lizella pļāpājusi un viņš, lāgā neklausīdamies, kaut ko atbildējis. (Lizella uzdomājusi celt jaunu māju — patālu no vecās, pie sēru vītoliem dambja malā. Māja būšot moderna, ar plašu, flīzēm izliktu virtuvi, pēc jaunākās modes ierīkotu vannasistabu un daudziem lieliem logiem; viņa pat esot izgriezusi veselu kaudzi zīmējumu no angļu un amerikāņu interjera žurnāliem. Vecā māja esot pārāk tumša un neērta, viņu vajadzībām tapusi par šauru, it īpaši tagad, kad tētis van der Rīts esot tik ļoti slims.) Viņš ar vienu ausi klausījies un, dzerdams kafiju, kaut ko uz labu laimi atbildējis. Pēc tam gājis atpakaļ uz fermas kantori kārtot rēķinus, ar kuriem noņēmies jau vairākas dienas.

Teorētiski viņš zinājis, ka cena vilnai nokritusies zemu un ka visi fermeri dzīvo no līdzekļiem, kas atlikti nebaltai dienai, vai arī cenšas izspiest no bankas aizdevumu. Pārrunās par nopietno stāvokli viņš piedalījies, tiekoties ar citiem fermeriem gan sestdienas pēcpusdienās tenisa klubā (vecais tenisa klubs esot Izputējis, un Lizella iecerējusi iedvest tam jaunu dzīvību. Apkaimes jaunās fermeru sievas sākumā esot šo ideju uztvērušas visai atturīgi, uzskatīdamas Lizellu par svešu ienācēju, bet nu jau atkal aizrautīgi spēlējot tenisu un nolēmušas rīkot regulāras sacensības ar pilsētas klubu. Sīs tenisa pēcpusdienas dažu labu reizi noslēdzoties ar jaukām viesībām), gan izsolēs, gan ari kooperācijas veikalā. Nevienam nav bijis noslēpums, cik nopietnas ir grūtības un kas jādara valdībai, lai fermeru stāvokli atvieglotu. Taču līdz pat šim gadam, kamēr tēvs vēl bijis vesels, Būts visas šīs grūtības nekādi neesot saistījis arī ar Vamaherskrālu. Ferma ir pastāvējusi vienmēr, droša un nesatricināma kā viņu tēvs, un vienmēr pastāvēs, plašajiem laukiem un ganībām pelēkajā līdzenumā aizsniedzoties līdz bezgalībai. Tikai pēdējā laikā viņš pirmo reizi mūžā Izjutis vientulību, un tā viņu nobiedējusi.

Pārsteigts viņš uzzinājis, cik milzīga ir bankas aizdotā kredīta summa. Kur šī nauda aizgājusi? Sausuma laikā lopbarībai, viņš sākumā nodomājis. Tomēr, lai gan barības pieticis, viņi ziemā zaudējuši krietni daudz aitu. Tādā garā turpināt vairs nav bijis iespējams. Turklāt Lizella, pirms apprecēšanās strādājusi par skolotāju un dzīvojusi pie tēva, bija iedomājusies, ka, izgājusi pie vilnas piegādātāja fermera, naudu varēs grābt riekšavām, it kā tā augtu viņu plakankalnes krūmājā.

Kā lai viņš šādā situācijā varētu piepildīt iecerētos nodomus? Pirmām kārtām — ierīkot jaunus urbumus. Bet tas nozīmē jaunus ērtību ierobežojumus... Neko neredzošām acīm viņš blenzis smagajā virsgrāmatā, domās pārcilādams lietišķās frāzes, kādās lauksaimniecības koledžas mācībspēki bija runājuši par fermu darba pienācīgu plānošanu. No viņu mutes viss bija skanējis tik vienkārši. Nauda vispār nekad netika pieminēta. Par jaunu aizņēmumu nevarēja būt ne runas, pat no Zemes bankas šais dienās diezin vai izdotos kaut ko izdabūt.

Vienīgais glābiņš — tikt pie kapitāla. Bez kapitāla nekāda saimniekošana pa jaunam nav iedomājama.

Pie durvīm kāds pieklauvēja, un, pacēlis skatienu no tēva vecmodīgās rakstāmpults ar aizvelkamu virsu un neskaitāmām mazām atvilktnītēm, viņš īgni atsaucās:

— Jā.

Durvju spraugā piesardzīgi iespraucās vecā Janči apaļā, sirmā galva.

— Ko vajag?

— Divi cilvēki, jauno saimniek. Gribot ar jums runāt.

— Ko viņiem vajag?

Kalps paraustīja plecus. Vecā vīra sejā nepārprotami varēja izlasīt, ka viņš šādu jautājumu uzskata par pēdīgo stulbību. Kāpēc gan lai viņš būtu jautājis, par ko kāds grib runāt ar balto cilvēku?

—■ To viņi neteica.

Būts nikni atbīdīja papīrus un atgrūda krēslu.

— Kur viņi ir?

— Arā, jauno saimniek.

Divi krāsainie, godbijīgi klusēdami, stāvēja pie rampas, pa kūru aitas tika dzītas kravas automašīnā. Viens bija ģērbies mazliet pārspīlēti smalkās biksēs un sporta jakā, otrs izskatījās pēc fermas strādnieka — apskran-dušā kreklā un nosmulētās haki krāsas biksēs.

— Nu? Kas jums vajadzīgs?

— Labrīt, saimniek! — sacīja tas, kurš bija smalkāk ģērbies.

— Jā. Labrīt! Man nav darba, ko jums piedāvāt.

— Mums vajadzīga nauda, saimniek.

— Teicu jau, ka man nav darba, ko jums piedāvāt. Savu strādnieku, ka biezs. Drīz visu fermu noēdīs. Ļaunāki par siseņu bariem.

Tie abi nosmējās par baltā cilvēka joku.

Tad smalkais sporta jakā zīmīgi, kā noslēpumu uzticēdams, sacīja:

— Mums tāds darījums ar saimnieku kārtojams.

Būts draudīgi paspēra soli tuvāk.

— Ko tu tur gvelz, sasodītais . . .

Švītīgākais krāsainais tūdaļ atkāpās un kā atvairīdamies lūdzoši pacēla plaukstas.

— Lūdzu, saimniek!— viņš steidzīgi nočukstēja. — Zinu, kā saimnieks var tikt pie lielas naudas.

Tikai tad Būts pamanīja, ka ceļmalā pie fermas vārtiem atstāts brūns veca modeļa ševrolē. Un viņš

saprata. Sie ir tie krāsainie, par kuriem bija runājis Māni van Shalkviks.

Pirms dažām nedēļām aizbraucis pie Māni, Būts bija apjautājies par aizdotajām trīssimt mārciņām. Daudznozīmīgi piemiedzis aci, Māni izpļāpājās visādas tukšības, nogaidīdams mirkli, kad sieva izies no verandas uzvārīt vēl vienu kannu kafijas. Tad viņš pieliecās Būtam tuvāk, atslējās uz elkoņiem un, acis no virtuves durvīm nenolaizdams, sāka ātri runāt.

— Sie cilvēki no turienes .. . nu, jūs zināt,— sašķobījis muti, Mānī neskaidri nomurmināja. Tā kā Būts likās nenieka nesaprotam, viņš nepacietīgi pameta ar galvu. — Jūs tak zināt. Cilvēki, par kuriem es jau reiz jums ieminējos. Vakardien saņēmu ziņu, ka drīz būšot klāt. Aizsūtīšu viņus pie jums.

Būts atkārtoja, ka par dimantiem viņam neesot ne mazākās jēgas. Ne viņš zinot, cik tie maksā, ne arī apjaušot, kā tos uzsist gaisā.

Mānī pārliecināja Būtu, ka pats parūpēsies par vecu draugu. Viss, kas Būtam darāms,— paziņot viņam, kolīdz būs dimantus saņēmis. Tad viņš palīdzēšot taisīt tādu . . . viņš izteiksmīgi paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu.

Būts gribēja vēl ko pavaicāt, bet no virtuves atgriezās Mānī sieva, un Mānī, atzvēlies krēslā, uzsāka sarunu par sausumu. Kad Būts vēlreiz pieminēja trīssimt mārciņas, Mānī atkal piemiedza aci un izlikās nesaprotam.

— Vai tas ir jūsu automobilis?— Būts jautāja krāsainajiem, ko viņam bija uzsūtījis Mānī van Shalkviks.

— Jā, saimniek,— braši atsaucās švītīgākais.

— Kas tev ir vajadzīgs?

Švītīgais pieklusināja balsi:

— Aprunāties par darīšanām, saimniek.

— Par kādām darīšanām?

Švītīgais pamāja savam pavadonim*

— Ei, parādi saimniekam!

Tas parakņājās noskretušo, ielāpaino bikšu kabatā un izvilka vecu, ar auklu savelkamu tabakmaku. Tas bija tik nosušķēts, ka Būts nevarēja izlasīt firmas zīmi. Švītīgais paņēma tabakmaku, izvilka no tā vēl netīrāku krusteniski pārsietu vīkšķi, kurā kaut kas bija ietīts. Atvīstījis vaļā, viņš to atvērtā plaukstā pastiepa pretī

Būtam. Pašā lupatas vidū gulēja divi kantaini akmentiņi, nedaudz mazāki par Būta mazā pirkstiņa nagu.

— Kas tie tādi? — Būts mākslotā vienaldzībā pajautāja.— Stikla lauskas?

Abi krāsainie atkal iesmējās par tik asprātīgu joku.

— Akmentiņi, saimniek,— sacīja švītīgais.— Sīki akmentiņi.

— Sīkas stikla skambiņas, tu gribēji teikt.

Skrandainais papurināja galvu un, aizlicis plaukstu

mutei priekšā, iesmējās. Švītīgais savilka seju platā smaidā. Taču ne viens, ne otrs neteica ne vārda.

— Kā lai es zinu, ka tās nav stikla lauskas? — pavaicāja Būts.

Švītīgais pameta skatienu apkārt un pamanīja pie aitu rampas pieslietu vecu loga rāmi ar rūts paliekām. Aicinādams, lai iet viņam līdzi, viņš piegāja pie rampas, nometās ceļos, ātri pārlaida roku pār stiklu un, kad tas iečirkstējās, parādīja Būtam apputējušajā rūts paliekā tikko ievilkto švīku.

— Vai saimnieks tagad redz? To izdarīt var tikai akmentiņš. Tikai spīdīgs akmentiņš.

— Vai jūs sūta bāss Mānī?

Krāsainie saskatījās.

— Bāss Mānī van Shalkviks,— Būts papildināja.

— Labāk būtu, ja saimnieks neuzdotu jautājumus,— švītīgais sacīja ļoti nopietni, tomēr tā, lai baltais neapvainotos.

Būts paraustīja plecus. Viņš saprata, ka piesardzība šai reizē ir īsti vietā.

— Cik? — viņš nevērīgi pajautāja.

— Pieci simti, saimniek.

Būts iesvilpās.

— Pārāk dārgi. Trīssimt piecdesmit.

— Četrsimt piecdesmit, saimniek.

— Labi. Lai iet par četriem simtiem!

— Četri simti, saimniek.

Būts pārdomāja. Droši vien tie ir vērti vairāk nekā četrus simtus. Tomēr jānogaida un jāaprunājas ar Mānī.

— Padomāšu,— viņš nenoteikti pasolīja.— Neesmu pārliecināts, vai gribēšu iesaistīties šādā darījumā. Pienāciet vēlreiz. . . pienāciet ... Kas ir šodien? Trešdiena. Pienāciet sestdien! Sestdien ap trim pēcpusdienā.— Lizella tai laikā spēlēs tenisu, un viņš sagudros kādu ieganstu, lai nebūtu jābrauc līdzi. Arī fermas

strādnieki ap pulksten trim vairs nemaisīsies pa kājām; jo mazāk liecinieku, jo labāk.— Sestdien pulksten trijos.

Būts noskatījās aizbraucošajā ševrolē. Vecajam automobilim bija Vorentonas numurs. Ja šie zeļļi būtu braukuši no Kimberlijas, viņam tūdaļ rastos aizdomas, jo no pilsētniekiem var sagaidīt visu. Bet Vorentona ir mazs ciematiņš netālu no raktuvēm pie Vālas upes — un dimanti acīmredzot nozagti tur.

Nozagti. Netīkams vārds. Zagt. Zaglis. Būts zināja, ko teiktu tēvs, tikai iedomādamies vien, ka no viņa dēliem kāds varētu iesaistīties zādzībā. Būts šo domu aizgai-nīja.

Nākamās divarpus dienas viņš nesekmīgi pūlējās sazināties ar Mānī van Shalkviku. Neveiksme viņu padarīja nervozu. Viņš bija dzirdējis, ka par šādiem darījumiem cietums ir neizbēgams. Turklāt uz pamatīgu laiku — diviem trim gadiem. Diez cik taisnīgi tas nav. Dažs labs piekauj sievu un bērnus vai līdz nāvei — un neviens viņam par to pat brīdinājumu neizsaka. Vai no dimantu uzpirkšanas kādam ceļas ļaunums? Par nelikumīgu tā pasludināta tikai tādēļ, lai aizsargātu dimantu magnātu intereses, kaut gan tie tāpat nezina, kur naudu grūst.

Piektdienas rītā Būts atkal aizbrauca uz pilsētu un izrakstīja čeku ne tikai par algām paredzēto ikmēneša summu, bet vēl par četrsimt mārciņām. Ieraudzījis čekā ierakstīto summu, kasieris viegli sarauca uzacis, un Būts jau nobijās, ka jaunais cilvēks skries pie grāmatveža skaidroties.

Tomēr jauneklis čeku apzīmogoja un pieklājīgi pajautāja:

— Kādās banknotēs jūs gribat naudu saņemt, mister van der Rīt?

Atceļā uz fermu Būta noskaņojums atkal mainījās, viņam uzmācās briesmīgas bailes. Mājās viņš pārbrauca sabozies un kašķīgs, saķildojās ar Lizellu, tā ka viņa galu galā aizcirta guļamistabas durvis viņam deguna priekšā, ieslēdzās — un viņam nācās nakti pārlaist viesistabā. Būts pārskaitās un jutās apkaunots par to, ka paša sieva viņu izmetusi no paša guļamistabas, tomēr atvieglots nopriecājās, ka vismaz tēva nav mājās, ka tēvs ārstējas Keiptaunā un neredz viņa kaunu. Kaut gan tēvs varbūt viņu būtu sapratis un jutis viņam līdzi, jo beidzamajā laikā, īpaši kopš tā brīža, kad tēvs savārga, Lizella bija pasākusi arī ar veco vīru runāt dzēlīgi. Tēvs, kā par brīnumu, pat vismazāk pelnītos asumus uzņēma rāmi un pacietīgi. Būts pāris reižu bija manījis, kā saraucas tēva tumšās uzacis un nogurušās acis sastingst aukstas kā akmens. Viņš pat aizturēja elpu, gaidīdams salto dusmu uzliesmojumu, kas šķita simtreiz briesmīgāks un uzdzina daudz trakākas bailes nekā visniknākās citu cilvēku lamas un bļaustīšanās. Tomēr vecais vīrs acīm redzami novaldījās un turpināja uzsākto darbu (plašajā, siltajā virtuvē galda lampas gaismā lasīja avīzi vai laboja kādu saimniecībā nepieciešamu lietu) — un draudīgie padebeši nekad neizvērtās negaisā, bet tikai noplaiksnīja kā rūsa un reizēm dobji nodunēja kā tāla pērkona atbalss.

Sestdienas rītā Lizella nepārmija ar vīru ne vārda. Pati savā automobilī viņa aizbrauca spēlēt tenisu, un Būts atvieglots uzelpoja, jo nu vairs nevajadzēja gudrot ieganstu, kāpēc viņam jāpaliek mājās.

Nebijis Lizellas klusēšanas, varbūt viņš nemaz nebūtu ielaidies šai darījumā ar dimantiem. Aukstajā viesistabā viņš bija slikti gulējis, pusi nakts pavadījis nomodā, domādams par iespējamām briesmām. Bet, kad sieva aizbrauca, nebildusi ne vārda, pat labrītu nepadevusi, viņš nolēma: velns ar tevi, nu es tev parādīšu!

Tā viņš nopirka šos divus dimantus no zeļļiem, kas atbrauca brūnajā ševrolē, samaksāja četrsimt mārciņu, ko švītīgais ar sporta jaku rūpīgi noglabāja vecā kabatas portfelī. Tad abi atvadījās, lai gan nepavisam vairs ne ar tādu cieņu kā iepriekšējā reizē, un, saceldami putekļu mākoni, aiztraucās savā ševrolē.

Nu tikai iespējami drīzāk jālūko sazināties ar Mānī.

Slepenpolicisti ieradās krietnā novakarē, gandiīz tūdaļ pēc Lizellas pārbraukšanas no tenisa spēles. Viņa pirmā bija uzrunājusi Būtu, tomēr aizvien vēl atļaudamās dzēlienus. Būtu māca tāds satraukums par dimantiem, ka sievas izturēšanos viņš pat lāgā nemanīja. Viņš tikko bija ielējis glāzēs dzērienu (kopš tēvs gulēja slimnīcā, viņi pirms vakariņām bija pasākuši iedzert pa kādai glāzei), kad Lizella iesaucās:

— Pie vārtiem piestājis automobilis! Vai tu gribi kaut kur braukt?

Lielajai automašīnai bija Kimberlijas numurs. Kamēr Būts gāja uz vārtiem, no automobiļa izkāpa divi vīri.

Abi ģērbušies pelēkos uzvalkos, bet kaut kas viņu stājā — tāds kā svarīgums, kā sava nozīmīguma izrādīšana — ne mirkli neļāva Būtam šaubīties par to, kas šie cilvēki ir. Viņam gribējās skriet, taču nebija, kurp skriet, tāpēc viņš gāja tikai uz priekšu, uz vārtiem, tik tikko kustinādams kājas, it kā visas locītavas pēkšņi būtu sagrābušas neciešamas sāpes.

Vīri nopietnu seju sagaidīja viņu pie vārtiem, platos plecus pelēkajās žaketēs izslējuši. Pakaļējā sēdeklī sēdēja abi krāsainie, švītīgais sporta jakā un viņa drauģelis ielāpainajās haki krāsas drēbēs.

— Labvakar,— sacīja Būts. Un pats nobrīnījās, ka balss nedreb.

Vienpadsmitā nodaļa

Sen, sen Deons reiz naktī bija pamodies no sapņa par nāvi.

Toreiz viņš vēl bija gluži mazs un gulēja Vamahers-krāla mazajā istabiņā blakus verandai. Tas notika, jādomā, skolas brīvlaikā, jo pirmais, ko viņš uztrūcies, rīklei bailēs sažņaudzoties, izdzirdēja, bija Būta nomierinošā, vienmērīgā elpa, ko lāgiem pārtrauca viegli iekrācieni.

Viņš vairs neatcerējās, kas sapni izraisījis: vai kāds notikums vai nejauši dzirdēti vārdi, vai mācītāja sludinātās elles liesmas (varbūt arī vainojama paša negausība — vakariņās pārēdies treknu jēra gaļu), toties kā šodien atminējās stindzinošās šausmas, kas viņu izrāva no miega, kā viņš krampjaini ieķērās segā, pūlēdamies uzvilkt to pāri galvai. Un pēc tam tīksmo atvieglojumu, kad atjēdzās, ka tas bijis tikai sapnis. («Tas bija tikai sapnis,» no senseniem laikiem, no tālās bērnības, no šūpuļa viņam mierinoši čukstēja glāsmaina sievietes balss, un arī šūpulis līgodamies mierināja un atbalsoja: «...tikai sapnis.») Viņš gulēja tumsā, ieklausīdamies brāļa elpā un cenzdamies sasaistīt sapni ar atmiņu drumslām.

Viņš stāvēja garā, bezgalīgā gaitenī. Visapkārt pustumsa, sienas dzeltenīgi pelēkas, zem kājām rakstains linolejs. Viņš soļoja pa gaiteni, paiedams garām durvīm gan vienā, gan otrā sienas pusē. Šīs durvis viņš

nemēģināja atvērt, jo zināja, ka tās nav atveramas un, pat ja atvērtos, nekur pa tām nevarētu aiziet.

Pēkšņi viņš krēslainajā gaitenī vairs nejutās viens. ; Tā nebija apziņa, ka viņš tiktu vajāts vai izsekots. Vienīgi tumsā bija uzradies vēl kāds, viņam aiz muguras stāvēja svešinieks.

Viņš lēnām pagriezās, gribēdams šo otru negaidīti pārsteigt, taču, lai kā viņš pūlējās, Svešais ikreiz nozuda, aizslīdēdams projām, tieši tā, kā dažkārt acis izspēlē joku ar nogurušu cilvēku, kad viņš ierauga punktiņu vai vairākus punktiņus, bet, līdzko ielūkojas ciešāk, tie aizslīd sāņus, izzuzdami no redzes loka. Sis bija tāds pats redzes malds — ar vienīgo atšķirību, ka viņš zināja — Svešo izdotos ieraudzīt, ja vien tas mirkli piestātu un ļautu netraucēti uz sevi palūkoties. Viņš ieraudzītu kaut ko pelēku. Un vairāk neko. Kaut ko pelēku, līganu, kas apziņā saistījās ar pelēkiem, sastingušiem taukiem.

Svešais ieradies, lai paņemtu viņu līdzi.

Ar šo apziņu viņš pamodās un ilgi neuzdrošinājās aizvērt acis* lai tikai atkal nenonāktu garajā, tumšajā gaitenī. Pēcāk viņš šo sapni vairs nekad nebija redzējis, tas nerādījās arī tagad, kad nāve kļuvusi par dienišķu ienaidnieci, par gluži dabisku notikumu, ko dažkārt izdodas pieveikt, apmānīt, novilcināt, zinot, ka galu galā tomēr būs tai jāpadodas.

Nu Svešais bija ieradies atkal.

Tas palika neredzams, taču atradās blakus — kluss un modrs. Ja vien iztēle būtu pietiekami bagāta, to varētu iedomāties melnā tērpā, melniem, galvvidū pāršķirtiem, cieši pieglaustiem matiem. Acis iedubušas, vērīgas kā spēlmanim, uz lūpām nenozūdošs smīniņš, kas atsedz bojātus zobus. Tomēr īstenībā tas bija mazs, paguris cilvēciņš slikti pašūtā uzvalkā, gauži līdzīgs kuslam ierēdnfttm vai tiesu izpildītājam, kas ieradies apķīlāt nesamaksātu mantu un tikai bikli spēj izdvest savu sakāmo, jo tas ir viņa pienākums, un runā kā atvainodamies, ka bijis spiests uzplīties un sagādāt cilvēkiem nepatikšanas.

Tēvs vārgi iekāsējās, un Deons tūdaļ palūkojās uz garo augumu, kas bija glīti un nevainojami apsegts ar stūros rūpīgi ielocītiem palagiem un segām. Slimnīcas kārtība ir negrozāma: pirms īsa brīža pacientu bija apkopušas divas jaunas, ņipras kopējas. So kārtību nav ļauts izjaukt pat tuvās nāves radītajam sajukumam un haosam; it visam jebkuru brīdi jābūt sagatavotam inspekcijai, it kā Svešais būtu kāda pārcilvēciska virs-māsa, kuras visuredzošā acs spēj saskatīt pat niecīgāko krociņu slimnieku segā.

Deons piecēlās, apgāja apkārt gultai un pārbaudīja, vai sistēma darbojas. Nebija, kur piesieties. Viņam gandrīz gribējās uziet kādu neparedzētu nekārtību, tad rastos iemesls rīkoties, gluži automātiski tiktu pārtraukts neaicināto domu plūdums.

Tēvs nekustējās. Kopēju rosīšanās bija viņu stipri nogurdinājusi, un viņš gulēja aizvērtām acīm. Varbūt bija pat aizmidzis.

Deons paraudzījās uz nevarīgi noslīgušo roku un kaulaino dilbu, pie kura bija piesaitēta sistēmas adata. Ada starp zili melnajiem asinsizplūdumiem bija bāla, gandrīz caurspīdīga. Cik nesen vēl tā bija cieta, darbā norūdīta roka! Nu no tulznām pāri palikuši tikko pamanāmi dzelteni plankumi pie pirkstu pamatnēm.

Noklikšķēja durvju rokturis, un Deons dusmīgi atskatījās, sagatavojies triekt ratā jebkuru nelūgtu palīgu. Kāda jēga noņemties ar kāju un elpas vingrinājumiem cilvēkam, kura pēdējās aizstāvēšanās pozīcijas jau ir zaudētas? Vai tiešām nav iespējams likt tēvu mierā?

Palātā klusām ienāca Filips Deividss. Viņš palūkojās Deonā, uzmeta skatienu nekustīgajam stāvam gultā, tad atkal pievērsa acis Deonam, it kā kaut ko vaicādams. Deons piecēlās, un abi izgāja gaitenī. Filips atbalstījās pret durvju stenderi un palika stāvam klusēdams — nevarēja saprast, aiz līdzjūtības vai aiz cieņas.

— Kā viņš jūtas?— Filips beidzot iejautājās.

Deons paraustīja plecus.

— Liekas bezcerīgs.

— Jā.

— Pēdējā apstarojuma deva iznīcinājusi gandrīz visus baltos asinsķermenīšus. Ārsti domā, ka ir sākusies septicēmija.

Krietnu brīdi viņi neteica ne vārda, tikai stāvēja, aiz neveiklības neuzdrošinādamies ielūkoties viens otram acīs. Ar beržamo suku un spaiņiem uz viņu pusi virzījās afrikānis ar iniciāļiem KPA — Keiptaunas provinces administrācija — slimnīcas haki krāsas virsvalka mugurpusē. Abi pievērsa skatienu sanitāram, it kā tā darbošanās spētu novelt viņiem smagumu no sirds.

Gar gaiteņa stūri parādījās žēlsirdīgā māsa ar paplāti rokās, un viņai līdzi steidzās vecākais interns, neliela auguma gaišmatis, kas, ieraudzījis Deonu un Filipu, mazliet pagausināja soli, tomēr pienāca tiem klāt, bažīgi berzēdams roku gar baltā uzsvārča atloku.

— Sveicināts, Deon!— viņš sacīja.— Kā jūtas jūsu tēvs?

— Guļ,— negribīgi atbildēja Deons.

— Ā!— Gaišmatainais ārsts bezpalīdzīgi palūkojās Deonā, tad, pavilcis uz augšu aproci, ieskatījās pulkstenī.— Man ļoti žēl, taču laboratorija pieprasa analīzei asinis. Pacentīšos viņu neuzmodināt.

Deons saviebās.

— Ja tas ir tik nepieciešams.

— Jā... nu, ja...— Ārsts paplucināja gaišās ūsas.— Varbūt baltie asinsķermenīši būs pavairojušies,— viņš uzspēlēti moži piebilda.— Iesim, Stefij!

Filips palika stāvam, bet Deonam gribējās iet gaišmatainajam ārstam līdzi palātā, lai atrastos blakus tēvam, ja to uzmodinās šis kārtējais pazemojums, šis niecīgais pārbaudījums, nekas vairāk kā kniepadatas dūriens (dažas sekundes tikko sajūtamu sāpju; un tomēr viss uzkrājās, ikviena ciešanu drusciņa pievienojās iepriekšējām, līdz izveidojās barjera, siena, aiz kuras, nošķirti un rūpīgi izdzēsti no apziņas, mita dzīvie miroņi), viņš vēlējās, kaut Filips drīzāk aizietu. Taču, kad Filips noklepojies sacīja: — Nu, man tagad laiks...— Deons pēkšņi apjauta, ka viņam vajag, lai Filips paliktu (jo nepavisam negribējās iet šai palātā, negribējās rāpties pa šo nepārvaramo sienu), tāpēc skarbi viņu pārtrauca:

— Nē! Neej projām!

Tas skanēja tik skarbi, ka Filips pārsteigts palūkojās Deonā.

Abi atkal klusēja, noraudzīdamies sanitārā, kas cītīgi strādāja ar suku un spaiņiem.

Gaišmatis ārsts iznāca no palātas, svinīgi kā karogu rokā turēdams stobriņu ar asinīm. Viņš nomierinoši uzsmaidīja Deonam.

— Neuzmodināju vis.

Viņš pasniedza stobriņu māsai:

— Iedodiet sanitāram, lai aiznes uz laboratoriju.

— Es aiznesīšu,— negaidot pieteicās Filips.

Visi paskatījās viņā.

— Man tik un tā jāiet uz hematoloģijas laboratoriju,— viņš paskaidroja. Paņēmis stobriņu, viņš aplūkoja etiķeti: J. P. van der Rīts, palātas numurs.— Aiznesīšu tūlīt pat.— Pagriezies Filips devās projām, taču pēkšņi apstājās.

— Nodod viņam no manis sveicienu! — viņš sacīja Deonam.

— Paldies! Nodošu,— atbildēja Deons.

Nebildis ne vārda ārstam un māsai, viņš iesteidzās palātā. Nekas nelīdz — šo sienu jāmēģina pārvarēt, lai cik tā būtu augsta, lai kāds pavērtos skats no tās galvu reibinošā augstuma.

Tēvs vēl arvien gulēja aizvērtām acīm, bet elpa bija kļuvusi biežāka. Uz lūpām sakaltušas asinis.

Sākumā ķīmijterapija un asinspārliešana deva zināmu uzlabojumu. Sejā viņam atgriezās sārtums, kādu brīdi šķita, ka prāts atguvis agrāko asumu. Tomēr remisijas periodi nenovēršami kļuva aizvien īsāki, slimība no jauna saasinājās, līdz beidzot baltie asinsķermenīši saruka līdz dzīvībai bīstamam līmenim. Un tagad sākusies asinssaindēšanās.

Deons stāvēja, lūkodamies novārgušajā ķermenī zem palagiem.

Kāpēc man ir tik pretīgi, viņš sev jautāja. Kāpēc man gribas aizbēgt, paslēpties, piedzerties, darīt diezin ko, lai tikai aizdzītu domu, ka viņš mirst?

Viņš, protams, ir mans tēvs, un asinsradniecības saikne allaž paliek spēkā. Taču mēs nekad neesam bijuši tik ļoti tuvi, tik cieši saistīti. Viņš vienmēr ir turējies noslēgti, bijis pret visiem atturīgs. Arī manī, šķiet, ir kaut kas līdzīgs. Un galu galā starp mums radās barjera, neredzama, tomēr tikpat nepārvarama kā šī pēdējā siena, kas mūs šķir, jo viņš mirst, bet es dzīvoju.

Tad kāpēc man tomēr gribas bēgt projām?

Varbūt tāpēc, ka viņš ir bijis vienmēr. Un, ja aiziet viņš, tad nekas vairs nav mūžīgs. Ja aiziet viņš, tiek sagrautas visas ilūzijas.

Ja aiziet viņš, es palikšu viens garajā gaitenī kopā ar pelēko Svešo.

Deons apsēdās uz cietā, baltā krēsla blakus gultai, un tas klusu iečīkstējās. Tēvs atvēra acis un zobgalīgi paskatījās Deonā.

— Kā tu jūties? — pats pret savu gribu pavaicāja Deons.

Tikko manāms smaids atsedza asiņainās smaganas, mirkli pazibēja senais dzēlīgums:

— Brīnišķīgi. Brīnišķīgi.

Deons atkal piecēlās, nostājās gultas kājgalī un māksloti vērīgi ņēmās pētīt pulsa un temperatūras līkni.

— Kāds bija šeit ienācis,— tēvs pēc brīža ierunājās.

— Ārsts un māsiņa noņēma tev asinis,— nomierinoši atbildēja Deons.— Analīzei.

Vecais vīrs neiecietīgi pagrozīja galvu, un pat šī kustība likās viņu nogurdinām, jo viņš aizvēra acis un palika nekustīgi guļam.

— Pirms tam.

— Ak jā. Protams. Tas bija Filips.

— Filips?

— Flips, — Deons izlaboja.— Flips Deividss. No mūsu fermas, atceries? Vecās Mītas Deividsas dēls.

— Flips, — atkārtoja tēvs, joprojām gulēdams aizvērtām acīm.

— Viņš lūdza tevi sirsnīgi sveicināt.

Tēvs pamāja, bet neko nesacīja. Tad viņš atkal iemiga. Vai varbūt, ja nebija iemidzis, tāpat klusu gulēja.

Deons palūkojās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm jābūt dežūrā. Cik laimīgi sagadījies, ka pēdējā gada ceturksnī jāstrādā Ķirurģiskajā nodaļā; tur darba aizvien atliku likām, bet, ķaut arī reizēm iznāk nodaļā aizkavēties ilgāk, nekā paredzēts grafikā, šad tad izdodas uz dažām minūtēm izrauties, lai pakavētos pie tēva. Tai nedēļā viņš strādāja galvenokārt naktīs, un — oktobrim gluži neparasti — operāciju zālē darba bija samērā maz.

Tomēr (Deons nodomāja pēkšņā aizvainojumā) nav taisnīgi, ka viņam šis slogs jānes vienam.

Nīgrums tomēr tūlīt pārgāja, līdzko viņš iedomājās, ka arī Būts un Lizella ir gluži vieni, turklāt šķirti viens no otra un tāpēc, protams, daudz vientulīgāki nekā viņš: Būts sēž cietumā, izciezdams triju gadu ieslodzījumu, no kura vismaz piecpadsmit mēneši katrā ziņā būs jāpavada aiz restēm. (Būts! Vai tas maz ir iedomājams! Būts cietumā!) Un Lizella viena pati fermā, pāri spēkiem pūlēdamās tikt galā ar darbiem. Ik nedēļas nogali viņu apciemo vecāki, un šo cilvēku pastāvīgā šķendēšanās nepavisam nepadara viņas stāvokli vieglāku.

Nedaudzajos mēnešos pēc Būta apcietināšanas un tiesas prāvas Deonam bija radusies cieņa pret Lizellu. Viņas tēvs bija miesās apvēlies plātīgs pilsētas bodnieks un māte — dzēlīga ragana, taču no kaut kādiem neatminamiem senčiem Lizella bija mantojusi dzelžainu raksturu. Viņa nekad nepadevās vājumam. Ja raudāja, tad raudāja vienatnē. Ne reizi netika manīts, ka viņa būtu žēlojusi sevi vai alkusi līdzjūtības, viņa to drīzāk gan atraidīja.

Visu ilgo prāvas laiku viņa nosēdēja blakus tēvam apgabala tiesā.

Deons lūkojās nekustīgajā stāvā, izdēdējušajā, bālajā sejā. Jā, nabaga nelaimīgais, pat tas tev netika aiztaupīts. Tev bija lemts paša acīm skatīt, kā tavu dēlu, tavu pirmdzimto, van der Rītu no Vamaherskrāla, aizved uz cietumu policijas automobilī ar restotiem logiem.

Deons bija pūlējies cik spēdams, lai to novērstu: ar Lizellu un ārstējošo ārstu tika norunāts tēvu no klīnikas neizlaist, kamēr miertiesā beigsies nopratināšana, kā arī pašas tiesas prāvas laikā.

Tomēr notikušais bija pārāk nopietns, lai izdotos to paturēt noslēpumā, un tā kādudien, kad Lizella un Deons apciemoja Johanu van der Rītu, viņš negaidot apvaicājās:

— Kur ir Būts?

Asais, vērīgais skatiens kā piekalts neatlaidās no Lizellas sejas, un pēc tās viss tapa skaidrs.

Tēvs uzstāja, ka brauks uz tiesu, un visu prāvas laiku nosēdēja cietajā, neģrtajā publikas solā, plaukstām uz spieķa roktura atspiedies un zodu pret tām atbalstījis. Sejā nepakustējās ne vaibsts, viņam klausoties liecinieku teiktajā, aizstāvja argumentos, tiesneša slēdzienā, zvērināto lēmumā un, beidzot, kvēlajos vārdos, ko, aicinādams sodu mīkstināt, izteica tēva pilnvaroto uzaicināts ievērojams Keiptaunas advokāts. Tēvs, acis nenolaizdams, raudzījās ikvienā runātājā — lieciniekos, tiesnesī, advokātā un pat tiesas sulainī, kas lāgu lāgiem zālei uzsauca: «Ievērot tiesā klusumu!»

Gaužām reti viņa skatiens pievērsās cilvēkam uz apsūdzēto sola — savam dēlam. No publikas vietām Būta seja nebija saskatāma, varēja redzēt tikai sagumušos, uzkumpušos plecus — un ar to viņš jau atzina sevi par sakautu.

Pamatodams spriedumu, tiesnesis bargiem vārdiem runāja par to, cik smags ir pastrādātais noziegums, par nepieciešamību pasargāt sabiedrību no Būtam līdzīgiem cilvēkiem. Viņš izskaidroja lēmumu sodīt Būtu ar ieslodzījumu cietumā, jo no pierādījumiem izrietot, ka nozieguma cēlonis bijušas finansiālas grūtības. Tātad soda naudu apsūdzētais nebūtu spējis samaksāt. Apsūdzētā tēvs gan esot izteicis gatavību maksāt, taču tas nebūtu taisnīgs spriedums, jo sodīts tiktu nevis dēls, bet gan tēvs. (It kā ar Būta ieslodzīšanu cietumā nebūtu sodīts arī tēvs.)

Tātad, ja brālis būtu bagāts vīrs, cietuma sods viņam ietu secen, Deons domāja. Un tāds tad nu ir tas taisnīgais spriedums!

Tiesnesis blenza Būtā no reto, sirmo uzacu apakšas un salti pasludināja:

— Tiesa piespriež apsūdzētajam trīs gadus ieslodzījuma cietumā.

Tajā pašā vakarā, tās dienas vakarā, kad tiesnesis pasludināja Būtam spriedumu un brālis tika nogādāts cietumā, Deons brauca uz fermu «Senegala» meklēt Būta draugu Mānī van Shalkviku. Jo Mānī van Shal-kviks, kas prata tik gudri runāt par dimantu nelikumīgu uzpirkšanu un pārdošanu, bija algots policijas aģents — tā, jautājumu krustugunīs nopratināts, atzinās viens no slepenpolicistiem. Reiz viņš pats iekritis par darījumu ar dimantiem un ticis atbrīvots tikai ar noteikumu, ka turpmāk kalpos par ziņu pienesēju un provokatoru. Kā gan cilvēks spēj tik zemu krist? Būts bija braucis atdabūt savu naudu, ko Mānī viņam bija parādā. Brālim ne prātā nenāca uzpirkt dimantus. Mānī van Shalkviks iesēja ļaunuma sēklu un nobriedināja to līdz traģiskam finālam. Noziedznieks ir viņš, nevis Būts. Sabiedrību vajadzētu pasargāt no Mānī van Shalkvikam līdzīgiem cilvēkiem un no ļaunprātīgas dimantu lamatu izlikšanas!

Deons nesastapa Mānī ne mājās, ne arī Bofortvestas krogos. Varbūt tā arī bija labāk, jo viņš šo nelieti būtu spējis nogalināt, pēc tam kad bija redzējis tēva seju tai brīdī, kad pirmdzimtais tika vests uz cietumu.

Ir laiks iet. Deons piecēlās, un krēsls atkal iečīkstējās, bet tēvs vairs pat nepakustējās.

Deons vēl mirkli palūkojās tik pazīstamajā un tomēr gluži svešajā sejā. Klusām viņš izgāja no palātas.

Viņi abi ar Bilu di Tuā dzēra kafiju, gaidīdami, kamēr operācijai tiks sagatavots pirms dažām stundām klīnikā ievestais pacients ar iesprūdušu trūci. Pēkšņi Deonu aicināja pie tālruņa.

Deons saprata. Viņš saprata, iekams bija paguvis pacelt klausuli, vēl neizdzirdējis līdzjūtīgo nakts dežūr-māsiņas balsi:

— Jūsu tēvs, doktor van der Rīt. Baidos, ka...

— Vai viņš . . .

— Nē, bezsamaņā.

— Saprotu.— Viņš uzreiz neaptvēra, ko atbildēt.

— Vai jūs izsaucāt doktoru Bonzaijeru?

— Jā, doktor,— balss kļuva skarbāka, it kā māsa būtu aizvainota par šādu acīm redzama pienākuma atgādināšanu. Tomēr viņa tūdaļ turpināja tikpat maigi kā iepriekš:— Laime, ka doktors vēl nebija aizgājis. Tūlīt viņš būs klāt.

— Aiziešu, līdzko varēšu.

Bils di Tuā uzmeta satriektajam Deonam tikai īsu skatienu:

— Tavs tēvs?

Deons pamāja. Runāt viņš vairs nespēja.

Bils sparīgi novēcināja roku, kurā turēja sviestmaizi ar sieru un tomātu:

— Ej! Steidzies! Man palīdzēs māsiņa.

Deons vilcinājās.

— Ko tu vēl kavējies! — dusmīgi teica Bils.

— Steidzies! Šovakar vairs nerādies man acīs!

— Paldies, Bil.

— Blēņas!— Bils di Tuā iebāza mutē sviestmaizi un nopurināja no uzsvārča druskas, cītīgi izvairīdamies ieskatīties Deonam acīs.

Kad Deons ienāca palātā, Johana van der Rīta ārstēšanā pieaicinātais konsultants jau bija tur priekšā. Viņš pacēla acis un tūdaļ novērsās.

Savādi, ka neviens negrib skatīties man acīs, Deons domāja. It kā visiem būtu kopīga vainas apziņa. Vai varbūt tāpēc, ka es, pašu cilvēks, viens no viņu ciešā pulciņa, pēkšņi esmu kļuvis tam nepiederīgs.

Doktors Bonzaijers bija vidēja vecuma vīrs, allaž rūpīgi izraudzītā apģērbā pēc vecākās paaudzes modes. Pat vizītsvārkos un svītrainās biksēs viņš šeit neizskatītos nepiemēroti tērpies. Ilgā, panākumiem bagātā ārsta

prakse pierādīja, cik svarīgi ir pievērst uzmanību sīkumiem.

Esi taisnīgs, Deons domāja. Viņš ir sasodīti labs ārsts, kaut arī palaikam spēj krist uz nerviem.

Ārsts noliecās pār nekustīgo ķermeni. Pakausis sācis spīdēt, Deons no malas vēroja, un re, kā viņš pūlas šo trūkumu slēpt, uzaudzējis matus aiz ausīm garākus un pārsukājis pāri plikumam. Tātad ārišķīgs arī viņš ir, Deons nosprieda. Ārsti iedomājas, ka redz saviem pacientiem cauri. Tomēr vajadzētu saprast, ka pacienti tāpat redz cauri ārstiem.

Bonzaijers izslējās un noraustīja nevainojami pašūto sniegbalto uzsvārci.

— Liekas, zaudējis samaņu,— viņš sacīja, nevienu īpaši neuzrunādams.— Bet pulss ir spēcīgs.

Deons piespieda sevi pavērt muti:

— Ko jūs man teiksiet, doktor?

Ārsts klusām nočāpstinājās, it kā sajutis kaut ko pretīgu iestrēgušu zobstarpā.

— Varbūt iziesim ārā? — viņš sacīja.

Gaitenī valdīja klusums. Pretējā galā to neskanīgiem [ soļiem šķērsoja divas māsas. Uzsvārči mirkli pazibēja ļ blāvajā gaismā kā lieli, balti putni, kas lidinās no koka : uz koku.

i — Kādas ir jūsu domas?— Deons vaicāja.

\ Bonzaijers no profesionālajiem augstumiem nolaidās mazliet zemāk, kā apjēdzis, ka ārstam jābūt līdzjūtīgam ? un tātad arī cilvēcīgam.

— Nezinu, ko teikt, manu zēn. Viņš ir bez samaņas.— Ārsts nevarīgi papleta rokas.— Tās var būt beigas. Kaut esam pārlējuši tik daudz asiņu, leikocītu skaits sasniedz vairs tikai sešus simtus. Turklāt, protams, septicēmija.

— Vai tiešām neko nevar līdzēt? Kaut vai...— Deons juta, ka balss nodod viņa izmisumu, nevaldāmās bēdas, kuras viņš nevienam negribēja rādīt. Tomēr, gribēja vai negribēja, tās izlauzās pašas.

Bonzaijers uzmeta Deonam ašu skatienu, kurā, iespējams, pavīdēja līdzjūtība.

— Varētu gan,— viņš sacīja.— Vēlreiz pārliet asinis. Pārējais jums pašam ir zināms. Tikai jājautā — kādēļ? — Viņš nogaidīja, lai Deons īsti aptvertu šo jautājumu, tad turpināja aizvien vēl laipni, tomēr nepielūdzami: — Kāds no tā labums? Tagad viņš ir bez samaņas, sāpes

nejūt un klusām izdziest. Kāpēc lai mēs neļautu viņam mierīgi . .. aiziet?

Kāpēc ne?

Vai Svešais nav mūsu uzticamākais draugs un labdaris? Vai viņš, šis rāmais un nesatricināmais vēstnesis maisam līdzīgā apģērbā, nenāk, tiesas sūtīts, lai atlaistu cilvēkiem parādus, noslēgtu visus rēķinus un pavilktu svītru zem debeta un kredīta?

Tad . . . kāpēc gan ne?

Tāpēc, ka visi Deona instinkti un visas viņa zināšanas sauca, ka nāve ir ienaidniece, ka pazemīga padošanās tai ir zemiska nodevība. Veselais saprāts spēja pieņemt nāves neizbēgamību, bet kaut kas neskaidrs, dziļi slēpts, varbūt kāda no ķermeņa neskaitāmajām mēmajām šūnām, neapzināti tverdamās pie dzīvības un nespēdama pieļaut šādu pazemību, kliedza: «Nē!»

Atmiņā Deonam atausa vārdi, ko, kāpjot lejā pa mazās viesnīciņas vecajām, čīkstošajām kāpnēm, viņam bija teicis tēvs: «Cilvēks, no sievas dzimis, dzīvo īsu laiku un ir pilns grūtuma.»

Un tēvs bija nosmējies par šo it kā sev veltīto joku.

— Nezinu,— norūca Deons,— varbūt jums ir taisnība.

Bonzaijers piekrītoši pamāja, iespējams, pat juzdamies atvieglots.

— Labi, manu zēn. Vai jūs kādu brīdi vēl šeit pasēdēsiet?

— Jā.

— Jauki. Man vēl jāapmeklē daži pacienti. Kādu manu vecu draugu šodien golfa spēles laikā ķēris insults.— Atkal pasūkājis zobstarpā iestrēgušo neredzamo traucēkli, viņš uzmeta Deonam pētīgu skatienu:— Ceru, ka iztiksiet bez manis?

— Iztikšu.

— Labi. Kā jau teicu, kādu brīdi vēl būšu klīnikā, tad braukšu mājās. Varat man zvanīt jebkurā laikā.

— Paldies! Paldies, doktor!

Bonzaijers viegli uzsita Deonam uz pleca, pamāja un devās projām.

Nu viņš ir palicis viens, un vienam viņam jāsagaida tas.

Uz rīta pusi Deons laikam bija iesnaudies, jo pēkšņi satrūkās, izslējās krēslā — un ieraudzīja tēvu plati ieplestām acīm raugāmies viņā. Nespodrā naktslampas

gaisma meta ēnu iekritušajos vaigos, un tēva galva jau izskatījās pēc galvaskausa. Tikai acis bija dzīvas un atspulgoja skaidru saprātu. Deons piecēlās un piegāja pie gultas. Vai sen jau tēvs nācis pie samaņas? Vai rāmais, nekustīgi pētīgais skatiens ilgi viņu vērojis?

Deons noliecās.

— Kā tu jūties?

Lūpas pavērās, un tēvs klusu, ar grūtībām izteica:

— Ūdeni . . .

Deons ielēja no karafes ūdeni glāzē un palīdzēja tēvam padzerties.

Johans van der Rīts atslīga spilvenos, nopūtās un aizdarīja acis. Brīdi Deonam šķita, ka viņš atkal ir zaudējis samaņu.

Bet tēvs pēkšņi ierunājās — pat tā kā mazliet skaļāk:

— Deon!

To viņš teica stingri, it kā nepieļaujot nekādus iebildumus.

— Jā, tēv.

Pēc brīža:

— Johan!

Būta kristītais vārds bija Johans — par godu tēvam.

Deons ar atbildi vilcinājās.

— Viņš ... Būts ir fermā, tēv.

Acis iepletās, tēvs paraudzījās Deonā ar to bargo, nosodošo skatienu, ar kādu vienmēr atbildēja uz muļķību un aplamām runām.

— Būts ir cietumā,— viņš ļoti skaidri sacīja.— Vai viņš ir vesels?

Saņēmis mācību, Deons atbildēja:

— Jā, tēv.

Vecais vīrs acīm redzami apmierināts pamāja. Tad, kā runādams pats ar sevi, turpināja:

— Johans ir īsts savas mātes dēls.— Brīdi nopūlējies atvilkt elpu, viņš piebilda: — Bez vainas. Viņš ir bez vainas.

Izdabā viņam vismaz šoreiz!

— Jā, tēv.

Atkal bargs skatiens.

— Tāds pats kā māte. Ne no šīs pasaules. Nekā pasaulīga. Neko viņi nesaprot. Tāpēc katrs var viņus apvest ap stūri.— Tad atzinīgi piemetināja: — Lepnuma viņai bija atlikām. Un tomēr pietrūka. Tas viņu galu galā arī salauza.

Neko nesapratis, Deons ievaicājās:

— Ko? Lizellu?

— Kādu Lizellu? Es runāju par tavu māti.

Tātad domas viņam tomēr maldās.

— Ak tā,— noteica Deons.

Pēc mirkļa tēvs ierunājās atkal:

— Mani apraudzīt bija atnācis mācītājs. Kad tas bija? Vakar?

— Aizvakar. Pusnakts jau ir garam.

— Cik ir pulkstenis?

Deons paskatījās savā pulkstenī.

— Pusčetri.

— No rīta? Cik gara velkas nakts, ak, debesu tēvs! Piedod mums mūsu grēkus!

— Nenogurdini sevi!— samulsis sacīja Deons un ieprātojās, vai nevajadzētu palūgt kaut ko nomierinošu, lai tēvs iemigtu.

Taču tēvs apklusa un tik ilgi neteica vairs ne vārda, ka Deonam jau šķita — viņš ir vai nu aizmidzis, vai no jauna iegrimis nemaņā. Deonam pašam miegs māktin mācās virsū.

— Tas zēns .. .— no pustumsas atskanēja balss. Tā aizķērās rīklē, un tēvs atkal palūdza ūdeni.

— Tas zēns,— viņš atkārtoja.— Flips. Viņš arī bija atnācis mani apciemot?

— Jā, tēv.

— Uzaudzis par kārtīgu cilvēku. Pasauc viņu!

—. Tu gribi, lai pasaucu Flipu Deividsu?— pārsteigts pārjautāja Deons.

— Jā. Pasauc viņu!

Deons šaubījās.

— Ir ļoti vēls, tēv.

Izdēdējusī seja nepacietīgi noraustījās.

— Vai tu nesaproti, Deon? Mans dēls ... es gribu runāt ar Flipu.

Balss bija dusmīga, un Deons nosprieda, ka jāpaklausa vien būs. Tēvs acīmredzot brīžiem ir pie pilnīgi skaidra prāta, brīžiem viņa apziņa aptumšojas. Lai nu kā, tēva velēšanās jāizpilda.

Filips strādāja Dzemdību nodaļā, bet tonakt nedežu-rēja. Steidzamam gadījumam viņš tomēr bija atstājis tālruņa numuru, un māsa to iedeva Deonam.

Turēdams klausuli pie auss un izdzirdēdams tālos

signālu pīkstienus, Deons aizdomājās. Cik noderīga ir šāda no dežūras brīva nakts, vienīgā nakts, kad cilvēks droši zina, ka nekas viņu netraucēs izgulēties! Deons atcerējās to nakti, kad Filips bija uzņēmies divkāršu slodzi un strādājis arī viņa vietā, lai viņš varētu līksmoties.

Tomēr Filips, iespējams, jūt, ka ir Deona tēvam pateicību parādā. Tēvs taču bija viņam palīdzējis pabeigt universitāti. Saprotams, ka šodien viņš bija atnācis apliecināt pienācīgo cieņu, tas ir, nevis šodien, bet vakar.

Deons izlēma un sāka griezt numuru.

Tikai uzgriezis pirmos divus ciparus, aizvien vēl lūkodamies numurā, ko uz recepšu lapas bija uzšņāpusi māsa, viņš pamanīja tajā kaut ko pazīstamu. Viņš raudzījās lapiņā, jau uzlicis rādītājpirkstu uz cipara «seši». Tad, gluži neapzināti konstatējis, ka roka nepavisam nedreb, viņš lēnām nolika klausuli atpakaļ.

Māsas dotais numurs bija Elizabetes dzīvokļa tālruņa numurs. . Ja

Māsa vaicājoši pavērās Deonā.

— Esmu pārdomājis,— viņš noteica, atiezdams zobus, lai izskatītos, ka smaida.— Nebūtu pieklājīgi modināt tik vēlā nakts stundā.

Māsa piekrītoši pamāja, un Deons izgāja gaitenī. Iet atpakaļ pie tēva viņš nespēja.

Filips.

Nelietis.

Deons atslējās pret zaļi krāsoto sienu, ar pirkstu galiem sataustīdams daudzām kārtām uzklātās krāsas salto gludumu.

Un sāpes par tēvu, tikko saņemtais trieciens, pēkšņi aizsvilušās dusmas — viss izzuda, jaunām, dīvainām jūtām pārņemot viņu. Deonam šķita, ka viņa saskare ar sienu plešas aizvien tālāk — cauri ķieģeļiem, cauri citām sienām —, līdz beidzot pārņemta ir visa ēka, klīnika ar tūkstošiem dzīvību tajā, un pat ķieģeļi, tērauds un cementa java kļūst dzīvi līdz ar dzīvībām, kas tajos iesprostotas. Un viņam uzbangoja dievišķīga aizgrābtība, milzīgas varenības apjausma, it kā nekas vairs nespētu palikt apslēpts, it kā, stāvēdams šeit, pašas esības sākumā, viņš spētu to visu pakļaut sev un saredzēt cauri mānīgajam nakts klusumam, kas prot

sevī glabāt tik bezgala daudz. Viņš ir saistīts ar ikvienu no šīm dzīvībām, ar viņu bailēm un priekiem, ar viņu cerībām un bēdām. Viņš elpo ar tām vienu elpu šai agrīna rīta nokrēslī un pamodīsies kopā ar tām, lai ko arī nestu austošā rīta gaisma.

Sīs izjūtas pamazām izbalēja. Sienas atkal kļuva par sienām, un viņš viens pats stāvēja parastā klīnikas gaitenī. Tomēr aizgrābtība no atmiņas neizgaisa — un kādu brīdi viņš jutās mierā ar sevi.

Deons iegāja pie tēva, gudrodams aizbildinājumu, ieganstu, kāpēc nav varējis sameklēt Filipu Deividsu.

Tomēr aizbildināties nevajadzēja. Kamēr Deons bija projām, Johans van der Rīts atkal bija zaudējis samaņu. Viņš nomira īsi pirms rītausmas, kas Keiptaunai atnesa skaidru pavasara dienu.

Vispirms Deons bija braukājis bezmērķīgi — riņķojis apkārt centram, šaudījies gan uz vienu, gan otru pusi. Kad ielās parādījās pirmie vēl retie automobiļi, kas tik agrā stundā traucās uz centra pusi, viņš pagriezās atpakaļ, nolēmis doties uz jūru pie Folsbejas krasta.

Tomēr, pabraucis atkal garām klīnikai, viņš, pats neapjauzdams, ko dara, nogriezās uz Ņūlendsas pusi. Un tūdaļ saprata, ka no sākta gala ir zinājis, kurp brauc.

Filips un Elizabete. Tas likās neiespējami, saprātam neaptverami.

Elizabete un Filips. To viņš nudien nespēja iedomāties — un tūlīt saprata, ka spēj gan, turklāt ārkārtīgi skaidri. Pēkšņā pretīgumā viņš centās pievērst domas kaut kam citam, bet iztēles aina — brūns augums savi-jies ar baltu — negribēja atkāpties.

Deons apstājās kvartāla attālumā no Elizabetes mājas un aizsmēķēja cigareti. Sī vienkāršā kustība un šķiltavu klikšķis lika atgriezties pie domas, ko viņš gandrīz divas stundas pārvarēm bija pūlējies dabūt no prāta laukā.

Mans tēvs ir miris.

Viss pārējais ir tikai izvairīšanās. Vienīgi šī neizbēgamā īstenība likusi viņam traukties šurp gluži kā putnam, kas, šķietami bezmērķīgi izriņķojies gaisā, vienmēr aizlido tieši uz savām mājām.

Vai tiešām tā? Uz mājām?

Deons atcerējās, ka tāds pats neprāts viņu bija trencis (savādi, ari tas notika agrā rītausmas stundā) atbrīvoties no kāda nomācoša sloga tai rītā, kad viņš iepazinās ar Elizabeti un pēcāk izmeklēja kāda neģēļa sakropļoto pusotru gadu veco krāsaino meitenīti.

Juceklīgās domas atkal aizsteidzās citā virzienā, un viņš ieraudzīja drūmo tiesas zāli, kur tika izsaukts nodot liecību, gandrīz vai saoda šās telpas īpatnējo smaržu. Trulo, jau pēc izskata pretīgo noziedznieku, meitenītes izvarotāju, notiesāja uz diviem gadiem cietumā. Advokāts lūdza ņemt vērā, ka aizstāvamais par savu rīcību nevar uzņemties pilnu atbildību, jo nozieguma pastrādāšanas brīdī bijis alkohola un narkotiku ietekmē. Sai reizē tiesnesis nebilda ne vārda par to, ka sabiedrībai nepieciešama aizsardzība.

Arī Būtam vajadzēja piedzerties, dzēlīgi nodomāja Deons. Tad viņiem, iespējams, nebūtu licies tik nepieciešami viņu ieslodzīt uz trim gadiem.

Deons nodzēsa pusizsmēķēto cigareti un izkāpa no automobiļa, skaļi aizcirzdams durvis.

Tikai apgājis apkārt folksvāgenam un pamanījis, ka divas pusmūža sievietes, kas devās uz autobusu pieturu, apklust pusvārdā un pārsteigtas palūkojas viņā, Deons attapās, ka joprojām ir ģērbies operāciju drānās: uzsvārcī, baltās biksēs, kuru gali sabāzti baltajos gumijas zābakos, balto cepurīti galvā. Taču ziņkārīgie un pat bailīgie skatieni viņam nerūpēja un nelikās arī smieklīgi.

Mans tēvs ir miris.

Tas bija pirmais, ko viņš pateica, kad Elizabete atvēra dzīvokļa durvis.

— Mans tēvs ir miris.

Elizabete bija bāla. Varbūt nobālējusi no šā pēkšņā paziņojuma? Novājējusi arī kopš viņu iepriekšējās tikšanās. Kad tas bija? Viņš nevarēja atcerēties.

Elizabete ar roku pieskārās kaklam.

— Tavs tēvs ...

— Ir miris,— viņš nikni pabeidza. Un turpināja: — Kur ir Filips?

Filips turpat vien stāvēja, ģērbies viscaur melnā. Sēru nojausma? Filips rauca pieri un izskatījās norūpējies.

Trīs cilvēki mazajā priekšnamā stāvēja cieši cits citam blakus. Tik cieši, ka telpa likās pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Trīs te aizņēma pārāk daudz vietas.

— Mans tēvs ir miris,— Deons dedzīgi atkārtoja, nu jau uzrunādams Filipu.

Filips un Elizabete saskatījās. Noslēpumi. Deons nodomāja, viņiem ir noslēpumi, un atkal pārskaitās. Neko viņi no manis nenoslēps. Zinu par viņiem visu. Nekādu noslēpumu te vairs nav.

Deons apjēdza, ka tie abi ģērbušies parastās ielas drānās, kaut arī rīts vēl ir ļoti agrs. (Vai viņš tiešām ieradies, lai pārsteigtu tos gultā, lai ieraudzītu savijušos augumus — brūno un balto —, lai nekas nebūtu noliedzams, lai te atrastos upuri, pār kuriem izgāzt niknumu?) Noguris viņš papurināja galvu. Un pats vairs nezināja, ko meklējis.

Elizabete pamanīja šo kustību.

— Nāc iekšā, Deon! Nāc tālāk! Tu izskaties galīgi. . .

Neveikli šļūkādams operāciju zābakos ieautās kājas,

Deons garām Filipam ieslāja tik labi pazīstamajā istabā. Dīvāns, tāpat kā agrāk, stāvēja turpat pie loga.

Nevajadzēja nākt šurp. Arī te viņš ir piekrāpts.

Jāpalick vienam, Tas viss ir pārciešams tikai vientulībā.

Deons pagriezās, grīļodamies lūkoja Filipam garām izkļūt atpakaļ priekšnamā, tikt ārā no šā dzīvokļa. Filips viņu aizturēja, un viņš mēģināja atgrūst tā rokas. Taču tvēriens bija stingrs.

— Uzklausi mani!— lēni un mierīgi sacīja Filips. — Tu esi pārāk satraukts.

Deons patiešām tūliņ nomierinājās, atguva savaldību, spēju sakarīgi spriest, apzināties savu rīcību un tās

sekas.

Filips un Elizabete.

Nē. Tas nav pareizi.

Filips un Deons.

Vai ari Filips pret Deonu, jo viņi ir sāncenši, vienmēr bijuši sāncenši, un muļķīgi būtu izlikties, ka tas tā nav. Daudz ir tāda, kas viņus šķir: viss, kas bagāta baltā fermera dēlu šķir no krāsaino kalpu dēla. Turpretim saista viņus tikai viens, mūžīgs un liktenīgs,— sāncensība. Un tā stāv pāri rasēm un šķirām.

Tas bija sācies jau bērnībā un pusaudža gados un atjaunojās, kad pēc gadiem viņi atkal satikās, it kā

atšķirtības laika nemaz nebūtu bijis. Un tā tas turpinājās: punkts par labu vienā vietā, priekšrocība zaudēta citā vietā — cauri gadiem it kā nemanīta, tomēr nerimstoša cīņa par to, kurš kuru pieveiks.

Un nu šī cīņa nobriedusi līdz krīzei — atklātai, nepārprotamai sadursmei (nule beidzot viņš to ir atskārtis; vai varbūt vēl kāds? — droši vien); cēlonis ir klasisks un tomēr visbanālākais no visiem cēloņiem. Sieviete.

— Ko tu te dari?— viņš jautāja Filipam, neslēpdams nepatiku.— Tev te nav ko meklēt.

Filipa tvēriens atslāba. Rokas viņam noslīga.

Tomēr viņš neteica ne vārda, ierunājās Elizabete.

— Ko tu ar to gribi sacīt? — viņa vaicāja.

Jautājums tika izteikts skarbi, un Deons nodomāja,

ka viņa pa šo laiku tapusi asa kā asmens. Kā labi iztrīts tērauda nazis.

— Kāpēc viņš ir šeit?— Deons jautāja apsūdzētāja tonī.

— Tā ir mana darīšana. — Tomēr pirksti bija cieši savilkti — un viņa lūkojās sakļautajās plaukstās, it kā cerēdama tur izlasīt kādas mīklas atminējumu.

— Saki, lai viņš vācas projām!

Elizabete nobālēja, seja viņai sastinga. Balss bija salta kā akmens.

— Es viņu mīlu. Vai tu to spēj saprast?

Deonu sagrāba dusmas, neprāta niknums, tomēr viņš viltīgi nolēma to neizrādīt. Viņš tos abus izmuļķos.

— Mīli?— Deons nicinoši iesmējās. — Mīli ... — pauze skaidri liecināja, ko viņš domā, pat ja nebūtu tikko manāmi uzsvērtā turpinājuma,— viņu?

Deons gaidīja naida un nicinājuma izpausmes, taču Elizabete pat nepakustējās. Filips joprojām stāvēja durvīs kā no tumšā, klusā mežā auguša koka izgriezts tēls.

Deons jutās nelāgi, apzinājās, ka ir iekļuvis situācijā, kas viņam nav saprotama un kur viņš ir lieks. Tie abi šķita kā sērojoši pavadītāji bērēs, bet viņš — kā padumjš, neaptēsts lempis, kas uzkūlies, neviena neaicināts. Tomēr lai nedomā — projām viņš neies!

— Mīli viņu?— Deons jautāja. — Tu esi zaudējusi prātu. Kā tev liekas — kur tas tevi novedīs? Neprāts, Liza. Vai tu pati to nesaproti?

Viņa nogurusi pašūpoja galvu.

— Nezinu.

r

Tā bija vājuma, drīzas padošanās pazīme, un viņš tai pieķērās.

— Liza, es tevi mīlu. Tici man, mīlu tevi.

To viņš sacīja, laizdams darbā viltīgo plānu — abus samulsināt un apstulbināt. Vai viņš tiešām bija gribējis to teikt?

Liza nereaģēja, tikai automātiski atkārtoja vienu un to pašu:

— Nezinu.

Filips, aizvien vēl stāvēdams durvīs slaids un ārkārtīgi stalts, beidzot strauji sakustējās, it kā kokā grieztais tēls būtu atdzīvojies un grasītos izkāpt no ietvara sprosta. Viņš pat pasmaidīja — māksloti savilka lūpas, atsegdams zobus.

— Man liekas, tu neesi sapratis,— viņš sacīja pieklājīgi un ļoti pacietīgi.

Deons apcirtās, sasprindzis kā čūska pirms uzbrukuma upurim.

— Saprotu pārāk labi,— viņš ļauni novilka.— Man ir pilnīgi skaidrs, kas te notiek. Flips, vecā tēvoča Pīta un tantes Mītas, mana tēva kalpu — hotentotu dēls, uzdomājis lenkt baltās meitenes. Sim smalkajam zēnam, svepstētājam hotentotam, melnās skuķes vairs neliekas pietiekami labas.

Filipa seja pārklājās plankumiem, viņš saknieba lūpas. Dīvaini pieliecies, kā viegli paklanīdamies Deonam, viņš sacīja:

— Man ļoti žēl, ka tavs tēvs ir miris.

Deons nicīgi nokremšļojās un apsviedās apkārt, pievērsdamies atkal Elizabetei.

— Izvēlies! — viņš tai mežonīgi uzbļāva.— Izvēlies drīzāk! Viņš vai es!

Elizabete nepacēla nodurto galvu, un Deons nesaprata, kā panākt, lai tā viņā palūkotos. Taču Liza ietiepīgi raudzījās grīdā.

— Izvēlies!— viņš vēlreiz nikni uzbrēca.

Viņa tomēr nepaskatījās Deonā, un beidzot atkal ierunājās Filips:

— Tu nesaproti. Te nav, ko izvēlēties.

Deons saspringa, grasīdamies sist, un Filips pacēla rokas, aizsegdams krūtis. Viņš papurināja galvu.

— Kaušanās būtu gluži veltīga. Viss jau ir izlemts.

— Vācies beidzot uz elli! Vai tu neredzi, ka esi šeit lieks?

Filips pasmaidīja, bet rokas nenolaida.

— Es jau dzīros iet projām, kad tu ieradies.

— Vācies, lai man nevajadzētu tevi nolaist pa kāpnēm!

— Tev acīmredzot šķiet, ka man te nav vietas,— Filipa balss skanēja mierīgi, pat zobgalīgi.— Tev droši vien būs patīkami uzzināt, ka gan Elizabete, gan es — mēs esam nākuši pie tāda paša secinājuma.

Varbūt zobgalīgais tonis slēpj dziļas bēdas — to Deons nespēja pateikt.

— Vai tu beidzot aizvērsies un lasīsies uz elli?

— Biju atnācis atvadīties,— sacīja Filips.

— Vācies taču beidzot projām!

— Tūlīt iešu, draugs. Tūlīt. Kā jau teicu, biju atnācis atvadīties, jo mēs abi saprotam, ka mums nav nākotnes. Vismaz šai zemē ne. Kā tev labpatika mums paskaidrot. Un varbūt nav arī nekur citur.

Filips runāja noteikti, lietišķi, it kā ziņodams par kādu interesantu, neparastu saslimšanas gadījumu, un viņa balsī nemanīja ne sāpju, ne moku. Ja tās vispār bija.

Filips satvēra durvju rokturi.

— Ardievu! — viņš ļoti pieklājīgi teica Elizabetei.

Viņa gribēja kaut ko sacīt, bet nepateica.

Filips pagriezās pret Deonu, un viņa sejā atkal parādījās senā — ar izaicinājumu un atturību jauktā — maiguma izteiksme, ko Deons pazina kopš agrīnas bērnības dienām. Taču tagad tajā varēja izlasīt arī kaut ko citu: bezgalīgu līdzcietību.

— Man patiešām ir ļoti žēl,— viņš sacīja.— Ka tēvs ir miris.

Filips aizvēra durvis no ārpuses.

Deons domās atgriezās sendienās, tai dienā, kad viņi aiz dambja bija saplūkušies par to, kam piederēs māla vērsis ar asiem, baltiem dzelkšņiem ragu vietā. Filips bija vecāks un smagāks, tāpēc nogāza Deonu gar zemi un noliecās tam pāri tieši ar tādu pašu izteiksmi sejā.

Deons tik dziļi bija iegrimis atmiņās, ka pēdējos Filipa teiktos vārdus sākumā uztvēra tikai kā nenozīmīgu vispārpieņemtu līdzjūtības apliecinājumu.

Bet tad viņš attapās — Filips bija sacījis: «. . . ka tēvs ir miris.»

Nevis «tavs tēvs».

Tēvs.

Mūsu tēvs.

Mans tēvs.

Viņš paskatījās Elizabetē, kā lūgdams apstiprinājumu, bet viņa atkal lūkojās savos sakļautajos pirkstos un varbūt pat nebija dzirdējusi.

Mans tēvs. Man ļoti žēl, ka tēvs ir miri$.

Es viņu miltos samalšu, Deons domāja. Sašķaidīšu viņa ģīmi, viņa melnās, melīgās lūpas, ietriekšu viņam /.obus rīklē, es ...

Mans tēvs.

— Izdzimums,— viņš klusu sacīja. Tad skaļāk:— Izdzimums!— Un vēlreiz: — Izdzimums!

Atrāvis vaļā durvis, viņš savas dusmas, izmisumu un pazemojumu spalgi izkliedza tukšajā kāpņu telpā:

— Tu esi iz-dzim-te-nis!

Un tad viņš skrēja, klupdams, pīdamies savos gumijas zābakos, tik tikko nepakrizdams uz vestibila gludās akmens grīdas.

Arī iela bija tukša.

Viņš metās pie sava folksvāgena, un abas sievietes, kas joprojām pieturā gaidīja autobusu, steigšus parāvās sānis drošā attālumā, kad viņš brāzās garām. Uz stūra bija apstājies pastnieks, un arī tas izbrīnījies blenza Deonā. Aiz kāda dārza žoga, balsi iemēģinādams, rēja suns.

Deons ieslēdza motoru un drausmīgā ātrumā aiztriecās ap pirmo stūri. Atkal visgarām tukša iela. Vēl viens pagrieziens. Tukšums, vienīgi pavecs vīrs ar tikpat pavecu morisu lēnā garā pukšķināja pa pašu ielas vidu.

Kur palicis šis gļēvulīgais izdzimums?

Mans tēvs.

No pagājības miglas iznira juceklīgas, nesakarīgas ainas, to dīvainie stūri un tukšie leņķi sākumā likās nesavienojami, tomēr, visādi grieztas, grozītas un atkal no jauna salāgotas, atsevišķās ainas beidzot ieguva nepārprotamu jēgu: tās derēja kopā — un, rau, jau rodas noteikta kopaina.

«Liecieties mierā! Neaizmirstiet, ka esat brāļi!»

Tēvs stāv uz kāpnēm pie universitātes aulas viņu Izlaiduma dienā.

Skats no mazliet tālākas pagātnes: briesmīgās tēva dusmas, kad viņš abus zēnus uzgāja šķūņaugšā kopā ar krāsaino skuķēniem.

Mīta Deividsa, atbalstījusies uz dēla rokas, kāp) augšā pa kāpnēm, un Johans van der Rīts raugās viņai pāri tālumā uz zilgajiem kalniem.

Studentu kafetērija, un viņš pārsteigts uzzina, ka tēvs sedzis Filipa izglītošanas izdevumus.

Deons pagriezās ap nākamo stūri, taču nu viņš vairs nedzinās pakaļ Filipam.

Filips izlaiduma aktā iet cauri zālei, aplausu vētras pavadīts, un Deons pārsteigts redz, ka aplaudē arī viņa tēvs.

Māte sēž viņa gultas kājgalī, raugās tukšumā un saka: «Jā,»— un vēlreiz: «Jā.»

Un atkal tēvs. Stingstošās lūpas paveras, un tas, ko viņš saka, nav vis: «Mans dēls ... es gribu runāt ar Flipu.»

Tēvs bija gribējis sacīt: «Gribu runāt ar Flipu. Ar savu dēlu.»

Otrā daļa

.

VASARA

Pirmā nodaļa

Māja atradās kalnā tik augstu, cik vien bija iespējams. Augstāk neviens neatļautu celt, jo aizmugurējais dārza žogs piekļāvās stingri aizsargātam dabas rezervātam. Izraudzīties šo vietu no daudzām citām, kas bija ērtākas, turklāt maksāja lētāk, Deonu varbūt bija mudinājis kāds dziļāk slēpts iemesls, ne vien iespēja priecāties par brīnišķīgo skatu un samērā lielo nošķirtību no ārpasaules, bet tagad šis iemesls bija zaudējis nozīmi un viņu vairs neinteresēja. Tā gluži vienkārši ir viņa māja: krāšņas dabas ieskauta, ērti izplānota, mājīga ēka ar plašu dārzu, ko ainavu speciālists saprātīgi bija atstājis tikpat kā neskartu.

Tovakar dārzs likās viens vienīgs pelēcīgi zaļš ēnu klaids, ko vienmērīgi pāršķēla vēl tumšākās koku ēnu strēles. Tāpēc skatiens neviļus pagriezās citā virzienā un pievērsās kalna pakājei, kur mirgoja pilsētas un ostas ugunis.

Deons dzirdēja sev blakus Filipu gari nopūšamies un uz brīdi apstādināja automobili pie vārtiem asfaltētā ceļa galā. Filips joprojām raudzījās gaismas straumē, kas jūdzēm garā laternu virtenē pludoja no Signālkalna līdz pat Velna smailei. Filips klusēja, tāpēc Deons ierunājās viņa vietā:

— Ir jauki atgriezties, vai ne?

Filips joprojām klusēja, un Deons piedeva gāzi, lai tiktu augšā pa stāvo iebraucamo ceļu.

— Sai jaukākajā no pilsētām pie labāko cerību raga, — beidzot ierunājās Filips.

Deons nopūlējās ar sarežģīto uzdevumu iegriezt automašīnu no kreisās puses garāžas priekšā (pa labi ar vējdēli uz jumta, izbraukšanai pret šoseju pagriezts, stāvēja viņa sievas varenais universālais limuzīns), tāpēc viņš īsti nesaklausīja, vai Filipa piezīmē nav ieskanējusies dzēlība. Nolēmis nelikties gar to ne zinis, vīns pec viegla, slaida piebrauciena nobremzēja jaguāru.

Klāt esam,— Deons pasmaidīdams sacīja uzsvērti draudzīgi. Kad viņš atvēra durvis, pēkšņi uzdegtajā jjaismā acīs dūrās Filipa sirmums, kas jo spilgti izcēlās uz viņa tumšās, nopietnās sejas fona.

— Paldies! — nezin kāpēc noteica Filips.

Kamēr Deons iebrauca automobili garāžā, kāds bija Ieslēdzis gaismu terasē un virs nama kāpnēm. Viņš pakāpās sānis un ar rokas mājienu aicināja Filipu iet pirmajam.

Filips apstājās uz augšējā pakāpiena, vēlreiz pārlaida skatienu pilsētai un tad pagriezies nolūkojās melnējošajā kalnu blāķī. Tālumā mirgoja trošu dzelzceļa stacijas uguntiņa. Vai varbūt tā bija kāda īpaši spoža zvaigzne.

— Skaisti! — sacīja Filips.— Ļoti skaisti!

— Cilvēkiem jādzīvo arī sliktākās vietās.

— O jā!— Un atkal Filipa balss vēsajā tonī jautās kaut kas līdzīgs ironijai.

— Stāsta, ka dzīve Kanādā ari neesot pārāk slikta,— spiests aizstāvēties, tāpēc, kā vienmēr, kļūdams mazliet agresīvs, sacīja Deons.— Ziemā medības . ..

— Tu laikam nekad tur neesi bijis?

— Nē. Pagaidām aprobežojos ar Savienotajām Valstīm. Līdz Kanādai neesmu nokļuvis.

— Tāpēc ari ne reizi neesam tikušies. Tomēr es ar interesi vēroju tavu karjeru.

— Un es tavējo,— smaidīdams atsaucās Deons. — Viens no vecā Snaimena audzēkņiem strādā Makgila universitātē, un informāciju mēs saņemam no viņa.

Deons atvēra ārdurvis un palaida ciemiņu sev pa priekšu.

Filips apstājās hallē un labu brīdi noraudzījās lielajā bezietvara gleznā pie sienas. Paraksts — Lūkass Ma-rentsens. Apbrīnojami meistarīgi apvienojot duļķaini brūnus un pelēkus toņus ar okera laukumiem un lakoniskiem melniem triepieniem, mākslinieks bija radījis skaidru, tomēr savādi satraucošu ainu — pilsētas nabadzīgo kvartāls rītausmā. Filips raudzījās gleznā, tad pievērsās viscaur stiklotajai sienai, pa kuru Skatienam pavērās iekšpagalma strūklaka, kas, neredzamu spuldžu apgaismota, irdzēja starp krāšņiem augiem.

Tikko manāmi pasmaidīdams, viņš pagriezās pret Elizabeti van der Rītu, kas nāca viņam pretī pa milzīgās halles flīzēm klāto grīdu, garajam tērpam tik graciozi viļņojot, ka likās — viņa nevis iet, bet gan vieglītēm slīd.

— Esiet sveicināts dzimtenē, Filip! — viņa sacīja ļoti sirsnīgi.

Iepriekš apsvērtie žesti un apsveicināšanās vārdi šķita mazliet teatrāli. Ne Filips, ne Deons nelikās to manām.

— Labvakar, Elizabete! — nopietni, ar precīzi nomērītu siltuma un cieņas devu atsaucās Filips.— Pateicos.

Elizabete pagrieza vaigu vīra skūpstam. Tad uzmeta abiem šķelmīgu skatienu, apzinādamās situāciju, juzdamās tajā droša, izbaudīdama šo mirkli un pat vilkdama garumā, it kā koķetētu ar briesmām, tomēr labi zinādama, ka nav ne mazākā iemesla baidīties.

Viņa iesmējās, un Filips ievēroja, ka agrāko kūsājošo pārgalvību gadi nav paspējuši izdzēst, tā tikai kļuvusi rāmāka un klusāka, it kā spēcinātājs dedzīguma avots būtu sācis pamazām izsīkt.

Viņa aizvien vēl bija skaista. Tas, protams, vairs nebija seno dienu bezrūpīgais jaunības skaistums. Nu šai skaistumā, un tas ir gluži dabiski (cik drosmīga ir jaunība, viņš nodomāja, cik pārliecināta par savu mūžī-gumu, bet cik ātri tā izgaist!), manāmas rūpīgas kopšanas pēdas, veikli slēpti viltīgi paņēmieni. Ja pie astoņpadsmit pieskaita divdesmit, atvēsinošā summa galu galā ir trīsdesmit astoņi.

Tomēr viņa aizvien vēl bija skaista. Garie mati — pēc jaunākās modes —, tikpat kupli un spoži zeltaini kā toreiz, slīga pār pleciem. Acu un lūpu kaktiņi smaidā savilkās sīkās grumbiņās, taču augums joprojām bija slaids un lokans.

Vīriešiem pa priekšu viņa gāja uz viesistabu (arī tur tāda pati flīžu mozaīkas grīda, mīksti sēdekļi sarindoti ap lielo kamīnu, vairākas afrikāņu mākslinieku gleznas — tāpat bez ietvara), un viņas gurni viegli šūpojās, modinādami vēl citas neatvairāmas atmiņas par senpagā-jušiem laikiem.

Filips saņēmās, vēsu prātu padzina neaicinātās domas un, nomurminājis pateicības vārdus, apsēdās Elizabetes norādītajā krēslā.

— Iedzersim! — jautri ierunājās Deons. Sasitis plaukstas, viņš ņēmās rosīties gar slepenu bāru zem grāmatu plauktiem ar jaunākajiem bestselleriem.— Ko ieliet tev,

dārgā?

— Es ... es laikam dzeršu heresu.— Elizabete pagriezās pret Filipu, sejā rūpīgi saglabādama laipno sabiedrības dāmas smaidu.— Pasūtīju Kanādas rudzu degvīnu, līdzko Deons piezvanīja un teica, ka jūs braukšot ciemos. Taču varam piedāvāt arī ko citu — pēc jūsu izvēles.

— Pateicos! Dzeršu rudzu degvīnu.— Labprāt viņš būtu izvēlējies kaut ko vieglāku.

— Ar ledu?— jautāja Deons.— Vai ar sodu?

— Ar ledu.

Klusēdams Deons ielēja, un klusēdami viņi paņēma glāzes. Pienācis neveiklības brīdis, nenovēršamais brīdis, kad atmiņas vairs nav atvairāmas, kad viņi nu sēž trijatā un pagātne ir ieradusies kā neaicināta ceturtā.

— Tava lekcija man patika,— sacīja Deons.— Vismaz tā daļa, ko es sapratu.— Juzdams, ka satraukumā kļuvis mazliet grūtāk elpot, viņš runāja lēnām, un tāpēc ikviens visparastākais vārds ieguva īpašu svaru un nozīmi.— Tā uz visiem atstāja lielu iespaidu.— Viņš iesmējās:— Baidos, ka tikai mēs, ķirurgi, kādu dienu nepaliekam bez darba.

Iesmējās arī Elizabete un uzspēlētā mundrumā sacīja:

— Šodien es uzšķīru enciklopēdijā rakstu par jūsu specialitāti, Filip, lai neliktos pārāk atpalikusi no dzīves. Tomēr vienīgais, ko sapratu,— augļu mušas vairojas fantastiskā ātrumā.

— Tālāk par augļu mušām mēs, cerams, neaizrunāsimies,— teica Filips.

Nu iesmējās visi un iekārtojās sēdekļos ērtāk, it kā cits cita sabiedrībā nejustos vairs tik neomulīgi.

Tomēr, lai arī visi trīs smējās un mētājās veikliem, neko neizteicošiem vārdiem, gan spīdēdami paši ar savu asprātību, gan arī ļaudami sarunas biedriem paust atjautu un prasmi uzvesties sabiedrībā, neveiklības brīdis vēl nebija galā. Nelūgtā viešņa joprojām, mēmi klusēdama, sēdēja viņu vidū, pēc kārtas ielūkojās katram sejā, pūlēdamās uztvert viņu nervozos skatienus, ieklausīdamās pārlieku līksmajos smieklos un gaidīdama nodevīgu žestu, kas apliecinātu, ka tās klātbūtne ir pamanīta, tādējādi piespiezdama viņus justies sasaistītiem.

Deons mazliet neveikli piepildīja glāzes no jauna, un viņi mundri turpināja tukšo sarunu. Pēc brīža Elizabete izgāja pārraudzīt pēdējos vakariņu sagatavošanas darbus. Filips no trešās glāzes atteicās, bet Deons, pats gandrīz nemanīdams, ko dara, ielēja sev tīru viskiju. Atgriezies no istabas otra gala, viņš neapsēdās, bet, turēdams glāzi rokā, nevērīgi atslējās pret kamīna dzegu un ar smaidu uz lūpām palūkojās Filipā.

— Nu, profesor!— beidzot viņš ierunājās.

— Nu, profesor! — tādā pašā zobgalīgā tonī kā atbalss atkārtoja Filips, un neveiklība gandrīz izgaisa.

— Kas to būtu domājis, ko? Vai tu būtu varējis to iedomāties pirms četrdesmit gadiem, kad mēs, abi knēveļi, skraidījām pa fermu? Un tagad, gluži kā pasakā, abi slaveni un bagāti. Tu esi bagāts, Filip?

— Nē.

Deons pasmējās:

— Arī es ne.

— Gandrīz būtu nodomājis pretējo,— Filips pārlaida zīmīgu skatienu lepni iekārtotajai istabai.

— To visu Elizabete,— sacīja Deons.— Viņai piemīt īpašs talants iegādāties to, kas drīzumā kļūst moderns.— Viņš nosūca malku viskija.— Tu taču arī biji precējies?

— Jā.

— Viņa bija aktrise, vai ne?— Deons turpināja, kaut gan Filipa sejā parādījās nepārprotama nevēlēšanās turpināt šo tematu.

— Manekene.

Deons iztukšoja glāzi un devās pie bāra ieliet nākamo. Pusceļā viņš tomēr pārdomāja, atgriezās pie kamīna un uzmanīgi nolika glāzi uz dzegas.

— Viņa bija kanādiete?

— Francūziete. Nevis Kanādas francūziete, bet no Francijas. Dzimusi Marseļā.

— Taču jūs iepazināties Kanādā?

— Jā. Viņa bija atbraukusi uz Kanādu, tāpēc ka tā atrodas blakus Savienotajām Valstīm — un viņas mērķis bija Savienotās Valstis. Holivuda. Visas viņas cerības saistījās ar Holivudu, un, lai tur nokļūtu, Kanāda bija tikai līdzeklis. Tāpat kā es.

No pienākuma izteikt savas domas vai vismaz ar kādu izsaucienu paust izpratni vai līdzjūtību Deonu atbrīvoja Elizabetes atgriešanās. Kā svinīgs rituāls sākās pāriešana uz ēdamistabu, sēšanās pie galda, pudeļu atkorķēšana, un tas viss atvairīja nepazīstamus cilvēkus un nezināmas vietas, kas nelūgti gribēja ielauzties viņu sarunās.

Mielasts, kā jau varēja paredzēt, bija lielisks: vēžu vira, plānumā dievmaizītei līdzīgas uz ātras uguns ceptas teļa gaļas un šķiņķa šķēlītes ar sparģeļiem un pikantu mērci. Dzerts tika maz, toties vārdos viņi salīdzināja Dienvidāfrikas un Eiropas vīna šķirņu izcilās īpašības. Izrādījās, ka visiem trim garšo vieni un tie paši ēdieni, patīk vieni un tie paši restorāni un pilsētas, un, ja arī gadījās kāda atšķirība gaumē, neviens to neņēma vērā. (Uz Parīzi Deons un Elizabete braukāja kā uz dzimto pilsētu, Parīzē bija dzīvojis arī Filips, kurš atcerējās to ar nepatiku, lai gan atzina, ka uzturējies tur nelāgā laikā — kad sācies karš Alžīrijā.) Kalpone, ko Elizabete jau dienā bija nobrīdinājusi, neizrādīja ne mazāko izbrīnu par to, ka pie galda jāapkalpo pašas rases pārstāvis.

Dzert kafiju viņi atgriezās viesistabā. Pie durvīm Deons apstājās. Tad devās uz halli pie tālruņa.

— Jāpiezvana uz klīniku un jānoskaidro, kā jūtas meitenīte. Pagaidām dzeriet vien bez manis.

Viesistabā Elizabete iegāja Filipam pa priekšu. Kad viņa noliecās pār kafijas paplāti, abu skatieni īsu mirkli sastapās.

— Melnu vai baltu?

— Melnu, lūdzu!

Bija dzirdams, kā Deons hallē uzgriež numuru, tad nomet klausuli un griež vēlreiz.

— Kādi ir jūsu nodomi?— jautāja Elizabete.

Gaisā vēdīja tikko vārītas kafijas smarža.

— Vēl neesmu īsti izšķīries,— atbildēja Filips.— Manas mātes dienas ir skaitītas. Kad viņa nomirs, mani nekas vairs šeit nesaistīs. Droši vien atgriezīšos Kanādā.

Deons arvien vēl grieza tālruņa ripu un kaut ko pie sevis murmināja.

— Jūtu jums līdzi,— klusi sacīja Elizabete.

— Zinu, ko tu nenožēlosi, ticis projām no šās sasodītās zemes! — no halles uzsauca Deons. Elizabete un Filips reizē atskatījās.

— Tu nenožēlosi mūsu fantastiskos telefona sakarus! Vai desmit reizes griežu numuru, bet klīniku sazvanīt nav iespējams. Divreiz mani savienoja ar kādu uzbudinātu vecu dāmu, bet pārējās reizes pīkstieni liecina, ka numurs aizņemts. Cik daudz laika cilvēks dienā nezaudē ar šīm aizņemtajām līnijām, aplamajiem savienojumiem un nepareizajiem numuriem!

Saraukusi uzacis, Elizabete pagriezās pret Filipu. Abi klusēja, līdz Deons atgriezās viesistabā un ielēja sev konjaku.

Filips no brendija atteicās un slepus ielūkojās pulkstenī. Laiks beigt šo vakaru, ir jau ceturksnis uz vienpadsmitiem — īstā reize pielikt punktu jaukam saviesīgam vakaram ar vieglām, nenozīmīgām sarunām. Trīs pieauguši cilvēki tīkami pavadījuši kopā laiku, pienākums ir izpildīts, un nu viņi var šķirties, lai droši vien nekad vairs nesastaptos. Pēkšņi Deons paliecās uz priekšu, paskalināja glāzē dzintaraino dzērienu, piecēla to pie deguna un sacīja:

— Mans tēvs pirms nāves gribēja tevi redzēt. Neesmu tev to teicis. Tie bija viņa pēdējie vārdi.

Beidzot neaicinātās viešņas klātbūtne tika atzīta — un tā droši ierīkojās viņu vidū.

Sākumā Filips neteica neko, likās pat, ka nav dzirdējis. Viņš sēdēja izslējies, rokas uz ceļgaliem nolicis, un lūkojās tukšajā kamīnā (joprojām turējās vasara, vakari bija silti, kurināt nevajadzēja, līdz aukstajiem mēnešiem vēl bija tālu), it kā vērotu neredzamu liesmu rotaļu.

— Iemesls, šķiet, tev ir zināms,— sacīja Deons.

Filips padomāja.

— Jā.

Viņu skatieni mirkli sastapās, un abi novērsās.

— Visus šos gadus esmu bieži par to domājis,— teica Deons.

Filips pamāja — vai nu par zīmi, ka ir sapratis, vai apliecinādams, ka arī viņam šādas pārdomas nav gājušas secen.

— Vai tu sen jau to zināji?

Filips sarauca pieri, domīgi saknieba lūpas.

— Ja atminos agrākos laikus, jāteic, ka māte dažkārt ir runājusi kaut ko tādu, kas varēja radīt aizdomas. Viņa, piemēram, teica: «Tev nu gan nevajadzētu tā rauties pušu,»— vai: «Ja tu saņemtu to, kas pienākas,

tev nenāktos staigāt šādās vecās lupatās.» Nu, apmēram tādā garā. Pats saproti.

— Jā.

— Nekad viņa nav neko sacījusi tieši. Gaisma man mazliet atausa, kad noņēmu tev asinis analīzei.

— Kad tu esi ņēmis man asinis?

— Nu, tas bija toreiz, tā saucamajā hromosomu atklājumu laikā. Profesors man uzdeva izstrādāt augsti kvalitatīvu kariotipu iegūšanas metodiku.

— Kas tie tādi? — iejautājās Elizabete.

Filips paplūkāja auss ļipiņu un palūkojās Elizabetē.

— Nu, patiesībā tās ir hromosomu fotogrāfijas, kas uzņemtas, izmantojot sevišķi spēcīgu mikroskopu.

Elizabete pasmaidīja:

— Skaidrs.

— Kā tu vari iedomāties, man bija jāsāk no paša sākuma, jo laboratorijā neviens lāgā nezināja, kas būtu darāms. Ņēmu asinis no kolēģiem un, kad neviens labprāt rokā nedevās, izmantoju pats savējās. Sākumā mani interesēja vienīgi tehnikas apgūšana. Pēc tam jau uzmanīgāk ielūkojos rezultātos un tad ievēroju, ka viena no manām hromosomām ir savādāka nekā citas. Viens plecs tai bija neparasti garš.

— Vai tu to salīdzināji ar citām? — pavaicāja Deons.

— Jā, un pamatīgi nobijos, kad profesors šo anomāliju nevarēja izskaidrot. Tolaik, ka jau teicu, mušu nodaļā nevienam šai jautājumā kārtīgu zināšanu nebija. Uzņēmumu profesors aizsūtīja uz Oksfordu kādam paziņam, lai tas pateiktu savas domas. Trīs nedēļas mirku aukstos sviedros, iztēlodamies,ka esmu pārmantojis kādu drausmīgu kaiti, bet tad pienāca atbilde. Nekāda pamata bažām.

— Kas tas bija?

— Normāls iedzimts variants. Man, protams, kā akmens novēlās no sirds, un es to aizmirsu līdz tai dienai, kad izpētīju tavas asinis.

— Kad tas notika?— Deons brīnījās.

— Vai tad tu neatceries? Kādu vakaru es iebruku pie tevis ārstu mājā — un mēs nokāpām laboratorijā. Tur, kur toreiz strādāju, un es tev noņēmu asinis.

Atmiņā kaut kas atspīdēja, it kā pēkšņi būtu atvērti logu aizvirtņi.

— Tik tiešām!— sacīja Deons.— Pareizi. Kādu vakaru. Pēc tam kad...— viņš saminstinājās un palūkojās Elizabetē.— Tai vakarā, kad mēs ... tai vakarā .. .— Viņš paraustīja plecus un atkal pievērsās Filipam:

— Varu iedomāties, ka manās asinīs tu ieraudzīji tādu pašu hromosomu ar garāku plecu.

— Jā, Deon.

— Un mana. . .— Deons atkal vilcinājās, tad tieši un atklāti ielūkojās Filipam acīs: — Mūsu tēva asinīs arī? Kamēr viņš gulēja klīnikā?

— Jā, nevarēju rast miera, iekams nebiju uzzinājis patiesību.

— Sagadīšanās garais plecs — ari tā to varētu nosaukt!— Deons iesmējās par paša vārdu acīm redzamo bezjēdzīgumu. Tad kā brīnīdamies pašūpoja galvu.

— Tas joprojām šķiet tik . . . neticami. Lai nu kā, pašās beigās viņš centās visu izlīdzināt.

Filips klusēdams raudzījās sānis. Tad viņš klusu ierunājās:

— Nekad neesmu tāpēc jutis naidu. Kaut ari apzinājos, ka tas ir netaisnīgi. Ir grūti būt neatzītam. Tomēr cilvēks pierod pie visa. Laikam gan.— Viņš pievērsa skatienu sienai un ilgi lūkojās kādā gleznā, kurā pats nozīmīgākais likās uz tumšādaina ķermeņa krītošas zilganas ēnas.

Klusums ieilga.

— Tomēr,— beidzot ierunājās Filips,— tas bija skaists laiks.

Arī Deons juta, ka pienācis pēdējais brīdis mainīt sarunas tematu, taču, nespēdams tūdaļ atteikties no iesāktā, dedzīgi piekrita:

— Tas tiešām bija brīnišķīgs laiks toreiz fermā. Tad tam visam nebija nekādas nozīmes. Bērni par šādiem jautājumiem nedomā.

Filips joprojām pētīja gleznu.

— Varbūt. Tomēr droši spriest laikam var tikai tas, kurš visu izbaudījis no pretējās puses. Taču es runāju gluži par ko citu. Atcerējos mūsu pirmo gadu klīnikā. Laiku, kad vēl bijām tikai interni un dzīvojām turpat ārstu mājā.

— Jā. Tu šodien atkal redzēji Robiju. Vai atceries Robiju un korāļu dziedātājas?

Filips iesmējās.

— Jā.

— Korāļu dziedātājas?— ievaicājās Elizabete.

— Reiz viņš piebiedrojās to korim,— paskaidroja Deons.

— To es vēl neesmu dzirdējusi.

— Nu, viņš ... tu taču zini, kāds bija Robijs un kāds ir joprojām. Pienākumi, ko uzliek ārsta profesija, nekad nav spējuši iedvest viņam patiesu cieņu.

— Robijs ir āksts,— viņa pārliecināta sacīja.— Dažkārt viņš nemaz nav tik uzjautrinošs, kā pašam liekas.

— Gribi dzirdēt par dziedāšanu?

— Jā, stāsti!

Deona smaids šķita ar varu izspiests.

— Ziemsvētku vakarā slimnieku kopējas aizvien dzied Ziemsvētku dziesmas,— viņš sacīja.— Visas, kurām tai dienā nav jādežurē, un droši vien arī tās, kas nekur nav uzaicinātas, uzvelk formas tērpu un ar sveci rokā — gluži kā vesels Florensu Naitingeilu^3 bars — apstaigā palātas, dziedādamas Ziemsvētku dziesmas. Parasti viņām piebiedrojas arī dažas žēlsirdīgās māsas. Tās, kurās acīmredzot gājis bojā operdziedātājas talants. Nu, un Robijs saderēja, ka arī viņš iekļausies procesijā un neviens viņu nepazīs. Un dziedās arī.

Visi nosmējās, un Deons iesilis turpināja:

— Robijs rūpīgi sagatavojās šai izrādei. Sadabūja parūku, slimnieku kopējas formas tērpu, apmetni, kurpes, cepurīti, visu, kā pienākas. Pat liekās skropstas. Ziemsvētku vakarā viņš pārģērbās, nogrimējās, dūšas uztaisīšanai ieķēra pāris glāzīšu brendija, ielavījās dezinfekcijas Telpā un gaidīja tur starp naktstraukiem.

— Varu iedomāties,— sacīja Elizabete. VFņa smaidīja, un skatiens bija zaudējis sasprindzinājumu.

— Dziedātājas jau nez kuro reizi modināja pacientus ar «Kluso nakti», kad Robijs izslīdēja no dezinfekcijas istabas un piebiedrojās viņu pulkam. Viena otra palūkojās viņā aizdomīgi, bet dažām šis derību joks bija zināms, un tās viņu aizslēpa no pārējām.

— Un viņš dziedāja?

— Laikam gan bija nolēmis pārāk neizaicināt likteni. Viņš tikai kustināja lūpas līdzi dziesmas vārdiem. Marķēja dziedāšanu.

— Un kas pēc tam notika kapelā! — piebilda Filips.

— Kā tad! Ar to vēl viss nebeidzās,— Deons skaidroja Elizabetei.— Izstaigājis visu klīniku, šis eņģeļu pulks devās uz kapelu, kur pusnaktī notika dievkalpojums. Togad svētrunu turēja jauns katoļu priesteris, un Robijs izraudzījās sēdekli tieši viņam deguna galā. Ap dievkalpojuma vidu Robijs pamirkšķināja priesterim.

Elizabete pasmaidīja vēl platāk.

— Nu, mācītājs negribēja ticēt tam, ko pats redzēja, un novērsās. Taču Robijs pamanīja, ka viņš lāgiem tomēr palūr ar acs kaktiņu. Tad nu Robijs ņēmās plivināt savas liekās skropstas, kairinoši aplaizīja lūpas un izrieza uzpolsterētās krūtis, tā ka nabaga mācītājam sāka mesties mēle. Man šķiet, viņš vairs lāgā neapjēdza, vai citē Mozus grāmatu vai Parādīšanās grāmatu. Tomēr acis no Robija nespēja novērst.

— Viņš bija nepārprotamā hipnozes varā,— ierunājās Filips.— Kā putns čūskas priekšā.

— Beidzot Robijs ķērās pie kāju izrādīšanas,— turpināja Deons.— Līdzko šķita, ka mācītājs ir kaut cik atguvies, Robijs parāva svārku malu mazliet augstāk. Ar to pašu arī sprediķis laimīgi beidzās.

Abi iesmējās, un Elizabete kā negribēdama tikai pēc mirkļa pievienojās viņu jautrībai.

— Nabadziņš,— viņa sacīja.

— Jā,— piekrita Filips.

Aizdomājušies visi brīdi klusēja.

— Un tomēr tas bija skaists laiks,— teica Filips.

Deonam gribējās uzturēt jautro noskaņu.

— Un ziņojumu dēli māsiņu galā tu atceries? Zīmītes, ko mūsējie laiku pa laikam tur piesprauda? Kā tur bija par jaunavām?

— īsti neatceros.

— Ak jā, apmēram tā: «Šovakar visas jaunavas aicinātas sapulcēties tālruņa kabīnē.»

Filips pasmaidīja, un iestājās neveikls klusums, ko Deons uzskatīja par vajadzīgu tūdaļ pārtraukt:

— Cik ilgi esi nodomājis palikt Dienvidāfrikā?

Filips paraustīja plecus.

— Universitātē man pienākas pusgadu ilgs atvaļinājums. Tomēr viss ir atkarīgs no .. . nu, tu jau zini.

— Jā. Man sen būtu pieklājies apciemot tavu māti.— Deons apzinājās, ka viņa pūles izrādīt līdzjūtību ir pārāk klaji redzamas, tāpēc jutās jo neveiklāk.

— Vai tas nav jocīgi, ka viņiem abiem — tavai mātei un manam . . . manam tēvam gandrīz . . .

— Tur nav nekā jocīga.

— Nedomāju «jocīgi» tādā nozīmē. Gribēju sacīt...

— Zinu, ko tu gribēji sacīt. Taču tā nav nekāda īpaša sagadīšanās. Veci cilvēki. Pats saproti.

Un atkal mokošā, kailā klusēšana. Vai patiesi mūs nekas nesaista?— Deons domāja. Vai tiešām nekas mūs nespēj saistīt?

— Kā tu domā, kad beidzot atradīs pretvēža līdzekli?— viņš ierunājās, lai aizpildītu klusumu.

— Tiek veikts tik daudz pētījumu, tomēr panākumus laikam neviens vēl nav guvis.

Filips savilka lūpas.

— Gluži tā es vis neteiktu. Ik dienas uzzinām aizvien vairāk un vairāk, īpaši patoģenēzē.

— Kas tas ir — patoģenēze? — pēkšņi ieinteresējusies, apjautājās Elizabete.

— Kā to teikt, ja tulkojam burtiski, ģenesis nozīmē «izcelšanās» un pathos —«ciešanas». Tātad — slimības rašanās. Ir, piemēram, pierādīts, ka noteiktiem vīrusiem ir ļoti liela nozīme audzēju veidošanās procesā, vismaz tā tas ir dzīvniekiem.

— Patiešām? Jūs tātad pieļaujat, ka tiks radīta pretvēža vakcīna, kā tagad ir pote pret bakām?

Filips kā negribot iesmējās.

— Iespējams, ja jau var izdalīt vīrusu.

— Kā, pēc tavām domām, vīruss iedarbojas uz šūnu?— jautāja Deons.

— Sāksim no sākuma. Kas ir vēzis? Nekontrolējama šūnu augšana — un vairāk nekas,— pacietīgi skaidroja Filips.— Un vīruss? Vai nu dezoksiribonukleīnskābes, vai ribonukleīnskābes daļiņa. Tas pats ķīmiskais materiāls, kas kontrolē normālu šūnu augšanu. Citiem vārdiem sakot, tā sauktajās nukleīnskābēs jau ir ieplānota jaunas šūnas augšana. Sapratāt?

— Liekas gan,— atbildēja Deons. Elizabete klusēja.

— Vīruss izraisa audzēju apmēram tā: iekļuvis šūnā, tas pieslēdzas šās šūnas ģenētiskajam kodam. Tādējādi tiek traucēta šūnas dalīšanās kontrole, šūna sāk augt nenormāli. Un tas jau ir vēzis.

— Vai tas nav pārlieku vienkāršoti?— jautāja Deons.

— Varbūt. Tomēr ir pārāk daudz pierādījumu, kas balsta vīrusu teoriju. Sen jau ir zināms, ka mājputniem

un pelēm leikēmija var pāriet no dzīvnieka uz dzīvnieku ar vīrusu daļiņām. Tāpat ir pamats domāt, ka hromosomu anomālija ir kaut kādā veidā saistīta ar leikēmiju. Vai esi lasījis par Filadelfijas hromosomu?

— Laikam gan ne.

— Pacientiem, kas slimoja ar noteiktas formas leikēmiju, deviņdesmit procentos- gadījumu tika atklāta hromosomu anomālija. Vēl vairāk — dauņiem un cilvēkiem, kas saņēmuši apstarojumu, kā tev zināms, ir lielāks risks saslimt ar leikēmiju — un viņiem ir defektī-vas hromosomas. Tā ka, redzi, pierādījumi šo teoriju apstiprina.

— Interesanti,— sacīja Deons un iegrima domās. — Tēvs nomira ar leikēmiju, un mums visiem trim ir anomālas hromosomas!

Norībēja ārdurvis, viņi apklusa un visi trīs atskatījās. Kādu brīdi ilga klusums. Tad atskanēja sievietes smiekli.

Filips pārsteigts pamanīja ašos skatienus, ko viens otram uzmeta Elizabete un Deons. Arī vārdos, ar kuriem abi apmainījās, bija iezadzies nemiers un saspī-lētība, un Filips norūpējies domāja, vai tikai tam par iemeslu nav viņa klātbūtne. Taču ne viens, ne otrs nebija licis viņam justies liekam.

Elizabete devās uz durvīm, un viņas tērpa zīds, pieskardamies potītēm, švīkstēja skarbi kā plīsdams. Viņa nebija vēl tikusi līdz viesistabas vidum, kad atkal atskanēja sievietes smiekli, aizvien tuvodamies no halles kāpņu puses.

Pirmo iespaidu atstāja mati: kupls, nesukāts un nepārprotami nemazgāts dažāda gaišuma matu ērkulis. No tā apakšas viņos vērās izaicinošas brūnas acis. Paraustījusi plecus, meitene aizgriezās, un atkal noskanēja tie paši smiekli — nicinoši un tomēr neizteiksmīgi.

— Mana meita,— ar pūlēm izspieda Deons.

— Nāc iepazīsties ar profesoru Deividsu,— sacīja Elizabete. Balss likās mīļi pierunājoša, tomēr Filips tajā saklausīja bažas.

Meitene aizvien vēl stāvēja kāpņu galā. Viņa neskatījās ne uz Filipu, ne uz māti. Abām rokām ieķērusies kaltajās metāla margās, kas no vienas puses ietvēra kāpnes, viņa tomēr manāmi šūpojās, tāpēc Filips palūkojās vērīgāk.

Garš, vaļīgi krītošs tumša auduma tērps ar krāsainu izšuvumu uz krūtīm. Svārku apakšmalā un visapkārt plecu lakatam bārkstis. Filips daudzās pasaules pilsētās bija redzējis šādas skuķes dauzonīgu jauniešu sabiedrībā. Šeit, šajās mājās, viņš neko tamlīdzīgu nebija domājis ieraudzīt.

— Mūsu meita Laiza, Filip,— pagriezusies pret viņu, sacīja Elizabete. Nemainīgais smaids joprojām nenozuda no viņas sejas.

— Sveicināta, Laiza!— maigi teica Filips.

Meitene beidzot pievērsa skatienu viesim, un viņas

acis iepletās līksmā pārsteigumā.

— Re, kur brīnums, tīri vai melnais!

Elizabete iekoda lūpu zobos, Deons dīvaini, kā kaut ko grābdams, pastiepa roku.

Taču meitenes vārdi šķita tik neviltoti, ka Filips jutās aizkustināts.

— Jā, esmu melnais,— viņš teica un uzsmaidīja Laižai.

Līdz viduklim pārkārusies pāri margām, viņa paliecās uz Filipa pusi.

— Man dikti patīk melnie,— viņa dedzīgi sacīja.

— Tiešām?

— Nudien. Tāds melnais...— pacēlusi abas rokas, viņa pavērās griestos,— ir kā saule.— Seja savilkās trauksmainā vaibstā.— Tev patīk saule?

— Laiza,— klusu sacīja Elizabete.

— Man patīk saule,— atbildēja Filips.

Kvēli un sirsnīgi uzsmaidījusi Filipam, viņa papurināja mežonīgo matu jūkli un nozuda. Basās kājas nodipēja pa halles grīdas flīzēm.

Elizabete apsēdās savā vietā. Deons knibinājās gar konjaka pudeli. Neveiklais klusums ieilga.

— Viņa taču jums nav vienīgā? — beidzot ievaicājās Filips.— Laikam ir vēl dēls?

— Etjēns,— atsaucās Deons. Balss viņam bija piesmakuši, un viņš nokremšļojās, pirms piebilda:— Bet viņš patlaban ir projām.

— Jaunāks par Laizu?

— Jā. Piecpadsmit.

Laižai varētu dot septiņpadsmit vai astoņpadsmit, sprieda Filips un tūdaļ aprēķināja: tātad Deonam bijuši kādi divdesmit septiņi, kad piedzima meita. Ar kāzām viņi nav ilgi vilcinājušies. Drīz pēc viņa ... pēc viņa aizbraukšanas. Topošam ķirurgam pāragra laulība. Vai tas varētu būt iemesls vēsumam, ko viņš nomanīja abu laulāto attiecībās?

Cilvēki paliek cilvēki, Filips noguris nodomāja. Un atkal paskatījās pulkstenī.

— Ir jau ļoti vēls. Vai tu, lūdzu, neizsauktu taksometru?

— Ak kungs! Es pats tevi aizvedīšu,— piedāvājās Deons.

Filips kategoriski atteicās.

— Mana māte dzīvo pašā pilsētas nomalē. Turp un atpakaļ paies vairākas stundas. Un tev rīt jāoperē.

Lai kā Deons centās Filipu pierunāt, viņš nebija pārliecināms.

Elizabete ielēja kafiju, un, gaidīdami taksometru, viņi lēnām dzēra smaržīgo dzērienu un nodevās vieglai tērzēšanai. Beidzot logā atspīdēja starmešu gaisma — un ceļa galā iegriezās automašīna. Šoferis nepacietīgi notaurēja, un viņi uz terases steigšus atvadījās. Deons pavadīja Filipu līdz vārtiem. Abi atvadījās diezgan atturīgi, Filips devās pie taksometra un vēlreiz pacēla roku sveicienam.

Deons noskatījās, kā šoferis pārliecas pāri savam sēdeklim, lai atvērtu pakaļējās durvis. Filips salieca muguru, grasīdamies sēsties automašīnā. Taču šoferis kaut ko sacīja — un Filips lēnām izslējās. Viņš piegāja pie šofera loga. Tas apņēmīgi noraidošā žestā noplātīja uz priekšu pastieptās plaukstas.

Saraucis pieri, pienāca Deons.

— Kas noticis?

Filips stāvēja ļoti taisns, seja atradās ēnā. Balss šķita salta un neskanīga.

— Sis . . . džentlmenis .. . saka — viņš nedrīkstot mani vest. Viņa taksometrs paredzēts tikai baltajiem.

Bezgalīgā vainas apziņā Deons uz taksometra jumta ieraudzīja apgaismoto zīmi, kas šo faktu apliecināja.

— Nejēdzība!— viņš nikni sacīja un palūkojās šoferī.— Kādas muļķības!

Šoferis bija jauns, pēc izskata nepiekāpīgs cilvēks ādas jakā ar metāla kniedēm gar šuvēm. (īsti piedienīgi, nodomāja Deons, kā suņa kaklasiksna! Šofera seja viņam atgādināja niknas šķirnes suni — vai nu bokseri, vai buldogu.) Lai cik arī nepiekāpīgs izskatā, šoferis

.šķita apjucis. Viņš atkārtoja strupo žestu, it kā atvairītu no sevis jebkādu atbildību.

— Vajadzēja iepriekš pasacīt, ka nav vajadzīgs balto taksis,— viņš žēlabaini sacīja.— Man tak ļauj vadāt tikai baltos.

Pieglaimīgais tonis Deonam nezin kāpēc uzdzina vēl lielākas dusmas nekā gaidītā klajā nekaunība.

— Vai jūs zināt, kas es esmu?

— Jā, dakter,— atbildēja šoferis. Viņš izvairījās no Deona skatiena.

— Sis ir profesors Deividss, pasaulslavens ārsts no Kanādas.

— Ko es varu darīt, dakter! — mulsā ietiepībā atbildēja šoferis.— Vajadzēja iepriekš piesacīt, ka nav vajadzīgs balto taksis. Viņi tak atņems man tiesības.— Aiz neērtības pagramstījies gar aizdedzes atslēgu, viņš jau pavisam noteikti piebilda: — Tāds ir likums, godātais. Gribēju sacīt — dakter.

— Pie velna tādu stulbu likumu!

— Deon,— teica Filips aizvien tai pašā ledaini mierīgajā balsī.

Deons bezpalīdzīgi pagriezās pret viņu.

— Ak kungs, Filip! Man trūkst vārdu.

— Nekas.— Pustumsā nebija iespējams ieskatīties Filipam sejā.— Kā viņš saka — tāds ir likums.

— Kā tad, turklāt vai tā nav ārkārtīgi ērta atruna? Tā vienmēr var visam skriet garām, vai ne? Izlikties neko neredzam un katrs pats sev sacīt: «Ak jā, tāds jau ir likums.»

Jaunais cilvēks ādas jakā nokremšļojās.

— Sešdesmit pieci centi,— viņš sacīja.

— Ko?

— Sešdesmit pieci centi par izsaukumu.— Taksometra šofera balsī nu jau manīja neiecietību.— Visu šito ceļa gabalu no stāvvietas es tak nevaru braukt par velti.

Deons uzmeta šoferim salta nicinājuma pilnu skatienu, izņēma no kabatas banknoti un iemeta to pa atvērto logu. Tad apcirtās uz papēžiem, un, lai gan joprojām jutās vainīgs (vajadzēja taču iedomāties par šiem bezjēdzīgajiem aparteida likumiem, kas nosaka taksometru lietošanas kārtību, neņemt vērā Filipa atteikšanos un pašam aizvest viņu mājās), tomēr šī kustība sniedza zināmu atvieglojumu.

Aiz muguras ierūcās motors, mirkli uzzibsnīja sarkanās pakaļējās ugunis, automašīnai pagriezienā piebremzējot.

— Izsauc, lūdzu, vēl vienu taksometru!— sacīja Filips. Un ar vieglu ironiju piebilda:— īstajai krāsai.

— Nē! — sirdīgi atcirta Deons un devās pa nolaideno ceļu augšup.— Aizvedīšu tevi pats. Un nekādas pretimrunāšanas!

Filips gribēja iebilst, bet, paraustījis plecus, padevās.

Viņiem iekāpjot, jaguāra salonā iedegās gaisma. Deons uzmeta Filipam ašu skatienu. Taču, ja arī starpgadījums viņu aizskāris, pēc sejas tas nekādi nebija nomanāms. Varbūt tumsā maska bija noslīdējusi. Nu tā atkal atradās savā vietā.

Otra nodaļa

Savu pacientu veselības stāvokli Deons varēja noteikt pēc tā, cik reižu no klīnikas tika zvanīts un cik ilgi ar viņu pa tālruni runāja. Paši briesmīgākie bija nepielūdzamie, circeņu čirpstieniem līdzīgie pīkšķi blakus gultai agrās rīta stundās. Naktī dežurējošie ārsti zvanīja, tikai ārkārtējas nepieciešamības spiesti.

Iepriekšējā naktī neviens nebija zvanījis, tātad slimnieks, kam pārstādīts divviru vārstulis, pamazām atveseļojas. Neizprotamais sasprindzinājums tomēr negribēja atlaisties. Drošs paliek drošs, Deons ielūkojās Intensīvās terapijas nodaļā, taču tur viss bija mierīgi. Pūlēdamies atvairīt uzmācīgās šaubas un nemieru, viņš devās uz operāciju bloku un iegāja ģērbtuvē.

Kamēr viņš pārģērbās, durvīs parādījās mākslīgās asinsrites aparāta tehniķis.

— Labrīt, profesor!

Deons atskatījās.

— Sveiks, Mārtiņ! Cik tālu esat tikuši?

It kā īpaši steigdamies, tehniķis nelaida vaļā durvju rokturi.

— Pagaidām vēl griež.

— Ak kungs! Ir jau pāri desmitiem. Ko viņi tūļājas? Ar katru dienu vēlāk un vēlāk.

Tehniķis nobažījies paraudzījās Deonā.

— Gadījās aizķeršanās, kad pieslēdzās arteriālajai līnijai. Doktoram Mūrhedam nācās ķerties pie loka

artērijas.— Lai izvairītos no turpmākas tincināšanas, tehniķis ieslīdēja tualetē.

Operāciju zālē doktors Mūrheds ar asiņainām grieznēm darbojās gar krūšukaulu. Deons ielūkojās aiz sterilā aizslietņa starp anesteziologu un ķirurgu.

— Kāpēc jūs strādājat ar grieznēm? — viņš bargi pajautāj a.

Pītera ašajā skatienā pavīdēja tādas pašas bažas, kādas iepriekš nebija spējušas noslēpt tehniķa acis.

— Zāģis atkal izgājis no ierindas,— viņš norādīja uz asiņaino zāģi krūšu dobumu atvēršanai — lietošanai nederīgs, tas bija iemests bļodā.

Deons nikni paraudzījās operāciju māsā, un tā novērsusies sāka rīkoties gar instrumentiem. Mugura viņai bija kļuvusi taisna un stīva.

— Droši vien tā pati vecā pasaciņa, māsa,— skaļi sacīja Deons. Balsī skanēja izsmiekls.— Zāģi no darbnīcas jūs saņēmāt tikai šorīt, un, kad pārbaudījāt, tas darbojās teicami.

Māsa aizvainota pagriezās.

— Nejūtos vainīga, profesor. Jaunu zāģi mēs esam pieprasījuši jau pirms vairākiem mēnešiem. Taču, kamēr tiek piešķirti līdzekļi...

Deons sadzirdēja pats savus sirdspukstus.

— Kad tas gadīsies nākamreiz, es atteikšos turpināt operāciju. Aizšūšu brūci un slimnieku nosūtīšu atpakaļ uz palātu. Vecākiem paziņošu, ka viņu bērnu operēt nevaru tāpēc, ka jāpaiet gadam, lai saņemtu instrumentu, kas maksā nieka četrsimt rendu.

Tie bija tukši draudi, un to apzinājās visi. Tomēr nevienam nepietika dūšas paskatīties Deonam acīs.

Deona vērtējošā skatiena pavadīts, Pīters Mūrheds no sirds somiņas sāka atdalīt aizkrūtes dziedzeri, paceldams to ar anatomisko pinceti. Pīters, protams, arī jutās sarūgtināts. Rokām pietrūka parastās veiklības. Viens grieziens bīstami pietuvojās kreisajai bezvārda vēnai, un Deons tik tikko noturējās, neizteicis dzēlīgu piezīmi. Taču, ieraudzījis Pītera acis virs maskas, viņš ar pūlēm savaldījās. Tas nav izturams, jāiet ārā. Izgājis cauri mazgājamai telpai, viņš iegriezās otrā operāciju zālē, kur Robijs tobrīd apstrādāja neaizaugušu arteriālo vadu.

Pārgriezis vadu starp divām spailēm, viņš lika šuves. Asistents spailes turēja nepareizi.

— Vai tev, Gido, kādreiz ir gadījies redzēt, kā šis spailes noslīd?— Deons noprasīja.

Mazais itālietis lēnām pacēla skatienu, uzacis izbrīnā savilkās. Viņš pakratīja galvu.

— Lai dievs dod, ka tu nekad arī to neredzētu! — draudīgi sacīja Deons. Un pēkšņi uzbrēca itālietim: — Turi taču tās paralēli! Skaties, kā to gali sagriezušies viens pret otru!

Gido steigšus izlaboja kļūdu, un Robijs mirkli pārtrauca darbu. Acis viņš tomēr nepacēla.

Vēl bridi pavērojis, Deons pagriezās uz iešanu. Te viņam nekas nav darāms. Robijs pats ar visu tiks galā. Izgājis no operāciju zāles, viņš nolaida masku un gariem, apņēmīgiem soļiem devās projām pa gaiteni, pats nezinādams, kurp iet.

Plteram Mūrhedam atkal, jādomā, kārtējās ģimenes likstas. Ja tas sasodītais sievišķis nerimsies, tiks pazudināts labs ārsts.

Nav viegli darbā justies brīvam no mājas raizēm. Nevar taču no rīta aizvērt aiz sevis namdurvis un rūpes atstāt mājās. To Deons pārāk labi zināja pēc savas pieredzes.

Tomēr ar Plteru vajadzēs aprunāties. Varbūt ir iespējams kaut kā palīdzēt. Nav patīkami jaukties citu darīšanās, bet, ja tā turpināsies, Plteram no darba būs jāaiziet. Tā būtu traģēdija, jo Plters patiešām ir izcils, lietpratīgs ķirurgs.

Nu, vai zini, Deons pēkšņās dusmās nodomāja, lai mani velns parauj, ja ļaušu iet bojā kārtīgam ārstam tikai tāpēc, ka viņš apprecējies ar neciešamu sievieti. Kas lika tādu precēt? Ikvienam uzreiz redzams, ka Džiljena nav pie pilna prāta.

Deons atcerējās kādu nesenu notikumu. Viņi abi ar Elizabeti bija sarīkojuši viesības kardiologu brigādei. Džiljena Mūrheda acīmredzot jau mājās bija paguvusi saērcināties, jo, tikko atbraukusi, pameta viru un liptin pielipa Robijam Robertsonam, vienīgajam neprecētajam vīrietim viesu pulkā.

Robijs mēģināja atkratīties ar neveikliem jociņiem, bet, kad tas nelīdzēja, ņēmās Džiljenu dzirdīt, brīnīdamies, kā viņa met viskiju tikai ar pāris ledus gabaliņiem un dažām lāsēm sodas. Šaurā manekenes sejiņa un glīti ieveidotie tumšie mati acīmredzot bija tikai aizsegs ļoti izturīgai galvai. Pēkšņi viņa pamanīja savu viru pretējā

\

istabas galā sarunājamies ar vecāko operāciju māsu Kolīnu Bleiku. Neteikdama ne vārda, Džiljena iegrūda savu glāzi pārsteigtajam Robijam rokā un aizlavījās viesiem pa vidu kā melns laupītājputns. Nostājusies blakus vīram, Džiljena kaut ko sacīja māsai, bet, tiklīdz Kolīna pagriezās, ietrieca tai pa vaigu tādu pļauku, ka nabaga māsiņa sagrīļojās.

Pats bēdīgākais visā šai tracī bija tā bezjēdzīgums. Visi zināja — un tas bija skaidrs ikvienam, kam acis pierē,— ka druknā Kolīna ar īsi apcirptajiem matiem un rupjo balsi ir lezbiete. Viņa bija teicama operāciju māsa, labākā visā nodaļā, un aiz lielas cieņas visi cik spēdami pūlējās izlikties neredzam viņas neizprotamo, ilgo un noturīgo draudzību ar vienu no jaunākajām māsiņām galvenajā klīnikas korpusā. Flirtēt ar vīrieti Kolīnai nozīmētu to pašu, ko ieiet operāciju zālē bez maskas.

Deonu pēkšņi pārņēma lepnums par savu brigādi. Viņš šo brigādi ir radījis, saliedējis, tā ir viņa lolojums. Vairākums tehniķu, ordinatoru un ķirurgu darbā ielauzījušies viņa vadībā. Viņš bija redzējis, kā aug to pieredze, meistarība. Dažs bija visu iemācījies ātri, citam tik viegli nevedās. Tomēr ikkatrs bija kļuvis par krietnu speciālistu.

Tā ir viņa brigāde, un savējos viņš ir aizstāvējis un aizstāvēs vienmēr, pat ja tāpēc nāktos zaudēt priekšniecības labvēlību. Deons zināja, ka šāda rīcība pašam par labu nenāk, taču allaž atbildēja vienu un to pašu: «Uztraukšos tikai tad, kad mani pacienti sāks sūdzēties, ka viņus slikti ārstē.»

Vai tas galu galā nav pats svarīgākais? Savādi, cik ātri cilvēkiem viss aizmirstas! Sapinas skaudībā, godkārē un lielummānijā, aizmirsdami, ka it viss klīnikā, ikviens, kurš te strādā, sākot ar kurinātāju, kas met ogles kurtuvē, un beidzot ar ķirurgu, kurš ķeras pie dzīvām smadzenēm, pastāv vienīgi slimnieku labad.

Ar rūgtumu Deons atcerējās pēdējo augstprātīgās birokrātijas neglīto gājienu. Sengadus ilgst viņa cīņa vēl par diviem tehniķiem mākslīgās asinsrites aparātam. Viņa tehniķi strādā, pulkstenī neskatīdamies. Steidzamos gadījumos tie tiek izsaukti jebkurā dienas vai nakts stundā.

Viņš bija izcīnījies ar administrāciju par to, lai viņa tehniķiem maksātu lielāku algu nekā tiem, kas strādā noteiktas stundas, vai arī lai atlīdzina par virsstundām

Kāds ierēdnis šo ierosinājumu noraidīja un ieteica tehniķiem piešķirt ārpuskārtas brīvdienas. Neviens acīmredzot nebija papūlējies ielūkoties Kardioloģiskās nodaļas operāciju sarakstā, kur skaidri bija redzama viņu pārslogotība.

Beidzot viņš iesniedza pienācīgi motivētu («Ko tas nozīmē?» viņš bija vaicājis doktoram Malkolmam, un klīnikas direktors bija sasitis plaukstas un atbildējis: «Jūs taču zināt. Viss ir jāmotivē») lūgumu attiecīgajai komitejai štatu papildināšanas jautājumos. Pagāja divi mēneši, un trīs atgādinājumi palika bez ievērības. Tikai tagad, iepriekšējā dienā, beidzot bija pienākusi atbilde. Jautājums izskatīts. Papildināt tehniķu štatu nav nekādas vajadzības. Vajadzīgs ir kas cits — kardioloģiskajā nodaļā labāk organizēt darbu.

Nonācis gaiteņa galā, Deons izklaidīgi nogriezās uz ģērbtuvi. Domas pievērsās gatavojamai atbildei. Viņš ir tikai cilvēks. Un katrs cilvēks var maldīties. Tā viņš rakstīs. Ar lielu prieku viņš nupat uzzinājis, ka administrācijā ir kāds augstāk kvalificēts ķirurgs, kas var vadīt Kardioloģisko nodaļu. Vai nevarētu šo speciālistu atsūtīt, lai viņš, Deons, redzētu, kā tas darāms? Jo drīzāk, jo labāk.

Iekams šī doma nav piemirsušies, viņš gribēja to tūlīt pierakstīt un atslēdza skapīti, lai paņemtu piezīmju grāmatiņu. Tai mirklī skatiens atdūrās pret ierāmētu tekstu blakus logam. Mēnešiem un gadiem viņš to bija redzējis vismaz divas trīs reizes nedēļā, zinājis, ka tas tur pielikts, kaut arī gandrīz vairs to nepamanīdams. Ilgs laiks pagājis, kopš viņš šos vārdus izlasīja pirmo reizi, bet nu viņš stāvēja pie skapīša un, neizvilcis roku no žaketes iekškabatas, lēnām lasīja no jauna.

Tas bija citāts no Vilisa Potsa^4 grāmatas «Ķirurgs un bērns»: «Ja zīdainis (kuru jūs gatavojaties operēt) prastu runāt, viņš lūgtin lūgtos ķirurgu: «Apejieties, lūdzami, ārkārtīgi saudzīgi ar maniem sīkajiem audiem un mēģiniet defektu izlabot pirmajā operācijas reizē. Pārlejiet man asinis, apgādājiet manu organismu pietiekamā daudzumā ar šķidrumu un elektrolītiem, nežēlojiet skābekli anestēzijai — un es jums pierādīšu, ka spēju pārciest visgrūtāko ķirurģisko iejaukšanos. Pār-

steigti jūs vērosit, cik ātri atlabšu, un es mūžam palikšu jums pateicīgs.»»

Deons pārlasīja šo tekstu vēlreiz, rūpīgi, no sākuma līdz beigām, tad pakāra žaketi atpakaļ skapītī, aizslēdza to un izgāja no ģērbtuves.

Skaidrs, kur meklējams cēlonis tam, ka viņš tik viegli aizsvilstas. īstenībā Deons to bija zinājis jau iepriekš, tikai negribēja sev atzīties, stingri nogrieza ceļu šīm domām.

Iepriekšējā vakarā, braucot pa naksnīgi tukšajām ielām, viņš visu bija izstāstījis Filipam. Viņi runāja par Pamclu Deiliju un tās traģisko, bezjēdzīgo nāvi. Viņš nežēlīgi nosodīja sevi par to, ka nav pamanījis otru defektu, bet Filips aukstasinīgi preparēja viņa pašapsūdzību: noteica vainas pakāpi un analizēja kļūdas. Un savādi — šie racionālie un precīzie spriedumi palīdzēja Deonam atgūt pašpaļāvību.

Tomēr neskaidrā tieksme attaisnot sevi Deonu neatstāja, un viņš nikni sacīja:

— Ko es nevaru ciest, tie ir ārsti, kas strādā no deviņiem līdz pieciem. Visi tie, kas iedomājas, ka pēc viņu darbalaika beigām un nedēļas nogalē slimības dodas atvaļinājumā. Ķirurgi katrā ziņā pieder pie citas sugas.

— Tu tā domā?— rāmi iejautājās Filips. Viņš bija lūkojies tumšajā koku saaudzē, kas skatienam aizsedza golfa laukumu.— Tas taču ir klubs «Royal Cape», ja nemaldos? Pēc stundām es te skraidīju un pienesu spēlētājiem bumbas.

Deons klusēja, jo nezināja, ko atbildēt. Juzdamies neērti, viņš atminējās, ka svētdien norunājis golfa spēli «Royal Cape» laukumā un ka Filips, lai kādu stāvokli ieņem un lai kādi ir viņa nopelni, šai klubā var tikt ielaists vienīgi kā bumbu pienesējs.

Filips viņu izpestīja, atgriezdamies pie iepriekšējās sarunas.

— Kāpēc jūs piederat pie citas sugas?— viņš iesmējās.— Paturot, protams, allaž prātā, ka arī es savā ziņā esmu šāds ārsts no deviņiem līdz pieciem.

— Nu, tu esi ieskaitāms citā kategorijā,— ātri un dedzīgi attrauca Deons.— Pētniecības darbs. Tas ir pavisam kas cits. Kad tu pēdējo reizi esi redzējis pacientu?

Viņš drīzāk gan sajuta nekā redzēja Filipu pagriežamies, lai ielūkotos viņam sejā. Filips atkal iesmējās — šoreiz paskarbi:

— Kādi pāris gadi jau būs. Skaidrs. Tavu mājienu ēsmu sapratis.

— Ķirurgi, manuprāt, ar slimnieku ir saistīti tiešāk. Viņi jūt lielāku atbildību par pacienta veselības stāvokli. Ņemsim pacientu, ko ārstē terapeits. Iedomāsimies, ka šis pacients ir diabētiskās komas stāvoklī ... nu, terapeits noteiks diagnozi, uzsāks ārstēšanu, bet, ja slimnieks nomirs, protams, būs nepatīkami. Ārsts ir darījis visu, ko varējis, un neviens nedrīkst sacīt, ka pacienta saslimšanā vainojams viņš.

— Starp ķirurgiem gan arī netrūkst vienaldzīgo.

— Tu nesaproti, par ko es runāju. Ķirurgam ir cita — daudz tiešāka — attieksme pret pacientu, jo, ja pacients nomirst, ķirurgs var vainot tikai sevi.

— Vai arī varbūt viņa patmīlība ir lielāka.

Deons izlikās šos vārdus nedzirdējis.

— Ļauj man izteikt līdz galam! Iedomājies sevi manā vietā! Teiksim, esmu paredzējis izdarīt samērā vienkāršu operāciju. Novērst, piemēram, sirdskambaru starpsienas defektu. Bērns ar šādu defektu līdz operācijai parasti jūtas puslīdz apmierinoši. Skraida, rotaļājas un tā tālāk. Es operēju un patoloģisko savienojumu likvidēju. Tas katrā ziņā jādara, citādi, bērnam paaugoties, defekts var kļūt liktenīgs. Tomēr tūlīt pēc operācijas bērns būs šausmīgi smagā stāvoklī un var pat nomirt. Un man nav iespējams atvairīt apziņu, ka par to atbildīgs esmu es. Es esmu to izdarījis. Pats ar savām rokām.

Pēc brīža ierunājās Filips:

— Jā. Jā, saprotu.— Un viņš domīgi piebilda:— Laikam gan ir grūti nomākt emocijas, kad jāārstē bērni.

— Es pūlos nomākt, taču tās izlaužas aizvien no jauna. Pastāvīgi.

— Kā tu pūlies tās nomākt?

— Pirms operācijas cenšos ar šiem bērniem pēc iespējas mazāk saskarties. Priekšdarbi tiek izdarīti Kar-diologiskajā klīnikā, un visu vajadzīgo es parasti uzzinu ķirurgu apspriedē. Slimo bērnu izmeklēju tikai dienu pirms operācijas. Arī tad apskati cenšos neieildzi-nāt.

Filips pamāja ar galvu, tad norādīja uz nākamo ielu krustojumu.

— Ceļu tu zini?

— Jā.— Deons pagrieza stūri, un jaguārs viegli ieslīdēja šķērsielā. Bridi viņš cītīgi vēroja ceļu. Tad sacīja:

— Taču vienmēr tas neizdodas.

— Jā?

— Diemžel. Rīt mani gaida šāda kambaru starpsienas defekta operācija, varbūt tieši tāpēc uzklīst tamlīdzīgas domas. Meitenīte pateica kaut ko tādu, kas man stipri ķērās pie dūšas.

— Ko viņa sacīja?— vaicāja Filips.

Māsa, virs maskas platām acīm vērdamās Deonā, bikli pieskārās viņa elkonim. Viņš apsviedās, un māsa neviļus atkāpās.

— Doktors Mūrheds, profesor . . .

Deons lūkoja savaldīties, tomēr balss joprojām skanēja bargi:

— Ko viņam vajag?

— Viņš teica, ka viss esot gandrīz gatavs, profesor.

Deons pamāja un māsai pa priekšu devās atpakaļ uz

operāciju zāli.

Anesteziologs klusēdams pagāja sānis, un Deons atkal paskatījās uz galdu, uz vienmērīgi pulsējošo sirdi. Un atkal atminējās, ko viņam bija teikusi meitenīte.

Meiteni sauc Marīčī, un viņai ir astoņi gadi. Kā parasts, līdz iepriekšējai dienai viņš bērnu nebija redzējis, un apskatē viss šķita normāli. Pulss vienmērīgs. Kakla vēnu un artēriju pulsācijā nekā ārkārtēja nav. Meitenīte ar rūsganajiem matiem, strupo degunteli un vasarasraibumiem vienaldzīgi ļāva sevi izmeklēt.

Izvelvējums krūšu kreisajā malā norādīja uz sirds palielināšanos, tā bija acīm redzama, tāpat kā skaidri saklausāms bija nemitīgais dobjais troksnis labajā kambarī.

Deons uzmundrinoši uzsmaidīja meitenei, uzlika plaukstu viņai uz krūtīm, tad, viegli pacēlis uzacis, palūkojās Pīterā Mūrhedā, kas stāvēja gultiņai otrā pusē.

Viņš bija aizmirsis paņemt fonendoskopu, un visi sarosījās, sniegdami katrs savējo. Pirmais šai sacensībā

pasteidzās jauns interns, mulsi pasmaidīdams, kad Deons ar ašu galvas mājienu viņam pateicās.

Nepārprotams burbuļojošs troksnis katras sistoles laikā. Vislabāk tas saklausāms pa kreisi no krūšukaula un ceturtajā ribstarpā. Augstāk, plaušu artēriju apvidū, diastoliskajam tonim virsū klājas skaļš patoloģisks troksnis.

Viss skaidrāks par skaidru. Burbuļošana, bez šaubām, rodas, asinīm plūstot pa defektu kambaru starpsienā. Plaušas saņem ne vien parasto asiņu daudzumu, tās tiek pārpildītas ar asinīm, kas plūst cauri starpsienai. Un tas rada skaļo plaušu artēriju vārstuļa troksni.

Kāds asistents noņēmās ar negatoskopu, nevarēdams atrast slēdzi, līdz beidzot Deons saskaities izķēra rentge-nogrammu viņam no rokām un, piegājis pie loga, pacēla to pret gaismu. Ar pirkstu viņš ap palielināto sirdi apvilka loku.

— Asinsanalīze kārtībā?— viņš pavaicāja palātas ārstam.

— Pilnīgi normāla, profesor. Arī urīna analīze.

— Labi.

Deons pirmo reizi ielūkojās meitenei tieši sejiņā. Gudrās, zaļās acis raudzījās viņā vērīgi. Viņa nepavisam nav tik vienaldzīga, kā sākumā bija licies.

Ko viņa zina?

Iedrošinādams Deons pamirkšķināja meitenei ar aci. Viņas skatiens tūdaļ atmaiga.

— Jūs esat doktors van der Rīts,— viņa pavēstīja.

— Tiesa. Un tu esi Marīčī.

— Jā,— viņa nopietni piekrita. Pēkšņi pasmaidījusi, pieslējusies uz elkoņiem, it kā atklādama kādu brīnišķīgu noslēpumu, viņa Deonam pačukstēja:

— Man ir lauzta sirds.

— Viņa teica: «Man ir lauzta sirds,»— Deons sacīja Filipam.

Filips norūca, ka ir sapratis.

— Tas man stipri ķērās pie dūšas,— teica Deons. — Par rītdienas operāciju prāts man nav mierīgs.

Tai brīdī viņi pabrauca zem ielas laternas, un Filips zobgalīgi palūkojās Deonā.

— Kāpēc? Vai kaut kas nav skaidrs? Radušās komplikācijas?

— Nē. Viss kārtībā. Pēdējos pāris gados esmu izdarījis .. . nu velns .. . vismaz divsimt šādu kambaru starpsienas defektu operāciju. Patlaban... laikam esmu pārlieku sanervozējies. Tā meitene, kas vakar nomira.— Viņš apklusa. Tad, lūkodamies taisni uz priekšu, piebilda: — Un Laiza ari nedara mūsu dzīvi vieglāku.

Filips ar atbildi nesteidzās.

— Man jūsu meita likās ļoti jauka.

Šiem vārdiem Deons gribēja rast kādu slepenu nozīmi, taču, to neatradis, jutās mazliet atvieglots.

— Varbūt. Droši vien. Domāju, ka patiesībā viņa nav slikta meitene. Tomēr šī pīšanās ar hipijiem. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņa lieto arī narkotikas. Ko tur lai dara? Pārliecināšana nelīdz. Tagadējie bērni pierunāšanai nepakļaujas. Nekādās sarunās viņa neielaižas. Ko vēl darīt? Ieslēgt? Nodot policijai? Dievs vien zina.

— Grūti, protams.

Deons piespiesti pasmaidīja:

— Grūti — cita vārda patiešām nav.

Kādu brīdi abi klusēja, raudzīdamies uz priekšu, kur starmešu gaismā zibēja augsti mūri un kupli dzīvžogi, aiz kuriem bija paslēpušās mājas un dārzi. Tas bija no ārpasaules droši nošķirts vidēji turīgu balto rajons. Tūliņ aiz tā robežām sākas krāsaino rajoni, tāpēc ir iespējams, ka tieši to tuvums radījis šādu paranoisku noslēgtības un norobežošanās tieksmi.

— Paldies dievam, ka mums ir vēl Etjēns,— sacīja Deons.— Kaut arī nav pašu bērns.

— Nav pašu? .. .

— Adoptēts.

— To es nezināju.

— Lai cik skumji tā runāt par savu bērnu, Etjēnam ir viss, kā pietrūkst Laižai.

Filips raudzījās Deonā, neteikdams ne vārda.

— Viss,— Deons atkārtoja, šo vārdu uzsvērdams. — Labi mācās. Taisnību sakot, izcili. Tāpēc arī viņš šobrīd nav mājās. Johanesburgā piedalās matemātikas olimpiādē. Apdāvināts valodās un labs sportists. Ne jau diezin kāds rekordists, bet labs sportists. Pamatskolā visu laiku bija pirmais skolnieks. Prot sadzīvot ar citiem un nekur nav pēdējais. Visādā ziņā priekšzīmīgs zēns. Laiza it kā nemaz nebūtu mūsu bērns.

Viņš skumji pakratīja galvu.

— Patiešām! Nu, bet bērns izdzīvoja. Nākamajā rītā jaundzimušais vēl elpoja — ārsts pārbijās un piezvanīja man. Viņš zināja, ka mums abiem ar Lizu ir nodoms adoptēt puisēnu. Redzi, pēc Laižas piedzimšanas Lizai grūtniecība vairs neiestājās. Ginekologs ieteica adoptēt bērnu, varbūt tas līdzēšot. Nu, un, kamēr es braucu uz pilsētu nokārtot adopciju, Liza bija bērnu jau pārvedusi mājās. Kad vakarā atgriezos, viņa sagaidīja mani stipri noraizējusies un tūdaļ veda pie mazā. Pirmajā mirklī man šķita, ka viņš ir miris. Gulēja ledusauksts, zilgans, gandrīz neelpoja, un es Lizai teicu: «Tas taču ir nevis bērns, bet mironis.» Tūdaļ aizvedām puisēnu uz bērnu klīniku, tur viņš tika ievietots inkubatorā un saņēma intravenozu barošanu. Puisēna dzīvība karājās mata galā, tomēr viņš izdzīvoja. Veselu mēnesi Liza pati kopa bērnu. Pat gulēja blakus inkubatoram. Mājās viņu pārvedām pēc trim mēnešiem, un arī tad vēl viņš svēra četrarpus mārciņas.

— Turklāt tīrais brīnums, ka Etjēns izdzīvoja. Bija taču neiznēsāts, piedzima pēc nesekmīga aborta.

— Patiesi?

— Neticami, vai ne? Tur bija iejaukts kāds praktizējošais ārsts, ar kuru iepazinos, strādādams par ordinatoru ķirurģiskajā nodaļā. Jaunā sieviete un tās drauģelis viņu acīmredzot bija lūguši. Tā kā bija sākusies jau trīsdesmit otrā grūtniecības nedēļa, ārsts, protams, atsacījās to darīt. Pēc dažām dienām viņa ieradās atkal — bija sākušās stipras sāpes. Izrādījās, ka šī skuķe pati mēģinājusi izraisīt abortu. Augļa sirdsdarbību nevarēja saklausīt, un ārsts pateica, ka bērns ir miris. Viņa atviegloti uzelpoja. Ārsts tomēr bērnu saņēma un, sev par lielām izbailēm, atklāja, ka tas tik tikko manāmi elpo. Neticēdams, ka jaundzimušais izdzīvos, viņš to ievīstīja vecā džemperī un līdz rītam atstāja pieņemamā istabā.

— Ak dievs!

— Tas taču ir gluži neticami!

— Laikam gan.

Augstie žogi bija palikuši aiz muguras, un mājas ceļmalā kļuva arvien mazākas. Viņi pabrauca garām augļu kioskam, kura izkārtne vēstīja, ka tā īpašnieks ir malajietis, garām maziem veikaliņiem, kuru skatlogi pret zagļiem bija nodrošināti ar smagām, nolaižamām tērauda restēm.

— Kā tava māte turas?— jautāja Deons.— Vai viņa

zina?

— Zina. Taču viņa vienmēr... tā sakot, ticējusi nenovēršamam liktenim. Tāda ir viņas dzīves uztvere. Nu, un, protams, viņa ir laimīga, ka esmu atgriezies.

— Jā, pēc tik ilgiem gadiem.

Brīdi klusējis, Filips atkal ierunājās:

— Tava māte droši vien tāpat priecājās, atkal satikusi tevi. Arī jūs taču ilgus gadus nebijāt tikušies?

Pustumsā Deons juta sev pievērstu pētīgu skatienu, un viņam sametās neomulīgi. Uz šo jautājumu viņš labprātāk neatbildētu.

— Vai viņa vēl arvien ir tikpat darbīga?— viņš vaicāja.

Filips negribīgi pasmējās.

— Pārlieku darbīga. Gribēju pieņemt kalponi, lai kāds viņai palīdzētu, kamēr esmu šeit. Kas to deva! Atteicās mani pat uzklausīt. Ja viņa pati pa savu māju nedrīkstot saimniekot, tad jau labāk mirstot nost kaut vai rīt.

— Manai mātei ir ... bija tāda pati pārliecība. Tomēr pēc insulta . . .— Deons uzrāva plecus.

Filips sēdēja, izslējies taisns, un lūkojās priekšā uz ceļu.

— Nākamā iela pa kreisi,— viņš sacīja.— Un tās galā vēlreiz pa kreisi.

Viņš parādīja, kur apstāties. Maza mājiņa, kas ne pēc apmēriem, ne izskata ziņā neatšķīrās no citām. Ielas laterna apspīdēja jauku, rūpīgi koptu dārziņu aiz glīta ķieģeļu aizžoga.

— Paldies tev vēlreiz! — teica Filips.— Arī par pārvešanu mājās. Tas bija ļoti laipni.— Nospiedis automobiļa durvju rokturi, viņš saminstinājās.— Varbūt tu uz brīdi ienāksi? Māte priecātos.

Deons to nebija gaidījis.

— Nu, redzi ... ir taču pārāk vēls. Un rīt mani gaida grūta diena.

Filipa seja nepauda ne nožēlu, ne atvieglojumu.

— Laikam gan,— viņš rāmi noteica. Un, atvēris durvis, piebilda: — Tev labāk zināms.— Tad viņš uzsmaidīja Deonam:— Ceru, ka rīt tev viss veiksies..

Filips palika stāvam pie aizžoga, līdz jaguārs uzņēma ātrumu, un Deons spogulī redzēja, ka viņš atver vārtiņus un nozūd aiz krūmiem.

Deons pēkšņi nožēloja, ka atteicies apciemot Filipa māti, jo pēc šaubu brīža saprata, ka uzaicinājums nācis no tīras sirds. Stulbenis!— viņš sevi nobāra. Iedomājies, kā tagad jūtas viņš! Atradies cēlsirdīgs varonis, liberālis, kas ielūdz krāsaino pie sevis uz vakariņām! Bet, kad viņš savukārt aicina tevi savās mājās, tu cel degunu gaisā!

Deons pagrieza automobili ap stūri tādā ātrumā, ka riepas iekaucās.

Tomēr, sev par godu, viņam nācās atzīt, ka acumirklīgajam gļēvumam īsteni nav nekāda sakara ar rasu jautājumu. Diena bija padevusies pārāk gara un grūta: meitenītes nāve, rūgtā apziņa par šās nāves cēloņiem, ilgā operācija no rīta, lekcija pēcpusdienā un vakariņas, kurās tāpat neiztika bez sasprindzinājuma. Senie sasprindzinājuma iemesli gan tā kā būtu daļēji pagaisuši, bet nav taču jēgas tos vēlreiz atdzīvināt.

Un tomēr. Nevajadzēja atteikties.

Varbūt viņš baidījās tikties ar sievieti (vecu sievieti, tomēr tas neko negroza), kas reiz bijusi tēva mīļākā un dāvājusi tam dēlu?

Vaļsirdīgi sakot: jā.

Pēkšņi, it kā gleznu līdz tam būtu aizsedzis tumšs priekškars, kas pēc viegla rokas mājiena pacēlies, lai parādītu, ko slēpis, Deons atmiņā skatīja skaidru un noteiktu pats savas mātes tēlu.

Mātes mati nebija vairs sirmi vien. Tie kļuvuši pavisam balti un reti, it kā galvaskausu klātu plāna vates kārtiņa. Pēc triekas labā puse pilnīgi paralizēta, mute savilkta šķībi, vārdus viņa veļ ar mokām. Turpretim acis vēro ikkatru soli, tās vienīgās šķiet dzīvas ķermenī, kas palicis tikai par starpnieku šīm lēcām, kuras visu redz skaidri, bet neuzdrošinās spriest.

Tomēr, dievs liecinieks, domāja Deons, ja man pašam nāktos spriest tiesu pār sevi, zinu, kāds būtu šis spriedums. Vainīgs, kungs debesīs. Noziedznieka vaina ir pierādīta.

Prātā iešāvās dzejas rindas. Jau ziemas skarbums».. Nē, tā nebija. Runāts tika par aprīli. Tu, skarbais aprīli . . . Vai tamlīdzīgi. Nē, arī tas neder, jo skarbākais gadalaiks ir ziema. Tad saules spēkos nav izdzīt kapa saltumu no cilvēka kauliem. «Es kļūstu vecs. Es kļūstu vecs.» Arī tas ir T. S. Eliots. «Lai padevīgs nav ceļš tavs naktī tumšajā.» Dilens Tomass. Kāpēc man šonakt mieru nedod dzeja? Viskijs un dzeja. Tas ari neder, jo, kad pienāk laiks, ikviens lēnprātīgi aiziet naktī.

Nedēļas nogalē es viņu apciemošu, Deons nosolījās. Tomēr, pat dodams sev šo svinīgo solījumu, viņš nespēja aizdzīt pēkšņo nepatiku.

Cik rūgti ir vilkt mūža pēdējās dienas un redzēt, ka tu tiec atraidīts kā nekam nederīgs krāms! Ieņem savu vietu šai garajā rindā, māt!

Ieņem savu vietu starp nevēlamajiem!

Atmiņā parādījās rāmā seja, māte, kas neko negribēja, neko neprasīja,— tāda, kāda bija pirms gada, kad piezvanīja gandrīz jau aizmirstais tēvocis.

Papriekš viņš neko nesaprata un apjucis klausījās sekretārē, kura pavēstīja, ka zvanot kāds misters de Jāhers no Lihtenburgas. Tikai pēc parastā apsveicināšanās rituāla:— Kā klājas?— Paldies, labi, un kā jums? — viņš beidzot pazina šo nomācoši lēnīgo balsi.

— Vai ar savu zvanīšanu neesmu tevi iztraucējis? — apvaicājās tēvocis.

— Nē, protams ne. Nepavisam, — atbildēja Deons, pūlēdamies iedabūt balsī iespējami vairāk siltuma un sirsnības.

— Zinu, cik tu esi aizņemts,— turpināja večuks. — Lasu par tevi avīzēs. Pastāvīgi vienās operācijās un tā tālāk. Pastāvīgi ceļā. Zinu, cik tu esi aizņemts.

Deons gribēja apstādināt nebeidzamos atvainošanās plūdus:

— Vai mātei kas atgadījies, tēvoci Pīter?

— Tavai mātei? Jā, tiesa, gribēju runāt par Māhrītu. Par tavu māti. Viņa guļ slimnīcā. Nācās viņu aizvest uz slimnīcu Lihtenburgā.

— Slimnīcā!— Deonu sagrāba bažas un kauns. Varbūt vecā vīra atvainošanās vārdi slēpuši asāku dzēlību, nekā viņš spēj apjaust. Kad viņš pēdējo reizi redzējis māti? Priekš trim vai četriem gadiem, kad māte viesojās pie radiniekiem Pretorijā un viņš bija ieradies tur uz mediķu kongresu. Un pirms tam? Arī vairākus gadus. Vienu vienīgu reizi viņš māti bija apciemojis mazajā tēvoča fermā Rietumtransvālā un aicinājis to, gan ne pārāk dedzīgi, pārcelties uz dzīvi Keiptaunā pie viņa un Elizabetes. Kad māte atteicās, viņš apliecināja pienācīgu nožēlu. Varbūt tā arī bija labāk. Diezin vai mātei izdotos pielāgoties viņu dzīvesveidam. Deons iedeva viņai čeku par simt rendiem, un viss palika pa vecam.

Māte gan izteica vēlēšanos redzēt mazmeitu. Laiza tieši togad bija sākusi iet skolā, tāpēc viņi nogaidīja līdz ziemas brīvlaikam — un tad Elizabete ar meiteni aizbrauca uz fermu. No ciemošanās nekas labs tomēr neiznāca. Elizabete garlaikojās, vecīši lutināja meiteni, un arī Laižai viss drīz apnika, jo ko gan lai viņa sadarītu fermā un mazajā, pusizputējušajā bodītē, kur afrikāņi no netālajām azbesta raktuvēm nāca pirkt segas, pīpju tabaku un lētus saldumus! Nākamajā gadā viņi aizbrauca uz Ameriku un fermu pēc tam vairs nebija apciemojuši.

— Kāpēc viņa guļ slimnīcā?

— Viņu, redzi, vakar ķēra trieka. Sēdāmies tieši pie galda vakariņot, kad Māhrīta sāka sūdzēties par galvassāpēm, un, tā kā tās kļuva aizvien stiprākas, domājām, ka viņai labāk būs likties gultā un . . .

— Jā, jā,— Deons nepacietīgi pārtrauca tēvoci.— Bet kā viņai ir tagad?

— Nu, guļ slimnīcā, bet ārsts neko skaidri nesaka. Viena puse nolēmēta. Parunāt lāgā nevar, bet jautā pēc tevis.

— Tūlīt braucu uz Lihtenburgu,— apsolīja Deons.

Viņam laimējās dabūt biļeti boingā, kas to pašu dienu

lidoja uz Smetsu, tur lidostā viņu gaidīja automobiļu nomas stacijas pārstāve, un viņš tūdaļ uzsāka ilgo braucienu pa vakara saules zeltītajiem Transvālas pauguriem. Pilsētiņu viņš sasniedza tumsā un brauca tieši uz slimnīcu. Māte bija nomodā, lai gan saņēmusi krietnu miega līdzekļu devu. Viņa gaidīja dēlu. Viņa bija gaidījusi to visu dienu.

Pēc divām dienām pati ar savu automašīnu atbrauca Elizabete. Skaidrs, ka fermā māte vairs nevar atgriezties. Viņa bija pārcietusi vidēji stipru galvas smadzeņu trombozi, un turpmākā slimības norise, pēc darbā nomocītā vietējā ārsta vārdiem (kurš turklāt nervozēja, sastapies ar starptautisku popularitāti ieguvušu ķirurgu), nebija droši nosakāma. Ārsts neieteica pacienti šādā stāvoklī pārvest, bet arī pēc izrakstīšanās no slimnīcas viņai kādu laiku būšot nepieciešama rūpīga kopšana. Tēvocim tuvojās astoņdesmit, viņa sieva bija pāris gadu jaunāka. Tik vārgas slimnieces kopšana abiem vecīšiem būtu pārāk smaga nasta.

Deons piezvanīja Būtam, kas tolaik austrumu provincē Natālā tirgojās ar lauksaimniecības mašīnām.

Viņš ierosināja rūpes par māti uzņemties kopīgi: pusgadu viņa dzīvotu pie viena dēla, pusgadu — pie otra.

Saruna nevedās. Brālis bez aplinkiem izrādīja nevēlēšanos sevi apgrūtināt. Viņš vēsi paziņoja, ka braukt uz Lihtenburgu tobrīd nevarot. Uzsākts darījums par prāvas traktoru partijas pārdošanu, tāpēc neesot iespējams sarunas tā uzreiz pārtraukt. Diezin vai viņš vispār varot piedāvāt mātei pajumti. Viņi abi ar Lizellu jau esot domājuši par mājas pārdošanu. Noderīgāks būšot dzīvoklis, jo lielāko nedēļas daļu viņš pavadot ārpus mājas.

— Labi, ņemšu viņu pie sevis,— beidzot nikni noteica Deons.

— Manuprāt, tā arī būs pareizāk,— mierīgi piekrita Būts un neslēptā skaudībā piebilda: — Tu esi ārsts, tev ir liela, skaista māja, tā ka nekādas grūtības tas nesagādās.

Visu šo laiku Elizabete izturējās lieliski. Kad Deo-nam vajadzēja atgriezties Keiptaunā, viņa palika Lihten-burgā un divreiz dienā apmeklēja bālo, nevarīgo vīramāti. Pēc trim nedēļām Deons atgriezās, un viņi pārveda māti uz Keiptaunu.

Arī pēcāk Elizabetes izturēšanās bija vairāk nekā apbrīnojama. Abi, iespējams, jutās vainīgi, ka tik ilgi nav likušies par māti ne zinis, vainīgi arī, kaut ne tik acīm redzamu iesmeslu pēc, par to, kas mātei nodarīts pirms daudziem gadiem, kad šī allaž klusā, pacietīgā, tomēr ar īpašu gribasspēku neapveltītā sieviete bija spiesta pamest savas mājas, viru un dēlus, lai ilgus gadus dzīvotu vientulībā un atstumtībā. Vainīgi jutās abi, tomēr Elizabete viena uzņēmās izpirkt grēkus, par kuriem viņi nekad nebija runājuši.

Tas nebija viegli. Māte itin neko neprasīja, taču, lai cik pieticīga būdama, pati sev neko nespēja līdzēt. Viņai atvēlēja tukšo guļamistabu, kurā pa logu iespīdēja rīta saule un skatienam pavērās osta un okeāns. Viņa bija mazgājama, ģērbjama un barojama. Pie gultas ierīkoja elektrisko zvanu, tomēr gadījās, ka ne Elizabete, ne kalpone nedzirdēja tā trinkšķus vai arī zvans sabojājās — un, nespējusi palīgus sagaidīt, nabadzīte gulēja aiz kauna gluži pelēka, līdz kāds pienāca apmainīt veļu.

Deons redzēja, cik Elizabetei ir grūti, manīja, kā viņa saraujas, zvanam stundas laikā otro reizi valdonīgi nošķindot, saskatīja pagurumu viņas sejā, dzirdēja, cik

skarbi viņa runā ar Etjēnu, kam tikko bija palicis četrpadsmit gadu un sākušās parastās pusaudžu problēmas. Reiz Deons gribēja par to parunāt, bet Elizabete viņu strupi atraidīja. Pārāk ilgi viņi nebija nopietni aprunājušies un varbūt vairs pat nespēja rast kopīgu valodu. Kļūst skumji, kad beidzot par to jāsāk domāt. Taču vai viņiem atliek laika nodoties šādām domām, ja abi ir aizņemti cilvēki, kam dzīve aizrit vienā rosībā? Un te nu ir rezultāts.

Savu likteni māte izšķīra pati, izkrizdama no gultas, kad sniedzās pēc Bībeles uz naktsgaldiņa. Iecelta atpakaļ, viņa sūdzējās par sāpēm gūžā.

Deons kopā ar ātrās palīdzības ārstu gaidīja, kamēr laborante attīsta rentgena uzņēmumu, nepacietīgi soļoja līdz logam un atpakaļ, ikreiz pievērsdamies nekustīgajam stāvam uz ratiņiem, uzsmaidīdams mātei vai noglāstīdams tai plecu. Beidzot laborante ienesa vēl mitro filmu, kas oda pēc fiksāžas, un, palūkojies tajā, Deons tūdaļ ieraudzīja lūzumu pie gūžas kaula galviņas; šausmās un riebumā pret sevi viņš saprata, ka tieši to ir gaidījis, jo pacients ar šādu lūzumu jāved uz slimnīcu.

Par sodu viņš piespieda sevi palikt pie mātes visu nakti. Nākamajā dienā viņš operāciju zālē uztraucās un dusmojās par katru nieku, un vakarā abi ar Elizabeti sastrīdējās, uzsāka niknu ķildu, paši īsti nezinādami, par ko. Trešajā dienā viņi aizgāja uz restorānu un, pārnākuši mājās, nodevās tik maigai un kvēlai mīlestībai, kādu nebija izbaudījuši jau mēnešiem ilgi.

Pēc tam, viens otram pieglaudušies, viņi gulēja zem viena palaga un Deons sacīja:

— Laikam vajadzēs māti iekārtot kādā pansionātā.

— Tas būtu pats labākais,— piekrita Elizabete.

Tomēr arī tas nevedās viegli. Kādu nedēļu pirms

izrakstīšanas no slimnīcas Deons nevērīgi, uzsvērti bezrūpīgi ieminējās par to mātei.

— Vakar pats biju turp aizbraucis,— viņš sacīja. — Jauka vieta. Skaista, saulaina. Tev tur būs daudz draugu.

— Jā, — māte padevīgi piekrita. Tad viņa sāka raudāt — klusiņām, pagriezusies pret sienu, lai dēls neredzētu viņas asaras.

Nākamajā apciemojuma reizē māte satraukta un sajūsmināta pavēstīja, ka jau kopš rīta spējot kustināt labās rokas pirkstus, un katrā ziņā gribēja parādīt savu veiklību Deonam.

— Pavisam drīz tu atkal būsi vesela,— viņš centās māti iepriecināt.

— Jā. Tad jūs varēsiet atlaist kalponi un es pati darīšu visus mājas darbus.

Deons pasmējās, un māte priecīgi ielūkojās viņam sejā. Tomēr vai nu viņa vaibstos bija kaut kas pazibējis, vai arī kaut kā tur bija pietrūcis, jo prieks izgaisa un acīm likās pārvelkamies plēve kā nule mirušam cilvēkam.

Pēc tam māte neko vairs neiebilda un, kad pienāca izrakstīšanās diena, paklausīgi ļāva kopējai aizstumt sevi krēslā līdz automobilim. Ceļasomu ar mātes niecīgo mantību Deons bija nolicis uz aizmugures sēdekļa, un māte lūdza apmest viņai ap pleciem adīto vilnas lakatu, kaut gan diena bija silta. Viņš palīdzēja kopējai iesēdināt māti automašīnā un, salocījis stumjamo krēslu, ielika to bagāžniekā.

Deons veda māti uz nespējnieku pansionātu un, uzbraucot uz autostrādes, jutās tā, it kā brauktu ar līķratiem.

Ceļš veda garām pilsētas lopkautuvei, un, paraudzījies uz milzīgā platībā izpletušos ēku, Deons iedomājās nāvi, kas tur mīt. Humāna nāve, vismaz tā gribējās domāt. Ātri un žēlsirdīgi nostrādāts darbs. Tomēr kautuve ir un paliek kautuve, lai cik labvēlīgā gaismā to censtos parādīt. Vai kautuve nav arī nams, kurp es vedu māti, šī saulainā, omulīgā māja, kur sīki, mazi vecīši un vecītes sēž rindiņā un kā kaujami lopiņi gaida pēdējo naža cirtienu? Vai krietnāk un tikumiskāk nebūtu izmantot miesnieka metodi un dāvāt acumirklīgu nāvi, nevis likt, lai viņi gaida paši savu galu?

Prāts sacēlās pret šo slepkavīgo domu. Teorētiski to var apspriest lietišķi un aukstasinīgi: visi pamatojumi it kā runātu par labu eitanāzijai. Taču objektivitāte izzūd, līdzko upuris ir spriedējs pats vai kāds viņa tuvinieks.

Vēl viens milzīgs ēku komplekss, kādas apdrošināšanas sabiedrības galvenā mītne. Ieejas priekšā skulptūra, kas Deonā aizvien radījusi nepatiku: īsts briesmonis — zirgs un jātnieks ar gaisā izslietu roku un kliedzienā drausmi atplestu muti.

Varbūt šis akmenī sastingušais cilvēks uz sava ķē-mīgi sastingušā zirga kliedz: «Piestāj! Apdomājies! Vai viņa spētu tev to nodarīt?»

Deons aizgainīja šo iztēles radīto domu un traucās garām statujai turp, kur gaidīja nespējnieku pansionāts, balta, sterila un omulīga māja ar glīti apcirptiem zālājiem.

Deons attapās, ka Pīters Mūrheds raugās viņā, gaidīdams, ko viņš teiks.

Viņš palūkojās uz atvērto krūšu dobumu kārtīgi salikto palagu ielokā. Tur pulsēja labais kambaris, kurā viņš tūdaļ izdarīs griezienu, lai ķertos pie Marīčī lauztās sirds lāpīšanas.

Tikai kārtējā sirds operācija, viņš sev atgādināja. Tādas tu esi izdarījis neskaitāmas reizes. Papūlies atbrīvoties no sasprindzinājuma! Nedomā par acīm, kas uzticīgi raugās tevī,— lai tās būtu jaunas vai vecas! Nedomā par sirmiem matiem un stīvi savilktu labo roku, kuras pirksti par varēm pūlas iztaisnoties, lai bezcerīgi pierādītu, ka vēl spēj būt noderīgi. Nedomā par savu. māti! Nedomā par vasarasraibumiem nosēto sejiņu un strupo degunteli, ne arī par jaunības neziņas radīto bezrūpīgo ticību! Nedomā par Marīčī!

— Labi,— viņš sacīja.— Turpiniet! Eju mazgāt rokas.

Trešā nodala

Kustēdamies gandrīz automātiski, Deons piegāja pie ierastās izlietnes pašā kreisajā malā. Viņš vienmēr mazgājās pie vienas un tās pašas izlietnes, tāpat kā operāciju dienās no mājām brauca pa vienu un to pašu ceļu un līdz klīnikai aizvien noskaitīja īsu lūgšanu. (Tēvs droši vien priecātos, ka viņš lūdz dievu, lai gan mācētu uz to palūkoties arī ironiski: viņa dēls, auksta prāta cilvēks, kas atteicies no reliģijas kā no muļķīgas pašmaldināšanās, ticībā meklē mierinājumu savam darbam zinātnes labā.) Pie klīnikas viņš novietoja automašīnu vienā un tai pašā stāvvietā, ēkā iegāja pa krāsainajiem paredzētajām durvīm, pagriezās pa kreisi garām liftam un devās augšup pa tām kāpnēm, kur bija uzraksts «Tikai baltajiem». So nemainīgo kārtību viņš ievēroja ne tik daudz aiz māņticības (lai gan, taisnību sakot, savs mazumiņš māņticības nav noliedzams, jo viņš baidījās no tā, kas notiktu, ja kādu rītu viņš aizmirsies kļūdītos un izraudzītos nelaimīgu ceļu), cik pašpaļāvības stiprināšanai.

Atgriezis abus krānus, Deons nogaidīja, līdz ūdens sāk tecēt pietiekami silts. Tad aplaistīja rokas līdz elkoņiem un izbaudīja tīkamo strūklas pieskārienu ādai. Paņēmis suku, viņš saziepēja rokas un ņēmās berzt kreiso plaukstu. Kaut kas likās citādi, nekā parasts, taču, domādams par operāciju, viņš tam sākumā nepievērsa uzmanību.

Prātā pazibēja doma, ka tā laikam jūtas bokseris pirms cīņas, ģērbtuvē lēkādams uz pirkstgaliem, ievingrinādams plecu muskuļus un apcerēdams pretinieka stiprās un vājās puses. Arī viņš zināja, kāda taktika var tikt vērsta pret viņu: asiņošana, sirdsdarbības pārtraukšanās, priekškambaru mirgošanas aritmija un tā tālāk. Katrs sitiens, ja tam nedod pienācīgu pretsitienu, var nozīmēt sakāvi.

Lēniem vēzieniem Deons berza kreisā apakšdelma iekšpusi. Pēkšņi atausa gaisma. Viņš pārtrauca beršanu un apskatīja suku. Noskalojis to ūdens strūklā, viņš paraudzījās vēlreiz. Jauna veida suka, ar koka, nevis plastmasas rokturi, pie kādām bija pierasts. Viņš pārlaida ar ziepjaino pirkstu pār sariem. Tie bija cieti un asi.

Blakus stāvēja jaunākā māsa, turēdama pudeli ar dezinficējošu šķīdumu, lai tūdaļ aplaistītu viņa rokas. Deons strauji pagriezās pret māsu:

— Kas, pie velna, tas tāds?

Māsa izbijusies pakāpās atpakaļ. Deons novicināja suku ar asajiem, baltajiem sariem viņai gar degunu:

— Vai tās ir roku mazgājamās sukas? Tās taču derīgas tikai grīdas beršanai! ,

— Jā, profesor.— Māsa kodīja apakšlūpu.— Atvainojiet, profesor!

— Kur ir māsa?

Jaunākā māsiņa nolika plastmasas pudeli un izmetās pa durvīm. Deons aizsvieda suku un atkal ķērās pie roku ziepēšanas.

Paresnās, augumā raženās vecākās operāciju māsas seja pauda mūžīgu izmisumu. Pēc pieredzes Deons zināja, ka šo sievieti satraukt nespēj itin nekas.

— Ar ko varu būt jums noderīga, profesor?

Deons dusmojās pats uz sevi, ka uzbrēcis jaunākajai

māsai, tāpēc centās runāt iespējami mierīgi:

— Šīs sukas nekam neder, māsiņ. Sari tām ir kā dzeloņcūkas adatas.— Paņēmis citu suku, viņš parādīja, kādas sarkanas švīkas tā atstāj uz ādas.— Droši vien lieliski noderīgas grīdu beršanai. Taču kāda velna pēc tās ir noliktas šeit?

Vecākā māsa nopūtās.

— Es jau teicu, ka šīs sukas neder, profesor. Apgādes daļa tādas atsūtīja. Sacīju, ka ar tām nav iespējams strādāt. Varbūt man jūsu vārdā piezvanīt direktoram?

Deons grūtsirdīgi pakratīja galvu.

— Ir laiks sākt. Nekas, iztiksim.— Viņš pagriezās pret izlietni, kurā joprojām no krāna tecēja ūdens.— Parunāsim par to pēcāk, māsa.

Pabeidzis mazgāšanos, visiem spēkiem pūlēdamies neizrādīt satraukumu, Deons iegāja operāciju zālē. Gaisā vēdīja degošas miesas smārds — tika piededzināti pārgrieztie asinsvadi. Rokas smeldza no beršanas un dezinfekcijas līdzekļa. Māsa palīdzēja uzvilkt uzsvārci un aizmetināja cilpiņas mugurpusē. Deons to gandrīz nemanīja, jo visu uzmanību bija pievērsis pacientei uz operāciju galda. Sirds monitora augstie pīkstieni šķita vienmērīgi. Apmēram deviņdesmit minūtē. Monitors rādīja, ka vidējais arteriālais spiediens turas septiņdesmit robežās. Nekādas liekas aktivitātes — un tā ir laba zīme.

— Kā ir, Tom?

Anesteziologs, uzmetis kūkumu, kaut ko pierakstīja operācijas kartē. Acis nepacēlis, viņš pamāja:

— Kārtībā. Nekā īpaša nav.

Par ko tu esi tā uztraucies? Visparastākais kambaru starpsienas defekts. Ja pieskaita citu defektu novēršanu, tu esi izdarījis vismaz pārsimt šādu operāciju. Tagad pie tādām ķeras pat katrs dežurējošais ķirurgs. Ļaunāk ir tad, ja gadās caurumi kā Šveices sierā. Taču rentge-nogrammā redzams viens vienīgs defekts pašā augšā. Kāpēc gan tu tā uztraucies? Meitenītes nejauši izteikto vārdu pēc? Nekļūsti aušīgs!

Deons nopurināja no cimdiem talku un ieņēma savu vietu kreisajā pusē. Pīters apgāja galdam apkārt labajā pusē, kur stāv pirmais asistents, un jaunais francūzis (kas brigādē iesaistīts tikai pirms dažām nedēļām un (apēc bija visiem vēl pārāk svešs, lai viņu sauktu citādi nekā par doktoru Karēru) nostājās blakus Deonam.

Perikards bija atvērts, un sirds strādāja nevainojamā ritmā kā rokenrola dejotāja, kas gandrīz instinktīvi pielāgojas mūzikai. Uz katru priekškambara saraušanos pēc niecīgas sekundes daļiņas saraudamies atbildēja kambaris.

Izspīlējās palielinātais labais kambaris un plaušu artērija. Deons ar rādītājpirkstu viegli pieskārās sirdij. Viņš sajuta vibrāciju, asinīm pēc katras saraušanās izplūstot pa defektu starpsienā. Viņa uzdevums ir šo defektu novērst.

Tomēr vispirms tam jāpiekļūst. Nepaceldams skatienu, viņš pastiepa abas rokas pret operāciju māsu:

— Anatomisko pinceti un grieznes, lūdzu!

Māsa reaģēja zibenīgi. Grieznes viņa ielika Deonam kreisajā plaukstā, pinceti — labajā. Nenolaizdams acis no sirds, viņš nolika instrumentus, atkal izstiepa rokas un auksti atkārtoja:

— Anatomisko pinceti un grieznes, lūdzu!

Sapratusi savu kļūdīšanos, māsa pietvīka un, ātri

apmainījusi instrumentus, pasniedza tos pareizi. Pēc tam nobolīja acis.

Deons to pamanīja un gandrīz vai nolasīja māsas domas: «Kārtējo reizi pats nezina, ko grib.» Apziņa, ka citi jūt viņa sasprindzinājumu, nepavisam nelīdzēja to pārvarēt. Deons bargi palūkojās māsā.

— Sāksim ar arteriālo līniju, Pīter. Tu, Mārtiņ, tikmēr vari ķerties pie recirkulācijas.

Pīters paņēma no sterilās paplātes puscollīgo Meijo cauruli, atritināja, satvēra ar spailēm un vienu galu padeva mākslīgās asinsrites aparāta tehniķim. Māsa pasniedza sūkni un vadu, pa kuru novirzīt sirdī vēl ieplūstošās asinis, kad cirkulācija būs pārslēgta uz aparātu.

Viņi gatavojās pievienot sirdi aparātam.

Žņaugu ap augšējo dobo vēnu. Uzmanīgāk liec O’Sonesija spaili ar izliekto galu. Ja šī lielā vēna, pa kuru plūst asinis no ķermeņa augšdaļas, tiks ievainota, var sākties asiņošana. Pirms ķeries pie griešanas, pārliecinies, vai gals ir aptvēris pilnīgi visu asinsvadu. Turi acis vaļā, arī likdams spaili zemāk, jo tur tu vari skart labās plaušas artēriju.

— Griez pie pašas pincetes, Pīter! Jūs, doktor Karēr, lūdzams, pavelciet sāņus priekškambara austiņu!— Izdarīts.— Žņaugu, lūdzu!

Kārtībā. Atliek apakšējā dobā vēna, kurā ieplūst asinis no ķermeņa apakšdaļas. Uzmanīgāk! Kreisais priekškambaris palielināts no pārslodzes. Tver plašāk, pirms laid darbā pinceti!

— Žņaugu! Mezglu!

Dcons manīja, ka viņam trīc rokas. Taču tas nebija nekas neparasts — un pirksti pergamentplānajos cimdos darīja smalko darbu droši un noteikti.

Pamazām atgriezās pašpaļāvība.

— Tom, lūdzu, heparīnu!

Tagad katrā vēnā jāievada katetrs tā, lai, žņaugiem savelkoties, uz sirdi plūstošās asinis tiktu novadītas aparātā. Cirkulārā šuve ap priekškambara austiņas pamatni. Adatu turētājs, pincete un grieznes no māsas rokām ieslīdēja Pītera rokās un tika pasniegtas Deonam. Vismaz kāds labums no tā, ka nojautuši manu nelāgo pašsajūtu, ar drūmu humoru nodomāja Deons. Kaut cik sarosījušies!

Spaile uz priekškambara austiņas pamatnes. Grieznes. Sūknis. Pamaz. Vēl drusku. Tā, pietiks.

Pīters noņēma spaili, un, kamēr venozo katetru ievadīja labajā priekškambarī — vispirms augšējā, pēc tam apakšējā vēnā —, sāka plūst asinis. Pīteram neveicās ar šuves nostiprināšanu — un asinis iešļācās sirds somiņā. Deons dusmīgi paskatījās.

— Savelc cilpu un sūc nost! — viņš asi noteica.

— Spiediens krītas! — brīdināja anesteziologs.

— Mēs kavējam asins plūsmu atpakaļ uz sirdi,— sacīja Deons un apsvilināja Pīteru Mūrhedu ar niknu skatienu.— Tūliņ celsies.

Pīters nosarka un ar sūkni iztukšoja sirds somiņu.

— Recirkulācija pabeigta, Mārtiņ?

— Jā, profesor.

— Spaile vēnas pusē ir?

— Jā... ē... jā, profesor, — atsaucās tehniķis un steigšus sniedzās pēc spailes.

— Atdalīsim asinsvadu šeit, Pīter. Turiet uz augšu, doktor Karēr, lai asinis nedabū plūst.

Pīters un francūzis klusēdami paklausīja. Venozā sistēma bija pievienota pie skābekļa aparāta. Atliek vēl

pievienot arteriālo sistēmu. Vispirms katetru lielajā artērijā, pa kuru sirds piegādā asinis visam ķermenim.

Cirkulārā šuve augšupejošajā aortā. Grieziens ar abpusgriezīgu skalpeli izolētajā daļā. Izšļācās asinis. Ar rādītājpirkstu Deons ātri aizspieda asiņojošo vietu. Ka tikai nekristos spiediens! Pīters ievada artērijā katetru precīzi kā pikadors, kurš, notēmējis pīķi, ar visu ķermeņa svaru triec to mērķī, atsperdamies pret zirgu, kas saļimis ar izārdītām iekšām.

Kāpēc prātā pēkšņi ienākusi šī aina? Spānija. Koku zari līkst no apelsīnu smaguma, mazie, saldie augļi karājas tieši pār putekļaino ceļu, gaisā tvan apelsīnu, putekļu un svelmes smarža. Elizabete un viņš mielojas ar garnelēm Valensijas viesnīcas terasē, un pie galda sēž spāņu draugi, ar kuriem viņi nupat no rīta iepazinušies. Mēģinādams dzert vīnu tieši no ādas maisa, Deons apšķiež krekla priekšu, tomēr neatlaižas, un, kad krietnie pūliņi vainagojas ar panākumiem, spānieši līksmi smejas un aplaudē. Svētdien Madridē korida, ko Deons, lai gan juzdams pretīgumu, noskatās līdz pašām beigām.

Kāpēc atmiņā ataususi šī aina? Nav laika par to domāt. Savienojam arteriālo līniju.

— Vai varam sākt, Mārtiņ?

— Var, profesor.

— Ieslēdz aparātu!

— Sūknējiet!

Sūkņu dūkšana pievienojās pārējo skaņu simfonijai: pīkstēja monitora metronoms, šņāca respirators.

Sirds saraucās, asinīm no vēnām aizplūstot uz oksige-natoriem.

— Viss kārtībā, Mārtiņ?

— Jā, profesor. Asinis cirkulē normāli.

— Labi. Savelku cilpas ap dobajām vēnām.— Viņš palūkojās uz anesteziologu: — Pietiek skābekļa!

Respiratora šņākoņa apklusa. Plaušas vairs necilājās, un iztukšotā sirds atvērtajā krūšu dobumā šķita maza un pārmocīta.

— Sākam temperatūras pazemināšanu. Nolaidiet līdz divdesmit astoņiem grādiem!

— Sākam! — atbildēja tehniķis.

Siltuma regulētājā sāka cirkulēt auksts ūdens. Sirdsdarbība kļuva lēnāka.

Viss notiek, kā paredzēts. Aparāts strādā sirds un plaušu vietā. Temperatūras pazemināšana pasargā sirdi,

smadzenes un citus dzīvībai svarīgus orgānus no skābekļa trūkuma. Divkāršs nodrošinājums. Vidukļa siksna un bikšturi.

Nu jāatver labais kambaris un jāatrod defekts.

— Skalpeli!

Precīzs, apmēram collu garš grieziens starp labās vainagartērijas abiem zariem un paralēli šai artērijai, kas apjož kambara ārējo sienu.

— Apakšējo sūkni, lūdzu!

Pīters ievadīja sūkņa uzgali griezuma vietā un atbrīvoja kambari no asinīm, kas joprojām sūcās.

— Cilpu retraktorus! Turi šo, Pīter! Un jūs, doktor, šo! Tā. Ak kungs! Turiet tā, kā es pasniedzu,— vai jūs neredzat?

Deons aplūkoja kambari, kas tagad bija atvērts ar diviem retraktoriem.

— Uz kurieni, sasodīts, tā gaisma pavērsta? Neko nevaru redzēt.— Dusmas atkal cēlās kā ūdens akā. Tā nedrīkst, jāsaņemas.

Anesteziologs pagrozīja virsgaismas lampu.

— Tā būs labāk?

— Vai tiešām jūs neredzat, ka gaisma spīd man pakausī?— Deons apzinājās, ka vairs nerunā, bet kliedz.

— Un tagad?— klusi jautāja Toms Mortons-Brauns.

Toms bija augumā pasīks, kustīgs cilvēciņš, kura runā satraukuma brīžos, par spīti lepnajam dubultuzvārdam, nodevīgi iezagās koknejieša intonācijas.— Tā ir labi?— viņš pavaicāja.

— Nekāda labuma, bet, dieva dēļ, lai paliek, kā ir!

Deons dzirdēja, kā anesteziologs divreiz skaļi nošņau-

kājas, tomēr nelikās ne zinis. Tieši tobrīd viņš bija satvēris vienu no trīsviru vārstuļa virām pie atveres, kas priekškambari savieno ar kambari.

— Re, kāds!— sacīja Pīters.

Deons kaut ko atrūca. Tipisks defekts kambaru starpsienas plēvveidīgajā rajonā, lai gan atrodas mazliet zemāk nekā parasti, starpsienas muskuļainajā daļā pie paša trīsviru vārstuļa.

— Mazo cilpu retraktoru!

Māsas roka jau sniedzās pretī.

— Ar garāku rokturi nav?

— Nē, ser. Mums ir tikai tādi.

Deons zem maskas saknieba lūpas.

— Turi, Pīter! Pacel uz augšu, lai varu saredzēt atveres apakšējo malu.

Sirdi iešļācās asinis, aizsegdamas skatienam starpsienu.

— Tik augstu ne, Pīter! Tā tu rauj vaļā aortas vārstuli.

Pīters palaida retraktoru vaļīgāk. Sūknis nožļurkstēja, un asinis pazuda.

— Aortas spaili!

Spaile jāuzliek tieši virs aortas vārstuļa. Asinis tad vairs nesūksies pa vārstuli un nevarēs arī ieplūst vainagartērijās. Muskulis atslābs, sirdsdarbība palēnināsies un galu galā apstāsies.

— Aortas spaili!— viņš uzsauca.

Anesteziologs uzņems laiku, cik ilgi sirds muskulis paliek bez skābekļa, un brīdinās ik pēc piecām minūtēm. Ja skābeklis netiek piegādāts pārāk ilgi, sirds muskulis var atmirt.

Deons redzēja, ka sirdsdarbība pamazām palēninās. Ietrenētā dzirde reģistrēs pulsācijas biežumu, viņam pašam par to nedomājot. Jebkuru pārmaiņu sirdsdarbībā smadzenes tūlīt uztvers kā trauksmes signālu.

Nu viņš skaidri saskatīja defekta kontūras. Atvere bija pārāk liela, lai tās malas varētu savilkt un uzlikt šuvi. Jāizmanto ielāps. Pastieptajā rokā māsa ielika adatu turētāju. Otru adatu viņa turēja aiz diega gala, lai tas nekur neaizķertos.

Trīs matrača dūrieni cauri trīsviru vārstuļa malai.

Pīp . .. pīp .. . pip! — pīkstēja monitors.

Katru dūrienu Pīters nostiprināja ar mazo artērijas spaili.

Četri dūrieni aortas vārstuļa malā. Neaizķer viru, citādi vārstulis laidīs cauri asinis.

Pīp . .. pīp .. . pīp!

Spaile turēta jau septiņas minūtes.

— Nevelciet retraktoru tik stipri... ek. . . jūs! — Deons uzmeta Karēram greizu skatienu.— Paturiet prātā, ka tā ir sirds! Nevis kuņģis!

Viņš pagriezās pret mākslīgās asinsrites aparātu:

— Sūknējiet spēcīgāk, Mārtiņ! Sasodīts, nekā neredzu cauri asinīm!

Viņš sāka likt šuvi starpsienai pie trīsviru vārstuļa papilārā muskuļa. Ne tik tuvu malai, nedur tālāk par starpsienas vidu! Neaizķer nervu kūlīti!

Sirdsdarbība apstājās.

Neredzams zvans iejundīja trauksmi smadzenēs, un Deons kā apstulbis blenza krūšu dobumā, kur ļengana un nekustīga gulēja sirds.

— Atlaidiet savu retraktoru!— viņš uzbrēca francūzim.

Vai sirdsdarbības apstāšanos izraisījis skābekļa trūkums, vai arī impulsi nepienāk tāpēc, ka ar pēdējo dūrienu radies kāds ievainojums?

Pīp . . .— monitors signalizēja vēlreiz.

— Vai tas bija regulēts sitiens, Tom? — lūdzoši jautāja Deons.

Anesteziologs papurināja galvu.

— Nezinu, Deon. Intervāls starp priekškambara saraušanos un kambara atbildes reakciju ir pārāk garš. Droši nezinu teikt.

Deons aizvien vēl lūkojās uz sirdi, un prātā viņam zibēja neskaitāmi jautājumi. Noņemt dūrienu? Atbrīvot aortu no spailes un paaugstināt sirds temperatūru? Vai arī turpināt?

— Sākas kambaru fibrilācija, — teica Mortons-Brauns, paraudzīdamies Deonā pār aizslietņa malu.

— Tu pārāk strauji pazemini temperatūru!— Deons uzbruka tehniķim. Taču pats zināja, ka tur vaina nav meklējama, jo sirds muskulim asinis nepieplūda jau vismaz desmit minūtes.

Nomierinies, viņš centās sev iestāstīt. Apstāšanos izraisījis skābekļa trūkums. Viss būs kārtībā. Redzēsi. Ir jau kārtībā Ir taču? Vislabākajā kārtībā. Savaldies un turpini darbu!

Deons paņēma adatu turētāju un uzlika pēdējo šuvi muskulī apkārt defektam.

— Tamponu, lūdzu!— Pievērsdamies anesteziologam, viņš piebilda: — Atbrīvoju aortu no spailes.

— Divpadsmit minūtes,— īsi noteica Mortons-Brauns.

Sirds pacēlās un saspringa. Fibrilācija pastiprinājās, Deons izgrieza polimēra ielāpu defekta lielumā un formā, sagatavoja šuves cilpas. Tad, Pīteram šo šuvju mudžekli turot savilktu gatavībā, viņš ielāpu uzlika tukšajā vietā starp abiem kambariem, iegrozīdams to uzmanīgi un precīzi kā jaunu ielāpu vecām biksēm.

— Pamazām paaugstiniet temperatūru! — viņš uzsauca.

— Sāku paaugstināt! — nekavējoties atsaucās tehniķis.

Deons savilka dūrienu cilpas pietiekami stingri, lai ielāps droši turētos, tomēr ne tik cieši, ka tās varētu pārtrūkt vai izrauties. Trīs mezgli katram dūrienam.

— Izsūknēsim gaisu no kreisā kambara. Adatu un šļirci, māsiņ!

Māsa tūļājās, un Deons, gaidīdams instrumentus, nepacietīgi pakratīja roku.

— Pagriez galotni, Pīter!

Izdūris adatu cauri sirds galotnei līdz kreisā kambara dobumam, Deons novilka asiņainās putas un burbuļus. Asinis vienā mirklī bija atbrīvotas no gaisa. Viņš ielaida tās sirds somiņā un Pīters iesūknēja atpakaļ mākslīgās asinsrites aparātā.

Deons uzlika šuves kambara griezuma vietai, strādāja īpaši rūpīgi, ar lielām pūlēm valdīdams pirkstus un slēpdams roku drebēšanu.

— Kāda ir sirds temperatūra?

Mortons-Brauns ielūkojās aparātā.

— Normāla.

— Ko nozīmē — normāla?— uzkliedza Deons.

Anesteziologs nopūtās, rādīdams, ka viņa pacietības

mērs drīz būs pilns.

— Trīsdesmit septiņi pēc Celsija. Vai aplēst arī pēc Fārenheita?

Deons izlikās dzēlīgo jautājumu nemanām. Griezums bija aizvērts, spēcīgā fibrilācija turpinājās, taču normāls, sinusa mezgla izraisīts sirds ritms šoreiz pats no sevis neatsākās. Fibrilāciju nāksies pārtraukt ar elektrošoku.

— Pasniedziet elektrodus!

Tie tūlīt atradās viņam rokā, un anesteziologs pievienoja vadus.

— Kādu jaudu dot?— viņš vaicāja.— Trīsdesmit vatu pietiks?

— Sāksim ar trīsdesmit.

— Labi. Pievienoju.

Vienu elektrodu Deons pabīdīja zem sirds, otru nolika labā kambara priekšā. Tā viņš turēja sirdi starp divām ieliektām metāla plāksnītēm.

— Ieslēdz, Tom!

Meitenītes ķermenis noraustījās. Sirds nodrebēja, tad mirkli palika mierā — it kā aiz neziņas, ko darīt. Pēc tam sarāvās. Pīp ... Vēlreiz — pīp .. . Visu skatieni pievērsās oscilogrāfam un uz tā lēkājošajai līknei. Pīp ... Pīp ... Pīp ...

Deona auss jau bija uztvērusi ļauno vēsti. Ritms ir pārāk lēns.

Palūkojies uz sirdi, viņš redzēja priekškambaru steidzīgo saraušanos un kambaru lēno, regulāro ritmu. Varbūt tā ir blokāde un izkrīt trešdaļa vai puse sistoļu. Varbūt ir traucētas sirds vadītājsistēmas funkcijas. Varbūt ceļš ir daļēji brīvs.

— Vai intervāls starp impulsiem ir pastāvīgs, Tom?

— Neesmu pārliecināts.

— Nu, tad paskaties un pārliecinies! — aizrādīja Deons.

Mortons-Brauns pagrieza slēdzi — un no aparāta sāka slīdēt ārā gara papīra lente, uz kuras kopētājadata fiksēja ekrānā lēkājošos līkņu zigzagus. Viņš noplēsa strēmeli un sāka to pētīt.

— Nē. Priekškambaru un kambaru ritma galēja nesakritība.

Tikai apstiprinājums tam, ko Deons jau zināja pats. Tomēr viņš aizvien vēl bija cerējis.

Pilnīga sirds blokāde.

Kambari vairs nereaģēja uz priekškambaru impulsiem un bija uzņēmuši paši savu ritmu. Kā divi ietiepīgi mūziķi, kas neatlaidīgi ietur katrs savu tempu.

— Cik sitienu minūtē?

Anesteziologs saskaitīja ekrānā uzmirguļojošos ciparus.

— Četrdesmit pieci.

Deons palūkojās uz oscilogrāfu, nezinādams, ko cer ieraudzīt.

Priekškambaru viļņi stipri apsteidza kambaru kompleksu, un starp tiem vairs nebija nekāda sakara.

Pilnīga sirds blokāde.

Tātad ar šo dūrienu tomēr skarts nervu kūlītis. Kāpēc, sasodīts, viņš šo šuvi atstāja? Cerēja, ka laimēsies. Nolādētais idiots, uz laimēšanos var cerēt pacients, nevis ārsts! Nē, nevar būt. Viņš bija strādājis tik piesardzīgi. Nav taču iespējams, ka aizķerti abi kūlīši?

Lēnie, neatlaidīgie monitora «pīp-pīp» likās pieņemamies skaļumā un spalgumā, ar savu neatlaidību laupīdami Deonam spēju domāt.

Kaut kas jādara. Bet domas nekur netvērās. Viņš gan bija salāpījis Marīčī «lauzto sirdi», toties, labodams vainu, pakļāvis bērnu daudz lielākām briesmām. Sirds blokāde drīz vien var beigties ar pēkšņu nāvi.

Deons jutās tā, it kā, saņēmis no bērna tā vismīļāko rotaļlietu, būtu ļāvis tai izslīdēt no rokām un saplīst sīkās drumslās.

Varbūt atvērt sirdi vēlreiz, noņemt ielāpu un sākt visu no sākuma? Tomēr kur lai rod pārliecību, ka nākamie dūrieni nenodarīs vēl lielāku ļaunumu? Varbūt vispār izņemt ielāpu un atstāt, kā bijis, atstāt defektu atvērtu?

— Pasniedziet skalpeli!— viņš uzsauca māsai.

Taču, saņēmis skalpeli, Deons sāka svārstīties.

Padomā prātīgi!— viņš sevi apvaldīja. Nepadodies

uztraukumam, neļauj, lai tas tevi piespiež pieņemt pārsteidzīgu un nesaprātīgu lēmumu! Paļaujies uz savu pieredzi!

Kāda būtu vispareizākā rīcība? Nogaidi un apdomā! Un meiteni tikmēr liec pieslēgt pie mākslīgā sirdsdarbības ritma vadītāja.

— Ritma vadītāja elektrodus, māsa!

— Pastāvīgā vai pagaidu?

— Ņemsim ... — Viņš padomāja.— Pagaidu.

Niecīgos elektrodus viņš tūdaļ sāka iešūt labā kambara priekšējā sienā. Rokas drebēja, un tikai ar pūlēm izdevās tās novaldīt. Pīters ar pinceti piespieda pirmo elektrodu pie sirds, kamēr Deons sasēja diegu. Tas izrāvās no muskuļa.

— Turi taču to nolādēto daiktu mierīgi!— viņš iz-šņāca niknumā sacirstiem zobiem.— Skatieties, kas jūsu vainas pēc te ir iznācis!— Viņš pagriezās pret Kaiēru: — Doktor, esiet tik laipns un paturiet šo pinceti, ja jau doktoram Mūrhcdam tas ir pārāk grūts darbs.

Deons apzinājās, ka izturas nejēdzīgi un necienīgi. Tomēr savaldīties nespēja. Pārliecība, ka viņu piemeklējusi neveiksme, ka viņš visu izbojājis, kā gandrīz fiziski sajūtams, šķebīgs paisuma vilnis ieplūda operāciju zālē un cēlās arvien augstāk un augstāk, draudēdams viņus visus aprīt.

Pīters uztraucās un kļuva nedrošs. Francūzis stāvēja kā manekens, pārlieku sanervozējies, lai uzdrīkstētos kaut vai pieskarties pincetei. Operāciju māsa, viena no vislabākajām, adatu turētāju satvēra tik neveikli, ka

gandrīz izsvieda no rokām. Deons metās viņu lamāt, un pārējās māsas šausmās palika kā iemietas. Mākslīgās asinsrites aparāta tehniķi, bailēs sastinguši, blenza Deonā.

Viss iet uz elli. Viņš aizlaidīs postā arī šo meitenīti.

— Četrdesmit,— nepielūdzami noskanēja anesteziologa balss.— Četrdesmit divi. Četrdesmit četri. Četrdesmit pieci. Četrdesmit divi.

Deons tik tikko spēja noturēties nekliedzis.

— Turi muti! Dzirdu pats.

Atkal iestājās baiļpilns klusums.

Elektrodu vadus Deons pievienoja pie garā vada un tā otru galu pasniedza anesteziologam:

— Pievieno! Ritma vadītāju noregulē uz viens divdesmit!

Priekškambari joprojām sarāvās paātrināti, kā nolēmuši iedvest savu steigu gausajiem kambariem. Neizdevās. Pīp . . . pīp ... Pārāk lēni.

— Darīts, Tom. Ieslēdz!

Monitora signāls nemainījās.

— Vai ritma vadītājs ir ieslēgts?— satraukts ievaicājās Deons.

— Ieslēgts,— atbildēja Mortons-Brauns. Sajās piecpadsmit neprātīga sasprindzinājuma minūtēs viņš vienīgais likās saglabājis mieru.

— Palielini stimulatora jaudu!

— Labi. Viens. Viens pieci. Divi. Divi pieci.

Beidzot, sākdama reaģēt uz ritma vadītāja elektriskajiem impulsiem, sirds no četrdesmit pieciem sitieniem minūtē strauji pārslēdzās uz simt divdesmit sitieniem.

— Labi. Lai tā paliek!

Deons juta, ka viņu atstāj pēdējās spēka paliekas.

Tomēr operāciju viņš pabeidza, kā nākas: atslēdza sirdi no mākslīgās asinsrites aparāta, pārbaudīja sirds funkcionēšanu, izmērīja un no jauna pārmērīja spiedienu, izņēma katetrus no vēnām un aortas, uzlika šuves griezumiem, iešuva drenāžas caurulītes perikardā un videnē. To visu viņš darīja gandrīz neapzināti. Rokas bija atguvušas parasto veiklību, taču viņš nejuta ne prieku, ne gandarījumu.

Kā iededzināta zīme, kas nekad neizzudīs, kā rēta, kas paliks mūžīgi, lai cik bieza tai pāri uzaugtu veselā āda, atmiņā kvēloja fizisko moku mirklis, kad viņš stāvēja,

noliecies pār bērnu, un nespēja izšķirties, ko darīt, lai glābtu tā dzīvību.

Deons atstāja Pīteru un jauno francūzi aizšūt operācijas brūci, novilka uzsvārci un cimdus, izgāja gaitenī, automātiski noņēma masku un cepuri un visu iemeta grozā. Tad kā pusnemaņā ieslāja ārstu istabā. Tur viens pats sēdēja Gido Perīno. Sienas pulkstenis rādīja bez piecpadsmit minūtēm vienu. Robijs droši vien sen jau ir beidzis un aizbraucis mājās.

Gido uzbudināts ņēmās sīki klāstīt atvērtā arteriālā vada operāciju, ko viņš todien bija izdarījis kopā ar Robiju. Deons atbildēja, lāgā neklausīdamies.

Viņš atcerējās norunāto satikšanos. Tomēr negribēja braukt prom no klīnikas, iekams nebija vēlreiz apskatījis operēto meitenīti. Kaut nevajadzētu tikties ar Trišu! Viņš jutās gluži vai nolēmēts. Doma par citiem cilvēkiem, par jauniem pārdzīvojumiem kā smags slogs uzgūla viņa pleciem.

Viņš ielēja tasītē kafiju. Tā bija auksta.

Uz galda stāvēja šķīvis ar sviestmaizēm. Klāt jau pabrokasta laiks, kaut ko vajadzētu iebaudīt. Taču ēst negribējās.

Atsveicinādamies viņš pamāja Gido, pamanīja jaunā ārsta ziņkārīgo skatienu un izgāja gaitenī, lai dotos atpakaļ uz operāciju zāli un pavērotu, kā tiek pabeigta krūšu dobuma aizšūšana.

Sava kabineta durvīs parādījās vecākā māsa.

— Profesor! — viņa uzsauca.

Deons pagriezās un pārsteigumā sarauca pieri.

— Runāju ar direktoru par sukām.

— Par sukām? — Tikai ar pūlēm Deonam izdevās atminēties, par kādām sukām ir runa.— Ak jā. Par sukām.

— Viņš saka — tur neko nevarot darīt.

— Neko nevarot darīt,— kā atbalss izklaidīgi atkārtoja Deons.

Tik rāma reakcija māsu acīm redzami mulsināja.

— Administrācija tādas iegādājusies tāpēc, ka tās ir visizdevīgākās cenas ziņā.

— Atkal tās pašas vecās runas!— Deons juta pamazām mostamies iepriekšējās dusmas.— Administrācija būtu gan varējusi aprunāties ar ārstiem, kam šie krāmi jālieto.

— Pilnīgi piekrītu, profesor. Tomēr baidos, ka ari turpmāk mums būs vien jālieto tās pašas. Viņi pasūtījuši četrdesmit tūkstošus.

— Četrdesmit tūk ... Jūs laikam jokojat.

Māsa neredzēja nekāda pamata jokiem.

— Sukas patiešām ir briesmīgas, taču jāizmanto vien būs, kamēr netiks nolietotas.

— Nu, bet četrdesmit tūkstoši! Neticami!— Deons iesmējās.— Četrdesmit tūkstoši!

Māsa blenza Deonā, arvien vēl nesaprazdama, par ko viņš smejas.

— Iedomāsimies, ka jūs tās sterilizēsiet caurmērā vismaz divdesmit reizes,— viņš lēsa. — Tādi mēsli ilgāk droši vien neizturēs. Pat tad ar šīm sukām varēs mazgāties astoņsimttūkstoš reizes. Mēs ar tām trīsimies vēl nākamajā gadsimtā!— Deons joprojām smējās. Viss likās tik skumji, ka smiekli bija vienīgais pretlīdzeklis. Smiekli ir vislabākie dziedinātāji, viņš nodomāja. Ja vien pietiktu komiķu, dakteri varētu naglot savu bodīti ciet. Smejies, kaut viss tev apkārt jūk un brūk! Smejies par sāpēm un visiem pazemojumiem, kas jāizcieš mirstīgajam! Smejies par nāvi — un tā atkāpsies. Smejies par zemisku kārtību un stulbiem ierēdņiem! Ar kodīgu smieklu skābi izšķīstī šo pērkamo pasauli! Smejies, jo, lai velns par stenderi, asaras neko tev nelīdzēs!

— Nu labi, paldies, māsiņ!— viņš sacīja.

Pīters un francūzis iznāca no operāciju zāles. Viņi bija beiguši, un Marīčī drīz pārvedīs uz pēcoperāciju palātu.

— Paldies, māsiņ!— viņš atkārtoja.— Ar direktoru parunāšu pats. Tas taču nedeg, vai ne?

No klīnikas Deons izgāja pustrijos. Visu šo laiku viņš bija nosēdējis pie Marīčī, klusībā lūgdamies, lai vadību pārņem viņas pašas sirds ritma regulētājs. Meitene pamodās un pūlējās viņam uzsmaidīt. Cirkulācija bija laba, un pa drenāžas caurulītēm asinis tikpat kā nesūcās. Pāris reižu viņš izslēdza mākslīgo vadītāju, cerēdams, ka perikarda zigzagiem monitora ekrānā līdzi tiks krasi izteiktie kambara kompleksa kāpumi un kritumi. Tomēr blokāde aizvien vēl bija pilnīga. Vēl ļaunāk — kad viņš pēdējo reizi izslēdza mākslīgo vadītāju, ekrānā palika redzami tikai perikarda zigzagi. Kambari vairs nesarāvās. Deons redzēja, ka meitene saviebjas, un saprata, ka viņas smadzenēm pietrūkst asiņu. Un viņš steigšus atkal ieslēdza vadītāju. Marīčī dzīvība tagad karājās tikai šais tievajās, pie sirds pieslēgtajās stieplītēs. Jācer, ka elektrodi turēsies stingri un vadi neatspruks vaļā.

Ap kūlīti droši vien izveidojusies tūska, kas stāvokli vēl pasliktina. Atliek vienīgi cerēt, ka tā drīz pāries.

Deons norīkoja sagatavot otru mākslīgo ritma vadītāju, ja tam, kas regulē meitenes sirdsdarbību, gadītos kāda kļūme. Tas arī bija viss, ko viņš Marīčī labā varēja darīt.

Viņš iekāpa automobilī. Salons bija nokaitēts kā krāsns. Deons nolaida visus logus, lai tā pati vārā vēja dzēsmiņa sniegtu kaut mazliet vēsuma. Tomēr tas nelīdzēja. Viņš sēdēja karstajā automašīnā, truli blenzdams uz aizdedzes atslēgu. Varbūt atteikt visu, kas norunāts atlikušajā dienas daļā? Viņš nespēj pievērst domas nekam citam, ja nemitīgi jāmokās bažās par kādu pacientu. Varbūt doties agrāk mājās? Vai, vēl labāk, aizbraukt līdz jūrai, kur nekādi pienākumi nespēs viņu aizsniegt, vai uz ostu un pastaigāties starp dzelzceļa vagoniem, nolūkoties kravas kuģu stāvajos bortos ar pakaļgalā uzkrāsotiem neiedomājamu ostu nosaukumiem vai vērot slaidspārnu kaijas metamies lejup un sarīkojam ķīviņu ap samtaini zaļajā ūdenī peldošiem atkritumiem?

Nopūties viņš pagrieza atslēgu un atpakaļgaitā izstū-rēja automobili no stāvvietas. Vilinoši. Tomēr viņš to nevar atļauties.

Deons iegrieza jaguāru Medicīnas fakultātes teritorijā. Viņa vietu bija aizņēmis automobilis ar provinces pārvaldes numuru. Pēkšņās nevaldāmās dusmās un sašutumā viņš juta kārdinājumu ietriekties šai automašīnā, lai neprātīgajā mirklī, kad nožļerkstēs metāls un iešķindēsies stikls, izdzītu no sevis visu uzkrājušos nelabumu. Dziļi ievilcis elpu, viņš pabrauca garām.

Līdzko viņš bija atradis brīvu vietu rindas galā, stāvvietā iebrauca vēl viena automašīna ar provinces pārvaldes numuiu. Šoferis izkāpa, paņēma ņo aizmugures sēdekļa vienu vienīgu stobriņu ar asinīm un nozuda ēkā, kur atradās asins grupas noteikšanas laboratorija.

Neticami, Deons nodomāja. Un tā tas notiek augām dienām. Labāk būtu dzenājuši vienu automobili mazāk un lieku ceiurtdaļcentu nosliekušies par suku, ar ko mazgāties ... Ek, pie velna!

Uzkāpis augšā, viņš iegāja savā kabinetā ar paneļu sienām, grāmatu skapjiem un afrikāņu burvja masku zem loga. Pretī rakstāmgaldam pie sienas Elizabetes portrets. Tas tika gleznots drīz pēc viņu kāzām, un māksliniekam bija izdevies uztvert Elizabetes untumaino smaidu.

Sis smaids sen jau izgaisis, viņš nodomāja. Ilgi tas nenoturējās. Ko lai dara — nekas nav mūžīgs.

Deons apsēdās pie rakstāmgalda, ieslīga krēslā smagāk nekā citkārt, un durvīs tūdaļ parādījās sekretāre ar bloku rokā. Ieraudzījusi Deona sejas izteiksmi, viņa sastomījās.

— Labdien, profesor! Kā veicās operācija?

— Sveicināta, Dženij!— Viņš saviebās.— Sākās sirds blokāde.

— O, kāda nelaime!— Sekretāre bikli novērsās. — Varbūt dzersiet tasi tējas?— viņa klusu pavaicāja.

— Nē, paldies. Vai kāds ir zvanījis?

— Zvanīja tikai vienreiz. Profesors Deividss. Lūdza, lai jūs viņam piezvanot, ja iespējams.

— Savienojiet, lūdzu!

— Viņš teica, ka būšot līdz vieniem, profesor. Un pēc tam tikai pussešos.

— Labi. Piezvanīšu no mājām. Vai ir vēl kas?

— Dažas vēstules. Nekā īpaši nozīmīga nav. No ceļojumu aģentūras atsūtīts ceļvedis jūsu braucienam uz Austrāliju.

— Tas ir viss?

— Jūs esat norunājis pulksten trijos tikties ar misis Sedaru.— Sekretāre paskatījās pulkstenī.— Tas ir, pēc stundas ceturkšņa.

— Zinu.

— Tas ir viss, profesor.

— Pateicos.

Dženija bija ieslēgusi gaisa kondicionētāju, tomēr Deonam joprojām bija karsti. Piecēlies viņš pagrieza slēdzi līdz galam un atkal apsēdās pie galda. Tūliņ ķerties pie darba viņš nespēja. Paņēmis Elizabetes pirkto rupji apstrādāto, kalto vara dunci, kas noderēja par papīrnazi, viņš sāka to virpināt pirkstos.

Triša. Kāda viņa pēc šiem gadiem būs? Cik gadu ir pagājis? Diplomu viņš saņēma piecdesmit trešajā, un kopš tā laika viņi nebija ne tikušies, ne sazinājušies. Krietni daudz gadu, rēķini, kā gribi.

Vai viņš vispār atminējās, kāda viņa bijusi? Brīnišķīgos, kuplos, tumši rudos matus — tos jā. Vieglo, līgano gaitu. Bet acis — vai tās bija zilas vai pelēkas? Un seja — vai var atsaukt atmiņā katru viņas vaibstu? Balsi viņš bija dzirdējis iepriekšējā dienā pa tālruni. Zemāka nekā vairākumam sieviešu. Gandrīz aizsmakusi.

Ko vēl? Vairāk neko.

Atmiņa ir nodevīga. Cilvēks tic, ka nemūžam neaizmirsis. Un tomēr aizmirst.

Sedara. Kas tas par uzvārdu? Karērs ir franču vārds. Sedara. Varbūt spāņu? Vai viņa galu galā būtu apprecējusies ar spānieti? Iegrimusi precētas sievas ikdienā, kaut ari tik neparastā un romantiskā laulībā ar spānieti? Tie taču laikam prot ierādīt sievietēm īsto vietu un pat tur viņas aiz atslēgas? Triša ar savu nevaldāmo tieksmi pēc brīvības — vai viņa spētu apmierināties ar virtuvi, bērniem, baznīcu un duenju? Vai gan nav tā, ka sievietes Spānijā drīkst iziet no mājas tikai duenjas pavadībā? Varbūt tas attiecas vienīgi uz jaunām meitenēm?

Neko daudz par Spāniju viņš nezināja, lai arī abi ar Elizabeti bija to apceļojuši. Pēkšņi atgriezās pie operāciju galda skatītā atmiņu aina, un viņš saprata, kāpēc atcerējies vēršu cīņu svelmes nokausētajā Madridē.

Visu kopā ar Elizabeti Spānijā pavadīto laiku viņš bija vērojis — vērojis un cerējis. Reiz tālumā viņš ieraudzīja sievieti ar kupliem, tumši rūsganiem matiem un lunkanu gaitu un, steigšus izgudrojis ieganstu, atstāja Elizabeti uz ielas un metās pakaļ šai sievietei, bet, pienācis tuvāk, apjēdza, ka redz to pirmo reizi.

Deons apņēmīgi ķērās pie darba, pievērsdamies papīriem uz rakstāmgalda.

Klusu, kā atvainodamās pie durvīm pieklauvēja Dže-nija.

— Atvainojiet, profesor! Atnākusi misis Sedara. Vai aicināt iekšā?

— Lūdzu!

Celdamies kājās, viņš sakārtoja kaklasaiti, apgāja apkārt galdam un ar plaukstu pieglauda matus.

Dženija pakāpās sāņus, palaizdama garām tumšmatainu sievieti, kas pie rokas veda puisēnu. Deons smaidīdams pagājās pretī. Seja likās sveša un tomēr

pazīstama — kā viņa paša seja. Taču pēc pirmā vērīgā skatiena uzmanību saistīja nevis Triša, bet zēns.

Acumirklī viss kļuva skaidrs.

Slīpas acu spraugas. Reti mati. Galva plakana, ķermenim pārāk maza. Mēle liekas mutei pārlieku liela.

Dauna sindroms. Izteiktas imbecilitātes pazīmes.

Deons nomāca instinktīvo pārsteiguma un līdzjūtības izpausmi, piespieda sevi izlikties, ka neko nav pamanījis.

— Triša! — viņš silti sacīja.— Cik jauki, ka satiekamies! Sēdies!

Deons piestūma krēslu zēnam, kas vērās pretī ar slīpajām, vienaldzīgajām acīm. Triša ātri pacēla mazo un apsēdināja krēslā. Puisēns joprojām lūkojās Deonā.

Deons apsēdās savā krēslā, juzdamies pateicīgs galdam, kas gluži kā barjera viņu nošķir no abiem atnācējiem.

— Tas nu gan bija pārsteigums! Ka tu piezvanīji.

Triša paraudzījās Deonā nopietni un atklāti, un šis

skatiens, ko viņš tagad tik skaidri atcerējās, kā ar dunča smaili uzvandīja smeldzi brūcē, ko viņš bija domājis sen aizdzijušu.

— Tu esi ļoti laipns, ka tik drīz mūs pieņēmi.

— Tas taču ir mans pienākums.

Kaut šie vārdi nebūtu pasprukuši!

Tomēr Triša likās neko nepamanījusi. Viņa skatījās uz puisēnu.

— Džovanni,— viņa sacīja.— Mans dēls.

Ak dievs! Nabaga Triša!

Viņa turpināja, balsij pat neiedreboties:

— Kā redzi, viņš ir daunis. Turklāt viņam vēl ir sirdskaite, un tāpēc esmu atbraukusi pie tevis.

Deons ielūkojās zēnā vērīgāk. Jā, zilganas lūpas un pirkstu gali. Viņš nodusmojās uz sevi, ka, pievērsdamies acīm redzamajam, nav pamanījis galvenos simptomus.

Triša nogaidoši skatījās Deonā. Viņš atkal sāka virpināt papīrnazi.

— Vai tu varēsi palīdzēt Džovanni?

Pielicis plaukstu pie mutes, Deons nokremšļojās.

— Nu, palūkosimies,— viņš izvairīgi sacīja.— Vai zēns ir izmeklēts? Es domāju — veselības stāvoklis. Vai kāds ārsts ir visu pārbaudījis?

— Jā. Itālijā tika izdarītas visas analīzes.

—Itālijā?

— Jā. Tagad es dzīvoju Itālijā. Netālu no Neapoles.

— Nevis Spānijā?

— Kādreiz dzīvoju Spānijā, vēlāk aizbraucu uz Itāliju.

— Un tavs vīrs? Vai viņš ir atbraucis jums līdzi?

— Mans vīrs ir miris,— viņa strupi attrauca.

Deons apjuka. Tad, izmocījis sejā pienācīgi sērīgu

izteiksmi, izmisīgi pūlējās prātā sagrabināt piemērotus līdzjūtības vārdus. Taču Triša, it kā no kaut kā atbrīvodamās, nepacietīgi papurināja plecus, un arī šo kustību viņš atminējās redzējis senajos laikos.

— Svarīgi ir tas, vai tu vari kaut ko darīt Džovanni labā.

— Nesteigsimies! Ko sacīja itāliešu ārsti?

— Konstatēja Fallo tetrādi.

— Ak tā! Jā, tas varētu būt. Bērniem ar Dauna sindromu tas nav nekāds retums.

— To teica arī viņi.

— Kāpēc tu vedi bērnu šurp, Triša? Eiropā ir daudz labu kardioloģisko klīniku.

— Pirms dažiem gadiem ārsti atteicās Džovanni operēt, jo viņš esot pārāk mazs. Tagad viņi vispār vairs neieteic operēt. Viņi saka — bērns normāls nekļūšot nekad, tāpēc labāk esot ļaut, lai viņš nomirst. Tāpēc es atvedu Džovanni pie tevis.

Triša lūkojās viņam acīs atklāti, neizlikdamās. Viņš saprata.

Apjukums mijās ar atzinību. Jā, tā ir Triša. Pat izspiešanu viņa spēj padarīt saprātīgu un godīgu.

Trišu samulsināja zēns, pēkšņi norāpdamies no krēsla. Kamēr māte runāja, viņš neatraudamies bija lūkojies burvja maskā Deonam aiz muguras. Neveiklā, grīļīgā solī viņš piegāja maskai klāt, pataustīja to un, sajūsmā smaidīdams, skatījās Trišā.

— Džovanni! — viņa mierīgi to norāja.

Zēns tūdaļ atvilka roku, taču priecīgais smaids no sejas nenozuda.

— Neuztraucies!— sacīja Deons.— Nekas tai nevar notikt.

Triša atkal pievērsās viņam:

— Tu taču neatteiksies?.

— Palūkosimies,— viņš atkārtoja.

Deons nezināja, ko darīt. Pieņemt šādu lēmumu nepavisam nav viegli. Kur nu vēl šai gadījumā! Trišu viņš reiz bija mīlējis, un vai šāda mīlestība vispār spēj izgaist kā nebijusi? Reiz viņš to bija pametis nelaimē — un tagad lai pamestu atkal? Viņu bērns, bērns, ko viņš Trišai bija licis iznīcināt: vai tas būtu piedzimis normāls? Gandrīz droši var teikt: jā.

— Vai izmeklējumu rezultāti tev ir līdzi? Rentgeno-gramma, clektrokardiogramma un tā tālāk?

— Nē. Diemžēl ne.— Triša likās nobažījusies.

— Nekas. Tik un tā viss būs jāsāk no jauna.

Deons nospieda selektora taustiņu, un Dženija tūlīt

atsaucās.

— Savienojiet, lūdzu, ar kardioloģisko klīniku!

Atbalstījies ar elkoni pret galdu, Deons paliecās

Trišai pretī.

— Nav iespējams pateikt, ko varam darīt Džovanni labā, iekams neesam noskaidrojuši diagnozi.

— Man teica, ka tā esot tetrāde,— ātri atkārtoja Triša.

— Varbūt tā arī ir, tomēr papriekš jāpārliecinās. Redzi, ir iespējams, ka tas viņam nav vienīgais piedzimtais sirds defekts.

Iezumējās selektors.

— Kardioloģiskā klīnika,— paziņoja Dženija.— Doktors Shūmans klausās.

— Atvaino! — sacīja Deons un nocēla klausuli.— Jo-han? Te Deons. Kad tu varētu apskatīt piecus gadus vecu zēnu ar iespējamu Fallo tetrādi?— Brīdi klausījies, viņš atkal ierunājās: — Vispirms apskatīsim. Pēc tam spriedīsim, vai katetrizācija ir vajadzīga.

Triša bija piecēlusies un aplūkoja gleznas un diplomus pie sienas. Viņa pagriezās un paskatījās Deonā.

— Labi. Pajautāšu zēna mātei.— Viņš ar plaukstu aizsedza klausuli.— Šodien pulksten četros tu varētu? — Viņa pateicīgi pamāja, un Deons pielika klausuli pie auss.— Zēnu sauc Džovanni Sedara. Jā, itālietis. Neliec, lūdzu, viņiem nīkt gaitenī! Paldies, Johan!

Triša pētīja Elizabetes portretu. Nepagriezusies viņa sacīja:

— Pateicos tev, Deon. Vai tā ir tava sieva?

— Jā.— Ko citu lai viņš būtu atbildējis?

— Ļoti skaista.

— Portrets, protams, gleznots pirms daudziem gadiem. Bet viņa vēl arvien ir skaista.

Triša atkal apsēdās. Zēns bija staigājis viņai pakaļ un nu, pēdām šļūkādams, atgriezās pie sava krēsla. Ierāpies tajā, viņš palika klusu sēžam un, pārkāris kājas pāri sēdeklim, stingām acīm vērās tukšumā.

— Kad kardiologi būs tikuši skaidrībā, atgriezīsimies pie šās sarunas, — sacīja Deons un palūkojās pulkstenī.— Līdz četriem tev vēl kaut kas darāms? Pašlaik ir ceturksnis pāri trim. Tu atbrauci automobilī?

Triša papurināja galvu. Mati bija īsi apgriezti, bet šo kustību Deons pazina kopš tiem laikiem, kad Trišas seju bija ieskāvis kupls garu matu vilnis. Deonam iesmeldzās sirds.

— Pagaidi! — viņš teica.— Padzersim kopā tēju. Četros es tevi aizvedīšu uz klīniku.

Triša izslējās.

— Nē! Nekādā ziņā! Nevaru tevi ilgāk aizkavēt. . .

— Neviens nevienu nekavē,— viņš stingri sacīja. — Vai Džovanni garšotu auksts dzēriens?

— Tu esi ļoti laipns, bet tās patiešām būtu liekas pūles.

— Es tevi lūdzu.

Viņa paraudzījās Deonā, viegli pasmaidījusi, atslīga krēslā, un viņš selektorā izsauca Dženiju.

Triša aplūkoja lietišķā greznībā moderni iekārtoto kabinetu.

— Tu esi kļuvis ārkārtīgi slavens. Tavs vārds šad tad tiek pieminēts pat itāliešu avīzēs.

Deons jau uzsāka parasto kautrīgo aizbildināšanos, ka tā nemaz nav, taču aprāvās pusvārdā. Triša tik un tā redz viņam cauri.

— No dzīves biju gaidījis mazliet vairāk,— viņš sacīja.

— Reti kāds saņem, ko gaidījis.

— Tomēr arī šādai dzīvei ir savs labums.

— Domāju gan.

Deons atslīga krēslā.

— Un kā tev klājies? Pastāsti! Izstāsti visu — kā esi dzīvoj usi!

Sākumā ik vārdu vajadzēja vai vilkšus izvilkt, katrs teikums aizķērās, it kā Triša tikai ar grūtībām spētu sakopot domas. Tomēr runādama viņa atguva pašpaļāvību — un vārdi sāka virknēties paši no sevis. Seja un balss atplauka, ik sīkums — paradums žestikulēt ar atvērtu plaukstu, greizais, domīgais smaids, īpatnējā

galvas atmešana — atsauca Deonam atmiņā agrāko Trišu. To Trišu, ko viņš atcerējās (ar prieku vai nemieru?) kādreiz mīlējis.

Trišai runājot, Deons viņu vēroja ar atklātu skatienu, vērtēdams, kā šie gadi viņu ietekmējuši. Triša ir divus gadus jaunāka, tātad viņai ir četrdesmit trīs. Tomēr izskats to neliecina. Un ne jau tikai tāpēc, viņš nodomāja, ka Triša rūpējas par savu ārieni. Viņā joprojām saglabājies tas spraigums, kas gadiem nepakļaujas un atņem tiem jebkādu nozīmi.

Savā laikā viņš bija radījis šādu iztēles ainu: Triša glezno savā bēniņu darbnīcā Spānijā — nepārvērzdamās, nekļūdama vecāka, nezaudēdama pašas izcīnīto . brīvību. So ainu viņš bija radījis un iznesis cauri garajiem gadiem un nu aušīgi, bērnišķīgi priecājās, ka daudz kas no iztēlē skatītā atbilst patiesībai.

Pirmos sešus mēnešus pēc iebraukšanas Spānijā viņa dzīvojusi Barselonā. Tomēr dzīve tur kļuvusi pārāk dārga, jo ceļojumu aprakstu autoru iejūsminātie tūristi sākuši veselām straumēm plūst uz Kostabravas kūrortu. Viņa pārcēlusies uz Malagu, kur klimats ir daudz karstāks un tāpēc nespēj saistīt tik lielus iebraucēju barus. Malagā viņa iepazinusies ar Robertu — amerikāni, kas aizrautīgi rakstījis grāmatu par amerikāņu emigrantiem, iztiku nopelnīdams ar rakstiem avīzēs.

— Roberts,— atkārtoja Deons.

— Jā,— viņa sacīja, taču uz neizteikto jautājumu neatbildēja.— Kopumā nodzīvoju Spānijā trīs gadus. Pēc tam aizbraucu uz Itāliju. Uz Romu.

Deons aizvien vēl domāja par amerikāni. Vai tas bijis viņas mīļākais? Jā. Par to viņš bija pārliecināts.

— Ko tu Spānijā darīji?— viņš it kā starp citu apvaicājās.

— Galvenokārt gleznoju,— Triša atbildēja vienaldzīgi. Varbūt viņa kaut ko slēpj? Noteikti slēpj, Deons bija gandrīz pārliecināts.

— Un kad negleznoji?

— Gluži neticami — mācīju angļu valodu.

Valodas viņai allaž padevušās viegli. Spānijā nav

trūcis jaunu cilvēku, kas glezno un šo zemi izraudzījušies tāpēc, ka tur ir silts, dzīve — lēta, turklāt Spānija pati par sevi ir lielisks piedzīvojums. No gleznošanas vien pārtikt nav bijis iespējams, tāpēc viņa spāniešiem mācījusi angļu valodu. Pēc trim gadiem pārcēlusies uz

Itāliju, viņa tikpat viegli iemācījusies runāt itāliski un ari tur pasniegusi angļu valodas stundas. Viens no viņas skolniekiem Romā bijis kāds rūpnieks, kam Neapolē piederējis neliels uzņēmums,— Rikardo Se-dara. Neilgi pirms tam viņš ticis iecelts par konsultantu Apvienoto Nāciju Organizācijas Ekonomikas jautājumu konsultatīvajā komitejā un gribējis papildināt zināšanas angļu valodā.

Pret misteru Sedaru viņa jutusi simpātijas, lai gan apzinājusies starpību gados — viņam bijis krietni pāri četrdesmit. Sis vairāku nelielu fabriku īpašnieks bezrūpīgi atzinies, ka par ekonomiku viņam neesot ne mazākās jēgas. Tāpat kā pārējiem komitejas locekļiem, tāpēc viņš par to īpaši neuztraucoties. Tomēr aiz apzinīguma viņš cītīgi gājis uz visām sēdēm un cerējis kādudien izzināt visu, ko vien ekonomikā iespējams izzināt.

Pret savu skolotāju viņš izturējies laipni, pieklājīgi un ļoti korekti. Stundas notikušas pusgadu trīs reizes nedēļā, un visā šai laikā viņš ne reizi neesot pat mēģinājis pieskarties viņas rokai.

Tomēr šai cilvēkā jauties arī kaut kas neizprotams, tāda kā noslēpumaina siena, kas viņu norobežojusi no jebkādas ārpasaules iejaukšanās. Triša, daudz nedomādama, piedēvējusi to atšķirībai starp viņiem: starpībai gados, valodai un audzināšanai. Vispār tas viņu neesot sevišķi interesējis.

Kādudien, ieradies uz kārtējo stundu, misters Sedara ieraudzījis Trišu raudam ar vēstuli rokā.

— To man atrakstīja Robs, — viņa paskaidroja Deo-nam.

— Tas amerikānis?

— Jā.

— Kapec tu raudāji?

— Nav svarīgi. Stāstu tev par Rikardo.

Rikardo rāmi apsēdies uz cietā krēsla viņas mazajā Romas dzīvoklītī un sācis runāt. Pirmo reizi viņš ļāvis ielūkoties savas dzīves ēnainajos labirintos. Stāstījis par savu sievu. Viņa nomirusi — izdarījusi pašnāvību, kad jaunais mehāniķis, vācietis, kurš allaž aprūpējis viņas automašīnu un ar kuru viņa aizbēgusi, galu galā viņu pametis. Tai pašā automašīnā viņa noindējusies ar gāzi. Bērnu viņiem nav bijis.

Viņi runājušies līdz pat vakaram un, krēslai metoties, vēl ilgi klīduši pa Romas ielām. Vasaras vakara svelme dvesusi negaisa tuvumu. Laukumi un ielas bijuši ļaužu pārpilni, bet viņi tikai gājuši, nevienu apkārt nemanīdami, un turpinājuši sarunu. Ielas kafejnīcā, no kuras pārredzama upes krastmala, viņi joprojām runājuši, uzticēdami viens otram savu dzīvesstāstu.

— Vai tu . . . ē . . . par mani stāstīji? — vaicāja Deons.

— Jā.

Raudzīdamies uz ādas vākos iesieto galda rakstām-bloku sev priekšā, Deons domīgi paberzēja zodu.

— Dīvaini,— sacīja Triša. — Līdz tam bijām tikušies trīs reizes nedēļā un runājuši daudz un ilgi. Tomēr nekad neko īsti nebijām izrunājuši.

Toreiz viņi nebija varējuši sarunu beigt un nebija spējuši šķirties. Piecas dienas pavadījuši kopā Romā. Tad aizbraukuši uz Neapoli un apprecējušies.

Viņi jutušies laimīgi. Rikardo bijis maigs un pacietīgs.

— Viņš prata, ka mēdz teikt, iejusties otra cilvēka dvēselē. Viņš man palīdzēja atgriezties pie glezniecības.

— Vai tad tu biji to pametusi?

— Romā kādu laiku nevarēju gleznot.

— Ak tā.

— Ilgi nevarēju atgūties. Nebiju īsti atguvusies vēl tad, kad apprecējāmies. Taču viņš man palīdzēja. Pēc kāda laika viss iegāja vecajās sliedēs — un es atkal jutos spējīga strādāt.

Rikardo parūpējies par viņas izstādes sarīkošanu Romā, vēlāk arī citās pilsētās. Vīrs ļoti lepojies ar visu, ko viņa darījusi. Vienīgā bēda, kas metusi ēnu uz viņu dzīvi, bijusi tā, ka viņai acīmredzot nav varējuši būt bērni. Tomēr drīz pēc trīsdesmit astotās dzimšanas dienas viņa nonākusi gaidībās, un Rikardo aiz sajūsmas nav zinājis, ko darīt. Pēc deviņiem mēnešiem viņa kļuvusi atraitne un ar Dauna sindromu slima bērna māte.

— Viņš gāja bojā autokatastrofā divas nedēļas pirms Džovanni piedzimšanas. Tas notika ceļā no Romas, kur viņš piedalījās komitejas sēdē.— Viņa pasmaidīja. — Toreiz Rikardo jau bija ievēlēts par Ekonomikas jautājumu konsultatīvās komitejas priekšsēdētāju, lai gan pats apgalvoja, ka ekonomikā vēl arvien neko neesot iemācījies. Viņš brauca mājās no sēdes, lai drīzāk redzētos ar mani. Un gāja bojā.

— Briesmīgi!

— Jā.— Viņas skatiens novērsās no Deona sejas. — Pirmajās dienās ari man gribējās nomirt. Taču es nēsāju zem sirds viņa bērnu, tāpēc vajadzēja sakost zobus. Un tad piedzima Džovanni.

Jaundzimušajam nav bijis normālu reakciju. Viņš piedzimis zilgans un nemaz nav kliedzis. Ārsts izsaucis pediatru.

— Es neko nezināju. Visu nakti sapnī redzēju savu dēlu. Trīsreiz pamodusies, mēģināju pierunāt māsu, lai ļauj man paskatīties uz bērnu. No rīta ienāca ārsts un pateica patiesību. Džovanni ir daunis. Viņi ieteica atstāt bērnu slimnīcā. Būšot liela kļūda, ja es mazajam pieķeršoties. Viņš kļūšot tikai par nastu, un mani gaidot vienas vienīgas sirdssāpes. It kā vēl kaut kas spētu padarīt smagāku to nastu, kas man jau bija uzvelta.

Deons nodūra acis. Viņš vēlējās tikai vienu — kaut Triša apklustu!

— Deon, bērnu neiemīl tikai tad, kad viņš ir piedzimis. Bērnu mīl jau kopš tā brīža, kad ir tapis zināms, ka viņš būs. Man šis bērns ir īpašs dārgums. Vieniem tiek dots vairāk, citiem — mazāk. Džovanni es pieņēmu tādu, kāds viņš ir,— ar visiem trūkumiem. Un tagad gribu darīt visu, lai šo trūkumu robežās viņš spētu dzīvot pilnvērtīgu dzīvi.

Viņa apklusa. Vai būtu izteikts viss? Ko darīt — sacīt, ka laiks doties ceļā?

Klusu iedūcās selektors, un Deons pateicīgs uzspieda pirkstu uz taustiņa.

— Jā?

— Atvainojiet, ka traucēju, profesor,— sacīja Dže-nija. — Zvana jūsu dzīvesbiedre.

Ceturtā nodala

— Deon?— Elizabete runāja asi.— Deon?

— Jā. Es klausos,— viņš atbildēja.

— Nāc, lūdzu, mājās!

— Hallo!

— Nāc mājās!

— Mājās?— Trišas klātbūtnē Deonam kļuva neērti. Viņš piespieda klausuli ciešāk pie auss.— Kas noticis?

— Nāc, es tevi lūdzu. Tūlīt!

— Vai kaut kas atgadījies?— Saruna Deonam nāca tik negaidīti, ka viņš pat nepaguva noslēpt nepatiku balsī.— Kas noticis?

— Pa tālruni tas nav stāstāms.

— Dieva dēļ! Tu taču nedomā, ka te kāds ... — Viņš laikus apklusa.

— Ko?

— Neko,— viņš nomurmināja.— Saki, lūdzu,— par ko tu uztraucies?

— Vai nepietiek ar to, ka es lūdzu tevi nākt mājās, ka tu esi vajadzīgs? Vai tiešām kaut vienu reizi tas nav iespējams?

Elizabetes dusmas kā pret kramu uzšķīla viņā sašutumu. Tomēr viņš piespieda sevi savaldīties. Tikai bez ķildām, dieva dēļ! Izstrīdēsimies citreiz, vienīgi šodien ne.

— Redzi, tūlīt braukt es nevaru. Man te ir pacients un vēl jāiegriežas bērnu klīnikā pārliecināties par .. .

Deons dzirdēja, ka Elizabete niknumā gandrīz aizrijas.

— Pacienti! Klīnikas! Operācijas! Bērni! Neko citu mēs no tevis nedzirdam. Vai esi kādreiz ieprātojies, ka arī tev pašam ir bērni?

— Elizabete! Lūdzu, nomierinies! Ja tas nekādi nav atliekams, es, protams, braukšu. Bet.. .

— Kā tad! Vienmēr tikai «bet», bez šaubām. Lai notiek — paliec pie sayiem pacientiem, māsām un savas smirdošās klīnikas!

— Klausies, dārgā,— viņš sacīja, zaudēdams pēdējās pacietības paliekas.— Tu esi pārāk satraukusies. Varbūt tomēr vari pateikt, kas noticis?

— Vācies pie velna!

Klausule bija nomesta.

Deons turēja klausuli izstieptā rokā un neziņā skatījās uz to. Tad palūkojās uz Trišu un mēģināja pasmaidīt.

— Zvanīja mana sieva.

Triša tūdaļ piecēlās.

— Man ir laiks iet.

Viņš pacēla roku:

— Nē. Lūdzu tevi. Es ...

Triša noraidoši papurināja galvu.

— Jāiet. Paskaties, ir jau bez divdesmit četri. Negribu nokavēties.

— Labi. Aizvedīšu jūs līdz klīnikai.— Lai Triša nepagūtu iebilst, viņš ātri piemetināja: — Tik un tā man tur jābrauc garām.

īsajā braucienā viņi nepārmija gandrīz ne vārda. Deons nobažījies domāja par sarunu ar Elizabeti. Kas, pie velna, tur varēja lēkties? Nekā nopietna droši vien nav, citādi Liza nebūtu nocietusies nepateikusi. Viņš mierināja sevi ar domu, ka Elizabetei vispār piemīt slieksme katru nieku pārvērst traģēdijā. Varbūt visa nelaime tā, ka viņa saskrējusies ar kalponi. Vai ar Laizu. Tas liekas visticamāk. Nav pirmā reize, kad viņa saplēšas ar Laizu.

Deons piedāvājās iet Trišai līdzi klīnikā, bet viņa noteikti papurināja galvu. Viņš juta zināmu atvieglojumu.

— Kardiologu atbildi mēs saņemsim rīt,— viņš sacīja. — Būtu labi, ja tu pie manis atnāktu rīt pēcpusdienā. Apmēram šai pašā laikā.

Triša sirsnīgi pateicās.

Braukdams projām, Deons ielūkojās atpakalskata spogulī. Triša ar savu dēlu stāvēja pie klīnikas durvīm. Viņš redzēja tikai abu muguras.

Ielu kustība kļuva aizvien rosīgāka, un pie bērnu klīnikas Deons piebrauca puspiecos.

Intensīvās terapijas nodaļā dežurēja Mūlmens — garš, nevērīgi ģērbies jauns cilvēks ar acenēm, kuru kāti bija pa roku galam aptīti ar leikoplastu. Prāvās plaukstas kā nespēkā nolaistas, sejā mūžīga vainas izteiksme. Viņa āriene nekādi nespēja iedvest uzticību.

— Nu, kā ir?— vaicāja Deons. Skatiens žigli slīdēja no oscilogrāfa uz drenāžas pudelītēm, no urīna katetra uz diagrammu pie sienas. Ar acīm uztverto informāciju prāts jau apsvēra, analizēja, izdarīja secinājumus.

— Bija mazliet nemierīga,— teica Mūlmens.— Iedevu piecus miligramus petidīna. Un viņa tūliņ aizmiga.

Marīčī gulēja aizvērtām acīm. Degunu un muti sedza skābekļa maska, vienā nāsī bija ievadīta tieva caurulīte. Deons piegāja pie gultas kājgaļa un pataustīja meitenītes kājas. Siltas, pulss vienmērīgs. Tātad asinsrite bažas nerada. Māsa mērīja urīnu, kas tecēja caurspīdīgā, pie gultas rāmja piestiprinātā plastmasas maisiņā. Deons vaicājoši palūkojās māsā.

— Izdalās ļoti labi, ser. Divarpus kubikcentimetri pēdējās stundas laikā.

Deons pagriezās pret Mūlmenu:

— Lasiksu vēl neesat devuši?

— Nē, profesor.— Dežurējošais ārsts vēroja sarkanā šķidruma stabiņu venozajā manometrā.

Līknē sirdsdarbība bija atzīmēta ar vienmērīgu līniju: nemainīgi simt divdesmit divi sitieni minūtē. Mehāniskais ritma vadītājs nespēj mainīt ātrumu atbilstoši ķermeņa vajadzībām. Deonam tā vien gribējās regulatoru atslēgt, kaut vai lai palūkotos, kas notiks. Tomēr viņš saprata, ka šādai rīcībai nebūtu nekādas nozīmes.

— Nu labi. Braucu mājās. Vai palātās viss ir kārtībā?

— Vienīgi mazais Manjāni, ser.

— Manjāni? — domīgi saraucis pieri, Deons paskatījās dežurējošajā ārstā. Ak tā. Nu, protams. Mazais afrikānis no Transkejas. Tetrāde. Iepriekšējā nedēļā viņš puisēnu bija operējis, novērsis piedzimto sirds defektu, un mazais operāciju pārcieta labi. Rita apgaitā Deons mazo afrikāni bija izklausījis — vienmērīgais troksnis kreisās krūšu puses augšdaļā liecināja, ka operācija izdevusies veiksmīgi.

— Jā, es zinu. Kas bērnam noticis?

— Pirms pusstundas, ser, mani izsauca palātas māsa. Zēns bija nemierīgs, un māsa apvaicājās, vai neiedot tam nedaudz morfija.

— Nu, un tālāk?— Deons no ārstiem vienmēr prasīja precizitāti un lakonismu. Šās prasības pēdējo daļu Mūlmens acīmredzot nebija licis aiz auss.

— Tāpēc es nolēmu apskatīt bērnu pats,— ārsts stomīdamies turpināja.— Un konstatēju, ka elpošanas biežums šās dienas laikā pastāvīgi palielinās. Arī cirkulācija vairs nav tik laba kā no rīta, un slapinājies mazais šodien ir tikai divas reizes.

Deonam apnika klausīties šai gari stieptajā stāstījumā par slimnieka stāvokli. Mūlmenam joprojām runājot, viņš devās no palātas ārā.

— Iesim apskatīsim bērnu,— viņš sacīja jau pie durvīm.

Mazajam Manjāni nepārprotami bija kļuvis sliktāk. Elpošana — sešdesmit reižu minūtē, pulss — simt sešdesmit. Bērns bija auksts un daudz zilganāks nekā no rīta. Deons paņēma Mūlmena fonendoskopu un izklausīja plaušas. Labās plaušas pamatnē pieslāpējums un bronhiāli trokšņi. Vismaz puse plaušas ir saplakusi.

— Domāju, ka vidējās un apakšējās daivas alveolas nenotur gaisu.— Deons deva steidzamu rīkojumu: — Vest atpakaļ uz Intensīvās terapijas nodaļu! Izdarīt krūšukurvja rentgenogrammu un pievienot pacientu pie sistēmas! Jāatsūknē sekrēts no elpošanas ceļiem un pa nakti jādod skābekļa balons. Būšu mājās. Līdzko izskatīsiet rentgenogrammu, zvaniet!

Deons pagriezās, lai ietu, bet pēc pāris soļiem apstājās.

— Parūpējieties, lai mazais saņem astrupu!

Deons juta slieksmi darboties, gluži vai fizisku nepieciešamību kaut ko darīt, un sasprindzinājums cēlās lēnām kā vilnis pret krastu. So sajūtu viņš pazina un nopriecājās — neko labāku nevar vēlēties. Tas ir draugs un palīgs — šis satraukuma uzplūds, kas saasina uztveri, domas un reakciju. Deons nemaldīgi juta to mostamies un apmierināts saprata, ka par to arī vairs nevajadzēs domāt.

Skābekļa procents asinīs droši vien ir ļoti zems, īpaši tāpēc, ka puse labās plaušas nefunkcionē. Varbūt bērnam pietrūcis attiecīgas fizikālās terapijas. Krāsaino palātas vienmēr ir pārpildītas, reizēm tur jāievieto papildgultas, un medicīniskā personāla nekad nepietiek. Puisēnam pats labākais būs, ja viņu pārvedīs atpakaļ uz Intensīvās terapijas nodaļu. Bērni dod ārstam vienu vienīgu iespēju. Un, ja tā tiek palaista garām, nelaime nav novēršama.

Pārdomas atsauca atmiņā Deona paša bērnību fermā. Tēvs pie dambja audzēja dārzeņus, un Deona pienākumos ietilpa reizi dienā līdz ar vakara dzestruma iestāšanos palaist no dambja ūdeni uz dobēm. Citu no citas tās nošķīra vagas un mazi zemes valnīši. Dažkārt vajadzēja apliet tikai vienu dobi, jo blakus iesēto pupu dīgsti vēl nebija izlauzušies dienas gaismā. Ja ūdens tiktu ielaists šai dobē, zeme sakalstu cieta kā akmens un pupas vairs nespētu izspraukties tai cauri. Apūdeņošana parasti vedās bez pūlēm, taču gadījās, ka aizdomājies viņš aizsargvalnītī izrauto spraugu pamanīja tikai tad, kad bija jau par vēlu un ļaunu vēstījošā straume brāzās pa brīvi pavērto ceļu. Viņš grāba lāpstu un ņēmās aizbērt spraugu, bet uzmestā zeme pārvērtās dubļos, iekams viņš paguva to ar lāpstu piespiest. Viens caurums vēl nebija aizbērts, kad ūdens jau izrāva jaunu spraugu, neatlaidīgās plūsmas skaloti, sakaltušie kukuržņi izšķīda un likās viņam acu priekšā izgaistam. Izmisumā viņš skrēja pie nākamās spraugas, steigā rausdams ar lāpstu zemi, bet straume draudēja iznīcināt viņa pūliņus, un viņš šausmās domāja, ko teiks tēvs, ieraudzījis, kā ūdens pārplūdinājis pupu dobi.

Tādu pašu smeldzīgu satraukumu viņš dažu labu reizi bija pārdzīvojis arī klīnikā, apjauzdams, ka apstākļi likuši izrauties pārāk tālu uz priekšu, un, spiests atkāpties, lai ieņemtu aizstāvēšanās pozīcijas, viņš ikreiz saprata, ka šī atkāpšanās tāpat nesola glābiņu un agri vai vēlu pēdējās pozīcijas nenovēršami būs jāatdod ienaidniekam. Beidzot nekas vairs nav līdzams. Beidzot visi vaļņi ir sagruvuši, nespēdami turēties pretī varenajiem straumes brāzieniem. Tu, protams, neatlaidies un cīnies līdz galam. Tomēr allaž pienāk brīdis, kad visā skaidrībā tiek apjēgta patiesība: lai cik spīvi esi cīnījies, plūdi tik un tā aizraus līdzi dzīvību, kuras glābšanai tu šo cīņu esi uzņēmies.

Guļamistabā aizkari bija nolaisti. Elizabete gulēja pustumsā, plati ieplestām acīm raudzīdamās griestos.

Deons lūkoja izlikties nemanām briesmu pazīmes un uzņēma nevērīgu toni.

— Sveika! — Novilcis žaketi, viņš to iekāra skapī. — Ak kungs, kāda šodien man iegadījusies diena! It viss kā sazvērējies pret mani.

Elizabete ierunājās klusi un rimti:

— No visas sirds jūtu tev līdzi.

Raisīdams vaļā kaklasaiti, Deons pagriezās un brīdi vērās sievā.

— Dzēlīgums šoreiz nemaz nav vietā.

Viņa sirdīgi nošņācās:

— Dzēlīgums! It kā tu spētu manos vārdos vispār ko saklausīt — dzēlīgumu vai nedzēlīgumu. It kā tu vispār spētu saklausīt, vai es ar tevi runāju vai ne. Tu taču sen jau mani vairs nesaklausi.

— Ko tas nozīmē?

Viņa paslējās uz elkoņa.

— Varbūt tev būs interesanti uzzināt, ka tavu meitu mājās pārveda policija.

— Policija?

— Jā. Bet tu, protams, esi tik ļoti aizņemts ar visu ko citu, ka tev nav nekādas daļas gar to, kas notiek ar paša bērniem.

— Kāpēc viņu veda policija?

— Pievākuši pilsētā. Grīnmārkitskvērā viņa savā nodabā dejojusi un dziedājusi.

— Vai Laizu apvaino kādā nodarījumā?

— To tu laikam būtu gribējis gan.

— Nekļūsti bērnišķīga! Vai viņu par kaut ko apsūdz?

— Kādam seržantam iežēlojusies sirds, un tas noskaidrojis, kur viņa dzīvo.

— Paldies dievam! Viņa bija... Vai viņa bija lietojusi narkotikas?

— Acīmredzot.

Deons pagrābstījās gar pusatraisīto kaklasaiti.

— Nesaprotu, kas ar to bērnu notiek.

— Tu sasodīti labi zini, kas ar viņu notiek.

— Par ko tu runā?

Elizabete uzmeta viņam kvēla nicinājuma pilnu skatienu un atkal atlaidās guļus.

Deons aplaizīja pēkšņi apkaltušās lūpas.

— Saki skaidri — par ko ir runa?— viņš jautāja.

Uz naktsgaldiņa iezvanījās tālrunis. Sarāvies viņš

palūkojās uz aparātu, tad ātri piegāja pie gultas un satvēra klausuli.

— Jā.

— Profesors van der Rīts?

— Jā, jā.

— Te Mūlmens, ser. Piedodiet, ka traucēju, ser.

— Nekas. Vai kas noticis?

— Jūs likāt piezvanīt, ser, līdzko būšu apskatījis rcntgenogrammu. — Izklausījās, it kā Mūlmenu kāds būtu apvainojis.

— Atceros. Ko tā rāda?

— Uzņēmumā redzams, ka divas trešdaļas labās plaušas ir aizēnotas. Rentgenologs konstatējis apakšējās un vidējās daivas kolapsu.

— Ahā! Es jums jau teicu, kas darāms. Vai esat zēnu pārveduši uz Intensīvās terapijas nodaļu?

Jaunais ārsts nervozi nokremšļojās.

— Māsa apgalvo, ka šo bērnu nevarot pieņemt, ser.

— Ko māsa apgalvo?

— Viņa apgalvo, ka nevarot pieņemt bantu bērnu, tāpēc ka tur guļot baltā meitenīte,— nomāktā balsī sacīja Mūlmens. — Es jau sagatavoju sistēmu. Statni laikam vajadzēs nest uz palātu.

— Pie velna... Tas bija vienīgais iemesls, ko viņa minēja? Tikai tas, ka nodaļā guļ balto bērns?

— Jā, ser.— Mūlmens saminstinājās.— Man šķiet, to nav izdomājusi māsa. Mazo pieņemt atteikusies virsmāsa.

— Kāda darīšana te virsmāsai?

— Māsa piezvanīja un pateica par jauno pacientu, un virsmāsa aizliedza zēnu pārvest.

— Kādas virsmāsai ir tiesības norādīt, kur man ārstēt savus pacientus?

— Domāju, ka tas ir direktora rīkojums, ser.

— Bet dieva dēļ! Es taču .. . Nu labi! Tagad klausieties! Aizejiet uz palātu, paņemiet bērnu uz rokām un aiznesiet uz nodaļu! Un lai dievs ir žēlīgs tam, kas uzdrošināsies jūs aizkavēt! Un sadabūjiet Tomu!

— Es jau izsaucu, ser. Viņš brauc šurp.

— Paldies! Kā jūtas Marīčī?

— Viss kārtībā. Vienīgi blokāde vēl turas.

— Labi. Dariet, kā teicu! Tūliņ braucu.

Deons nolika klausuli.

— Kur ir Laiza? — viņš jautāja.

— Savā istabā, — atbildēja Elizabete.

— Labi. Lai tad arī tur paliek! Man jābrauc atpakaļ uz klīniku, taču ilgi neaizkavēšos.

Elizabete neatbildēja un neatļāvās pat paskatīties uz viņa pusi.

Sienot atkal kaklasaiti, Deons skaizdamies domāja par klīnikas direktora iejaukšanos. Viņam bija licies, ka vismaz šo problēmu viņi abi ar van Rinu, paldies dievam, beidzot ir atrisinājuši. Kad Deons sāka izdarīt operācijas bērnu klīnikā, tur vieta bija tikai vienai intensīvās terapijas palātai. Dabiski, ka tūdaļ izvirzījās rasu jautājums, kā tam nenovēršami bija jānotiek šai nelaimīgajā, fanātiskajā un pretrunu samezglotajā zemē. Tāpēc, lai uzturētu spēkā rasu nošķiršanu, vienu nedēļu viņam bija jāoperē tikai baltie, otru nedēļu — tikai krāsainie un melnie bērni. īstenībā, protams, šādu kārtību nebija iespējams ievērot. Slimības neatzīst rasu barjeru. Bieži gadījās, ka bērns ar nevēlamo ādas krāsu nepaguva atlabt tiktāl, lai nedēļas beigās viņu varētu pārvest uz parasto palātu. Vai arī balto nedēļā steidzami vajadzēja operēt melno bērnu. To visu viņš iespējami taktiski direktoram bija izskaidrojis.

— Tas neiet cauri un nekad arī neies cauri. Turpmāk nedomāju vairs lauzīt galvu par savu pacientu ādas krāsu. Operēšu un ārstēšu visus bērnus kopā, un pie velna visu pārējo!

Direktors, bez šaubām, saprata stāvokļa nejēdzīgumu, tomēr baidījās sevi kompromitēt.

— Tas viss ir ļoti labi, Deon. Taču mums jāpakļaujas šās zemes likumiem. Un jūs to zināt.

— Nu, ja jūs tik stingri gribat ievērot likumus, tad aizliedziet man arī balto un melno pacientu operēšanai izmantot vienas un tās pašas telpas, anestēzijas aparātu, instrumentus un vienu un to pašu personālu! Tas viss ir farss, vairāk nekas. To pašu esmu piedzīvojis arī galvenajā korpusā. Tur krāsaino māsām ļauj strādāt baltajiem pacientiem paredzētajā operāciju zālē, bet tām pašām māsām tos pašus pacientus kopt palātās ir aizliegts. Zināt, ko man atbildēja virsmāsa, kad apvaicājos, vai viņa saskata tur kādu jēgu? «Redzat, operāciju zālē baltais pacients guļ aizmidzināts.» Vai kādreiz esat dzirdējis tamlīdzīgu stulbumu?

Doktors van Rins noplātīja rokas.

— Mans pienākums, Deon, ir rūpēties, lai klīnikā viss notiktu atbilstoši likumiem.

— Pie velna likumus! Jūs labi zināt, cik tie ir nejēdzīgi. Turpmāk nedomāju vairs tērēt laiku likumu ievērošanai.

Direktors nopūtās un pievērsa skatienu logam.

— Dariet, kā uzskatāt par pareizu. Nedomāju nevienam par jums ziņot. Tomēr agri vai vēlu kāds no balto pacientu vecākiem sarīkos mums elles lērumu.

— Zināt, ko es tādā gadījumā darīšu? Nogādāšu balto bērnu atpakaļ parastajā palātā. Un tad, sasodīts, parūpēšos, lai šiem vecākiem aiziet līdz apziņai, ka viņu aizspriedumu pēc bērns nesaņems pienācīgu ārstēšanu.

Doktors van Rins nopūtās vēlreiz.

Direktors sarunājās ar virsmāsu pie intensīvās terapijas palātas durvīm. Deons ironiski nosmīnēja par to, ka van Rins ceturksni pirms sešiem vēl ir sastopams klīnikā, lai gan oficiālā darbadiena viņam sen jau beigusies. Skaidrs, ka sadursme ir neizbēgama! Lai notiek!

Viņš abiem strupi pamāja ar galvu un devās garām.

— Profesor van der Rīt! — van Rins viņam uzsauca.

Deons apstājās pie intensīvās terapijas palātas durvīm un pagriezās pret direktoru.

— Vai varat veltīt man īsu mirkli sarunai? — vaicāja van Rins.

Varbūt pašam mesties uzbrukumā, kamēr dusmas vēl nav noplakušas? Varbūt tūdaļ pateikt visu, ko nodomāts sacīt? Taču šobrīd viņam ir svarīgāks pienākums.

— Tūlīt.— Deons satvēra durvju rokturi.— Pagaidiet, lūdzu, es tūlīt. Man jāaprauga pacienti.

Hidrauliskās durvis, klusu nopūzdamās, aizvērās.

Mūlmens, Mortons-Brauns un māsa darbojās gar gultu telpas kaktā. Anesteziologs jau bija ievadījis mazajam Manjāni caurulīti plaušā un sūknēja gaisu ar tievu gumijas katetru. Deonam pienākot, viņš pacēla galvu.

Arī Mūlmens palūkojās uz Deonu. Viņš pūlējās ārēji saglabāt mieru, taču Deons viņa acīs izlasīja lūgumu. Jaunais ārsts bija rīkojies pret likumu, un viņam bija vajadzīgs atbalsts.

— Ļoti labi, — sacīja Deons.

Rokas Mūlmenam lempīgi raustījās — kā marionetei, ko dancina neveikls leļļu dīdītājs. Viņš pūlējās pasmaidīt.

Mortons-Brauns izvilka katetru.

— Redzat, kur tā vaina,— viņš sacīja.

Katetra galā bija ieķēries prāvs krēpu pikucis.

— Tiešām tikai tas?— iejautājās Deons.

Melnādainais puisēns izbailēs lūkojās apkārt, locīdamies un pūlēdamies izrauties no māsas tvēriena. Toms nostiprināja masku caurulītes galā.

— Un tas bija aizsprostojis bronhu?

— Pagaidām neņemos apgalvot,— atbildēja anesteziologs.— Taču trahejā tam nu nekādā ziņā nevajadzēja atrasties. Pēc brīža nosūkšu vēlreiz, lai viņš mazliet ieelpo skābekli.

Bērna ādas krāsa pamazām zaudēja zilganumu.

Deons pamāja.

— Labi, Tom. Palīdzi Mūlmenam pievienot skābekļa aparātu. Pēc pāris minūtēm atgriezīšos.

Deons apstājās pie Marīčī gultas. Meitene gulēja mierīgi, nejuzdama rosību pie blakusgultas. Viņai laikam gan mazāk nekā citiem ir daļa gar to, ka šai pašā istabā atrodas melnādains bērns, Deons nodomāja.

Direktors gaitenī bija viens. Viņš tūdaļ pagājās uz priekšu, ar roku norādīdams Deonam kāpņu laukumu starp divām palātām, kur viņus neviens nevarēja noklausīties.

Rūpīgā vietas izraudzīšana aizdeva Deonam dusmas.

— Ko jūs gribējāt man sacīt?—viņš īgni apvaicājās.— Varbūt neesat pamanījis, ka man te darba pārpārēm pietiek?

Van Rins pašūpoja galvu.

— Nudien, Deon. To jums gan nevajadzēja darīt.

— Par ko jūs runājat?

— Bāzt šeit to melnādaino bērnu. Tas nav godīgi darīts. Ar šādu rīcību jūs graujat manu autoritāti.

Dusmas auga augumā. Sis cilvēks, šis ārsts, kas savas stundas nosēž kabinetā,— kad viņš pēdējo reizi ir redzējis pacientu? Administrators, virsierēdnis. Vai viņš zina, vai saprot, ko nozīmē izglābt dzīvību un pēc tam noskatīties, kā tā aiziet nebūtībā? Vērot, kā to aizrauj mutuļojoša straume, pašam bezpalīdzīgi stāvēt sausumā un veltīgi pūlēties, lai sauciens pārskanētu rēcošos ūdeņus?

Tik daudz ko Deonam gribējās pasacīt, taču viņš nezināja, no kura gala sākt.

— Pirmām kārtām — kā jums tas nācis ausīs?— Deons brīnījās pats par savu balsi — tā skanēja sīki un klusi, it kā viņš patiešām veltīgi lūkotu pārkliegt visapkārt trakojošu rēkoņu.

— Man jāzina, kas notiek manā klīnikā, — kā aizstāvēdamies sacīja van Rins.

— Māsām Kardioloģiskās nodaļas pēcoperāciju palātā . . . manā pēcoperāciju palātā . . .— šai vienā vārdā gribēdams ietvert, cik vien iespējams, skaudrāku dzē-lību, sacīja Deons,— tika dots norādījums informēt virsmāsu par pacientiem, kurus esmu nolēmis tur ievietot. Tiesa? Virsmāsa savukārt informēja jūs. Tā ir?

Van Rinam noraustījās žokļi. Deons šo krampjaino muskuļu savilkšanos vēroja aukstasinīgi, novērtēdams stāvokli. Vienīgās iespējamās šās sarunas sekas — viņš pametīs klīniku uz visiem laikiem. Sai brīdī viņam bija vienalga. Lai jūk un brūk!

— Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tas tiek darīts jūsu paša labā?— lūdzoši sacīja van Rins.— Savu stūrgab vību jūs taču nenoliegsiet. Man vajadzēja gūt pārlic čību, ka te netiks sacelts troksnis par neko. Vai tiešām to ir tik grūti saprast?

— No sirds jums pateicos!

Deons kā noburts nespēja novērst skatienu no direktora žokļiem. Kāds cēlonis ir muskuļu spontānai kon-trakcijai? No tālas pagātnes iznira mācību grāmatā lasīta rinda: «Ir iespējami gadījumi, kad šīs gribai nepakļautās, bezmērķīgās, pārmērīgās hipokinēzes raus-tes kustības turpinās vēl tad, kad kairinātājs ir novērsts.»

Pēkšņi Deons jutās noguris. Pārmērīgas kustības galu galā kļūst liekas, bezmērķīgas. Mācību grāmatai nenoliedzami ir taisnība. Cilvēks izdara kustības, pats vairs nezinādams, kāpēc. Vai tam vispār ir kāda nozīme?

Deons lēnām pagriezās, grasīdamies iet atpakaļ uz savu palātu. Tomēr vēl kāds jautājums lika viņam apstāties.

— Sakiet man tikai vienu! So palātu es jau vairākus gadus esmu izmantojis kā baltajiem, tā melnajiem pacientiem, nedomājot par viņu ādas krāsu. Jums tas bija zināms. Mēs vienojāmies, ka jebkuru atbildību par to uzņemos es. Kāpēc jūs esat nolēmis iejaukties tieši šodien?

— Jūs taču to zināt.

— Ko es zinu?

— Bērns, ko šodien operējāt. Meitenīte. Vai tad jūs nezināt, kas ir viņas vecāki?

— Marīčī Jauberte. Atvesta no Svelendamas. Viss, kas man ir zināms.

Direktors lēnām pašūpoja galvu kā brīnumā par šādu neslēptu un neiedomājamu tumsonību.

— Un jūs nezināt, kas ir Jauberts?

— Nē. Un mani tas arī neinteresē.

— Kā jūs nesaprotat! Tieši tāpēc man vajadzēja iejaukties. Jūsu paša labā. Tēvs taču ir P. J. Jauberts. Saprotiet — Pīts Jauberts. Parlamenta loceklis. Dedzīgs nacionālists. Tuvākajā laikā viņš tiks iecelts par kabineta locekli. Vai jūs varat iedomāties, ko šis vīrs teiks, uzzinājis, ka viņa meita guļ vienā istabā ar melnādainu bērnu?

Deons nobremzēja, palaizdams garām autobusu ar uzrakstu «Tikai baltajiem», tad iebrauca pa bērnu klīnikas vārtiem. Cik tūkstošu reižu viņš nebija izdarījis šo pagriezienu, turklāt kādā noskaņojumā — no bezcerīgas nomāktības līdz līksmai pacilātībai!

Tai rītā garastāvoklis viņam bija lielisks. Pat saraušanās ar direktoru iepriekšējā dienā un nojausma par iespējamām tās sekām nespēja aizēnot jūsmīgo sava spēka apziņu.

Van Rinam viņš bija paziņojis ultimātu: vai nu mazais Manjāni paliks intensīvās terapijas palātā, vai arī viņš, van Rins pats, dos rīkojumu vest bērnu atpakaļ uz parasto palātu. Tādā gadījumā van Rinam jāuzņemas visa atbildība.

— Vediet atpakaļ!— viņš bija direktoram sacījis. — Tikai tad arī ārstējiet pats! Un lai dievs jums stāv klāt, ja bērnam notiks kas ļauns!

Direktors bija apcirties un stīvs un stalts aizsoļojis pa gaiteni.

Vai bija vērts aiziet tik tālu? Van Rins patiesībā bija krietns cilvēks — mazliet uzpūtīgs, lepns par savu amatu un ārkārtīgi norūpējies par tā cieņu, taču labsirdīgs un nekad neatteica palīdzību, ja vien nebija sapinies birokrātisma valgos.

Žēl. Bet neko vairs nevar darīt.

Iepriekšējā vakarā atstājot klīniku, Deons bija nozvērējies aiziet no darba, iekams nepatikšanas nav viņu salauzušas. Kādēļ lai viņš diendienā bojātu savus nervus, nokaudamies ar birokrātiem! Vienīgais, par ko šie ierēdņi rūpējas, — lai tāda Kardioloģiskā nodaļa pastāvētu. Laba vai šāda tāda — tam nav nekādas nozīmes.

Vakarpusē sacēlies dienvidaustrumu vējš aizvien pieņēmās spēkā un, Deonam braucot pa klaju nogāzi kalnup, sparīgi triecās automobilim sānos. Pārguris viņš brauca mājās, sagatavojies uz visu, kas tur gaida. Dieva vārds, nekas labs tas nebūs.

Laiza joprojām sēdēja savā istabā un pie vakariņu galda nenāca. Abi ar Elizabeti viņi pabeidza maltīti saltā klusumā. Beidzot Deons atgrūda krēslu.

— Vai tu Laižai kaut ko atstāji? Es aiznesīšu.

— Sildītājā. Šaubos, vai viņa ēdīs.— Elizabete nepacēla skatienu no kafijas tases.

Pirmais klauvējiens palika bez atbildes. Kad Deons pieklauvēja vēlreiz, no istabas apslāpēti atskanēja Laižas balss:

— Nav aizslēgts!

Laiza sakrustotām kājām tupēja gultā. Ģērbusies viņa bija vienīgi biksītēs.

— Vai tagad tu jūties labāk?— Deons pūlējās izrādīt tikai tēvišķīgas rūpes.

— Nekad neesmu jutusies slikti, tēt.

Deons atminējās, ka arī Elizabete bija staigājusi pa savu dzīvokli gluži kaila.

Cik gadu viņai toreiz bija? Apmēram tikpat, cik tagad meitai.

— Laiza, kāpēc tu tā dari?

Viņa necentās izlikties jautājumu nesaprotam.

— Tāpēc, ka man patīk, tēt.— Viņa nolika šķīvi uz spilvena.

— Vai tev nešķiet, ka tas nav visai pārliecinošs iemesls, lai darītu aplamības?— Meitas atklātība bija izsitusi Deonu no līdzsvara.

— Man tas liekas pilnīgi pārliecinoši. Katrā ziņā saprātīgāk nekā kaut ko nedarīt tāpēc, ka tas nepatīk tev.— Paņēmusi dakšiņu, viņa palūkojās Deonā:— Kāpēc tu dzer?

Vai viņam sacīt: «Tāpēc, ka man patīk»?

— Tas ir pavisam kas cits.

— Ak cits gan!— Laiza aizsvilās, un tas Deonam atkal atgādināja Elizabeti.— Atšķirība tikai tā, ka viens apskurbinātājs ir atļauts, otrs — aizliegts.— Brūnās acis vērās pretī nesatricināmi, zods palika iecirtīgi nodurts.— Tu dzer tādēļ, lai atbrīvotos no sasprindzinājuma. Es smēķēju zālīti, lai aizbēgtu no ikdienības. Tikai tu pamosties ar baigām paģirām, bet man nekas nekait. Tu indē savu organismu, bojā aknas un . . . nu, tu taču esi ārsts. Pats labāk zini, ko bojā. No zālītes nenotiek nekāds ļaunums.

— Neesi tik pārliecināta. . .

— Ļauj man pateikt, kāda vēl ir atšķirība,— Laiza dedzīgi viņu pārtrauca.— Dzerot cilvēks kļūst truls, bet zālīte saasina uztveri. Mūzika skan skaistāk, krāsas kļūst košākas, un visa pasaule liekas viens vienīgs prieks un smiekli. Taču tas ir aizliegts. Alkoholiskos dzērienus reklamē malu malās, tos var nopirkt uz katra stūra, un, jo vairāk tie tiek pārdoti, jo vairāk naudiņas ietek valdībai kabatā. Bet, ja es gribu smēķēt, man jāsaglabā modrība, jo mēs abi — gan pārdevējs, gan es — varam nokļūt aiz restēm.

Deons novērsās, lai Laiza neredzētu viņa pārsteigumu un mulsu. Viņš juta pēkšņu, negaidītu lepnumu par savu meitu. Varbūt viņa vismaz zina, ko grib.

— Izklausās, ka tu esi rūpīgi visu pārdomājusi,— viņš samierinoši noteica.— Taču saki man — kāpēc tu ar visu savu zālīti tomēr pameti skolu un savu tehnisko koledžu? Astoņpadsmit gadu vecumā tu taču vēl nekādi neesi sevi apliecinājusi! Es ar savu alkoholu tomēr esmu dzīvē kaut ko sasniedzis. Kā tu to izskaidrosi?

Novērsās arī Laiza un sāka lūkoties pa logu tālajās pilsētas ugunīs. Pēc brīža viņa klusu iejautājās:

— Esi sasniedzis, tēt? Esi sasniedzis?

Deons paraudzījās meitā. Tad pieliecies noskūpstīja viņu uz vaiga un izgāja no istabas.

Lampa guļamistabā nedega, un Deons izģērbās tumsā. Elizabete saritinājusies nekustīgi gulēja savā gultas pusē, un Deons nesaprata, vai viņa ir aizmigusi vai nomodā. Viņš pārvilka spilvenu pār acīm, tomēr prāts joprojām nelikās mierā. Domas šaudījās, uznira viens tēls, otrs, problēmas dzenāja cita citu. Kambaru starpsienas defekts un sirds blokāde. Puisēns ar plaušas kolapsu. Laiza un policija.

Laiza. Laiza. Laiza. Tik daudz viņš bija no meitas gaidījis! Varbūt tā arī ir nelaimes sakne? Vai viņš nav gaidījis pārāk daudz?

Beidzot Deons iemiga, taču viņu pamodināja skaņa, ko viņš nevarēja ciest ne acu galā,— tālruņa zvans nakts vidū. Viņš paķēra klausuli.

— Te Mūlmens, profesor.

Ak kungs!

— Kas noticis?

— Ser, Marīčī sirdsdarbība pēkšņi kļuvusi neregulāra. Ļoti neregulāra. Arī asinsspiediens nokrities. No septiņdesmit pieci uz sešdesmit pieci.

Cauri Mūlmena balsij Deons sadzirdēja monitora pīkstienus. Tālrunī tie izklausījās vēl spalgāki. Varēja pat saklausīt, ka sitieni paātrinās.

— Vai tas notika pēkšņi?— Viņš lūkoja sakopot domas.

— Jā, profesor. Bija jau ļoti labi un regulāri — simt divdesmit viens. Un pēkšņi sāka paātrināties. Vai jūs atbrauksiet, profesor?

— Braukšu. Tikai vispirms palūgšu jūs kaut ko izdarīt. Izslēdziet ritma vadītāju, es klausīšos — redzēsim, kas notiks.

— Jūs gribat, lai es ņemu un...

— Izslēdziet ritma vadītāju!— stingri sacīja Deons. — Es klausīšos.

Klausule Mūlmenam acīmredzot bija izkritusi no rokas, jo kaut kas noblīkšķēja un sākās tik skaļi krakšķi, ka Deons noskurinājās. Tad viņš izdzirdēja ritmiskus būkšķus, klausulei šūpojoties auklā. Tomēr pāri visam bija saklausāms monitors — tik skaidri, it kā Deons stāvētu palātā tam blakus. Pīp. Pīp. Pīp-pīp. Pīp. Pīp. Pīp-pīp. Pēkšņi — tīrais brīnums!— pīkstieni kļuva regulāri. Pīp. Pīp. Pīp. Pīp. Pīp. Deons skaitīja. Tieši simt trīsdesmit minūtē. Viņš izdzirdēja Mūlmena steidzīgos soļus.

Aiz satraukuma jaunais ārsts nespēja runāt sakarīgi.

— Profesor! Atjaunojies ritms! Normāls ritms! Brīnišķīgs sistoļu ritms!

Deons klausījās Mūlmena jūsmīgajos stostījienos un monitorā, kas pīkstēja fonā.

— Vareni, manu zēn! — viņš beidzot sacīja.— Un tagad klausieties! Uzstādiet monitoru uz simtu minūtē un ieslēdziet nekavējoties, līdzko varbūt atkal iestāsies blokāde. Lai gan es domāju, ka tagad viss būs kārtībā. Kā jūtas mazais?

— Stipri labāk, profesor. Tikko izskatīju pēdējo rcnt-genogrammu — plauša gandrīz pilnīgi atguvusi tilpumu.

— Labi. Zvaniet, ja kaut kas jūs satrauks. Ar labu nakti!

Jaunajam ārstam Mūlmenam par gulēšanu nebija ko domāt, un arī no Deona miegs vairījās. Dzīve ir apbrīnojama. Dzīve turpinās, lai notiek kas notikdams. Par spīti nelaimēm, dzīvība svin uzvaru. Viņam gribējās ar kādu dalīties savā priekā.

Naktī dienvidaustrenis bija vēl vairāk satrakojies un nu jau brāzās alpām vien. Deons dzirdēja, kā tas cērtas pret mājas sienu un jumta dzegu. Viņš gulēja nomodā, ieklausīdamies vēja auros. Pēkšņi viņam radās donkiho-tiska vēlēšanās atrasties tur, vētrā, mazā laiviņā mesties pretī aukai, cīnīties ar nepakļāvīgo stūri un aukstumā sacietējušo buru auklu. Viņš ciešāk ietinās segā.

Kaut kas nobrīkšķēja, un istabā uzvilnīja spirgta gaisa vāls; līdz galam neaizbīdītā loga bultiņa bija padevusies vēja spiediena spēkam. Deons izlēca no gultas un, pīdamies viļņojošajā aizkaru jūklī, paguva piekļūt pie loga, iekams rūts vēl nebija sašķīdusi drumslās. Satvēris rokturi, viņš logu stingri aizbultēja.

Troksnis bija uzmodinājis Elizabeti. Ierāpies atpakaļ gultā, Deons juta savam stilbam pieskaramies viņas silto kāju ar samtaini maigo ādu. Viņi gulēja blakus, ieklausīdamies ārā brāzmojošajā vētrā. Pēc brīža Deons piesardzīgi pieskārās Lizai. Viņa roku neatvairīja.

Ķermeņi sakļāvās. Viņi padevās paši savai vētrai.

Agrā rītā, līdzko viņi sēdās pie brokastu galda, piezvanīja Pīters Mūrheds. Kad Deons nolika klausuli, Elizabete dramatiski nopūtās.

— Ak kungs! Vai viņi kaut reizi nevar likt tevi mierā!

— Pīteram kaut kas atgadījies galvenajā korpusā,— viņš pacietīgi paskaidroja.— Un uz viņa spriedumiem pašlaik droši nevar paļauties.

Elizabete uzmeta viņam ašu skatienu:

— Atkal nepatikšanas ar sievu?

Deons pamāja.

— Liekas gan.

Nu jau nopūtā jautās mazāk dramatisma, vairāk līdzjūtības.

— Nabadziņš! Viņa taču ir īsta ragana. Laikam neesmu tev stāstījusi, ko viņa teikusi Molijai Brenenai.

Deons piespieda sevi lēnprātīgi noklausīties līdz galam stāstu, kurā galvenā uzmanība tika veltīta ļauniem, apkaunojošiem spriedelējumiem par Pītera seksuālo nepilnvērtību. Viņš negribīgi pasmējās. Nabaga Pīters! Kāda var būt kopdzīve ar sievieti, kas par savu vīru spēj runāt kaut ko tamlīdzīgu?

— Tālāk gan to nevajadzētu stāstīt,— sacīja Deons. — Molija galu galā pārlieku daudz runā.

Viņš palūkojās pulkstenī.

— No brokastīm laikam atteikšos. Jāapskata Pītera pacients un pēc tam jābrauc uz bērnu klīniku. No rīta man ir paredzēta operācija.

Elizabete nopūtās tikpat dramatiski kā iepriekš, iejutušies (un, kā Deonam likās, ar manāmu labpatiku) nezin kāpēc viņai uzspiestajā mocekles lomā.

— Kaut tā sasodītā klīnika nodegtu līdz pamatiem!

Sievas balsī Deons uztvēra pašnožēlas pieskaņu.

Varbūt viņa nemaz tik daudz netēlo, cik izliekas tēlojam.

— Nekas, mīļā,— sacīja Deons.— Pēc mēneša laidīsim uz Austrāliju. Tad es pagūšu tev līdz kaklam apriebties.

Viņa pavīpsnāja:

— Jaukas izredzes! Tu augām dienām nīksi tai sasodītajā kongresā. Un Sidneja man nepavisam neliekas pārāk pievilcīga.

— Varbūt izdosies izspiest vēl vienu nedēļu,— teica Deons.— Tad mēs varētu aizbraukt uz ziemeļiem, uz Barjerrifu.

Elizabete dedzīgi atsaucās:

— Tas gan būtu brīnišķīgi! Tur mēs vēl nekad neesam bijuši.

— Nē.— Nu rokas ir sasaistītas. Izbrīvēt laiku viņam tikpat kā nav iespējams, tomēr skaidrs arī, ka Elizabetei vajadzīga kāda pārmaiņa. Tāpēc šā vai tā būs vien jāizbrīvē laiks.— Nu labi. Es to nokārtošu.

Viņi atvadījās ļoti draudzīgi. Uzmanīgi vadīdams automobili pa krasajiem ceļa pagriezieniem un līkumiem, Deons domās kavējās pie sievas un savas laulības dzīves. Tā nav izdevusies tāda, kā viņš bija cerējis. Kāpēc? Vainīgi, protams, nav Elizabetes vecāki, ar tiem viņš tiekas gaužām reti. Vecais Metkāfs kārtējo reizi devies pāri okeānam, un Elizabete to uzzināja, tikai izlasījusi avīzēs. Ģimene sapulcējās vienreiz gadā, lai kopā nosvinētu Ziemsvētkus, un vairāk nekādas saskarsmes nebija. Kur vēl varētu meklēt vainu? Kas īsti noticis tā, kā nevajadzētu, un kad tas sācies? Ja vispār kaut kas ir bijis tā, kā nevajadzētu būt.

Atvairīdams šīs domas, Deons papurināja galvu un centās tikai vērot ceļa līkumus.

Bērnu klīnikas direktoru Deons sastapa intensīvās terapijas palātā kopā ar precētu pāri vidējos gados. Visi trīs stāvēja pie Marīčī gultas un šķita jūtamies te nepiederīgi. Deons pamāja sveicienu. Acīmredzot mei-tcnītes vecāki. Savādi, ka tie ne reizi nav izrādījuši vēlēšanos tikties ar ārstu, kas operē viņu bērnu. Afri-kandiem gan vispār nav raksturīgi paust jebkādas emocijas. Deons dažu labu reizi bija nodomājis — vai tiešām tie nejūtas viņam pateicīgi?

Rudos matus un vasarasraibumus Marīčī mantojusi no tēva. Pīts Jauberts, nikns rasists. «Keiptaunas lauva»— tā viņu neapdomīgi bija nosaucis kāda politiska saieta priekšsēdētājs. Opozīcijas avīzes tūdaļ sajūsmā pieķērās šim izteicienam un paziņoja, ka Keiptaunas lauvas iznīdēti pirms gadu simteņiem. Kalsna, kareivīga seja, izģindis kakls. No tāda var sagaidīt visu, Deons nodomāja. Māte likās patīkamāka — tukla, smaidīga, lai gan smaids rādījās neizprotams. Abi vecāki vēroja katru Deona kustību. Turpretim van Rins uz viņa pusi pat nepalūkojās.

— Varbūt jūs dažas minūtes pagaidīsiet gaitenī? Līdzko būšu apskatījis savus pacientus, tūlīt varēsiet nākt atpakaļ.— Deons pats brīnījās par laipnību savā balsī, kaut arī bija uzsvēris vārdus «savus pacientus». — Tas nebūs ilgāk kā vienu divas minūtes.

Kad vecāki pagriezās, lai ietu, Marīčī ieķērās mātei rokā. Deons smaidīdams piegāja meitenei klāt. Mazā paraudzījās viņā un palaida mātes plaukstu vaļā. Viņi taču ir sabiedrotie — Deons un Marīčī. Abi cīnījušies plecu pie pleca — un abi uzvarējuši.

— Doktors Mūrheds jau ir pabeidzis agro apgaitu, profesor,— sacīja Mūlmens.— Viņš aizgāja uz galveno korpusu.

— Zinu,— atbildēja Deons.— Nāku tieši no turienes.

Mūlmens izskatījās pārmocījies. Seja neskūta — to

Deons nevarēja ciest un šai ziņā bija ārkārtīgi stingrs. Taču jaunais ārsts dabūjis nostrādāt divas dežūras, turklāt nakts iegadījusies īpaši grūta. Deons nolēma izņēmuma kārtā nelikties neko redzam.

Viņš apskatīja meiteni un izpētīja līkni. Viss kārtībā, ja ņem vērā, ka operācija izdarīta tikai iepriekšējā dienā. Sirds ritms pa nakti noturējies normas robežās.

— Liekas pavisam labi. Kāds pēdējo reizi bija venozais spiediens? Divpadsmit? Dodiet piecus miligramus lasiksa intramuskulāri un pavērojiet kālija procentu urīnā, līdzko tas būs sakrājies. Pāris dienu atstājiet pie ritma vadītāja!

Deons piegāja pie otras gultas. Mazais Manjāni gulēja cietā miegā. Katru elpas vilcienu pavadīja burbuļojošs gārdziens. Pa nakti elpošanas paātrinājums pakāpeniski samazinājies, plauša izpletusies un sākusi funkcionēt normāli. Krīze bija garām.

Vai tu kādreiz uzzināsi, ko tevis labā esam darījuši, Deons domāja. Vai kādreiz sapratīsi, cik neatlaidīgi esam cīnījušies, lai tu paliktu dzīvs? Droši vien ne. Un, ja uzzinātu, vai galu galā mūs nenolādētu? Par to, ka esam piespieduši tevi dzīvot — melno bērnu baltā cilvēka zemē.

— Cik skābekļa jūs viņam dodat? Piecdesmit procentu?

— Jā, profesor.

— Varat pakāpeniski samazināt spiedienu. Pēcpusdienā palūdziet Tomu izņemt no rīkles caurulīti. Domāju, līdz rītam atstāsim viņu šepat.

— Jā, profesor.

— Kā Robijam ar Botalla vadu? Pacientei ir labāk?

— Jā. Pārvedām atpakaļ palātā.

— Labi. Aprunāšos ar Marīčī vecākiem, un pēc tam apstaigāsim palātas.

Van Rins bija aizgājis, un Jauberts blakus sievai stāvēja pie loga. Deonam iznākot no palātas, Marīčī tēvs pagriezās.

Tagad tikai sāksies, Deons nodomāja. Iepriekšējā vakarā viņš būtu izmantojis gadījumu un ar lielu prieku meties cīniņā. Nu viss bija mainījies. Mazajam nēģerē-nam briesmas vairs nedraud, un arī Marīčī stāvoklis uzlabojies. No dusmām nebija palicis vairs ne miņas.

— Doktor van der Rīt,— iesāka Jauberts.

Deons nogaidīja.

— Paldies par visu, ko esat darījis mūsu meitiņas labā, — pazemīgi teica nacionālistu partijas pārstāvis parlamentā un nākamais ministru kabineta loceklis.

— Vai viņa izveseļosies?

— Iet uz labo pusi,— sacīja Deons un pasmaidīja, brīnīdamies, ka smaids nav jāizspiež.— Sākumā radās sarežģījumi. Sirdi vajadzēja pieslēgt pie ritma vadītāja. Bet nu jau viņas sirds tiek galā pati.

Jauberts blenza Deonā, acīmredzot novērtēdams situāciju. Kalsnā seja liecināja par asu prātu.

— Zināt, ko viņa man sacīja?-- jautāja Deons.

— Sirds viņai esot salauzta.

— To iestāstīja māte. Lai paskaidrotu, kas sirdij vainas un kāpēc viņa tiek vesta uz slimnīcu.

— Tā jau es domāju. Nu mēs šo «lauzto sirdi» esam salabojuši.

— Un viņai nekas vairs nekaitēs?

— Kādu laiku būs mazliet rāmāka, bet pēc tam vairs ne valdīt nespēsiet.

— Paliekam jums mūžīgi parādnieki.

Māte nebija bildusi ne vārda, tikai smaidīja vienā smaidīšanā.

Jauberts noklepojās.

— Sis melnais bērns blakus Marīčī . . .

Dconam sažņaudzās sirds. Nē. Dievs, stāvi mums klāt! Tomēr sāksies gan.

— Vai arī viņam sirdī bija caurums?

— Viņam joprojām sirdī ir caurums,— skarbi atbildēja Deons.— Viņš ir piedzimis ar sirds defektu un ir pārāk mazs, lai mēs to tagad varētu izlabot. Pagaidām izdarījām nelielu operāciju sirdij no ārpuses, lai palīdzētu bērnam dzīvot, līdz pienāks īstais brīdis. Tad ķersimies pie lielās operācijas.

Nākamais Jauberta jautājums Dconu pārsteidza nesagatavotu:

— Vai viņš ir šejienietis? No Keiptaunas?

— Nē. No Transkejas.

— No kuras vietas Transkejā?— Jauberts tincināja.

— Patiešām nezinu. Pie mums viņu atveda no Umta-tas slimnīcas. Man nav ne jausmas, kur viņš dzīvo.

— Vai vecāki ir šeit?

Saruna pagriezās pavisam dīvainā virzienā, ko Deons nekādi nespēja izprast. Tā kā parlamenta loceklim šis jautājums neizdibināmu iemeslu pēc likās svarīgs, Deons atbildēja:

— Domāju, ka nav. Bērns tika atvests ar vilcienu, un viņu pavadīja sanitārs.— Deonam gribējās piebilst: «Viņi brauca trešajā klasē,»— tomēr viņš šo vēlēšanos pārvarēja.

Pīts Jauberts paņēma no palodzes košā papīrā ietītu saini.

— Nododiet to mazajam! Pirkām savai meitiņai, taču abi ar sievu nolēmām to atstāt mazajam.

Deons paņēma saini un pateicās. Viņš sataustīja kaut

ko mīkstu. Iegājis atpakaļ intensīvās terapijas palātā, viņš dāvanu iztina. Tas bija balts, pūkains trusis. Nolicis rotaļlietu blakus guļošajam melnādainajam puisēnam, viņš izgāja pa otrām durvīm.

Pēc operācijas Deons torīt uzkavējās operāciju blokā. Viņš bija nobažījies. Ir nu gan vārstulis!

Viņš bija rūpīgi notīrījis visus sīkos gabaliņus un šķiedriņas, vairākkārt izskalojis un izsūknējis kambara ' dobumu, tomēr nemiers urdīja joprojām. Nekad nevar droši zināt, vai niecīga audu daļiņa nav iekļuvusi kambarī un iestrēgusi aiz kāda muskuļšķiedru kūlīša. Līdzko asinsrite tiks atjaunota un asinis ieplūdīs sirdī, šis audu gabaliņš var atrauties un iekļūt cirkulācijā. Pietiek ar kniepadatas galviņas lieluma piciņu, lai tiktu nosprostota kāda no smadzeņu artērijām, un bērnam tas nozīmē vienu — beigas.

Kad puisēns pilnīgi pamodīsies no narkozes, varēs pārbaudīt smadzeņu darbību.

Nelaimes nabadziņam tāpat atliku likām, Deons nodomāja. Ir tādi pacienti, kuriem nekad neuzsmaida laime.

Sācies viss bija kādā vakarā, kad vecāki vēlu pārnāca no viesībām. Ataicinātā bērnu pieskatītāja jau bija aizgājusi, un viņu septiņus gadus vecais dēlēns uz grīdas locījās sāpēs. Zēns bija pietvīcis un sūdzējās par asām sāpēm labajā celī. Tēvs piezvanīja mājas ārstam, bet tas nemēdza sevi apgrūtināt ārpus pieņemšanas stundām un lika iedot bērnam divas tablcles aspirīna.

Otrā rītā zēns nespēja izkāpt no gultas, un tēvs zvanīja ārstam vēlreiz. Beidzot atbraucis, ārsts nosprieda, ka bērns ceļgalu sadauzījis, kaut gan mazais pats apgalvoja, ka neesot sasities. Ārsts parakstīja pretsāpju līdzekli. Tikai nākamajā rītā, kad puisēnam aizvien vēl nekļuva labāk, viņš ieteica izdarīt rentgena uzņēmumu.

Klīnikā zēns tika ievests pusdienlaikā un jau bija ļoti smagā stāvoklī. Izrādījās, ka iekaisusi augšstilba kaula apakšējā daļa un sākusies asinssaindēšanās. Celi tūlīt operēja, un pacientam noteica intensīvu antibiotiku terapiju. Tomēr laikus nepamanītais process bija nodarījis nelabojamu postu. Iekaisis aortas vārstulis, un nu — pēc divām nedēļām — deformējusies viena no

viras pusmēnessveida kabatām. Vārstulis laiž cauri asinis. Agri no rīta zēnam palātā sākās sirds mazspēja.

Ieplānoto operāciju Deons uzticēja Robijam un pats nekavējoties ķērās pie iekaisušā aortas vārstuļa korekcijas, jo tas vairs nespēja regulēt asins plūsmu. Viņš konstatēja, ka viena vira ir gandrīz pilnīgi saārdīta un sirds sienā zem vārstuļa sācies abscess. Rūpīgi notīrījis atmirušos audus, viņš implantēja mākslīgo vārstuli. Atlika vienīgi nogaidīt, līdz beigsies narkozes iedarbība.

Zēns atvēra acis un brīnīdamies pārlaida skatienu operāciju zālei. Toms Mortons-Brauns noņēma skābekļa masku. Pār zēnu noliecās māsa.

— Vai mani operēja, māsiņ? — viņš jautāja.

— Jā, vecīt,— atsaucās Mortons-Brauns.— Tev izdarīja operāciju, un nu jau viss ir cauri.

Tikai tad zēns pamanīja anesteziologu. Skatiens kļuva piesardzīgs.

— Jūs man tagad dursiet, dakter?— viņš apvaicājās.

Deons gāja uz durvīm. Acis sūrstēja, un viņš pikti

samiedzās. Paldies dievam, vismaz smadzenes zēnam ir kārtībā.

Ģērbjot nost operāciju drānas, viņš lādēdamies pieminēja mājas ārstu, kas savas rokas un acis aizstāj ar tālruni. Aiz nevīžības nepakustināja savu rumpi, lai zēnu apskatītu, un nākamajā dienā pat nepapūlējās to izmeklēt.

No operāciju bloka Deons iznāca pārskaities, sirdi kā smags slogs māca nemiers. Kāds steidzās pa gaiteni viņam pretī un pēkšņi apstājās.

— Paskat, Deons!

Viens no kardiologiem. Johans Shūmans.

— Kāda velna pēc tu man uzsūtīji dauni?

— Ko uzsūtīju?

Tas bija ārsts, pie kura Deons iepriekšējā dienā bija nosūtījis Trišu ar dēlu.

Kardiologs mākslotā sašutumā turpināja:

— Būtu zinājis, ka tu man uzgrūdīsi dauni, es nebūtu atteicis tenisa spēli.

Deons saknieba lūpas, elpa kļuva straujāka.

— Klausies, Johan! Liec aiz auss, ka savus pacientus pie tevis sūtu tādēļ, lai saņemtu kvalificētu slēdzienu par viņu sirdi. Par sirdi, nevis par smadzenēm, jo tur tev nepietiek kvalifikācijas.

T

Naidīgais uzbrukums acīm redzami samulsināja Shū-manu. Viņš negribīgi pasmaidīja.

— Oho, cik tev nelāga oma! Es taču tikai pajokoju.

— Nekā jocīga tur nesaskatu.

— Nu labi, labi. Slēdzienu, ja gribi zināt, es nosūtīju jau no paša rīta. Tā nav tetrāde. Trīsviru vārstuļa atrēzija. Tā ka bērnam nekas nav līdzams.— Iedams projām, viņš klusu, tomēr tā, ka Deons dzirdēja, vēl piebilda: — Tas varbūt arī ir pats labākais.

Trīsviru vārstuļa atrēzija. Nevis tetrāde. Trīsviru vārstuļa atrēzija. Bērnam nekas nav līdzams. Trīsviru vārstuļa atrēzija.

Deons lēnām nokāpa pa klīnikas kāpnēm un izgāja spilgtajā saules gaismā. Trīsviru vārstuļa atrēzija.

Kā lai to pasaka Trišai?

Shūmana slēdziens bija nolikts uz rakstāmgalda. Negribīgi to paņēmis, viņš tāpat stāvus sāka lasīt, izlaizdams slimības vēsturi. Apskatē un auskultācijā konstatētie simptomi raksturīgi tetrādei: cianoze, sisto-lisks troksnis, spiediens plaušu artērijās pārsniedz spiedienu sirds kreisajā pusē.

Turpretim elektrokardiogramma stāvokli atklāja visā tā sarežģītībā.

Hipertrofēts kreisais kambaris, nevis labais — kā Fallo tipa sirdskaišu gadījumā.

Deons ieslēdza negatoskopu, kas stāvēja blakus grāmatu skapim, izkratīja no aploksnes krūšukurvja uzņēmumus, sameklēja to, kas bija fotografēts no priekšas un muguras, un ielika skavās. Soli atkāpies, viņš koncentrēdamies piemiedza acis. Sirds palielināta pa kreisi. Tomēr tā nav tetrādei raksturīgā hipertrofija zābaka formā. Drīzāk tāds kā noapaļots uztūkums, ko, iespējams, radījis palielinātais kreisais kambaris. Pa labi vēl viens uztūkums — labais priekškambaris. Galvenais plaušu stumbrs nav identificējams, plaušām netiek pietiekami piegādātas asinis.

Deons noklikšķināja slēdzi — un Džovanni sirds iegrima tumsā.

Viņš vēlreiz pārlasīja kardiologa slēdzienu. Nav šaubu, ka tā ir trīsviru vārstuļa atrēzija ar plašu patoloģisku savienojumu starp abiem priekškambariem un ar šķietami nelielu kambara defektu. Galvenā plaušu artērija sašaurināta, plaušas ar asinīm apgādā paralēlie asinsvadi. Diagnozes apstiprināšanai Shūmans pieprasa sirds katetrizāciju.

Atspiedies uz elkoņiem, Deons pārliecās pāri galdam un sāka lēnām šūpoties uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

Tas taču ir atvieglojums. Bez šaubām. Slogs no viņa pleciem novelts. Drausmīgā izvēle vairs nav viņa varā. Tā notikusi bez viņa, jau sen.

Mazā cilvēciņa labā nekas nav darāms, viņš centās sev iestāstīt, lai mazinātu stindzinošo vainas izjūtu. Neviens visā pasaulē nespēj neko līdzēt. Vienīgais, ko varētu uzņemties, ir šuntēšana, lai plaušām piegādātu mazliet vairāk asiņu.

Nekas nav darāms.

Triša lūkojās viņā neizteiksmīgu skatienu.

— Tu man nevari līdzēt, Deon. Tiesa?

— Nē, nē.— Viņš pūlējās pasmaidīt.— Apsēdies, un es tev izstāstīšu, ko saka kardiologi.

Tas ir briesmīgi, lai cik reižu ar to jāsaduras, lai kā tu, cilvēks, gribētu nocietināties un sev iestāstīt, ka nāve ir dzīves realitāte.

— Triša. Man ļoti žēl. Itāliešu ārsti ir kļūdījušies. Tā ir nevis Fallo tetrāde, bet gan trīsviru vārstuļa atrēzija.

Triša joprojām lūkojās Deonā neko neredzošām acīm.

— Ko tas nozīmē?

— īsi sakot, redzi, trīsviru vārstulis labo priekškambari savieno ar labo kambari. Vārstulis nav pietiekami attīstīts, asinis no priekškambara nespēj ieplūst kambarī, un arī tas paliek neattīstīts. Džovanni spēj dzīvot tikai tāpēc, ka starp abiem kambariem ir defekts — patoloģiska atvere — un ka . ..

— Lūdzu, nevajag, Deon!—Triša izmisīgi iesaucās, lai gan viņas seja joprojām šķita mierīga.

Pēc sasprindzināta klusuma brīža viņa atkal ierunājās:

— Piedod! Varbūt tu man to izskaidrosi vēlāk. Tagad tikai pasaki, ko tas nozīmē! Lūdzu tevi.

Deons vairs nespēja lūkoties Trišai acīs.

— Stāvoklis ir ļoti nopietns,— viņš beidzot sacīja.

— Un operēt nav iespējams? Tā ir?

— Var izdarīt paliatīvu operāciju, lai stāvokli atvieglotu, tomēr daudz tas nelīdzēs.

— Bet. . .

Viņš lēnām papurināja galvu.

— Triša, man ļoti žēl. Taču radikāli tur nekas nav līdzams.

RUDENS

Piektā nodaļa

Pa priekšu soļoja cilvēks, kura platajos plecos Deons šķita saskatām kaut ko pazīstamu. Cepure dziļi uzmaukta galvā, mēteļa apkakle pacelta — saltajā rītā pūta netīkams vējš. Vaļīgais mētelis apslēpa augumu, tomēr Deons bija pārliecināts, ka šo noteikto, trauksmaino soli kaut kur jau ir redzējis.

Iedams nepazīstamajam nopakaļ, viņš lauzīja galvu, domās pārlūkodams garum garo draugu un paziņu sarakstu. Vīrietis tikmēr bija piegājis pie dzeltenīga folksvāgena ielas malā. Apgājis apkārt automobilim no mugurpuses, viņš iebāza roku kabatā. Atslēgu, ko acīmredzot meklēja, kabatā tomēr neatradis, viņš vējā stingstošiem pirkstiem ņēmās knibināt vaļā mēteļa pogas. Brīdī, kad Deons bija pienācis gandrīz blakus automašīnai, nepazīstamais beidzot atrada atslēgu un, pagriezies pret durvīm, palūkojās pāri folksvāgena jumtam.

Deons pārsteigts ieraudzīja, ka šis cilvēks ir Filips Deividss. Un tūdaļ vainas apziņā atcerējās, ka galu galā nav Filipam piezvanījis.

Pēdējās dienas pirms brauciena uz Austrāliju patiešām bija drudžainas steigas pilnas. Kāda Pretorijas ārsta dēlu viņš otrdien bija dabūjis divas reizes likt uz operāciju galda, lai apturētu asiņošanu (kad operē kolēģi vai kādu tā tuvinieku, aizvien kaut kas iziet greizi). Iznāca nepatikšanas arī ar Laizu. Turklāt dienu pirms aizbraukšanas viņš bija ticies ar Trišu, lai pateiktu, ka viņas dēlam ir trīsviru vārstuļa atrēzija, nevis Fallo tetrāde un ka šī kaite nav izārstējama. Joprojām viņš atceras un laikam nemūžam neaizmirsīs, kā Triša sastingusi sēdēja viņam pretī pie rakstāmgalda un tikai viņas pirksti bez mitas knikšķināja ciet un vaļā, ciet un vaļā acīm redzami dārgo rokassomiņu.

Tomēr nedrīkstēja aizmirst, ka jāpiezvana Filipam. Šādu nepieklājību it viegli var uzskatīt par tīšu nevērību.

Lai labotu, kas vēl labojams, viņš sirsnīgi pasmaidīja, varbūt smaids padevās pārlieku sirsnīgs, un sacīja:

— Sveiks! Kā klājas?

Arī Filips likās pārsteigts un sākumā pat diezgan atturīgs. Tomēr viņš pasmaidīja un teica:

— Sveiks, Deon! Man iet labi. Paldies, pavisam labi.— Un, apgājis apkārt automašīnai, pienāca Deonam klāt.

Viņi sarokojās.

— Neesmu tevi redzējis veselu mūžību!— Deons jutās spiests kaut ko sacīt.

— Kas tevi uz šejieni atdzinis?— vaicāja Filips. Viņš pārlaida skatienu noplukušajām darbnīcu fasādēm un augstajiem, nokvēpušajiem mūriem abās ielas pusēs. Tas bija rūpniecības rajons, un fabrikām piekļāvās priekšpilsētas strādnieku kvartāli.

— Atvedu auto uz darbnīcu. Tepat ap stūri. Un nebija neviena, kas mani pārvestu mājās, tāpēc nolēmu braukt ar autobusu.

— Uz klīniku? Varbūt varu tevi aizvest?

Deons ar atbildi vilcinājās.

— Tu domā? Vai neiznāks lieks līkums?

Filips atvēra otras durvis.

— Arī es braucu turp.

Pateicīgi pamājis, Deons iekāpa folksvāgenā un pārliecās pār sēdekli atvērt vadītāja durvis.

— Paldies tev!— viņš sacīja, kad Filips, iedarbinājis motoru, spieda gāzes pedāli, lūkodamies spogulī, līdz radīsies iespēja iegriezties satiksmes straumē.— Pastaigām laiks šodien patiesi nav nekāds patīkamais.

Filips tikmēr bija atradis brīvu vietu nemitīgajā vieglo automašīnu un kravas automobiļu plūsmā.

— Nav gan,— viņš sacīja.

Brīdi abi brauca klusēdami.

— Kā tavai mātei? — beidzot iejautājās Deons.

Filips paraustīja plecus.

— Pamazām izdziest, taču, par laimi, hormonu preparāti atņēmuši metastāžu radītās sāpes kaulos.

Atkal iestājās klusums, kamēr Deons aiz neveiklības pūlējās rast vismaz kādus draudzīgus vārdus. Kaut ko nepiespiestu un mierinošu.

Beidzot viņš sacīja:

— Es tikai nupat atcerējos, ka tu taču man esot zvanījis. Tas bija diezgan sen. Man patiešām ir ļoti neērti, ka toreiz nepiezvanīju.

Filips paskatījās.

— Zvanījis? Nekas svarīgs nebija. Gribēju tikai pateikties par patīkamo vakaru, un tas arī viss.

— Sekretāre pateica, bet tas bija tik traks laiks, ka man galīgi izkrita no prāta. Vai tu atceries Trišu?

— Trišu?

— Trišu Koulteri. Viņa studēja Mākslas fakultātē, kad es .. . kad mēs bijām pēdējā kursā. Piektajā un sestajā kursā es ar viņu kādu laiku satikos. Patrīcija Koultere.

— Meitene ar gariem, tumšiem matiem?

— Jā. Tumši rudiem.

— Tā kā pa miglu atceros. Laikam gan esmu jūs redzējis kopā.

— Redzi, viņa pēkšņi ieradusies no Itālijas. Tagad viņa dzīvo tur. Apprecējusies ar itālieti. Pareizāk sakot, bijusi precēta. Vīrs gājis bojā autokatastrofā.

Deons īsumā izstāstīja, ko zināja par Trišu, par nelaimi, kas viņu atvedusi uz Dienvidāfriku.

— Nabadzīte,— noklausījies Deona teikto, sacīja Filips, un viņa parasti bezkaislīgajā balsī varēja saklausīt līdzjūtību.— Ir cilvēki, ko liktenis piemeklē smagāk, nekā viņi būtu pelnījuši.

Krustojumā uzzibsnīja dzeltenais signāls, un Filips piedeva gāzi, tad pārdomājis nobremzēja. Mazais folks-vāgens ar slaidu piebraucienu apstājās, iedegoties sarkanajai gaismai.

— Pats traģiskākais ir tas, ka šo nelaimi būtu varēts novērst,— viņš sacīja.

— Tu domā — izpētot augļa hromosomas?— Pats par sevi saprotams, ka Filips tūdaļ ķersies pie hromosomām.

— Jā. Augļa ūdens ģenētiskā izpētīšana mūsdienās tiek izmantota visai plaši.— Filips iesānis palūkojās Deonā.— Tu taču zini. Agrīnā grūtniecības stadijā no dzemdes paraugam ņem augļa ūdeni, kurā ir augļa šūnas.

— Zinu,— ātri atsaucās Deons.— Žēl, ka viņai tas nav ticis darīts.

— Es katrā ziņā to būtu ieteicis. Laikam taču viņai bijis krietni pāri trīsdesmit, kad iestājās grūtniecība?

— Trīsdesmit astoņi.

— Jā. Tas ir vecums, kad risks radīt bērnu ar Dauna sindromu ir ļoti liels.

— Ja atrastu šo lieko hromosomu, vai tu ieteiktu grūtniecību pārtraukt?

— Jā,— nevilcinādamies atbildēja Filips.

Deons iesmējās.

— Cik atceros, agrāk gan tev bija citāds ieskats.

Iedegās zaļā gaisma, un Filips nospieda sajūgu.

— Agrāk?

— Neatceries ķildu, kas mums reiz izcēlās, kad runājām par abortu?

— Protams. Atceros gan. — Filips apklusa, kamēr pārslēdza ātrumu, lai tiktu garām milzīgam autofurgonam, kas bija aizņēmis daļu pretējās joslas. Kad ceļš atbrīvojās, viņš turpināja: — Joprojām esmu pret abortu, ja pie tā ķeras tikai tāpēc, lai tiktu vaļā no nevēlamas grūtniecības. Bet, ja tas novērš iespēju laist pasaulē neārstējami slimu bērnu, katrā ziņā esmu par abortu. Garīgi nepilnvērtīgo nami jau tāpat ir pārpildīti. Naudu, ko izdod par dauņiem, garīgajā attīstībā atpalikušiem bērniem, par tiem, kas slimo ar smadzeņu paralīzi, kā arī par daudziem citiem ar dažādiem psihiskiem defektiem, varētu izmantot daudz lietderīgāk. Sai zemē, protams, to nekaitētu izlietot cīņai pret pastāvīgo pusbadu, ko cieš krāsaino un melnādaino bērni.

Mazliet aizskarts par šo aplinkus pausto nosodījumu (kaut Filips tagad ir Kanādas pavalstnieks, tomēr dzimis un uzaudzis šai zemē), Deons sacīja:

— Nu, vai zini, tas izklausās diezgan patmīlīgi. Šādus bērnus mēs nevaram uzturēt, tāpēc neļausim viņiem nākt pasaulē.

Filips sarauca uzacis. Tomēr neko neatbildēja.

— Trišai, redzi, dēls nav tikai kaut kāds daunis. Puisēns ir viņas vienīgais bērns. Viņam ir vārds. Džo-vanni. Viņa mīl savu bērnu, un bērns savukārt mīl viņu. Ja šī grūtniecība būtu pārtraukta, viņai nebūtu nekā.

— Pēc tevis teiktā noprotu, ka viņai naudas ir pietiekami, lai par šo bērnu rūpētos. Bet ja nu viņa būtu nabadzīga? Ja šāds nepilnvērtīgs bērns ģimenei turklāt uzgultu ari kā smaga nasta materiālā ziņā?

— Neredzu nekādas atšķirības.

— Atšķirība nedrīkstētu būt. Principā nekas jau nemainās. Tu zini, ka daba pati ir nežēlīga pret bērniem ar Dauna sindromu. Viņi mirst ar infekcijas slimībām un citām kaitēm, kas ir cieši saistītas ar organisma novirzi no normas, un tā tālāk. Daba pati viņus iznīdē. Turpretim mēs ar antibiotikām, ķirurģiju un diezin ar ko vēl darām visu, lai šo līdzsvarojumu izjauktu.

— Tu taču nedomā ieteikt, lai mēs šiem nelaimīgajiem atsakām zāles un ķirurģisko palīdzību?

— Kāpēc gan ne? Neviens nevar ārstu piespiest, lai viņš saglabā bezjēdzīgu dzīvību. Ikvienam no mums ir pienākums izšķirties pašam.

— Varbūt tev ir taisnība.— Deons ar plaukstu apņēma zodu un sāka skrubināt ādu starp atliekto īkšķi un rādītājpirkstu.— Varbūt tev tiešām ir taisnība.

Pamanījis šo izdarību, Filips iesmējās.

— Sevišķi pārliecināts tu neizskaties.

— Nav runa par pārliecību. Arī es par šiem jautājumiem esmu lauzījis galvu.— Deons mirkli klusēja, lūkodams rast piemērotus vārdus. — Tam, ko tu saki, teorētiski ir visai liela jēga. Medicīna pagarina dabas pieļauto ģenētisko kļūdu pastāvēšanas laiku. Tas ir tiesa. Tomēr nedrīkst visu vainu uzvelt medicīnai. Savu vārdu te ir teikusi arī modernā tehnika. Tikpat droši tu varētu apšaubīt, vai ir vērts pa tālruni izsaukt ārstu pie cilvēka, kam nelaimes gadījumā stipri cietušas smadzenes, un vai nav kļūda šādu cilvēku ar ātrās palīdzības automašīnu vest uz slimnīcu. Labāk nest pacientu nešūs, jo paliek cerība, ka pa ceļam viņš nomirs.

— Nav izslēgts, ka tāda diena reiz pienāks,— strupi atteica Filips.— Ko tu viņai ieteici? Trišai?

Deons juta, ka Filips grib mainīt sarunas tematu, lai nevajadzētu ielaisties atklātā ķildā. Lai notiek! Arī viņš mēģināja atgriezties pie mierīgas un iecietīgas sarunas.

— Ko lai es būtu ieteicis? Puisēnam ir trīsviru vārstuļa atrēzija.

— Tātad tu neko nevari darīt?

— Neko.— Deons skumīgi savilka lūpas.— Ne velna!

— Viņa ar bērnu aizbrauca atpakaļ uz Itāliju?

— Droši vien. Vismaz tā bija izlēmusi.

Filips uzmeta viņam ašu skatienu, un Deons, it kā aizstāvēdamies, it kā juzdamies vainīgs gan tāpēc, ka nevar operēt Trišas bērnu, gan arī tāpēc, ka pat lāgā nezina, kur viņa atrodas, paskaidroja:

— Manis taču šeit nebija. Biju izbraucis.

— Kā tad. Lasīju avīzēs. Tu biji Austrālijā, vai ne?

— Jā.

— Tu izskaties lieliski. Austrālija acīmredzot nākusi tev par labu.

— Vai, mēs pārbraucām jau krietni sen. Pagājis vairāk nekā mēnesis.

— Tomēr tev ir tik veselīgs iedegums.

Deons pasmaidīja.

— Dažas nedēļas nogales izbraukājos ar jahtu pa līci. Iedegums ilgi neturēsies, ja laiks paliks tāds kā pašlaik.

— Jā. Cik savādi, ka te aukstums liekas daudz netīkamāks kā Kanādā!

— Šeit ir pavisam citāds aukstums. Droši vien tāpēc.

— Varbūt.

Atlikušo ceļa gabalu viņi nobrauca, tāpat pļāpādami par niekiem. No maģistrāles Filips iegrieza ielā, kas veda uz klīniku.

— Vari izmest mani tepat,— sacīja Deons.

— Nekas. Man tik un tā jābrauc garām tavām durvīm. Mana ieeja ir nākamā.

Viņi iegrieza mazā šķērsieliņā pie Medicīnas fakultātes. Tur jau stāvēja vesela virkne automobiļu.

— Vai redzi, studenti atgriezušies pēc brīvdienām,— teica Deons.— Zini ko? Man ir sava pastāvīga stāvvieta ēkas otrā pusē. Ja gribi, apbrauc apkārt un atstāj automobili tur.

— Paldies, nevajag. Man arī ir stāvvieta tur, pašā galā.

— Tiešām? — Deons izbrīnījies paskatījās uz Filipu. - Kā tā?

— Es šeit strādāju.

— Gribēju jautāt, ko tu patlaban dari, taču man likās pats par sevi saprotams, ka. . . tu reiz ieteicies, ka esi nodomājis kaut ko rakstīt.

— Tas aizņēma mazāk laika, nekā biju domājis. Tāpēc nolēmu pieņemt profesora Glīva piedāvājumu. Liekas, esmu tev stāstījis, ka viņš man piedāvā darbu citoģenēti-kas laboratorijā.

— Jā, atceros, tu par to runāji gan.

— Nu, un tagad es tur strādāju.

— Kad sāki?

— O, jau pirms pusotra mēneša. Aprīlī.

— Tātad vārda tiešā nozīmē blakus, un pusotru mēnesi es pat neesmu zinājis, ka tu šeit strādā.

— Šais ēkās strādā tik daudz cilvēku! — noteica Filips.

Un Deons, nopriecājies, ka aizbildinājums pats iekrīt rokās, steigšus piebalsoja:

— Jā. Droši vien simtiem, kurus ne reizi neesmu acīs redzējis.

Eka bija pavisam jauna, bet durvis līdz galam nevērās ciet — un pa spraugām svilpodams pūta vējš. Vestibilā bija auksts, un Filips gaidīja liftu, nenoģērbis mēteli.

Iedegās bultiņa — un durvis klusi atslīdēja vaļā. Mundri tērzēdamas, no lifta iznāca divas jaunas sievietes, un Filips pakāpās sānis, lai palaistu tās garām. Abas aizgāja, uz viņu pat nepaskatījušās.

Filips iekāpa liftā un piespieda ceturtā stāva pogu. Tai brīdī atsprāga ārdurvis, gandrīz uzgrūzdamās jaunajām sievietēm, kas, sašutumā iespiegušās, tik tikko paguva palēkt nost. Vestibilā kā plēsts ieklupa drukns, sarkansejains vīrs un skriešus metās uz lifta durvīm, kas jau slīdēja ciet. Abas sievietes pagriezās un dusmīgi noskatījās viņam pakaļ.

Filips veltīgi centās saskatīt, kura poga piespiežama, lai durvis apturētu. Kad viņš beidzot to atrada, resnais vīrs ar pēdējo krampjaino lēcienu aizsniedza liftu un iegrūda plecus durvju spraugā. Durvis apstājās, noklaudzēja un sāka vērties vaļā.

Pienācējs tās vēl spēcīgi pagrūda.

— Vai nevarēji atstāt šīs nolādētās durvis vaļā? — viņš afrikānsā rupji noprasīja Filipam.

Filipam saraucās uzacis, taču balsi izdevās noturēt mierīgu.

— Piedodiet!— Viņš pastiepa pirkstu, lai nospiestu pogu.— Kuru stāvu?

— Piekto.

Abi stāvēja klusēdami, kamēr durvis klaudzot aizvērās un lifts noraustījies sāka celties augšup.

— Tu esi lifta uzraugs?— resnais draudīgi ievaicājās.

Filips lēnām ievilka dvašu, brīdi to aizturēja, tad kā

nopūzdamies gari izelpoja. Acis viņš pret ienācēju nepacēla.

— Nē,— viņš beidzot sacīja.

— Krāsainajiem atsevišķa lifta nav?

Vai tiešām viņi vienmēr var nesodīti visu atļauties?

Filips ielūkojās sarkanajā ģīmī un mazajās cūkas

ačelēs.

— Sī ēka nepieder pie klīnikas. Tā ir universitātes teritorija. Esmu profesors un šeit strādāju.

— Man ir uzaicinājums ierasties,— norūca resnais. Viņš nepārprotami bija izsists no sliedēm un vairs nejutās tik pašpārliecināts.

Lifts apstājās, un Filips izkāpa. Kad durvis atkal vērās ciet, resnais nomurkšķēja:

— Hotentots nolādētais!

Filips strauji pagriezās, bet durvis jau bija ciet. Kāpnes atradās blakus liftam. Līdz piektajam stāvam viņš var uzskriet pāris sekundēs.

Taču kāda tam nozīme? Ko tu panāksi, mezdamies ar viņiem kautiņā? Pat ja kādu pieveiksi, ielauzīsi vienam otram galvaskausu un sazilināsi viņu glumos ģīmjus, nekas tāpēc negrozīsies. Sacērt zobus, norij žultaino rūgtumu un papūlies sev iestāstīt, ka tas ir tīrais sīkums.

Filips izslēja plecus un stalti kā gvards aizsoļoja pa gaiteni līdz durvīm ar neuzkrītošu uzrakstu «Ģenētikas katedra».

Aiz šīm durvīm bija mazāks gaitenis, kuram vienā pusē atradās laboratorija, otrā — kabineti. Filips iegāja laboratorijā. Pie lielā galda telpas vidū strādāja divas laborantes. Tās pacēla acis no mikroskopa un smaidīdamas atņēma Filipa sveicienu. Meitenes allaž izturējās laipni, un viņš zināja, ka tiek uzskatīts par savējo.

Gluži citādas attiecības izveidojās ar Viljamsu. Atšķirībā no laborantēm Viljamss šeit bija ieradies jau ar bioloģijas zinātņu bakalaura grādu un līdz Filipa atnākšanai jutās laboratorijā neapstrīdams saimnieks. Profesors Glīvs bija pārāk aizņemts klīnikā un pastāvīgi staigāja pa sanāksmēm, tā ka laboratorijas vadība tikai formāli atradās viņa rokās. Turpretim tagad īstais vadītājs bija Filips.

Vecākais laborants iznāca no inkubatora laboratorijas galā. Aizdarījis durvis, viņš nevērīgi atspiedās pret stenderi un uzsauca laborantēm:

— Neviena no pēdējām četrām kultūrām nav augusi!— Tas tika teikts strupi, pat bezrūpīgi.

Filips nesaprata, vai Viljamss viņu ir pamanījis. Viņš paspēra soli, lai vecākais laborants viņu ieraudzītu.

— Vai esat pārliecināts, mister Viljams? Nemaz nav augušas?

Viljamsa seja, kā vienmēr, pauda sarūgtinājumu. Nu viņš saviebās vēl skumīgāk un paglūnēja Filipā no puspievērto plakstu apakšas.

— Esmu pārliecināts,— viņš gari novilka. Tikai tad atlaida roku no stenderes un lēni, negribīgi izslējās.

— Esmu pārliecināts,— viņš atkārtoja un pēc izaicinošas klusēšanas mirkļa piebilda: — Profesor.

Filips nepatikā novērsās. Laborantes atkal ķērās pie saviem mikroskopiem, izlikdamās milzīgi koncentrējamies.

— Cik ilgi šīs kultūras atradās inkubatorā? Sešas dienas?

Viljamss stīvi pamāja.

— Varbūt tās ir inficētas?

— Nē, mana metodika ir pilnīgi nevainojama.

— Labi. Sagatavosim jaunus paraugus. Iedodiet numurus, es pēc kartotēkas sameklēšu, kuri pacienti tie ir.

Filips izgāja cauri laboratorijai, un meitenes vēl cītīgāk pievērsās mikroskopiem. Pat acis viņas uz Filipu nepacēla. Nezin kura pusē viņas nostājušās? Varbūt slepus atbalsta Viljamsu? Vai varbūt baltie instinktīvi tiecas kopā, ciešās rindās nostādamies pret visiem pārējiem? Vai šie baltie tiešām izjūt naidu, kad viņš tiem dod norādījumus?

Blēņas! — Filips sevi skarbi apsauca. Tu taču neatļausies vajāšanas māniju. Tā būtu padošanās, atkāpšanās spiediena priekšā. Pat sava veida greznība, bēgšana iedomu pasaulē, iestāstīšana sev, ka esi mūžīgs izstumtais un tāpēc mazāk nosodāms par neveiksmēm. Nekas nav panākams, cīnoties ar viņiem, un tomēr šī cīņa pastāvīgi jāuztur spēkā.

Varbūt meitenes tikai jūtas neērti Viljamsa iecirtīgās uzvešanās pēc.

Filips devās uz savu kabinetu gaiteņa otrā pusē. Glīvs bija parādījis īpašu laipnību, sagādādams Filipam iespējamās ērtības. Profesors uzstāja, lai Filips iekārtojas viņa kabinetā, kuram blakus atradās vēl viena maza laboratorija. Visi Filipa iebildumi tika noraidīti.

— Jūs taču gribēsiet strādāt arī savu darbu,— Glīvs sacīja.— Sī laboratorija nav pilnībā apgādāta ar visu nepieciešamo. Ja jums vajadzīga vēl kāda aparatūra, paraudzīsimies, ko varam sadabūt. Savu kabinetu es patiesībā nekad neesmu izmantojis. Esmu tāds kā slavas apvīts virsuzraugs un savus pienākumus varu veikt jebkurā vietā, kur tikai sienā atstāts caurums durvīm.

Kabinets bija plašs, grīdu sedza paklājs, rakstāmgalds — akadēmiķim piedienīgs, īsts augstākās klases meistardarbs. Arī personiskā rīcībā nodota laboratorija ir neticama greznība.

Tomēr negaidītajā aizdomīgumā Filips sāka gudrot, vai tikai šeit viņu nav iedzinuši tāpēc, lai turētu tālāk no baltajiem lielajā laboratorijā.

Blēņas, viņš atkal nodomāja, pūlēdamies aizdzīt uzmācīgās šaubas.

Apsēdies pie galda, viņš piebīdīja pa rokai kārbu ar uzrakstu «Ienākošie».

Nepatīkami, ka kultūras nav augušas. Par laimi, tie ir asins paraugi. Nesalīdzināmi ļaunāk būtu, ja neizdotos augļa ūdens paraugi. Atkārtot to izpētīšanu nozīmētu vēlreiz noņemt augļa ūdeni un divas nedēļas gaidīt, kamēr kariotips būs derīgs pārbaudei. Pētniekam, kuru interesē vienīgi zinātnei noderīgs rezultāts, šāda gaidīšana nenozīmētu neko īpašu. Bet sievietei, kas ik rītu pamostas ar šausminošu domu, ka viņas vēl nedzimušais bērns varbūt ir pakļauts novirzei no normas, šāds laiks šķiet vesela mūžība.

Jāatrod paņēmiens, kā noteikt, vai paraugā ir dzīvot-spējīgas šūnas. Varbūt dažas šūnas īpaši iekrāsot, iekams pārējās tiek sagatavotas kultūrai? Viņš iegrima domās par šo problēmu, un pēkšņi prātā iešāvās saruna ar Deonu.

Nekad nebūtu ticējis, ka viņu tik ļoti nodarbina jautājums par abortu, Filips domāja. Taisnību sakot, man nekad nav licies, ka viņu vispār nodarbina kaut kas vairāk nekā sirds ķirurģija. Savāds cilvēks. Viņa klātbūtnē es nekad nejūtos brīvi. Nē, kādreiz tik stipri to neizjutu. Vismaz gadījās brīži, kad šī neērtība izgaisa. Laikam tāpēc, ka mums ir vienāda attieksme pret daudz ko dzīvē. Un tas ir dabiski. Viņš zobgalīgi pasmaidīja.

Cieto ārējo čaulu un skarbo dabu mēs esam saņēmuši mantojumā no sava tēva. No mana tēva. Savādi, cik grūti vēl tagad domās saukt viņu par tēvu! Veco kungu. Bāsu Johanu. Tas izdodas daudz vieglāk, lai kā es pats sevi tāpēc nicinātu.

Kas viņu dzina pie krāsainās sievietes, savas kalpones, virtuvenes, kas lika krāpt sievu, kuru viņš pats ar savas nežēlīgās, nelokāmās, nepielūdzamās reliģijas

svētajiem zvēresta vārdiem bija solījies mīlēt, glabāt, saudzēt un godāt? Kāds neprāts bija aptumšojis viņa apziņu vai vismaz slepenu tās kaktiņu, ka tur nespēja ielauzties ne mazākais gaismas stars? Nekad es to neuzzināšu. Bet vai maz gribu uzzināt? Laikam gan ne. Un tomēr.

Varbūt vienīgi iekāre? Viņš bija spēcīgs vīrs, pat vecumā vēl turējās dūšīgi, un mana māte toreiz bija jauna: astoņpadsmit deviņpadsmit.

Bet kas dzina māti viņam pakļauties?

Taču šis jautājums atdzīvināja rēgu, ko Filips sen jau bija apbedījis, tāpēc viņš steigšus aiztrenca nelūgto domu un pievērsās Johana van der Rīta neizprotamajai rīcībai, kad tas viņam, savam nelikumīgajam dēlam, bija ļāvis uzaugt fermā un pat gādājis par to, lai Mīta izietu pie vīra, kā pienākas, lai laulātājs būtu misionārs, kaut arī līgavas grūtniecība neviena acīm vairs nebija noslēpjama. Pēcāk, kad nomira audžutēvs, viņš joprojām rūpējās, lai arī cik nevērīgi, par savu kādreizējo gadījuma piegulētāju un tās ārlaulības dēlu.

Ari uz šo jautājumu atbildi vairs nevarēja rast. Turklāt viņam jādara darbs, nevis jātērē laiks veltīgai sevis urdīšanai.

Filips izņēma no kārbas virsējo kartīti un izlasīja uzvārdu uz vāka.

Misis Edvardsa. Augļa ūdens izmeklēšanas rezultāti. Pārbaudīts, vai četrdesmit trīs gadus vecās misis Edvar-dsas bērnu neapdraud iespēja piedzimt ar Dauna sindromu.

Iedziļinājies domās, Filips vēlreiz atcerējās sarunu ar Deonu. Savāds cilvēks, viņš atkal nodomāja. So meiteni, liekas, es atceros gan. Triša.

Atlocījis kartīti, viņš ielūkojās trīs eksemplāros rakstītajās sārtajās lapiņās un Viljamsa rūpīgi, tomēr ar nervozu roku aizpildītajā veidlapā, pēc kuras mašīnrakstā tika sagatavots galīgais slēdziens.

Negatīvs. Paldies dievam!

Patiešām ļoti bēdīgs stāsts. Ar misis Edvardsu viņš Glīva kabinetā bija ticies, kad tā ieradās uz pirmo konsultāciju. Bāla, bezkrāsaina, maza sievietīte ar apaļām acenēm šaurā metāla ietvarā un tikpat blāviem, cieši ap galvu atsukātiem matiem. Pirmais spriedums — vecmeita. Vai nu skolotāja, vai bibliotekāre. īstenībā viņa gandrīz divdesmit gadu strādājusi par pārdevēju tabakas veikaliņā pie stacijas, pēc tam misters Edvardss, atraitnis, tipogrāfijas korektors, kas pēdējos trīs gadus bijis pastāvīgs cigarešu pircējs, viņu bildinājis.

Četrdesmit viens un piecdesmit astoņi. Vēlīna laulība. Pastāvīgs apsmiekla un daļēji arī neķītras ziņkāres objekts. Piecdesmit astoņu gadu vecumā, nu, vai zināt . ..

Misters Edvardss jebkuras šaubas drīz vien izkliedēja, jo misis Edvardsa pēc gada nonāca cerībās. Bērns piedzima ar Dauna sindromu.

Tā taču bija Triša? Jā. Nu jau viņš atminējās pavisam skaidri: glīta tumšmate, liekas, ļoti nopietna. Pilnīgs pretstats Elizabetei, kura ir pārliecināta, ka dzīve cilvēkam dota tādēļ, lai to baudītu. Tai vakarā, kad viņš viesojās Deona mājās, gaisā bija jauties kaut kas tāds . .. Galu galā tā nav viņa darīšana. Sai Trišai savā ziņā veicies. Viņai acīmredzot ir iespēja paturēt bērnu mājās un gādāt par visu tam nepieciešamo.

Misters un misis Edvardsi savā šaurajā priekšpilsētas dzīvoklītī to nevarēja atļauties. Viņu meitenīte ir nodota bērnu namā, un reizi mēnesī viņi to apciemo, aizvezdami saldumus un rotaļlietas.

Pirms divarpus mēnešiem misis Edvardsa ar saltām šausmām atklājusi, ka atkal ir stāvoklī. So noslēpumu viņa vīram nav uzdrošinājusies uzticēt, bet laimīgā kārtā sapratusi, ka jāgriežas pie ginekologa, un tas viņu nosūtījis uz pārbaudi ģenētikas laboratorijā.

Sai reizē viss rādās normāli. Filips izskatīja kariotipu, izpētīja visu hromosomu pāru fotouzņēmumus. Nekādu noviržu nav. Divdesmit pirmajā pārī divas normālas hromosomas, trešās, kura rada stāvokli, ko sauc par trisomiju-21 un kas ir par cēloni Dauna sindromam, paldies dievam, nav.

Viņš vēlreiz nopētīja kariotipu. Misis Edvardsai var ne tikai droši apgalvot, ka bērns piedzims pilnīgi normāls, bet arī pateikt, ka tas būs zēns.

Laimīgā misis Edvardsa! Filips parakstīja slēdzienu un izņēma nākamo kartīti.

Uz vāka uzvārds — Dodmens. Sis gadījums vairs nav tik vienkāršs.

Filips kartīti neatvērtu nolika uz galda un domīgs lēnām piegāja pie loga. Nav nekādas vajadzības lasīt slēdzienu, pārskatīt saraksti, jo viņš visu zina tāpat.

Stāvēdams pie loga, viņš nolūkojās ielā, kur plosījās vējš. Rīta lekcijas acīmredzot beigušās, studenti brāzmu plandītos baltos uzsvārčos, galvu pretī vējam noliekuši, nepārtrauktā straumē plūda ārā no klīnikas. Viņš tos labu brīdi vēroja. So studentu vidū droši vien ir arī Dodmens.

Divdesmit divi gadi, ceturtais kurss, gaišs zēns — to atzina visi mācībspēki. Bet nākamo divu vai triju mūža desmitgažu laikā viņu gaida šausminošs gals.

Hantingtona horeja, kuras nēsātāji un pārnēsātāji ir Kornvelas kalnraču pēcnācēji. Sie kalnrači bija emigrējuši deviņpadsmitā gadsimta vidū, kad vecās alvas raktuves kļuva ekonomiski neizdevīgas. No lekcijām neiroloģijā un patoloģijā Dodmens zināja, cik viltīgi šī slimība piezogas un kā progresē. Vasaras brīvdienās pārbraucis mājās, viņš pārsteigts un norūpējies pamanīja, kā šai laikā pārvērties tēvs. Allaž kustīgais, sabiedriskais kādas automobiļu kompānijas komercdirektors bija kļuvis nīgrs, tiepīgs, piesējās ikkatram sīkumam, kuram pirms pusgada vispār nebūtu pievērsis uzmanību.

Visi Dodmenu ģimenes locekļi bija lieliski tenisa spēlētāji. Tēvs kādreiz bija pat aizstāvējis savas provinces godu un dēls iekļuvis starpskolu meistarsacīkšu finālā. Pēc skolas, universitātē, jaunajam Dodmcnam laika spēlēšanai tikpat kā neatlika, tāpēc viņi abi ar tēvu turējās vienā līmenī. Brīvlaikā viņš reiz pierunāja tēvu nospēlēt partiju. Bez vismazākajām pūlēm jaunais Dodmens uzvarēja visus setus pēc kārtas. Likās, otrpus tīkla nostājies iesācējs. Tēvs klupdams dzinās pakaļ bumbai, nespēja padot nevienu tīru servi, visvieglākos labās puses atsitienus ietrieca tīklā un kašķīgi apstrīdēja ikvienu ārpus laukuma izsistu bumbu. No laukuma viņi aizgāja klusēdami, samulsuši un ne reizi vairs tenisu nespēlēja.

Dodmens zināja, cik godkārīgs visu mūžu bijis tēvs un ka vienmēr strādājis pēc labākās sirdsapziņas. Turpretim pēdējā laikā, kā norūpējusies stāstīja māte, viņš liekoties zaudējis jebkādu interesi par darbu. Produkcijas realizācija draudīgi slīdēja lejup, un kompānijas direktoru padome pieprasīja sniegt paskaidrojumu. Taču Dodmena tēvs pat nepapūlējās uzrakstīt ziņojuma uzmetumu. Viņam bija tikai četrdesmit četri gadi. Palika visas iespējas līdz piecdesmit gadu vecumam iekļūt valdē un tikt ieceltam par rīkotājdirektoru.

Dodmenam radās nelāgas aizdomas. Viņš it kā starp citu sāka apvaicāties par tēva dzimtu. Vectēva pāragrā nāve vienmēr bija likusies noslēpumā tīta. Nelaimes gadījums medībās — tā par to mēdza runāt. īstenībā, kā Dodmens uzzināja, vectēvu nogalinājusi revolvera lode, kas tiešā tēmējumā izgājusi cauri smadzenēm. Vectēvs mūža nogali pavadījis trakonamā. Rokoties vēl dziļāk, viņš noskaidroja, ka Dodmenu dzimta deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados ieceļojusi no Redretas — Kornvelā.

Pēc brīvlaika jaunais Dodmens universitātē atgriezās, šausmu pārņemts, un izlasīja visu, kas vien par Hanting-tona horeju fakultātes bibliotēkā bija atrodams.

Deģeneratīva rakstura horeja bieži novērojama vairākiem ģimenes locekļiem dažādās paaudzēs. Neiroloģis-kie simptomi parādās mūža ceturtajā gadu desmitā. Pirmās pazīmes nav tik būtiskas — cilvēks kļūst it kā neveiklāks. Pamazām pavājinās spēja koncentrēties, saprātīgi spriest, zūd uzņēmība, pēc tam rodas patvaļīgas, krampjainas kustības — vispirms sāk raustīties seja un rokas, vēlāk — viss ķermenis. Slimība ir progresējoša un nav izārstējama, beidzas ar paralīzi un vājprātību. Pēc saslimšanas cilvēks nodzīvo caurmērā piecpadsmit gadus.

Pēc kādas Glīva lekcijas Dodmens uzkavējās auditorijā un lūdza profesoram padomu. Glīvs veikli atkratījās un ar vieglu roku uzticēja šo jautājumu risināt Filipam.

Filips novērsās no loga, kur tik ilgi bija dziļdomīgi vērojis studentus baltajos uzsvārčos cīnāmies pret vēju.

Pats grūtākais ir tas, ka nav gandrīz nekā, ko sacīt.

«Redzat,» viņam vajadzēs Dodmenam teikt, «pagaidām nekas nav zināms. Sai stadijā vēl neko nav iespējams pateikt.»

Līdz šim nav atklāts paņēmiens, kā noteikt, vai Dodmens, šis divdesmit vienu gadu vecais jauneklis, no priekštečiem ir saņēmis mantojumā gēnu, kas nākamo divdesmit gadu laikā padarīs viņu aklu un laupīs viņam saprātu. Pasacīt var vienīgi tik daudz, ka, šā gēna pārnēsātājam apprecoties, iespēja nodot slimību tālāk pēcnācējiem ir tikpat liela kā iespēja radīt veselus bērnus.

«Vai man vispār pieļaujams precēties?» jautās Dodmens.«Vai es drīkstu uzņemties risku, ka mani bērni

T

mantos šo liktenīgo kaiti? Vai arī viņiem paliks tāda pati piecdesmit pret piecdesmit procentu iespēja?»

Ko lai atbild? Precieties, ja citādi nevarat, taču sagatavojieties uz to, ka mūžs jums lemts īss un sagādās maz prieka. Pats labākais, ko varu ieteikt, ir sterilizācija.

Lai jums labi veicas!

Neesmu šeit īstajā vietā, Filips domāja. Daudz labāk te noderētu krietns sociologs. Ļoti vajadzīgs, ļoti humāns un augsti vērtējams dienests, tomēr man tas nav piemērots. Mans darbs ir laboratorijā — pētīt cēloņus, kāpēc šī bezgala sarežģītā ģenētiskā koda struktūra reizēm pati sevī kaut ko izjauc un rada tādas dīvainības un anomālijas kā Hantingtona horeja.

Un tomēr. Tai naktī, pēc vakariņām vezdams viņu mājās, Deons bija jautājis: «Kad tu pēdējo reizi esi redzējis pacientu?» Tas sāpēja kā pātagas cirtiens. Tā bija apsūdzība, kaut gan izmesta bez īpaša nodoma. Nu arī viņš pats sev vaicāja: «Patiešām, kad?»

Vai laboratorija ir patvērums? Cilvēki viņu biedē ar savām prasībām, ar savu neizdevušos dzīvi. Sieva bija viņu biedējusi, kamēr iedzina stindzinošā atsalumā, ko pati iztulkoja kā nicinājumu. Elizabete reiz bija no viņa prasījusi, prasījusi un prasījusi, bet kā lai viņš būtu varējis atbildēt uz viņas alkainajām prasībām, ja pats savējās rūpīgi slēpa zem atturības un savaldīguma maskas?

Jāatgriežas pašam savā laboratorijā, viņš domāja.

Bet kā lai aizbrauc, ja māte ir tik slima un pamazām izdziest? Atbaidoša doma, taču viņas nāve nāks kā divkāršs atvieglojums. Māte atbrīvosies no dzīves mokām. Es tikšu brīvs no pēdējās saiknes, kas mani saista ar šejieni, ar zemi, kur esmu piedzimis. Kad viņa būs mirusi, es aizbraukšu, un nekad vairs man nevajadzēs te atgriezties.

Negribējās par to domāt, tāpēc viņš ar varu pievērsa domas garajai vēstulei, kas pa gaisa pastu bija pienākusi no Jorgensena — viņa pagaidu aizstājēja Toronto laboratorijas vadītāja postenī.

Jorgensens bija spējīgs un aizrautīgs pētnieks, tomēr dažkārt tiecās izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Zinātniekam tā ir liktenīga vājība. Viņam vajadzīga pieredze un droša vadītāja roka, taču tieši to pietrūkst patlaban, eksperimenta izšķirošajā stadijā. Pēc vēstules secināms, ka dažus iegūtos rezultātus Jorgensens izskaidrojis aplam un nonācis uz nepareiza ceļa. Iespējams, ka tāpēc vajadzēs atkārtot dārgos, mēnešiem ilgstošos izmēģinājumus.

Filips alktin alka atgriezties. Viņa iecerētais darbs sasniedzis vissatraucošāko posmu, nu tikai kā detektīvam atliek uziet pēdējo atslēgu, kas palīdzēs atklāt noslēpumu.

Pēkšņi viņam prātā ienāca doma, tik pašsaprotama un tomēr pārsteidzoša, ka gluži vai elpa aizrāvās.

Varbūt viņš pats var paveikt kādu daļu? Šeit?

Šķērsojis paklāju, Filips atvēra mazās laboratorijas durvis. Tam, kas viņam darāms, telpas te atliku likām. Sis tas no nepieciešamajām ierīcēm atrodams tepat, tās stāv, putekļiem klātas, neviena nelietotas, bet ar to ne tuvu nepietiek.

Tā ir galvenā problēma. Ja šai zemē arī ir iespējams visu vajadzīgo iegādāties, tad tas izmaksās ārkārtīgi dārgi. Glīvs bija apsolījis palīdzību, tomēr ar niecīgo laboratorijas budžetu diezin vai izdotos segt izdevumus par elektronu mikroskopu, kas viņa iecerētajam darbam vajadzīgs pirmām kārtām. Nē, nekas tur nevar iznākt. Veltīgi sapņi. Nav nozīmes izgāzt tik daudz naudas dažu mēnešu darbam.

Un tomēr vilinoši. Turklāt jaunā iekārta pēc viņa aizbraukšanas paliktu laboratorijai. Bet kur ņemt līdzekļus? Nē, tas nav iespējams.

Nopūzdamies Filips aizvēra laboratorijas durvis un atgriezās pie rakstāmgalda.

Vēl viena kartīte ar augļa ūdens izpētes rezultātiem. Šai reizē bijis jānoteic augļa dzimums. Kartītē rakstīts, ka embrijs ir vīriešu dzimuma. Kas pamudinājis griezties laboratorijā ar šādu jautājumu? Filips pāršķirstīja visus papīrus.

Trīs lappusēs izklāstītais ginekologa slēdziens visu izskaidroja. Kārtējais skumīgais un problemātiskais gadījums. Pacientes uzvārds ir Marē, pirms laulībām viņa bijusi mis Tērnere. Brālis slimo ar hemofiliju, un arī vecākajai māsai piedzimis dēls ar šo pašu slimību. Lielāko daļu mūža puisēns pavada slimnīcā.

Misis Marē, dzimusi Tērnere, bija stāvoklī, un pēc Bara testa konstatēts, ka gaidāms dēls. Cik liela ir iespēja, ka arī šis bērns slimotu ar hemofiliju?

Ko, pie velna, tur var atbildēt?

Asinsanalīzes rāda, ka misis Marē ir slimības nēsātāja, tātad gaidāmajam dēlam ir vienlīdz liela iespēja kā šo kaiti mantot, tā arī palikt veselam. Tā ir visa atbilde. Pārējās jāizšķir ģimenei pašai.

Bet vai tā nav izvairīšanās no atbildības? Tu taču zini, cik liels ir risks. Vai tieši tāpēc tu tik ilgus gadus netiki mācīts par ārstu? «Kad tu pēdējo reizi esi redzējis pacientu?» Vārdi noskanēja kā tāla atbalss. Vai tavs pienākums nav palīdzēt šiem cilvēkiem, lai viņi pieņemtu pareizo lēmumu?

Filips pasniedzās pēc papīra lapas un ātri uzrakstīja slēdzienu un ieteikumu: «Auglis vīriešu dzimuma. Sai gadījumā ieteicu grūtniecību pārtraukt.»

Parakstījies viņš piesprauda lapu pie kartītes vāciņa un ielika to kārbā pa kreisi.

Deons, viņam pēkšņi ienāca prātā.

Viņš man palīdzēs. Viņam ir milzums paziņu ietekmīgās aprindās. Gan viņš izdomās, kur sadabūt līdzekļus visam, kas man ir vajadzīgs.

Bet vai lūgums pēc palīdzības nebūs pazemošanās? Bāss Johans. Bāss Deons. Pateicos jums, mans kungs un pavēlniek!

Roka, kas tvēra pēc tālruņa klausules, pusceļā apstājās. Ko Deons par to domās? Vai šī saruna nešķitīs pārliecīga balstīšanās uz viņa radniecības saitēm?

Pie velna!— viņš mēģināja sev iestāstīt. Vajadzēja paiet tik daudziem gadiem svešā zemē, lai tu beidzot apzinātos sevi, pieņemtu kā pašsaprotamu savu rasi un ādas krāsu, samierinātos ar savas dzimšanas apstākļiem. Četri mēneši šai nolādētajā zemē — un viss atkal ir izpostīts, tu, tāpat kā agrāk, esi ar mieru līst uz vēdera.

Padomā vien, arī tev ģenētiski viss nav kārtībā, tava kaite ir ļaunāka par Dauna sindromu, Hantingtona horeju un hemofiliju. Tavu slimību sauc rase, un tā nav izdziedināma, jo ļaunuma sakne nemīt tevī pašā, tā dzīvo citu cilvēku prātā.

J

Filips nocēla klausuli un uzgrieza numuru. Nopīkstēja pārtraukti signāli — aizņemts. Viņš nolika klausuli. Pēc brīža jāgriež vēlreiz.

— Pie aparāta mis Arensena,— klausulē Deonam pavēstīja klīrīga balss.— Ar jums vēlas runāt profesors.

Deons saprata taktisko gājienu. Mana sekretāre runā ar jūsu sekretāri, pēc tam manai sekretārei jārunā ar jums, un tikai tad ar jums runāt atļaušos es pats. Viss kalpo sava svarīguma izcelšanai, sabiedriskā nozīmīguma uzsvēršanai, lai katram nepārprotami norādītu viņa vietu šai nerakstītajā rangu tabulā. Kā viņam tas apriebies!

— Deon!— ausī iedīca Snaimena spiedzīgā, īgnā balss.

— Labrīt, ser!

— Labrīt!— Snaimens likās aizņemts un norūpējies. Tātad šodien, Deons nodomāja, kārtējo reizi uzņēmies spēlēt spēcīgas personības lomu. — Universitātes klīniku centrālā padomdevēja komiteja vakardienas sēdē izskatīja jūsu ieteikuma vēstuli par Robertsona paaugstināšanu.

— A, jā! — atsaucās Deons. Pvobijs, jau krietnu laiku veicis Deona aizvietotāja pienākumus, vēl aizvien nebija apstiprināts par vecāko ķirurgu. — Ceru, ka viss ir nokārtots.

— Es aizstāvēju Robertsona kandidatūru, tomēr vairākums komitejā izteicās pret viņa paaugstināšanu pašreizējā brīdī.

Deona pirksti ciešāk sakļāvās ap klausuli.

— Vai drīkstu zināt — kāpēc?

— Doma ir tāda, ka viņš pagaidām neatbilst vecākā ķirurga amatam.

— Bet dieva dēļ! Manas prombūtnes laikā Robijs taču vada nodaļu.

— Es to sacīju. Tomēr viņi izlēma balsot pret.

Tas nu bija sitiens zemāk par jostasvietu un tēmēts

nevis Robijam, bet viņam, Deonam.

— Labi, šī sasodītā Universitātes klīniku centrālā padomdevēja komiteja beigu beigās nav galīgā noteicēja,— skaļi sacīja Deons. — Neņemot vērā viņu lēmumu, es griezīšos pie provinces vadības.

Snaimena balss skanēja ledaini.

— Ar šādu rīcību jūs tikai pats varat iekulties lielai nepatikšanās.

— Par to es arī pats uzņemos atbildību! — atkliedza Deons.— Visu labu, ser!

Viņš nolika klausuli.

Gandrīz tai pašā mirklī tālrunis iezvanījās atkal.

Sestā nodaļa

It kā spītējot stindzinošajam rīta vējam, diena izvērtās skaidra, spirgti dzestra. Deons un Filips sēdēja parkā uz sola gandrīz pie pašas Centrālās avēnijas. Uz asfaltētajiem celiņiem, lēni griezdamās, no varenajiem ozoliem bira dzeltenas un brūnganas lapas. Diena bija skaidra, tomēr viņi priecājās par sauli, kas sildīja muguru.

— Ziema šogad laikam ieilgs,— sacīja Deons.

— Liekas gan,— piekrita Filips.

Viņi bija norunājuši satikties pusdienas laikā pie Medicīnas fakultātes. Deons, mazliet apmulsis par to, ka Filips zvana gandrīz tūdaļ pēc viņu iepriekšējās tikšanās, ātrumā ierosināja kopā paēst pusdienas, un Filips uzaicinājumu pieņēma.

Tikai braukdams gar nokalni uz pilsētas centru, Deons pēkšņi aptvēra, ka nezina nevienu restorānu, kur viņi, cilvēki ar atšķirīgu ādas krāsu, varētu maltīti ieturēt kopā. Par viesnīcām nevar būt ne runas (tad vajadzētu iepriekš izprasīt varas iestāžu atļauju, protams, vismaz četros eksemplāros), tāpat arī par viņam zināmajiem labākajiem restorāniem. īstas skaidrības nav par ceļmalas krodziņiem, kur apšaubāmu ēdienu pasniedz plastmasas šķīvjos, ar nažiem, kas noderīgi tikai vienreizējai lietošanai, tomēr viņš šaubījās, vai ari tur viņus apkalpos. Ja nu vienīgi viņš iesēstos aizmugures sēdeklī un Filips izliktos par šoferi.

Samazinājis ātrumu, Deons iegrieza kreisajā, lēnākajā, rindā, apsvērdams, ko iesākt. Varbūt Vitorio savā «Florencē» viņus var iekārtot kādā klusā kaktiņā. Ari tas būs diezgan nepatīkami, jo nāksies izmantot virtuves ieeju, lai kāds no viesiem nesaceltu traci. Ko, pie velna, iesākt? Vajadzēja paēst turpat universitātē vai palūgt, lai pusdienas atnes viņa kabinetā. Taču nu jau ir par vēlu gudrot. Tas nozīmē griezties atpakaļ, braukt

projām no centra, un šāda rīcība būtu tikpat nepatīkama kā ieiešana restorānā pa virtuves durvīm. Braukt mājās? Ceļš vismaz uz to pusi ved. Bet Elizabete šodien spēlē bridžu kaut kur Konstancijā — otrā pilsētas malā. Kalponei tāpēc atvēlēta brīva pēcpusdiena, un viņa paša spējas kulinārijā aprobežojas ar ceptu šķiņķi un olām.

Varbūt Filips bija nojautis, par ko viņš lauza galvu, jo, līdzko viņi izbrauca uz bulvāra, viņš sacīja:

— Zini, es parasti pusdienās vispār neeju. Varbūt pa ceļam kaut ko nopirksim un uzmeklēsim klusu nostūri, kur, neviena netraucēti, varēsim iekost?

— Prātīga doma,— pateicīgi atsaucās Deons.— Arī es reti kad pusdienoju.

Tuvīnajā bārā viņi paņēma siera un tomātu maizītes un pienu kartona kārbās ar plastmasas salmiņiem. Filips neiebilzdams ļāva Deonam samaksāt, un, ar visu pirkumu pārgājuši pāri ielai, viņi pa Centrālo avēniju garām parlamenta ēkai un slēgtajam parkam (starp simetriski izveidotām puķu dobēm — nodurtu galvu, rokas aiz muguras salicis — viens pats pastaigājās kāds cienījama izskata kungs) nonāca pie šā sola starp ozoliem.

Klusēdami notiesājuši sviestmaizes, viņi pasvieda drupačas pelēkajām vāverēm, kas, kuplās astes vēdīdamas, lēkāja pa koku stumbriem.

— Tu droši vien brīnies, kāpēc es zvanīju,— beidzot ierunājās Filips.

— Atklāti sakot, brīnījos gan.

— Man ir vajadzīga nauda, — bez aplinkiem teica Filips.

Deonam samirkšķinājās acis, un viņš neizpratnē pavērās Filipā. Kļuva pat mazliet baisi. Šantāža? Aizdzinis necienīgo domu, viņš tomēr jutās neomulīgi.

— Protams. Es ... tikai pasaki . ..

Filips iesmējās mazliet griezīgu smiekliņu.

— Piedod, es neizteicos gluži precīzi. Nauda nav vajadzīga man personiski. Esmu iecerējis uzsākt dažus izmēģinājumus. Domāju, ka tu esi īstais cilvēks, kas dos man padomu, kur varētu dabūt aizdevumu.

Deons atvieglots uzelpoja. Kāds kauns iedomāties kaut ko tik aplamu!

— Protams. Ar lielāko prieku. Cik tev vajag un kādam nolūkam?

— Esmu tev stāstījis par saviem pētījumiem Kanāda. Atceries? Liekas, ieminējos arī par risku, kas saistīts ar ģenētiskā materiāla apstrādi.

— Jā. Par to esam runājuši,— nedroši atbildēja Deons.

— Daļu darba, man šķiet, es varētu paveikt šeit. Taču paliek jautājums par aparatūru.

— Cik tev vajag?

Filips neatbildēja, viņa skatiens pievērsās vecam, sirmam krāsainajam, kas nāca pa ceļu, kura malā viņi sēdēja. Večuks bija akls, acis aizsedza tumšas brilles, rokā viņš turēja baltu kūju. Viņu veda sīks puisēns. Aizrāvies zēns vēroja vāveres, un vecais vīrs turējās pie mazās rociņas, raustīdamies līdzi katrai tās kustībai, paklausīgs kā liels, neveikls un pacietīgs suns. Ieraudzījis uz sola blakus sēžam balto un krāsaino, puisēns abus vērtējoši nomērīja skatieniem. Tad, acīmredzot izlēmis, kas darāms, pagriezās uz viņu pusi. Večuks padevīgi vilkās līdzi. Zēns apstājās, un arī vecais vīrs, pašļūkājis kājām, palika stāvam un ar kūju pabikstīja zemi sev priekšā. Mazais pastiepa skārda kārbu ar nemākulīgi iešķeltu spraugu vākā un pagrabināja monētas.

— Ziedojiet neredzīgam, lūdzu, ser!— viņš paļāvīgi sacīja.

Filips tūdaļ parakņājās kabatā un pretī pastieptajā kārbā iemeta naudas gabalu. Zēns pagriezās pret Deonu, un arī tas, mirkli pārdomājis, izņēma no kabatas sīknaudu.

Paldies nepateicis, puisēns novērsās un paraustīja večuka roku. Aklais nekavēdamies soļoja mazajam līdzi. Abi aizgāja pa garo ozolu aleju, aizstāvis un aizstāvamais, ne reizi neatskatījušies.

— Izskatās pēc izspiešanas,— sacīja Deons.— Vecais droši vien saņem pensiju. Ja vispār ir neredzīgs.

Filips lūkojās abos stāvos, kas kļuva aizvien mazāki, līdz nonāca avēnijas galā, kur sākās pilsētas centrs.

— Var jau būt. Tomēr ar pensiju vien, kā tev zināms, izdzīvot nav iespējams.

— Izdzīvotu gan, ja pusi nenotriektu dzeršanai,— ietiepīgi teica Deons.

Filipa skatiens sekoja lēni lidojošai ozola lapai. Kad tā pieskārās zemei, viņš sacīja:

— Nezinu, Deon, vai tu maz spēj iedomāties, ko izjūt cilvēks, kuram nav itin nekā tāda, kā labad būtu vērts

dzīvot.

Deonam sametās neomulīgi, viņš paskatījās Filipā, bet nebilda ne vārda.

— Ari es biju aizmirsis, kā tas ir,— sacīja Filips. — Līdz brīdim, kad atkal spēru kāju uz šās zemes.

— Zinu, zinu,— steigšus ierunājās Deons.— Tas ir briesmīgi. Viss, ko valdība . . .

Pacēlis roku, Filips neļāva viņam izteikt līdz galam:

— Pagaidi! Ļauj pabeigt! Runa nav tikai par valdību. Ne arī par likumiem un lēmumiem. Runa ir par cilvēku nostāju. Par pieņēmumu, ka taisnība vienmēr ir tev, jo tu esi baltais. Un pretējās jūtas — sevis noniecināšana, tāpēc ka tu neesi baltais. Agri vai vēlu cilvēks patiešām notic, ka baltajiem vienmēr ir taisnība.

Deons vēroja Filipu visu laiku, kamēr tas runāja. Sis likās pavisam cits cilvēks nekā tas Filips, ko viņš bija sastapis pirms trim mēnešiem. Filips sacīja «noniecināt sevi», un šie vārdi nudien ir vietā. Miers un pašpārliecība iedragāta, gandrīz izzudusi. Vai tiešām viss ir tik ļauni, ka mēs varam sabeigt ari šādu cilvēku?

Filips vēl arvien turēja roku paceltu. Nu viņš to izmisīgi novēcināja.

— Kāda velna pēc mēs to galu galā uzsākām! Runa taču bija par darbu, kam es gribētu pievērsties.

— Jā, — nespēdams rimties, sacīja Deons.— Pagaidi mirkli! Ļauj pateikt tikai dažus vārdus! Pavisam īsi. Neaizmirsti, ka baltos vajā pašu bailes. Tāpēc nav nekas pretdabisks, ka viņi pūlas izlikties pašpārliecināti. Ikviens, kas uzdrošinās izaicināt šo pašpaļāvību, kļūst viņiem bīstams. Vai tu to saproti? Saproti?

Filips sāji pasmaidīja.

— Teorētiski saprotu. Praktiski tas šķiet mazliet .. . taču kāda velna pēc mēs ar to noņemamies! Vai varēsi man dot padomu, kā tikt pie nepieciešamajiem līdzekļiem?

Deons pamāja, joprojām ietiepīgi gribēdams turpināt iesākto sarunu.

— Protams. Pacentīšos darīt visu, kas ir manos spēkos. Ko tieši esi nolēmis uzsākt?

— Nu, galvenais ir nedrošība, kad strādā ar ģenētisko materiālu ārpus cilvēka organisma, citiem vārdiem sakot, ar materiālu mēģenēs un Petri trauciņos, jo ir iespējams, ka tādējādi tiek sagrozīta šai materiālā ietvertā informācija. Mūsu nolūks ir noskaidrot, vai tas tiešām tā ir.

— Kā tu to pārbaudīsi?

— Toronto mēs esam uzsākuši visai sarežģītus izmēģinājumus. Šeit domāju pievērsties kaut kam daudz vienkāršākam. Eksperimentēt ar mēģenē ievietotu dzīvnieka olšūnu un spermu un novērot, kā pēc apaugļošanās notiek embrija attīstība.

— Saprotu. Tātad tu gribi noskaidrot, vai embrijā neveidosies anomālijas.

— Jā. Dažos eksperimentos izpētīsim embrija attīstības agrīno stadiju, kad tas vēl atrodas barojošā vidē. Citos embriju ievietosim eksperimentāla dzīvnieka dzemdē un novērosim tā turpmāko attīstību.

— Paklausies! Tas taču ir ellišķīgs darbs! Cik īsti tev vajag naudas?

— Tik traki nemaz nav; galvenais jautājums — kā tikt pie elektronu mikroskopa? Tas, kā tev zināms, maksā tūkstošus. Nopirkt diezin vai mums izdosies, taču kaut vai dabūt lietošanā — arī tad būtu līdzēts.

— Patoloģijas katedrā nupat ir uzstādīts jauns elektronu mikroskops. Tu taču pazīsti profesoru Mārtiņu. Esmu pārliecināts, ka viņš neatteiks. Kas vēl tev vaj adzīgs?

— Jāatrod telpa, kur turēt izmēģinājumu dzīvniekus. Un vēl šādi tādi sīkumi.

Deons sparīgi uzsita ar plaukstām sev pa ceļiem un piecēlās. Apņēmība un pašpaļāvība bija atgriezusies. Saraušanās ar profesoru Snaimenu vēl joprojām mazliet kremta, taču tai nu viņš neļaus izsist sevi no līdzsvara.

— Klausies! — viņš sacīja.— Saraksti visu, kas vajadzīgs, un abi kopā parēķināsim, kas tur iznāk. Naudu es sadabūšu.

Kabinetā Deonu gaidīja ziņa no klīnikas. Robijam nepatikšanas. No rīta operētajam pacientam sākusies asiņošana.

Steigšus nodevis Dženijai rīkojumus, Deons brauca uz klīniku, triekdams jaguāru bez žēlastības. Tomēr ķirurgi jau bija tikuši galā bez viņa palīdzības. Robijs bērnam injicējis papilddevu protamīna un kalcija — un asiņošana bija apstājusies. Deonam ienākot, Robijs stāstīja anekdoti pēcoperāciju palātas māsai, kura aiž kauna droši vien nezinātu, kur acis likt, ja gadu gaitā nebūtu pieradusi pie viņa savdabīgā humora.

Deons apskatīja dažus pacientus un izteica savus apsvērumus, bet, redzēdams, ka viņa klātbūtne nav nepieciešama, drīz devās projām.

Ieslēdzis motoru, viņš brīdi sēdēja pie stūres, gudrodams, kurp braukt. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem viņš nezināja, ko iesākt. Dženija visu nokārtos arī bez viņa. Neviena steidzami izmeklējama pacienta nav. Elizabete uz pusdienām mājās nepārbrauks. Etjēnam skolā regbija sacīkstes, zēns pārnāks labi ja pēc sešiem. Tukšā māja Deonu tobrīd nepavisam nevilināja.

Varbūt aizbraukt pie mātes? Arī šo acumirklīgo domu viņš noraidīja. Māte viņu šodien negaida. Pēkšņs apciemojums var večiņu tikai lieki satraukt. Un, atklāti runājot, pansionāts viņam šķiet pārāk nomācoša vieta.

Ja palūkotos, kā Etjēns spēlē regbiju? Lieliska ideja. Tik reti atliek laika painteresēties par dēla dzīvi — kā mājās, tā skolā. Rūpes par bērniem viņš gandrīz pilnīgi nodevis Elizabetes ziņā, un viņa, gods kam gods, par šo pārmērīgo atbildības nastu nekad nav žēlojusies.

Deons brauca uz priekšpilsētu, kur klusā nostūrī pacēlās skolas komplekss — skaistas, efejām apvītas mūra ēkas starp milzīgiem, zaļiem sporta spēļu laukumiem, trekiem, skrejceļiem un tenisa kortiem —, kur viss liecināja par rimtu, cieņas pilnu labklājību.

Cik tas viss nesavienojams ar manām skolas dienām, nodomāja Deons, atcerēdamies grantēto regbija laukumu viņu pilsētiņas nomalē, kad nevienā spēlē neiztika bez nobrāztiem ceļgaliem un elkoņiem. Tomēr tagadējie skolnieki saduras ar daudz lielākām grūtībām, kuru priekšā jebkurš nobrāzums šķiet tīrais sīkums. Viņi iepazīst spēku un spiedienu, kas mums savā laikā būtu licies neiedomājams.

Spēle notika galvenajā laukumā iepretī resnam, pelēkam pulksteņtornim. Sās skolas kārtība Deonam allaž bija šķitusi mazliet komiska, pārāk daudz tajā gandrīz burtiski kopētu Anglijas privileģēto skolu iesīkstējušo tradīciju. Tomēr šai skolā bija mācījies Elizabetes tēvs, tēvoči un brāļi, tāpēc te katrā ziņā jāmācās arī Etjēnam.

Iecietīgi pasmaidīdams, Deons nodomāja, cik dīvaini, ka viņa sieva ar katru gadu arvien vairāk un vairāk pakļaujas savas dzimtas ieražām, kuras agrāk tik nicīgi bija noraidījusi.

Vai arī es neesmu nostājies uz šās pašas takas, viņš sev jautāja. Daudz no tā, kam svēti ticēja mans tēvs, es nemūžam nepieņemtu. Taču kaut ko varbūt pieņemu? Nemāku teikt.

Apstādinājis automašīnu zem ozoliem, Deons nolaida priekšējo durvju logu. Atskanēja jaunas, līksmas balsis. Nobūkšķēja zābaks pret ādas bumbu, veiklo spērienu pavadīja laiski aplausi. Uzbrucēji izkārtojās divās izklaidu rindās dažu soļu atstatumā no Deona: mājnieki brūni pelēkos tērpos, viesi košsarkanos krekliņos. Visi aizelsušies, novārtījušies dubļos, jo pēc iepriekšējās dienas lietus laukums vēl turējās mitrs.

Ilgi ar acīm meklējis, Deons starp spēlētājiem beidzot ieraudzīja dēla izbužināto matu ērkuli. Etjēns stāvēja saliecies, plaukstas atspiedis pret ceļgaliem, un gaidīja iemetienu.

Bumba izlieca gaisā loku, brūni pelēkie un sarkanie augumi uzvilnīja vienā jūklī. Veikls spēriens no sāniem — un bumba brūnpelēkajam iekrita tikpat kā rokās. Pussargi jau izvērsās triecienam, pretinieka trīsce-turtdaļaizsargi satraukumā kāpās atpakaļ uz vārtiem. Taču zēns nezin kāpēc nevis spēra, bet gan padeva bumbu Etjēnam centrā. Skatītāji sajūsmā palaida spiedzīgu brēcienu, kam tūdaļ sekoja nosodoša nopūta. Etjēns bumbu nopūdelēja, un atskanēja tiesneša svilpiens.

Sasprindzinājumā salīcis, Deons pēc šā svilpiena atslīga pret sēdekļa atzveltni. Žēl. Vajadzēja bumbu noturēt, pretinieka aizsardzības līnijā zēns noteikti būtu atradis neaizsargātu vietu.

Spēles turpinājumu Deons noskatījās bez īpašas intereses. Sī taču ir jauniešu komanda, tātad puikām vēl nav sešpadsmit? Kā tad. Etjēnam pērnā gada nogalē palika piecpadsmit. Cik ātri skrien laiks! Pašam dzīve liekas tikai nupat sākusies, bet — skaties — dēlam jau piecpadsmit.

Atmiņas iesmeldzās kā ar asu adatu sāpīgi skarts vaļējs nervs, un Deons vainas apziņā iedomājās: cik tagad būtu viņam, manam otram dēlam?

Divdesmit viens. Pieaudzis vīrietis. Pašam, iespējams, jau būtu bērni

Skatiens vēroja daudzkrāsainos augumus, kas šaudījās pa zaļo laukumu no viena gala uz otru, brīžam saveldamies kamolā, bet domas maldījās tālumā. Kuram viņš būtu līdzīgs? Slaids gaišmatis, tāds pats kā es? Vai tumsnējs, kluss un nopietns kā māte?

Vainas apziņa atkal iedzēla sāpīgi kā ar adatu. Varbūt tas ir īstais iemesls? Nokavēts aborts un tam sekojoša trauma. Varbūt tieši te meklējams cēlonis ģenētiskai mutācijai un bērns tāpēc piedzimis ar Dauna sindromu?

Muļķības! — viņš nikni sevi apsauca. Necel augšā rēgus no tukšiem kapiem, mātei bija trīsdesmit astoņi, un iespēja rasties ģenētiskām novirzēm pieaug tieši proporcionāli gadu skaitam. Itāliešu ginekologam vajadzēja ieteikt augļa ūdens analīzi.

Tev ar to nav nekāda sakara.

Un tomēr.

Rita saruna ar Filipu atkal uzjundīja atmiņas par Trišu. Vai viņa tiešām atgriezusies Itālijā? Droši vien.

Taču iespējams, ka Trišas vecāki vēl ir dzīvi un mīt tepat Dienvidāfrikā. Nekāds brīnums tas nav. Toreiz viņi bija vēl diezgan jauni. Vecajam Koulteram tagad varētu būt tuvu septiņdesmit, Trišas māte bija mazliet jaunāka. Varbūt Triša izlēmusi dažus mēnešus padzīvot pie vecākiem?

Viņam gribējās to atkal satikt.

So vēlēšanos Deons apzinājās patiesi satriekts un tomēr jutās atvieglots. Tā aizvien mitusi dziļi viņa sirdī, pārcietusi ilgos atšķirtības gadus, aptrulinājusies, nežēlīgā laika rituma malta un bružāta, notikumu un rūpju steigā. Dzīve aizslīd, aizlido nemanot kā rudens lapas no ozoliem parka alejā. Līdz beidzot cilvēks ierauga, ka koki ir kaili, ziema jau durvju priekšā, un atliek tikai nožēlot visu, kas nav iespēts.

Gribu viņu atkal satikt, Deons domāja, atcerēdamies viņas neizprotamo kvēli, gluži pirmatnējo spriegumu, ko izlīdzināja vēsais saprāts un spriešanas spēja. Gribu viņu atkal satikt. Bet vai es uzdrošināšos?

Diezin vai viņa palikusi šeit, viņš centās sev iestāstīt, lai novaldītu aizvien pieaugošo satraukumu. Varbūt dažas nedēļas paciemojusies pie vecākiem un ar savu Džovanni atgriezusies Itālijā?

Nabaga puisēns. Nomirs, neuzzinājis, ko nozīmē dzīvot.

Gandrīz nekas nav līdzams. Ko var iesākt, ja Džo-vanni sirdij nav kambara, kas sūknē asinis plaušās?

Līksmi izsaucieni un spalgs tiesneša svilpiens pēkšņi atsauca Deonu no pārdomām. Brūnpelēkie un sarkanie laukuma viņā galā bija sajukuši vienā mudžeklī. Brūnpelēkie tikko bija guvuši punktu un gavilēdami skrēja atpakaļ. Sarkanie sadrūvējušies grupējās pie vārtiem, gaidīdami iemetienu, lai pārietu uzbrukumā.

Bet ja nu situāciju pieņemtu tādu, kāda tā ir? Pieņemtu un liktu lietā?

Ideja pamazām ieguva noteiktāku apveidu. Satvēris abām rokām stūri, Deons noliecās pār to, un gaviles pēc kārtējā sitiena, kad bumba, uzlidojusi gaisā, ieripoja starp abiem vārtu stabiem, pat nenonāca līdz viņa apziņai.

Deons piespieda domas atgriezties sākuma punktā, pie sirds anatomijas. Sis orgāns ir tikai muskuļots sūknis ar četriem kambariem. Abi augšējie saņem asinis, apakšējie sūknē tās tālāk. Džovanni sirdī vārstulis starp labo iesūknējošo un izsūknējošo kambari ir bloķēts. Tā kā izsūknējošais kambaris nekad nav normāli darbojies, tas palicis neattīstīts.

Deons atslīga sēdeklī un, neko neredzošo skatienu pievērsis zaļajam laukumam, kur šurp un turp šaudījās spēlētāju stāvi, vēlreiz visu pārdomāja, kārtodams faktu pie fakta, lai nekas nepaslīdētu garām nepamanīts.

Asinis Džovanni sirdī atgriežas pa lielajām vēnām, pa augšējo un apakšējo dobo vēnu, un gluži normāli ieplūst labajā priekškambarī. Bet labajā kambarī pa sašaurināto trīsviru vārstuli tās iekļūst tikai sīkā strūkliņā. Lielākā daļa, apejot šķērsli un līdz ar to arī plaušas, aizplūst pa defektu priekškambara sienā. Kad šīs asinis ar zemo skābekļa procentu, kas piejaukušās niecīgajai cauri plaušām nākušajai asins plūsmai, kreisais kambaris sūknē atpakaļ, iestājas cianoze.

Visi speciālisti nākuši pie kopīga secinājuma, ka stāvoklis ir bezcerīgs, jo traucēta labā kambara funkcija.

Bet kāpēc gan neradīt savienojumu, apejot šķērsli, nevis plaušas?

Jo vairāk Deons par to domāja, jo skaidrāk iztēlojās, kā tas darāms.

Asinis no augšējās dobās vēnas var novadīt tieši uz labo plaušu. Jāatdala augšējā dobā vēna no sirds un

tieši jāsavieno ar artēriju, kas iet uz labo plaušu. Tādējādi ar asinīm tiktu apgādāta ķermeņa augšdaļa.

Apakšējā dobā vēna diemžēl atrodas patālu no kreisās plaušas artērijas. Tāpēc tieša anastomoze nav iespējama, taču problēmu var atrisināt tā, ka asinis no apakšējās ķermeņa daļas vispirms novirza uz labo priekškambari. Pareizi! Pēc tam labais priekškambaris transplantācijas ceļā jāsavieno ar kreiso plaušu artēriju. Jau agrāk viņš nepietiekami attīstīta vārstuļa vietā vairākkārt ir izmantojis no aortas ņemtus audus, savienojot labo priekškambari ar plaušu artēriju, lai pavērtu ceļu asins plūsmai no labā kambara. Vēl nevienam nav nācis prātā šo metodi izmantot trīsviru vārstuļa atrēzi-jas novēršanai, tomēr nav iemesla pieņemt, ka tā nebūtu efektīva. Aortas vārstuļa gals atvērtos tieši no labā priekškambara, un tas pārņemtu labā kambara asiņu sūknēšanas funkciju.

Jānovērš defekts starp abiem priekškambariem — un viss būs kārtībā: sirds funkcionēs ja ne gluži normāli, tad vismaz pietiekami labi.

Aukstasinīgi, bez steigas Deons visu pārdomāja un aplēsa, soli pēc soļa apsvēra ik sīkāko detaļu — kā inženieris, kas vēsu prātu izdara aprēķinus ar logaritmu lineālu pēc slodzes un spiediena tabulām. Sirdī viņam pēkšņi ielija nevaldāms prieks, uzvirmodams siltumu kā tikko iekurtas uguns liesma.

Ar abām plaukstām viņš uzgāza pa stūri.

Velns parāvis, nu es zinu, ko darīt!

Apvaldījis priekšlaicīgās gaviles, viņš vēlreiz pārdomāja visu no sākuma līdz galam.

Audu nesaderības draudi šai gadījumā nav vērā ņemami. Aortas transplantants, kaut arī ņemts no donora organisma, ir iepriekš apstaroti nedzīvi audi.

Bīstamāka ir cita problēma. Labais priekškambaris pēc struktūras nav piemērots jaunajam uzdevumam. Asinis tas vienīgi saņem, nevis sūknē tālāk. Sai priekškambarī ieplūdīs gan tikai aptuveni puse venozo asiņu, tomēr iekšējais spiediens, jādomā, pieaugs. Pārāk liels spiediens var aizsprostot ar asinīm apakšējo dobo vēnu.

Deons mirkli pārdomāja šo jautājumu. Galvu nāksies palauzīt, taču atrisinājums noteikti radīsies. Galvenais ir tikt pāri barjerai, kuru pagaidām vēl neviens nav pārvarējis,— defektīvajam labajam kambarim. Un viņš tiks tam pāri. Ne mirkli nešaubīdamies.

Nepacietībā Deonam gribējās tūdaļ ķerties pie darba. Laiks negaida. Jādara tagad, tūlīt, šobrīd.

Roka jau sniedzās pēc aizdedzes atslēgas, tomēr viņš novaldījās.

— Hamba kahle! — viņš skaļi noteica.

Pareizi. Ir tāds kosu cilts teiciens. «Steidzies lēnām!»

Iepriekš jāpaveic milzīgs sagatavošanās darbs. Abiem ar Robiju jāsaliek prāti kopā, jāapdomā iespējamās komplikācijas un jāizstrādā tāda metodika, kas ļautu novērst jebkādus sarežģījumus. Visa procedūra nezin cik reižu būs jāatkārto laboratorijā ar izmēģinājumu dzīvniekiem. Un tā jau pati par sevi ir vesela problēma.

Garam svilpienam sekoja jauns gaviļu saucienu koris. Brūnpelēkie un sarkanie, apmainīdamies rokasspiedieniem, vienotā pulkā nāca nost no laukuma. Spēle beigusies.

Etjēns ozolu ēnā bija pamanījis jaguāru un teciņiem vien rikšoja turp. Seja piepūlē sasārtusi, tomēr zēns smaidīja platu smaidu.

— Sveiks, tēt!

— Sveicināts, dēls! Kurš uzvarēja?

— Ko? Protams, mēs. Ielikām divdesmit trīs pret astoņi. Tu redzēji, kā es ietriecu vārtos?

Deons neko nebija redzējis, tomēr piekrītoši pamāja.

— Jā. Tas tev izdevās pamatīgi.

— Es to sarkano paķēru uz muļķi, — lielīgi sacīja Etjēns. Tad, acīmredzot atcerējies, ka nav vairs nekāds mazais un pieaugušam neklājas plātīties, piebilda:

— Nekādi pretinieki viņi mums nebija.— Un padomājis jau pavisam nievīgi noteica:— Zaudējuši pat nieka «Rondebošam».

— Gribi, lai aizvedu tevi mājās?

— Jā. Paldies. — Etjēns palūkojās pār plecu.

— Papriekš noskalošos dušā.

— Labi. Tikai mudīgi!

Pūlīšos garām gāja zēni brūnpelēkos treniņtērpos un pelēksvītrotās jaķās. Daži pazina Deonu un ziņkārīgi viņu noskatīja. Van der Rīta sencis! Sirds ķirurgs. Taču Deons pie blenšanas sen bija pieradis, tāpēc lūkojās taisni uz priekšu un domāja par iecerēto trīsviru vārstuļa operāciju. Kuru no ārstiem izraudzīties palīgos? Prātā pazibēja mūžīgā vainas apziņā savaikstīta seja, milzīgas, it kā neveiklas rokas un acenes nevīžīgi sastiprinātā ietvarā. Mūlmens savu darbu prot. Vēl arvien strādā bērnu klīnikā, bet viņu var pārcelt uz laboratoriju. Grūtāks darbs, kur vajadzīga zinātniska pieeja, Mūlmenam būtu īsti noderīgs. Jaunais ārsts bija atzinies, ka iecerējis pēc dažiem gadiem doties uz Ameriku, tā ka šāds laboratorijā nostrādāts laiks viņam līdzētu tikt pie labāka darba.

Etjēns atgriezās, ģērbies tādā pašā jakā un treniņtērpā kā visi pārējie. Reizē ar viņu, sporta somas pār plecu pārmetuši, no ģērbtuves bija iznākuši vēl divi zēni, tomēr tie turējās mazliet iepakaļ.

— Tēt, paķersim līdzi Bobu un Deividu? — vaicāja Etjēns.— Iznāk pa ceļam.

— Protams.

Pieklājīgi apsveicinājušies, zēni iekārtojās pakaļējā sēdeklī. Etjēns apsēdās blakus Deonam un, pārliecies pār atzveltni, uzsāka sarunu ar saviem skolasbiedriem. Deons iedarbināja motoru, un viņa nāsis kā no senas pagātnes nākušu uztvēra jauno, veselīgo ķermeņu smaržu, ziepju aso aromātu un somās sastūķēto sviedriem piemirkušo regbija tērpu sīvo dvaku.

Deons nevērīgi klausījās zēnu sarunā par tikko pabeigto spēli, par veikli nostrādāto atmaksu pretinieka malējam uzbrucējam, pēc tam kad tas atļāvies negodīgus paņēmienus. Pieminējuši skolotāju, kam neizprotamu iemeslu pēc dota iesauka Bumbiņas, visi trīs gardi nosmējās un ņēmās spriedelēt (visai miglainos izteicienos, lāgiem slepus uzmezdami Deonam pa greizam skatienam) par meitenēm, ar kurām nesen kādā ballītē dejojuši.

Deons vairs neklausījās.

Kā izmēģinājuma dzīvniekam izveidot trīsviru vārstuļa atrēziju?

Gan jau viņš kaut ko izdomās. Tikai jālūdz, lai profesors Snaimens ļauj strādāt ar vajadzīgo aparatūru izmēģinājumu laboratorijā. Diezin vai vecais palīdzēs. Labprātīgi jau nu nekādā ziņā ne.

Dievs liecinieks, Deons domāja, ka mūsu pašreizējās nesaskaņās manas vainas nav. Grūti pateikt, kad un kāpēc tas sākās, bet notikumam ar suni noteikti ir bijusi liela nozīme. Kāpēc profesors ir tik sīkumains un aizdomīgs? Es nepavisam nekāroju kļūt par Ķirurģiskās nodaļas vadītāju, un viņš to ļoti labi zina.

Snaimens, jāatzīst, nekad gan nav tieši jaucies Deona darīšanās. Tomēr vecajam patika uzdarboties kaut kur aizkulisēs, likt kāju priekšā Deona pētījumiem. Pavisam nesen subsīdiju, kas ilgus gadus tikusi piešķirta pētījumiem sirds ķirurģijā, nodeva citai katedrai. Snai-mens bija uzsēdies jaunā zirgā.

Kādreiz mums bija tik draudzīgas attiecības, un es aizvien ar apbrīnu esmu raudzījies viņā — izcilā ķirurgā ar bezgalīgām darbaspējām. Esmu daudz no vecā mācījies un joprojām jūtu pret viņu cieņu.

Tāpēc tik rūgta likās vilšanās, kad gribot negribot jānonāk pie atziņas, ka profesors Tercijs Snaimens, draugs, skolotājs un nepārspējams ķirurgs, ir kļuvis par pretinieku gluži savtīgā nolūkā.

Tas notika tai gadā, kad Deons bija Snaimena vecākais asistents. Viņi abi ar Robiju pētīja priekšrocības, ko dod organisma temperatūras pazemināšana atklātās sirds operācijās, kad sirds tiek pievienota pie mākslīgās asinsrites aparāta. Ilgas, nogurdinošas stundas, gandrīz nespēdami vairs kājās nostāvēt, viņi bija pavadījuši laboratorijā, pārbaudījuši, kādu iespaidu temperatūras pazemināšana atstāj uz vielmaiņu, nieru funkciju un asins recēšanu. Viņi eksperimentēja ar dažāda veida siltummainītājiem, ar ātru un lēnu temperatūras pazemināšanu, ar asinsrites apturēšanu un tās krasu paātrināšanu; gavilēja, kad viņu idejas apstiprināja panākumi, un krita izmisumā, kad piemeklēja neveiksme, taču nekad nezaudēja apņēmību ķerties darbam klāt atkal no sākuma.

Pat pēc tik ilga laika, dzerdams kafiju, Deons bieži atminējās tos mēnešus, kad cita pēc citas tika tukšotas kafijas tasītes, viņiem abiem sēžot pie kailā, nobružātā galda šaurajā laboratorijā, kur no augstajiem griestiem nokarājās plika spuldze, un nemitīgos strīdos apspriežot nākamo eksperimentu.

Snaimens viņu visādi atbalstīja: rūpējās par iekārtu, pastāvīgi izgādāja līdzekļus no universitātes kases, priecājās kopā ar viņiem, kad Deonam veicās, skubināja un mudināja, kad Deonam pašam darbs nelikās virzāmies uz priekšu pietiekami ātri.

Tovakar viņi sekmīgi bija pabeiguši eksperimentu sēriju, noskaidrojuši zemas temperatūras nozīmi smadzeņu pasargāšanā no skābekļa trūkuma radītiem bojājumiem. Apskurbis aiz panākumiem un pārguruma, Deons izdzēra pēdējo tasi kafijas. Robijs paskatījās pulkstenī.

— Vai velns, cik vēls! Desmit pāri vienpadsmitiem. Un rīt no rīta mums, draudziņ, jābūt operāciju zālē.

— Nu, un tad? — lielīgi atsaucās Deons.— Vai tu apjēdz, ka tavām acīm paveras brīnums!

Laboranta palīgs afrikānis veda divus nenosakāmas šķirnes izmēģinājumu suņus atpakaļ uz būriem. Deons pavēcināja roku uz to pusi:

— Paskaties jel uz šiem suņiem! Veselu stundu tie bija miruši. Ne sirdsdarbības, ne elpošanas, ne asinsrites, ne arīdzan mazākās smadzeņu darbības. Atbilstoši visiem likumiem — beigti veselu stundu. Un re, kur ir! Iet paši savām kājām.

Robijs atņirdzās smaidā.

— Paklausies, ko es tev teikšu, — turpināja Deons. — Kādā jaukā dienā mēs šo metodi izmantosim galvas smadzeņu transplantācijai.

— Manējās vari transplantēt kaut vai tūlīt,— izlikdamies sadrūmis, sacīja Robijs.— Gabalos tās jau esi paguvis sadīrāt.

Taču Deons neklausījās. Sažņaudzis kafijas tasi plaukstā, viņš lēnām piecēlās un kā apmāts blenza aizejošajos suņos. Apakšlūpa iekodās zobos, acis samiedzās.

Robijs, labi pazīdams šos simptomus, grūti nopūtās.

— Nu, kas tad atkal? — viņš žēlīgi ievaicājās.

— Tūliņ pateikšu, kā var pārstādīt smadzenes,— sacīja Deons. Balss aizrautībā iedrebējās.— Tūliņ pat tev pateikšu, kā tas darāms. Zinu, kas jādara. Atliek vienīgi izstrādāt visos sīkumos.

— .Kā sacīja bīskaps kādai aktrisei.

— Aizveries un klausies! Viena suņa galvu mēs transplantēsim uz otra suņa ķermeņa.

Robijs pārsteigts paskatījās Deonā:

— Tu to domā nopietni?

— Kad tev saka! Mēs to izdarīsim.

— Prātiņ, nāc mājās! — strupi noteica Robijs.— Hipo-termija, sacīsim, aizsargās smadzenes. Bet kas notiks ar nerviem, kā tu tos savienosi? Kad tiek atdalītas muguras smadzenes ...

— Neko tu nesaproti! Es nemaz nedomāju griezt nost abas galvas. Pietiks ar vienu. To es pievienošu otra suņa ķermenim, ievadot kopīgā cirkulācijā.

Robijs apdomājās.

•— Skaidrs. Jā, saprotu, iespējams tas ir. Divgalvains suns. Tomēr šaubos, vai to var saukt par smadzeņu transplantāciju.

— Iespējams, ka nevar,— piekrita Deons. — Otra galva, protams, nepārvaldīs nevienu ķermeņa daļu. Bet, ja izdodas saglābt smadzenes, galvaskausa nervi turpi-nās funkcionēšanu, un, kad strādā smadzenes, strādā arī galva. Ar to tiks pierādītas hipotermijas iespējas.

Pelnutrauku nemeklēdams, Robijs pusizsmēķēto ciga- ; reti nospieda apakštasītē.

— Ejam mājās! Liecies gulēt, varbūt pa nakti vēl kas iešaujas prātā.

Mājās Deons aizgāja, bet par miegu nebija ko domāt. Līdz pat agrai rīta gaismai viņš, acis neaizvēris, gulēja blakus Elizabetes siltajam, lokanajam augumam — un uzbudinātās smadzenes drudžaini šaudījās no problēmas uz problēmu.

Tas nemaz tik grūti nevarētu būt. Pats svarīgākais, protams, saglabāt smadzenes neskartas, kamēr asinsrite būs atslēgta. Viņš iztēlojās operāciju galdu: divi suņi piesaitēti viens otram līdzās — donors labajā, recipients kreisajā pusē. Abu asinsrite pieslēgta pie mākslīgās asinsrites aparāta. Abu venozās asinis tiks iesūknē-tas vienā oksigenatorā, bet atpakaļ ievadītas ar diviem arteriāliem sūkņiem. Hipotermizācijas laikā viņš izdarīs griezienu donora kaklā un atvērs kopējās miega artērijas un jūga vēnas. Robijs to pašu izdarīs recipientam.

Abiem suņiem temperatūra tiks pazemināta līdz desmit grādiem pēc Celsija, tad arteriālo sūkni donoram atslēgs un visas tā asinis ievadīs mākslīgajā sirdī. Jābrīdina laboranti, ka ar vienu aparātu nepietiks. Tad četrus asinsvadus pārgriezīs starp divām spailēm un atdalīto donora galvu pagriezīs otrai pretī. Asinsvadu anastomoze jāizdara tā, lai donora asinsvadu galus varētu no sāniem pievienot pie recipienta asinsvadiem. Tad spailes jānoņem, un, kamēr recipientam tiek paaugstināta ķermeņa temperatūra, ar muskuļu audiem jānosedz muguras smadzeņu kanāls, lai neiztecētu smadzeņu šķidrums. Muskuļu atbalsta galvai nebūs, tāpēc tā jānostiprina ar ģipša apsēju.

Deons piegrozījās tuvāk Elizabetes siltajam augumam, viņa, miegā kaut ko murminādama, atvirzījās.

Beidzot viņš tomēr bija iemidzis, un, kad pamodās, Elizabete jau baroja mazo un guļamistabas logā spoži spīdēja saule.

Pēc nedēļas viņi ķērās pie šās operācijas, un tā patiešām izdevās. Transplantētā galva atvēra acis, mirkšķinādama atsaucās uz spilgtu gaismu, un arī citādi tās reakcija bija pilnīgi normāla.

Pārliecinājies, ka operācija izdevusies veiksmīgi, Deons devās uz profesora Snaimena kabinetu, steigdamies tā, ka tikko noturējās nerikšojis. Snaimena sekretāre pēc veca paraduma klīrīgi pūlējās no viņa atkratīties, apgalvodama, ka profesors ir aizņemts, ka tūdaļ ieradīsies apmeklētāji, ka profesors izskata svarīgu saraksti un vispār, ja tas ir tik svarīgi, kāpēc doktors van der Rīts nav iepriekš piezvanījis. Beidzot Deo-nam laimējās viņai gar degunu iesprukt profesora kabinetā.

Snaimens diezgan vēsi palūrēja viņā pār acenēm:

— Kas noticis?

Mis Arensena Deonam aiz muguras joprojām neapmierināta klaigāja, bet viņš nelikās gar to ne zinis.

— Vai jūs nevarētu veltīt man mazliet laika? Tikai desmit minūtes. Gribu jums kaut ko parādīt izmēģinājumu laboratorijā.

— Un kas tas būtu?

— Darbs, ko esam paveikuši. Gluži jauns eksperiments. Domāju, ka tas varētu jūs interesēt.

Snaimens piecēlās un no pakaramā aizdurvē paņēma balto uzsvārci, bez kura nekad nespēra soli ārpus kabineta.

Mis Arensena uzbudināta ieklukstējās, taču Snaimens sekretāri atvairīja ar parasto rokas mājienu un uzvilka uzsvārci.

— Ejam!

Kad profesors ieraudzīja vēl aizvien pie operāciju galda piesaitēto suni ar vienotrai pretī pagrieztajām galvām, viņa sejā parādījās smieklīgs bijības un šausmu sajaukums.

Deons parādīja, kā transplantētā galva reaģē uz dažādiem kairinātājiem, un ņēmās skaidrot, kā savienojis asinsriti. Snaimens klausījās klusēdams, ne mirkli nenolaidis skatienu no dzīvnieka.

— Zināt, ko esat izdarījis?— viņš beidzot sacīja, kad Deons bija ticis galā ar paskaidrojumiem.— Jūs esat radījis briesmoni.

Apcirties uz papēžiem, profesors steidzīgi izgāja no laboratorijas.

Tomēr pēc dažām dienām, sastapis Deonu gaitenī, viņš to apstādināja un mākslotā nevērībā apvaicājās:

— Kā jums, zēni, veicas ar divgalvaino suni?

— Noņēmām transplantēto galvu. Jums ir taisnība. Tas iznāca diezgan nejēdzīgi. Un galu galā nekas ar to nav pierādīts.

Profesors Snaimens noņēma acenes un paberzēja tās ar nevainojami balto mutautu.

— Nezinu, ko teikt. Jūs pierādījāt, ka tik sarežģīts orgāns kā galvas smadzenes ir saglabājams transplantācijas ceļā. Kāpēc nepamēģināt vēlreiz? Tikai galvas gan pavērsiet vienā virzienā! Tā vismaz labāk izskatīsies.— Jau pagriezies uz iešanu, viņš vēl piebilda, it kā doma tikai nule būtu ienākusi prātā: — Jā, un pasakiet man, kad ķersieties pie operācijas. Atnākšu palīgā.

Eksperimentu Deons atkārtoja pēc trim dienām un artērijas tiešām savienoja tā, ka transplantētā galva bija pavērsta uz priekšu. Sākumā profesors Snaimens izpildīja pirmā asistenta pienākumus, bet, līdzko sākās transplantējamās galvas pievienošana, viņš gandrīz nemanāmi uzmetās par galveno darītāju. Deons, greizi pasmaidījis, samierinājās ar Snaimena godkārību un padevīgi nogāja malā. Vecais zēns nav pieradis spēlēt otro vijoli, un kāda jēga ar viņu cīkstēties!

Galvu viņi nostiprināja pienācīgā virzienā un nepacietīgi gaidīja, kad sūkņa piegādātās asinis sasildīs sastingušās smadzenes. Un, tāpat kā pirmo reizi, līdzko narkozes iedarbība bija beigusies, abas galvas atdzīvojās.

Snaimens aiz satraukuma nezināja, kur dēties.

— Jānofotografē! — viņš iesaucās.— Noteikti jānofotografē. Pasauciet kāds klīnikas fotogrāfu! Lai paņem līdzi arī kinoaparātu! Te mums iznāks vesela kinofilma.

Suns drīz bija pilnīgi atžirdzis no narkozes. Robijs nocēla dzīvnieku no operāciju galda, un tas nedroši steberēja pa laboratoriju. No kafetērijas kāds atnesa apakštasē pienu un nolika trauku uz grīdas. Abas galvas tūlīt ķērās pie lakšanas.

— Nofotografējiet! — profesors Snaimens izrīkoja fotogrāfu. Uzsitis Deonam pa plecu, viņš sajūsmināts iesmējās:— Ko jūs neteiksiet! Tas nudien ir ko vērts; Vai pirmā eksperimenta pieraksts jums ir?

— Jā.

— Jūs man to kādreiz iedosiet? Es labprāt palasītu. Nedēļas beigās profesors izsauca Deonu pie sevis kabinetā. Viņš likās noraizējies un bez mitas rīkojās gar rakstāmgaldu — pārbīdīja kalendāru un spalvaskātu turekli, grūstīja diktofonu, bīdīja rakstāmmapi un presi gan uz vienu, gan otru pusi.

— Tas divgalvainais suns. Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Jā, profesor. Mēs to izmantojam dažādiem izmēģinājumiem, un var sacīt, ka tiklab galvas, kā muguras smadzenes darbojas pilnīgi normāli.

— Ak tā. Nu labi.— Snaimens vēlreiz pārbīdīja presi.— Nezin kā to diemžēl uzodušas avīzes. Visu rīta cēlienu mani tirdīja. Zvanīja pat no Ņujorkas.

— Velns ar ārā!— Deons domās ātri pārlika iespējamās sekas.— Viņi centīsies dabūt fotouzņēmumus. Suns jāieslēdz. Un stingri jāapsargā. Pateikšu laborantiem, lai uzmanās, ka neielavās kāds ar fotoaparātu.

— Jā.

Pienāca kārta zeltītā logatā ierametajai profesora kalsnās sievas fotogrāfijai. Viņš pastūma to pa kreisi, tad atkal pagrūda pa labi.

— Domāju, ka mums nāksies viņiem sniegt paziņojumu,— Snaimens beidzot sacīja.

Deons šaubīdamies palūkojās profesorā.

— Vai tas būs prātīgi darīts, ser? Viņi šo vēsti var pasniegt sagrozītu.

Ar pavēlošu rokas mājienu Snaimens lika Deonam apklust.

— Es ilgi par to esmu domājis. Labāk izstāstīt visu tā, kā ir patiesībā, nekā pieļaut, lai safabricē sensacionālas aplamības.

— Varbūt jums ir taisnība.

— Attieksmē pret presi tā ir vislabākā rīcība.— Profesors ar apņēmīgu žestu nolika fotogrāfiju taisnā leņķī pret kalendāru. Tad viltīgi palūrēja Deonā pār acenēm.— Šodien sasaukšu preses konferenci. Pulksten trijos šeit, manā kabinetā. Vēlos, protams, lai arī jūs piedalītos,— neveikli iesmiedamies, viņš piebilda. — Taču sarunu ar reportieriem drošāk uzticiet man! Sai ziņā esmu jau guvis zināmu pieredzi.

— Protams.— Juzdams, ka mostas nelāgas aizdomas, Deons nobrīnījās, kā šī vēsts varējusi aizsniegt avīžnieku ausis.

— Norunāts. Tātad pulksten trijos.

Pret reportieriem Snaimens izturējās ārkārtīgi laipni, runāja atklāti, palaida mazus jociņus, uzsmaidīja fotogrāfiem un pēc to lūguma zibspuldžu gaismā izgrozījās vienādi un otrādi. Svinīgā balsī kā priesteris viņš ziņoja par eksperimentu un apmierināts klanīja galvu, ieklausīdamies sajūsminātajā dūkoņā, kas sekoja viņa vārdiem.

— Jā, džentlmeņi,— viņš sacīja.— Domāju, pārspīlēts nebūs apgalvojums, ka šai klīnikā ir izdarīts ievērojams atklājums, kas ieies medicīnas vēsturē.

Reportierus iepazīstināja ar Deonu un Robiju, taču tas tika darīts it kā starp citu, atstājot iespaidu, ka viņiem eksperimentā bijusi tikai skatītāju loma. Klaji, protams, nekas tamlīdzīgs netika sacīts, tomēr pats no sevis izrietēja secinājums: profesors Tercijs Snaimens izstrādājis metodiku viena suņa galvas transplantēšanai uz otra suņa ķermeņa un pēc tam teoriju pārbaudījis praksē — vienīgajā veidā, kam vispār ir kāda nozīme,— uz operāciju galda.

Profesors lepns sēdēja, gozēdamies glaimojošos slavinājumos, un Deons sapīcis vēroja notiekošo, taču neteica ne pušplēsta vārda.

Profesors Snaimens un viņa divgalvainais suns vienā mirklī iemantoja pasaules slavu. Sarosījās vivisekcijas pretinieki un sūtīja avīzēm indīgas vēstules. Ievadrakstu autori dziļdomīgi apcerēja iespējamās morālās, ētiskās un zinātniskās sekas. Kāds medicīnas žurnāls eksperimentu pasludināja par tās dienas rītausmu, kad cilvēks uz mūsu planētas iegūs sava veida nemirstību.

Nu, tāpat droši vien notiek visā pasaulē, nodomāja Deons. Padoto darba augļus vadītāji piedēvē sev. Vilinājums, protams, ir milzīgs.

Septītā nodala

Sestdienas rītā Mūlmens pa tālruni paziņoja kārtējo bēdīgo vēsti:

— Atvainojiet, profesor! Vakar operētais suns arī diemžēl nobeidzās.— Viņš skaļi norija siekalas.— Kad vakarā gāju projām, viss bija labākajā kārtībā. Bet šorīt, ieradies laboratorijā, atradu viņu būrī beigtu.

Līnijā kaut kas bija sameties, un klausulē Deonam pie auss skanēja krakšķi. Tomēr pat cauri šim troksnim viņš jaunā ārsta balsī saklausīja saīgumu.

— Kā? Atkal? Tad jau nav vērts turpināt. Kas šoreiz noticis? Atkal plaušas?

— Es tikko atnācu, ser. Pie sekcijas vēl neesmu ķēries. Bet vakarvakarā suns elpoja normāli. Noņēmu pat krūšukurvja drenāžu. Asiņošanas nebija.

Uzsākot izmēģinājumus trīsviru vārstuļa atjaunošanai, jau pašā sākumā radās daudzas tehniskas grūtības. Kā no labā priekškambara uzlikt transplantantu plaušu artērijai, lai to nenovirzītu un nesaspiestu krūšukurvja sienu? Deons bija nolēmis iešūt vienvirziena vārstuli apakšējās dobās vēnas atverē, tādējādi mēģinot aizkavēt asins plūsmas novadīšanu atpakaļ uz ķermeņa apakšdaļu. Ilgi viņi nomocījās, pūlēdamies rast paņēmienu, kā izmērīt ieeju vēnā, lai izraudzītos piemērota lieluma vārstuli.

Pamazām visas šīs grūtības tika pārvarētas. Un tomēr pagaidām neizdevās panākt, lai izmēģinājumu dzīvnieki izdzīvotu ilgāk par dažām stundām.

— Tagad jūs sāksiet sekciju?

— Tūlīt, ser. Līdzko būšu beidzis, ziņošu jums par rezultātiem.

— Jā... Nu labi.— Deons apklusa. Neko darīt, pašlaik nav iespējams. Viņš nikni padauzīja klausuli pret galdu. Dauzīšana nelīdzēja.— Nolādētā grabaža!

— Kā, lūdzu, ser?

— Sī sasodītā telefona līnija! Es jūs nevaru lāgā sadzirdēt.

— Ak tā.— Jaunais ārsts atviegloti uzelpoja, jo bija iedomājies, ka Deona dusmas vēršas pret viņu.

— Labi. Šorīt kardioloģiskajā klīnikā ir sanāksme, un es tūlīt braucu projām. Apspriedīsim visu pirmdien. Turpmākus eksperimentus neplānojiet, iekams nebūšu devis norādījumus.

— Jā, ser.

Cauri parastajai cieņai nu jau varēja saklausīt nepārprotamu neapmierinātību un pat naidīgumu.

Pie velna, Deons nodomāja. Varbūt viņam šķiet, ka šīs problēmas ir vienīgās, par ko man jādomā? Kucēni! Tu, cilvēks, pūlies viņus izvilkt, bet, līdzko viņi iedomājas sevi pietiekami pieaugušus, tūlīt ņirdz zobus pretī.

Aptvēris likteņa ironiju, Deons iztēlojās citu ainu: viņš pats šāds uzpūtīgs kucēns un profesors Snai-mens — nomocīts, atņirgto zobu apdraudēts vecs barvedis.

Tas laikam ir neizbēgami, Deons nodomāja. Vecie liek cerības uz jaunajiem, tomēr arī baidās no tiem, un šīm bailēm ir pamats. Ar Snaimenu esmu saķēries cīniņā uz dzīvību un nāvi, un viņa dusmas rada paša taisnīguma apziņa. Viņam droši vien šķiet, ka es tēmēju pārāk augstu, ka viņa medicīna ir likumīga, bet manējā — nelikumīga.

Tur nu vairs neko nevar darīt.

Viņš apsviedās grozāmajā krēslā tik strauji, ka tā atzveltne atsitās pret galda malu. Acis stingi vērās pa logu tālumā. Vai tiešām viss uzsāktais bezcerīgi izgāzīsies? Vakar, kad viņi nocēla suni no operāciju galda, tam taču bija teicama asinsrite un normāls asinsspiediens. Viss šķita lieliski. Un lieliski arī paliktu, ja vien suns nebūtu nobeidzies.

Uzmanību pēkšņi saistīja burvja maska pie sienas starp logiem, un Deons atcerējās, kā Džovanni rociņa bija sniegusies to aptaustīt. Nabaga puisēns! Vai viņš vēl ir dzīvs? Trīsviru vārstuļa atrēzijas slimnieki reizēm paliek dzīvi vairākus gadus. Paliek dzīvi. Džovanni stāvoklis pagaidām vēl nav tik draudīgs. Taču nāve lavās šim bērnam aiz muguras nepielūdzami, kā mednieks ar bisi klusām piezogas briedim, kas, ļauna nenojauzdams, rāmi gozējas saulītē.

Triša.

Kopā ar Mūlmenu veikdams eksperimentus, viņš bieži domāja par Trišu. Ko Triša sacītu, uzzinājusi, ka viņš nopūlas izstrādāt metodiku, kas viņas dēlam glābtu dzīvību? Vai viņas skumjā seja atplauktu smaidā?

Tu ļoti labi zini, ka viņa sen jau aizbraukusi atpakaļ uz Itāliju.

Tomēr, pēkšņas dziņas mudināts, viņš paņēma telefona abonentu sarakstu.

I, J, K, Ka, Ko, Kolmens, Komptons .. . Aha. Koulters. Koultera aptieka un adrese Rondebošā. Deons skatījās tālāk, taču mājas adreses nebija. Viņš atcerējās, ka Trišas vecāki dzīvojuši Ņūlendsā. Varbūt viņi pārcēlušies uz citu dzīvesvietu? Miruši?

Viņš nospieda selektora taustiņu.

— Dženij, savienojiet, lūdzu, ar šādu numuru! — Un viņš to nolasīja no abonentu saraksta.— Un papūlieties, lai ir iespējams sarunāties. Iepriekšējais savienojums bija drausmīgs.

— Atvainojiet, profesor! — pazemīgi, tomēr nezaudēdama pašcieņu, atsaucās sekretāre.

Pēc brīža viņa padeva signālu:

— Koultera aptieka klausās, profesor.

Sievietes balss atkārtoja:

— Koultera aptieka. Labrīt!

— Labrīt! Vai varu runāt ar misteru Koulteru?

īss klusums.

— Atvainojiet, mistera Koultera šeit nav.

— Vai tad tā nav Koultera aptieka?

— Ir gan. Taču tas ir .. . tas ir nosaukums. Vairs tikai nosaukums. Pārvaldnieks ir misters Slouns. Varbūt runāsiet ar misteru Slounu?

— Lūdzu.

Atsaucās skaidra, it kā tikko dezinficēta balss:

— Slouns klausās. Ar ko varu pakalpot?

— Redziet, kā lai saka, es meklēju misteru Koulteru.

— Misteru Koulteru.— Atkal īss klusuma mirklis. — Piedodiet! Diemžēl nekādi nevaru jums palīdzēt. Strādāju šeit tikai sešus mēnešus un misteru Koulteru jau vairs nesastapu.

— Varbūt iepriekšējais īpašnieks . . .

— Aptieka pieder farmaceitiskai firmai, ser. Koultera vārdu paturējām reklāmas labad . . . firma ir liela, aptieku daudz. Kopš tā laika, kad misters Koulters pārdeva aptieku, šeit, iespējams, mainījušies desmitiem pārvaldnieku.

— Saprotu.

Vai tiešām cilvēks var pagaist nebūtībā? Tikt izsvītrots no dzīves grāmatas kā no telefona abonentu saraksta, tā ka paliek vienīgi vārds, kas nevienam neko neizsaka un no svešu, vienaldzīgu cilvēku mutes skan kā gluži formāls simbols?

Pienāks diena — un kāds sacīs: «Piedodiet! Deons van der Rīts te vairs nedzīvo.»

— Bet jūsu personāls?— viņš neatlaidās.— Varbūt kāds no vecākajiem darbiniekiem atceras?

Skaidrajā balsī iezagās tikko manāma nepacietība.

— Diemžēl ne, ser. Neviens šeit nav strādājis ilgāk par gadu.

— Ak tā, tad jau .. .

Balss pēkšņi pārvērtās.

— Pagaidiet mirkli! Varbūt tomēr. Ir mums tāds... Nelieciet, lūdzu, klausuli nost!

— Labi, gaidu.

Pagāja dažas minūtes, iekams otrā vada galā kaut kas nobrakšķēja, kāds bija paņēmis klausuli.

— Jūs klausāties? Atcerējos, ka izsūtāmais, nu, mums te ir tāds večuks, krāsainais, kas piegādā klientiem preces mājās,— viņš strādā jau ļoti sen. Viņš jau arī īsti nezina, tomēr esot dzirdējis, ka pēc aptiekas pārdošanas misters Koulters pārcēlies uz dzīvi Hermanusā.

— Hermanusā? Labi. Liels paldies!

— Nav par ko.

Strups klikšķis, it kā lai uzsvērtu,-ka nevaļīgiem cilvēkiem sestdienas rītā tā vien trūcis, lai viņus apgrūtinātu ar muļķīgiem jautājumiem.

Starppilsētu telefona abonentu saraksts. Hermanusā neviens Koulters nav reģistrēts.

Tā. Pēdas nozaudētas. Neko nevar darīt. Bet vai tā var atvieglot vai remdēt plosošās skumjas un smeldzi par zaudējumu, nožēlu, kas uzvilnīja ar tikpat nežēlīgi asu sāpi kā tai tālajā dienā, kad viņš uzzināja, ka Triša no viņa dzīves aizgājusi uz neatgriešanos.

Viņš atkal pikti apšāvās riņķī ar visu krēslu, šoreiz pagriezdamies pret galdu. Uzrāvis piedurkni, viņš paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa desmit. Pulksten desmitos paredzēta sanāksme kopā ar kardioloģiskās klīnikas personālu. Pēc tam paliek tikai nākamā rīta apgaita, un viņš nedēļas nogalē ir brīvs. Protams, ja negadīsies nekas neparedzēts. Pēcpusdienā norunāta golfa spēle, pusdienas varēs iekost golfa klubā.

Viņš vēlreiz palūkojās pulkstenī, kaut gan nebija pagājusi vēl ne minūte. Līdz klīnikai septiņas minūtes, vēl pusotras — līdz konferenču zālei. Taču labāk iet tūlīt. Viņam nepatika nosebot, jo tas varētu noderēt par nelāgu paraugu.

Un tomēr viņš vilcinājās.

Dieva dēļ! Saņemies! Neesi taču vairs nekāds mēnessērdzīgs jauneklis. Pieaudzis cilvēks ar pieauguša cilvēka pienākumiem. Met no galvas ārā, aizmirsti! Aizmirsti viņu! Tūdaļ pat!

Neļaudams sejā izpausties ne mazākajam satraukumam, viņš iznāca pie Dženijas, deva tai pēdējos norādījumus un novēlēja patīkami pavadīt svētdienu. Tad, īpaši nesteidzoties, parastajā raitajā gaitā izgāja pa durvīm.

Konferenču zālē gandrīz visi jau bija sapulcējušies. Apsveicinājies Deons apsēdās pirmajā rindā, sakrustoja kājas un sapīcis pamanīja mālainu dubļu piciņu, kas ceļā uz šejieni bija paguvusi pielipt pie rūpīgi nospodrinātās kurpes purngala.

Sānu rindā blakus Pīteram Mūrhedam sēdēja meitenīte. Tumšmataina, tumšacaina, tik bālu sejiņu, it kā nekad nebūtu redzējusi sauli. Viņa sēdēja rātni, cieši piekļāvusi plaukstas pie celīšiem.

Deons pacēla uzacis un vaicājoši pavērās Piterā.

Pīters likās apjucis.

— Ketlīna Dženisa, profesor. Atcerieties! Meitene no Īrijas, pirms mēneša es jums stāstīju. Sievas radu bērns. Pareizāk sakot, viņas krustmeita.

Izdzirdējusi pieminam savu vārdu, meitene pacēla skatienu. Viņa vērīgi palūkojās Deonā. Bālajā sejā acis izskatījās melnas kā ogles, riņķi virs iekritušajiem vaidziņiem likās gandrīz tikpat tumši — kā ar kvēpainu pirkstu uzvilkti.

— Ketlīnai konstatēts viens priekškambaris un plaušu vēnas asinsrites anomālija, — sacīja Pīters. — Viņa pati ir no Kilkenijas, bet izmeklēta Dublinā un Londonā, taču tur ārsti operāciju neuzņemas. Manas Džiljenas māsa mums atrakstīja, un mēs ieteicām vest meiteni šurp, uz Dienvidāfriku. Jūs solījāt viņu apskatīt. Pie mums kardioloģiskajā klīnikā Ketlīnai izdarīja atkārtotu katetrizāciju, un atbildei šorīt jābūt gatavai.

Nopūties Pīters atlaidās pret sēdekļa atzveltni, acīm redzami atvieglots, ka iepriekš rūpīgi sagatavoto runu laimīgi izdevies pabeigt.

— Atceros,— teica Deons, lai gan tikai nupat prātā bija uzpeldējušas neskaidras atmiņas par šo sarunu. Kā nobārdams viņš piebilda: — Vai tiešām vajadzēja viņu vest šurp šodien?

PIters samulsis pietvīka.

— Atvainojiet, profesor! Tā bija Džiljenas iedoma. Viņa uzstāja, ka Ketlīna jāņem līdzi, lai jūs varētu to apskatīt,— viņš nelaimīgs noteica.

Deons atkal sarauca uzacis, bez vārdiem pauzdams savas domas par vīru, kas nespēj turēties pretī muļķīgām sievas iegribām. Pīters pakodīja lūpu un novērsās. Meitenes rāmās acis joprojām neatlaidīgi vēroja Deonu.

Kāds no kardiologiem piecēlās un ieslēdza negato-skopu pie sienas. Fluorescējošās caurules nozibsnīja, ekrāns kļuva vienmērīgi gaišs. Ārsts pārlaida rentgeno-grammai rādāmo kociņu.

— Pirmais pacients. Lūkass Vilikazi. Afrikānis, vīrietis, divdesmit trīs gadi. Aortas sašaurinājums.

Viņš īsumā uzskaitīja raksturīgos simptomus.

— Ļoti tipisks gadījums. Jautājumi ir?

Kāds piekrizdams kaut ko nobubināja, bet runāt neviens nevēlējās. Viss ir pilnīgi skaidrs, operācija — pati vienkāršākā.

— Turpiniet! — sacīja Deons.

Kardiologs pamāja un nospieda slēdzi, iepriekšējā rentgenogramma nozuda, parādījās nākamā.

— Deniss van Rojens. Eiropietis. Vecums . . .— Viņš ielūkojās slimības vēsturē. — Trīsdesmit. Sis gadījums vairs nav tik vienkāršs . . .

Deons klausījās kolēģu paustajās domās, izteica savējās, pasmaidīja par viņam tēmēto Robija asprātību, gar sēdekļa kāju noberzēja dubļu piciņu no kurpes, nemitīgi juzdams sev pievērsto neatlaidīgo meitenītes skatienu. Kad kāds asistents pienācis pasniedza Deonam slimības vēsturi un nostājās starp viņu un meiteni, mazā paliecās uz priekšu, lai gar asistenta sāniem joprojām redzētu viņu.

Kāda velna pēc Pīters atvilcis meiteni šurp? Dusmas pret Pīteru un tā apdauzīto sievu auga augumā.

Ekrānā parādījās nākamā rentgenogramma.

— Ketlīna Dženisa,— bezkaislīgā balsī vēstīja kardiologs.— Baltā, dzimums — sieviete, desmit gadu. — Nobēris simptomus, analīžu datus, elektrokardiogrammas un katetrizācijas rezultātus, viņš paziņoja diagnozi: — Viens priekškambaris ar anomāliju kreisās plaušu vēnas savienojumā ar priekškambari labajā pusē. Nenoslēdzas arī mitrālais un trīsviru vārstulis.

Meitene arvien vēl lūkojās Deonā. Viņš atslējās pret cieto atzveltni un, izstiepis kājas, sakrustoja tās. Uzmanīgi pētīdams rentgenogrammu, apspriešanā viņš tomēr nepiedalījās. Piere saraucās, un, pats nemanīdams, viņš bija sācis kodīt īkšķa galu — parasta nodarbība, kad viņš par kaut ko šaubījās. Viņš aši iestūma rokas bikšu kabatās.

— Parādiet vēlreiz angiogrammu!

Kardiologs izslēdza negatoskopu un lietišķi sarosījās gar kinoprojektoru. Atradis vajadzīgo filmas rituli, viņš skaļi uzsauca: «Gaismu!»— un ieslēdza aparātu. Mazajā ekrānā parādījās gaismas četrstūris. Vispirms tas iemir-gojās, tad pāri ekrānam sāka slīdēt melnbaltās kinean-giogrammas līnijas. Kardiologs rīkojās ar projektoru veikli, kā īsts kinomehāniķis, pēc vajadzības paātrinādams vai palēninādams filmas kustību, reizēm to apstādinādams vai pagriezdams atpakaļgaitā, lai norādītu kaut ko īpaši svarīgu, ko varbūt kāds nav pamanījis.

Deons sēdēja, atslējies pret atzveltni, rokām kabatās un vēroja kinolentē ierakstītos sirdspukstus.

Diagnoze nekādas šaubas neradīja. Skaidri redzama asins plūsma cauri sirdij. Vispirms kontrastvielas ievadīšana tai vietā, kur vajadzētu atrasties labajam priekškambarim, tad balts traips, kas ātri aizpilda vienīgo priekškambari, pēc tam abus kambarus. Pēc kambaru saraušanās satumsums vienlaikus aortā un plaušu artērijās. Kaut kas kambaros darīja Deonu uzmanīgu, bet varbūt vaina ir vārstuļu defektā. Sirdis ar tādiem defektiem viņš jau operējis vairākkārt, un rezultāts vienmēr ir bijis labs. Nekādi sarežģījumi nevarētu rasties.

Kardiologs izslēdza projektoru, zālē iedegās gaisma. Visi skatījās uz Deonu. Piters Mūrheds bija saspringti noliecies uz priekšu. Meitene viņam blakus sēdēja nekustēdamās.

Deons pamāja:

— Ierakstiet grafikā otrdien! Nekādi sarežģījumi te nevar rasties.

Sasprindzinājums zālē izgaisa. Kāds no jaunajiem ordinatoriem čukstus uzsāka sarunu ar laboranti no Rentgenoloģijas nodaļas. Sekretāre pabeidza oiezīmes.

Robijs paskatījās pulkstenī. Kardiologs sagatavoja kārtējo rentgenogrammu.

Deons pagriezās pret mazo melnaci un pirmo reizi viņai uzsmaidīja. Meitenīte paskatījās pretī un arī pasmaidīja.

Sanāksme bija beigusies, un visi barā devās uz durvīm. Jauns interns nejauši uzgrūdās Deonam un apjucis nomurmināja atvainošanās vārdus. Pīters Mūr-heds ar mazo meiteni pie rokas piesteidzās viņam klāt, nezinādams, kā pateikties. Deons strupi pamāja un novērsās. Tobrīd viņam negribējās par gaidāmo operāciju ne runāt, ne domāt.

Kāpēc tie sasodītie suņi beidzas nost? — viņš domāja. Nezin vai neiegriezties laboratorijā un nepalūkoties, ko sekcijā atktājis Mūlmens? Taču asistents droši vien sen jau ir beidzis — un laboratorija būs aizslēgta. Sirdi un plaušas Mūlmens ieliks saldētājā, un pirmdienas rītā viņi abi tās izpētīs.

Aizmirsti to! Atraisies no sasprindzinājuma! Visu, kas sakrājies, tu šodien varēsi izgāzt golfa spēlē.

Būs atkal parastais četrinieks. Kaut nu partneros gadītos Eibs! Nekāds izcilais spēlētājs Eibs vis nav, toties nosvērts gan un ārkārtīgi labi līdzsvaro viņa nevienmērīgo spēli.

No klīnikas Deons iznāca ziemas saules apspīdētajā ielā. Auksts nelikās, tomēr dzestrums ķērās pie kauliem, īstais laiks golfam. Jāieķož bārā kāda sviestmaize, varbūt piedzerot alu. Tad krietna izkustēšanās, bet pievakarē jāiemet vēl kāds malks. Lielisks līdzeklis pret grūtsirdību.

Sakrampējis pirkstus, viņš pacēla rokas, it kā satvēris tajās neredzamu nūju. Tad nolaida tās slaidā, līganā vēzienā, tomēr ne pārāk spēcīgi, lai kāds nejaušs garāmgājējs nepaliktu ar brīnumā ieplestu muti.

Tomēr ceļā uz klubu viņa nodomi atkal mainījās. Sēdēdams automobilī, viņš pūlējās sevi noskaņot uz gaidāmo spēli. Daži nepacietīgāki vīri jau bija tikuši līdz desmitajai mērķa bedrītei. Viens sita, un bumba aizlidoja pa laukumu, nozuzdama zālē, pārējie trīs notēmēja diezgan precīzi. Visi gāja tālāk, un bumbu pienesēji zēni, par kaut ko jautri smiedamies, slāja pakaļ. Tas, kurš sitienu bija nošāvis greizi, pameta pār plecu niknu skatienu un ar rokas mājienu pavēlēja puikām skriet pa priekšu un sameklēt bumbu.

Deons atcerējās, ko Filips bija teicis par savām bumbu pienesēja gaitām klubā «Royal Cape». Nezin kā viņam veicas ar darbu? Vai palīdzība vēl būs vajadzīga, vai viņš iztiks ar tiem līdzekļiem, ko Deonam izdevās sagrabināt? Vainas apziņā viņš atcerējās, ka sen jau nodomājis piezvanīt un apjautāties. Atkal gluži nemanot aizsteigušies vairāki mēneši.

Iegājis ģērbtuvē, viņš vilka nost žaketi.

Tomēr nekas neiznāks. Prāts uz golfu nemaz nenesas.

Ātri, lai atkal nesāktu svārstīties, viņš uzģērba žaketi, sasēja kaklasaiti un noslēdza skapīti.

Eibs Lekss, omulīgi izlaidies, sēdēja bārā. Jau pa gabalu viņš māja sveicienu:

— Sveiks!

— Esi sveicināts, Eib! Man ļoti žēl, bet šodien spēlēt nevarēšu.

Nekādus ieganstus gudrot nevajadzēja. Katrs pats sapratīs, ka viņam ir kaut kas darāms klīnikā.

Eibs vispirms mazliet sadrūvējās, tomēr tūdaļ dziļdomīgi paraustīja plecus.

— Man arī, protams, ir žēl. Bet neraizējies! Gan mēs ceturto atradīsim. Nesarežģīsim dzīvi! Vienu glāzīti iedzert tev pietiks laika?

— Paldies, Eib! Citreiz.

— Lai notiek! Nesarežģīsim dzīvi! Bet citreiz vēl uzspēlēsim, ko?

— Katrā ziņā.

— Lai notiek! Visu labu!

Izbaudīdams atvieglojumu un dīvaini netveramu atbrīvotības izjūtu, Deons pabrauca garām kluba ēkai un iegrieza sānceļā gar pašu zālāja malu. Divi spēlētāji laukumā iesildījās. Deons uz tiem pat nepaskatījās. Viņš nedomāja, ne kurp brauc, ne kāpēc brauc, tomēr tūdaļ aiz vārtiem gandrīz automātiski pagrieza pa labi, kur pa nākamo ielu varēja nokļūt līdz autostrādei, kas veda uz austrumiem, ārā no pilsētas. Elizabete viņu mājās gaida tikai vakarā. Visa pēcpusdiena vēl priekšā. Viņš ir brīvs.

Lai arī nedomādams, kurp brauc, viņš tomēr cītīgi vēroja ceļa zīmes un, ticis uz autostrādes, nospieda akseleratoru. Jaguārs strauji metās uz priekšu un aizdrāzās garām diviem smagi piekrautiem autofurgoniem.

Pa pusei aizslēpusies, aiz viadukta balsta stāvēja zila automašīna ar baltu zvaigzni uz durvīm, un Deons samazināja gāzi. Sai dienas laikā uz ceļiem parasti tiek tvarstīti ātruma pārkāpēji.

Viņš paskatījās uz pulksteni automobiļa panelī. Piecas minūtes uz diviem. Kamēr tiks pāri kalniem, kāda stunda paies, pēc tam līdz Hermanusai vēl apmēram četrdesmit minūtes.

Līdz Hermanusai? — viņš pats sevi izsmēja. Ak tu brauc uz Hermanusu?

Nu, un kāpēc gan ne? Sl vieta nav sliktāka par citām, kurp aizvizināties saulainā sestdienā.

Bet kāpēc tāda steiga? Lai drīzāk nokļūtu Hermanusā? Kas šai Hermanusā tev meklējams tāds, ko nevarētu atrast jebkurā jaukā piekrastes ciematiņā? Kas šai Hermanusā ir tik īpašs?

Deons iesmējās, lai izlādētu nevaldāmo, neprātīgo un skurbinošo prieku, kas draudēja viņu nosmacēt.

Viņš brauca, cik ātri un uzmanīgi vien varēdams, un Hermanusas nomali aizsniedza agrāk, nekā bija cerējis. Taču, tur ieradies, viņš vairs nezināja, ko īsti gribējis darīt. Viņš lēnām brauca pa pilsētiņas ielām, aplūkoja niedrēm apjumtos, baltos namiņus ar plāksnītēm pie vārtiem: «Vasaras patvērums», «Casa del Sol», «Ne par kādu naudu». Labs brīdis pagāja, iekams izdevās apjēgt, ko tas nozīmē, un tad Deons iesmējās. Izraugās nu gan cilvēki vārdus mājām un suņiem!

Viņš iebrauca ar zāli apaugušā laukumiņā klints pārkares malā, no kurienes skatienam pavērās zvejas osta. Uzpūta viegla vēsmiņa, tālu jūrā vēlās viļņi ar baltām putu galotnēm. Klints pakājē starp pelēkajiem akmeņiem nemitīgā steigā cita pēc citas triecās krasta bangas.

Ko viņš, šurp braukdams, beigu beigās bija cerējis? Varbūt iedomājies, ka Triša viņu gaidīs šosejas malā? Vai vispār pieļāvis domu, ka viņa varētu būt šeit? Protams, ne. Viņa ir projām. Tur, Itālijā, kur radusi sev mājvietu. Ko lai viņa darītu šeit? Vai nebūtu pareizāk sirdsmiera labad, visu viņu labad sēsties jaguārā un braukt atpakaļ uz Keiptaunu, braukt nesteidzoties pa krastmalas šoseju un tīksmināties par skaistajiem skatiem?

Tomēr viņš aizbrauca uz pilsētiņas centru, atstāja automašīnu laukumā un sāka apstaigāt veikalus. Kā jau sestdienas pēcpusdienā, gandrīz visi bija slēgti. Beidzot viņš uzgāja atvērtu kafijas bāru, taču tā jaunais, bārdainais saimnieks nepazina ne misteru, ne misis Koulterus. Tāpat kā viņus nepazina zivju ēdienveikalā, kur oda pēc sasmakušā eļļā ceptiem kartupeļiem.

Pārdevējs tabakas veikaliņā domīgi savilka pieri grumbās, kad Deons ieminējās par Koulteriem.

— Koulters,— viņš atkārtoja.— Tā kā dzirdēts.— Pārdevējs pakasīja pakausi, un uz tumšo svārku pleciem nobira blaugznas.— Sitas uzvārds...— Skaidri saklausāms lankašīrieša akcents.— Koulters. Misters Koulters. Tāds tievs, izdilis večukiņš? Kauli un āda? Pavisam sirms?

— Varētu būt.

— Staigā ar kūju rokā. Tāpatās, bez vajadzības. Iet un vicina, rau, šitā,— viņš attēloja, kā vecais vīrs vēcina spieķi.

— Tas varētu būt viņš.

— Vienādiņ ienāk pēc svētdienas avīzēm,— apmierināts klāstīja blaugznainais veikalnieks.— Paņem vienu paciņu — divdesmit gabalus — cigarešu «Golā Flake». Nu taisni kā tāds pulkstenis — katru svētdienas rītu.

Deons centās neizrādīt nepacietību.

— Vai jūs zināt, kur viņš dzīvo?

Veikalnieks atkal pakasīja pakausi.

— Tā pavisai droši nemācēšu sacīt. Kauc kur tur, augšā kalnā.— Viņš parādīja ar roku: — Tā tur ir Hil-strīta. Pāris reižu esmu matījis, ka viņš kāpj augšā. Lūkojiet tur pameklēt!

Deons pateicās un devās atpakaļ pie automobiļa. Lēnām viņš brauca pa Hilstrītu augšup. Pašā augšā stūra mājai vārdu nekur neredzēja, toties pie vārtiem bija pielikta plāksnīte ar glītiem, sīkiem cipariem un burtiem rakstītu mājas numuru un vārdu «Dž. M. Koulters».

Zvans iešķindējās dziļi pašā mājā, un Deons attapies palūkojās pulkstenī. Ceturksnis pāri trim. Veci cilvēki, varbūt nolikušies diendusā. Tomēr tūdaļ pat aiz durvīm atskanēja aši soļi. Pēc brīža, pieklājīgi slēptā neizpratnē raudzīdamies uz negaidīto viesi, pie sliekšņa jau stāvēja misters Koulters, vēl daudz kalsnāks un sirmāks, nekā Deons atcerējās viņu redzējis.

— Labdien! — sacīja Deons.— Nezinu, vai jūs mani vēl atminaties, mister Koulter .. .

Vecais vīrs vērīgi ieskatījās Deonam sejā. Viņš turējās stalti un šķita līdzīgs mazam, mundram putne-lim — zvirbulim vai cielavai. Beidzot viņš atcerējās, un sejā parādījās pārsteiguma smaids.

— Protams. Deons. Deons van der Rīts. Tas nu gan ir pārsteigums.

— Gadījās braukt garām, un es iedomājos, varbūt . ..— neveikli iesāka Deons. Taču večuks, par laimi, nemaz negrasījās viņu tincināt.

— Nāciet iekšā! Dieva dēļ, nāciet iekšā! — Viņš palaida Deonu garām.— Sen, sen neesmu jūs redzējis. Par tiem brīnumiem, ko jūs strādājat, protams, esmu lasījis. Un Patrīcija tik ļoti cerēja, ka jūs varēsiet palīdzēt... Ko lai dara! Bēdīgi, bet tāda ir dzīve.

Viņš ieveda Deonu mājīgā, varbūt pat pārspīlēti uzpostā viesistabā. Namiņš atradās augstu kalnā, pa tā logiem pavērās brīnišķīgs skats uz jūru. Kad Deons uzslavēja skaisto vietu, vecais vīrs apmierināts pasmaidīja.

— Jā. Es to nopirku sen, vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem, nopirku šo gruntsgabalu un uzcēlu māju. Jau toreiz paredzēju, kā viss iegrozīsies. Tagad vairs to nevarētu atļauties,— viņš atklāti sacīja.— Ar pašreizējām cenām.

— Zeme patiešām tapusi šausmīgi dārga,— piekrita Deons.

Ko, pie velna, tu šeit meklē?— viņš izmisis sev jautāja. Uzsāc tukšas sarunas ar tikpat kā nepazīstamu cilvēku. Kā pats tagad no šās situācijas izkulsies?

Skatiens pievērsās fotogrāfijām uz šaurās ķieģeļu kamīna dzegas. Triša — apmēram no viņu pazīšanās laika. Garie mati, fotogrāfijā tumšāki nekā dzīvē, noslīguši pār pleciem. Noslēpumains pussmaids. Acis ieplestas, uzacis vaicājoši paceltas. Otrā fotogrāfijā viņa uzņemta profilā domīgi sēžam uz sola kanāla malā, fonā burukuģi un savādas, svešzemnieciskas ēkas.

Deons steigšus novērsa skatienu.

— Un misis Koultere? Kā viņai klājas?

Vecais vīrs paskatījās viņā, it kā uzreiz neaptvēris jautājumu. Tad gurdeni paberzēja deniņus.

— Mana sieva nomira,— viņš sacīja.— Nākamo otrdien paliks tieši mēnesis.

— Piedodiet! Man neviens... Es nezināju. Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību.

Kaut gan šie vārdi likās parasts pieklājības apliecinājums, Deons patiešām jutās apbēdināts. Viņu skumdināja doma, ka pār Trišu, kurai liktenis tāpat jau uzvēlis smagu nastu, nācis vēl šis trieciens, lai arī vecāku nāve ikvienam ir nenovēršama.

— Piedodiet! — viņš sacīja.— Mēģināju jums piezvanīt, bet . . .

Misters Koulters saknieba lūpas un noraidoši papurināja galvu.

— Man prātā nenāk ievilkt šo elles daiktu,— viņš pašapmierināts noteica.— Savā laikā aptiekā diezgan izlēkājos, atbildēdams uz nemitīgo zvanīšanu. Tāpēc nolēmu, ka, aizgājis atpūtā, parūpēšos, lai te būtu miers un klusums.

Deons iesmējās.

— Es jūs pilnīgi saprotu. Droši vien arī pats kādudien sekošu jūsu priekšzīmei.

Misters Koulters atkal palocīja galvu.

— Ja kaut kas vajadzīgs, man vēl ir pašam savas kājas. Pagaidām tās kalpo itin labi.

Uz vecuma galu viņam acīmredzot uzradušās šādas tādas dīvainības, nodomāja Deons. Tomēr ārēji, jāatzīst, večuks liekas vēl apbrīnojami možs. Pastaigā viņš mani laikam gan nokausētu viens un divi.

Lai pievērstos citam sarunas tematam, viņš pavaicāja:

— Kādas ziņas jums ir no Trišas? No Patrīcijas, gribēju teikt.

— Kādas ziņas man varētu būt? — aizdomīgi, pat it kā skaizdamies, atjautāja misters Koulters.— Abi ar mazo aizgāja uz jūru . . .— viņš palūkojās veclaicīgajā miniatūrajā pulkstenītī, kam apkārt uz kamīna dzegas bija saliktas Trišas fotogrāfijas,— pirms kādas pusstundas.

Sirds Deonam atkal iepukstējās straujāk, elpa gandrīz aizžņaudzās.

— Jūs gribat teikt, ka viņa ir šeit?

— Nu protams.— Aizdomas izgaisa.— Vai tad jūs nezinājāt, ka viņa ir šeit? Nūja. Nav brīnums, ka...— Vecais vīrs iesmējās» tomēr tūdaļ atkal kļuva nopietns.— Atbrauca pie manis, kad Mērija... viņas māte nomira.

Deons saprotoši pamāja.

— Protams.

— Un jūs to nezinājāt? Viņa nav stāstījusi, ka jūtas puisēns?

— Nē. Bet es labprāt ar viņu tiktos.

Vērīgais skatiens bija tieši tāds pats kā meitai.

— Tas nepavisam nav grūti izdarāms,— viņš atturīgi noteica.— Triša parasti iet uz pludmali pašā ciemata galā.

Kad nu beidzot ir radusies kārotā iespēja, vai viņš maz vairs grib Trišu satikt? Vēl ir laiks griezties atpakaļ. Vismaz apstāties un apdomāties. Ko viņš galu galā grib? Uz ko cer?

Abi rotaļājās smiltīs aiz jūras izskalotiem baļķiem un ūdenszālēm, kur tās kaudzē ar dažādiem plastmasas atkritumiem bija sadzinis paisums. Triša ar rotaļu spainīti cepa smilšu kūkas, un mazais, sajūsmā spiegdams, tās citu pēc citas izjauca.

Triša viņu ieraudzīja nākam, lēni piecēlās un gausi, pat bikli notrausa smiltis no svārkiem. Viņa skatījās, kā Deons tuvojas pāri kāpām, stigdams smiltīs ar saviem lepnajiem pilsētas apaviem.

Arī puisēns pacēla galvu un tūlīt nedroši atskatījās uz māti. Viņa tam uzsmaidīja, un mazais nomierinājies atkal pievērsās rotaļai.

Deons pienāca klāt, un brīdi abi klusēja. Trišas sejā bija tieši tas pats mazliet izsmējīgais, noslēpumainais smaids, ko viņš tikko bija redzējis fotogrāfijā viņas tēva namiņā. Tātad nevis viņa īpaši pozējusi, bet gan fotogrāfs uztvēris raksturīgo izteiksmi. Pats viņš šo sendienu smaidu vairs neatcerējās.

— Sveika, Triša!— viņš nedroši ierunājās.

— Sveiks!

Cik vienkārši! Uztver viņa ierašanos kā pašsaprotamu, nejautā ne «kā tu te gadījies?», ne «kāpēc esi ieradies?».

— Kā klājas?

— Paldies, ļoti labi.

— Patīkami dzirdēt.

Apsēdušies blakus, viņi skatījās, kā rotaļājas puisēns.

— Un Džovanni?

— Labāk nav. Bet, par laimi, arī sliktāk nekļūst. Vismaz tā teica ārsti, kad es viņu aizvedu uz pārbaudi.

— Kad tas bija?

— Pirms sešām nedēļām. Redzi, nomira māte. Tāpēc esmu šeit.

— Zinu. Jūtu tev līdzi.

Viņa nevaicāja, kā Deons uzzinājis, tikai klusu un savaldīgi pateicās.

— Ko viņi saka? Ārsti, kas izmeklēja Džovanni. Jādomā — Itālijā?

— Nē. Biju aizbraukusi uz Angliju. Konsultējos ar speciālistu Londonā.

— Ak tā.— Deons jutās mazliet aizskarts. Vai viņam Triša netic?

Viņa tūlīt nojauta šīs izjūtas, taču godkāri neatzina ne sevī, ne citos.

— Gribēju pārliecināties. Kamēr vēl ir iespējams.

— Ko viņš teica? Sis Londonas speciālists.

— Tieši to pašu, ko tu. Trīsviru vārstuļa sašaurinājums un detektīvs labais kambaris. Arī viņš ieteica šuntēšanu. Es atbildēju, ka ar to ir pārāk maz līdzēts.

Deons jau dzīrās visu izstāstīt. Vārdi paši uzradās mēles galā — un tik tikko nepaspruka: «Es pašlaik izstrādāju jaunu metodi, kas tavam puisēnam noderēs labāk,»— taču viņš piespieda sevi klusēt. Ko tas viņiem dos — kā vienam, tā otram —, ja viss tomēr beigtos neveiksmīgi?

Prātā sarosījās jauna doma. Lai tā pagaidām turpat arī paliek, viņš zināja, ka neko neaizmirsīs, ka ļaus šai domai augt un nobriest: šūna dalās, izveidodama divas šūnas, no kurām ar laiku sarodas neskaitāms daudzums. Tomēr lai šī doma vēl paliek netraucēta un tumšajās zemapziņas dzīlēs lēni un pamazām iegūst noteiktu veidolu.

Novaldījis mēli par saviem jaunākajiem pētījumiem, viņš pajautāja:

— Cik ilgi esi iecerējusi šeit palikt?

— Domāju — vēl mēnesi. Varbūt pusotra. Tēvs ir garā stiprs cilvēks un turas dūšīgi. Tomēr viegli viņam joprojām nav. Cik tālu vairs līdz septiņdesmit!

Tātad viens mēnesis — vismaz.

— Es labprāt tevi vēl kādreiz satiktu,— viņš teica bez aplinkiem. — Pirms tavas aizbraukšanas.

— Vai tas būs prātīgi darīts?

— Domāju gan.

Saraususi saujā smiltis, Triša ļāva tām birt caur pirkstiem.

— Nezinu.

Deons neatlaidās:

— Es gan zinu. Esmu pārliecināts.

Triša palūkojās viņā, pat it kā koķetēdama.

— Tu vienmēr esi bijis ļoti pašpārliecināts.

Iestājās klusums, uzvēdīja atmiņas — vārdos neizteiktas, gan tīkamas, gan netīkamas. Parasta darbadiena, viņš toreiz bija piektajā kursā, viņi abi aizbēga no lekcijām, ar autobusu aizbrauca līdz Kempsbejai, aizklīda gandrīz līdz Landudno, kur, uzgājuši klusu līcīti, kaili izpeldējās ledaini aukstajā un ledaini dzidrajā ūdenī. Viņa dzīvoklītis sētas namiņā ar čīkstošo gultu un durvju aizdares bultiņu, kas noslēpumainā kārtā dažkārt atvērās pašos nepiemērotākajos brīžos. Trišas izmisuma kliedziens vannasistabā .. . par to viņš nedomās.

Viņi ierunājās par pagājušajiem laikiem. Negaidot Triša pavaicāja:

— Kur tu iepazinies ar savu sievu?

Deons saausījās. Tātad viņa kaut cik vēl ir saglabājusi interesi?

— Viesībās,— viņš atbildēja uzsvērti nevērīgi.

Triša iesmējās.

— Cilvēki, liekas, iepazīstas galvenokārt viesībās. Diezgan pliekans iepazīšanās veids, vai ne? Taču viesības laikam tieši tāpēc tiek rīkotas. Arī es ar Robu iepazinos viesībās.

Deons neizpratnē palūkojās uz Trišu, iedomādamies Robiju Robertsonu. Bet tad atcerējās:

— A-a! Ar amerikāni.

— Jā.

Mierīgi, bez skumjām un bez rūgtuma Triša stāstīja par Robu — amerikāni, kas bijis viņas mīļākais visus gadus, kamēr viņa dzīvojusi Spānijā.

Viņi iepazinušies Malagā — viesībās, ko rīkojuši divi burvīgi vieglprātīgi «zilie zēni», kuri ieguvuši popularitāti, publicējot pikanti nekautrīgas dažādu slavenību biogrāfijas, pašām slavenībām, protams, atļauju neprasot. Robs bijis šo zēnu iemīļots topošais rakstnieks. Arī viņai R.obs šķitis pievilcīgs, gandrīz tikpat pievilcīgs kā

abi «zilie zēni». Pec viesībām viņš tūdaļ pārvācies pie Trišas, un kopš tā laika viņi dzīvojuši kopā.

Robam bijis noslēpumains otrs ienākumu avots, par kuru viņš atteicies sniegt jebkādus paskaidrojumus. Laiku pa laikam no Statiem ieradušies kaut kādi cilvēki, tad viņš vairākas dienas bijis briesmīgi aizņemts, stundām ilgi ar tiem apspriedies aiz slēgtām durvīm. Drīz viņš pametis iesāktās grāmatas rakstīšanu, pusdienojis vislepnākajos restorānos un visus dzirdījis dārgākajos krogos.

Beidzot otra darba labad viņš pārcēlies uz Madridi, un Triša aizbraukusi līdzi. Abu attiecības drausmīgi samežģījušās — vētraina mīlestība mijusies ar traku naidu, bezgalīgs maigums — ar nežēlīgu cietsirdību, nebeidzamajiem strīdiem sekojusi visupiedodoša salab-šana. Robs nav bijis pie pilna prāta. Par to viņa pilnīgi pārliecinājusies jau tolaik — un varbūt tieši tāpēc arī pati gluži vai nojukusi. Tas turpinājies gandrīz trīs gadus. Tad viņa Robu atstājusi.

— Kāds viņš bija, šis amerikānis? — pārvarēdams nepatiku, ziņkārīgi ievaicājās Deons.

— Nezinu, ko sacīt,— nu, nekāds skaistulis nebija.— Viņa viegli pasmaidīja.— Ne jau tik glīts kā tu.

— Tomēr kaut kas pievilcīgs viņā ir bijis.

— Viņš vienmēr likās tāds kā uzvilkts. Viss, ko mēs kopā darījām, šķita jauns, apbrīnojams un atjautīgs. Reiz viņš nodomāja izdot žurnālu — kaut ko vidēju starp «Esquire» un «Atlantic Monthly»— Vecās pasaules variantā. Iznāca tikai viens numurs. Tad viņš pārmetās uz kinofilmām, pierunāja kādu vecu dāmu ieguldīt šai pasākumā naudu, laikam vairākus tūkstošus dolāru, bet naudiņa drīz vien izkusa — un viņš pat scenāriju nepabeidza. Bet vecā dāma nedomāja sūkstīties. Viņam piemita neatvairāma pievilcība, īpaši attieksmē pret sievietēm. Tomēr Robā allaž jautās arī kas draudīgs, sevišķi tais reizēs, kad viņam uznāca melnie. Tad viņš dienām novāļājās pa gultu, nedarīja itin neko, pat uz jautājumiem neatbildēja. Pēc tam pēkšņi nokratīja grūtsirdību un metās jaunos fantāzijas lidojumos. Dzīvot kopā ar viņu bija tikpat kā dzīvot uz vulkāna.

— Izklausās pēc paranoiķa, — Deons uzdrošinājās piebilst.— Kāpēc tu viņu jau agrāk nepameti?

— Gribēju aiziet, bet nespēju. Likās — es pamestu bērnu, atstātu savu pašas bērnu.— Viņa palūkojās turp, kur smiltis rotaļājās Džovanni.

— Kā tas beidzās?— steigšus ievaicājās Deons.

— Es viņu atstāju un atgriezos Malagā. Pēc tam aizbraucu uz Itāliju.

— Un tur apprecējies?

— Jā. Tomēr pagāja ilgs laiks, iekams tiku tam pāri. Pat tagad vēl...— Viņa brīnīdamās pašūpoja galvu. — Sievietes ir dīvaini radījumi. Man liekas, mēs jau pasaulē nākam ar nebeidzamām spējām sagādāt sev ciešanas.

— Sai ziņā sievietes nav vientuļas,— sacīja Deons.

— Var jau būt.

— Vai esi redzējusi filmu «Nejauša tikšanās»? — viņš pēkšņi ievaicājās.

Triša joprojām bārstīja smiltis. Nu viņa pārtrauca šo rotaļu un palūkojās Deonā. Ceļgali sakļauti cieši kopā, modernie, garie svārki glīti piekļāvās stilbiem.

— Par ko tā ir?

— Par vīrieti un sievieti, kuri viens otru mīlējuši.

— Pēc Noela Kauerda lugas? Liekas, esmu redzējusi. Kāpēc tu jautā?

— Iedomājos filmas beigas. Ačgārnība. Nepatiesi!

— Kāpēc?

— Sī sieviete pameta mīļāko un atgriezās pie vīra. Uz beigām tur ir tāda aina — viņš, liekas, sēž pie kamīna, pagriežas pret sievu un saka apmēram tā: «A, tu esi atgriezusies.»

— Pilnīgi pareizi. Tam ir savs zemteksts. Skatītājam ļauj saprast, ka vīrs visu ir zinājis un nu, kad viņa atgriezusies, tam vairs nav nekādas nozīmes.

— Pareizi. Un tas ir nepatiesīgums.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka liek noticēt — viņa klusu un rāmi ieslīdēs iepriekšējā dzīvē. Dzīvos, kā dzīvojusi pirms tam. Aizmirsīs notikušo. Bet īstenībā tā nemēdz būt. Vīrieši neaizmirst. Arī sievietes neaizmirst. Ja cilvēks ir mīlējis, viņš nevar tik vienkārši šo mīlestību atmest. Viņš ir mainījies. Mainījies patiesībā ir viss.

Triša neatbildēja un pēc brīža atkal sāka laist smiltis caur pirkstiem.

-Tu kādreiz iebrauc pilsētā? — Deons iejautājās izmisīgā cerībā.

— Reti. — Trišas balsī pirmo reizi ieskanējās atturība un izvairīgums. Viņš bija aizgājis pārāk tālu. bet atpakaļ ceļu vairs neredzēja.

— Ja iebrauksi, varbūt varam kopā pabrokastot? Vai aiziet pusdienās?

— Nezinu. Labāk jau ne.

— Nu. ja pārdomāsi ... kā es uzzināšu, vai neesi pārdomājusi? Tavam tēvam tālruņa nav.

Triša pēkšņi iesmējās.

— Tu zini diezgan daudz. Ja ir īpaša vajadzība, var piezvanīt kaimiņiem, viņi tēvu pasauc.

— Kāds viņiem ir numurs?

Brīdi vilcinājusies, viņa pateica numuru.

— Diezin vai tava zvanīšana kaut ko grozīs

— Paskatīsimies.— viņš ietiepīgi noteica.

Triša apņēmīgi piecēlās un pasauca dēlu. Džovanni tūdaļ nāca ar visu spainīti un lāpstiņu.

— Bija ļoti patīkami tevi atkal satikt. Deon. — viņa moži sacīja.

— Vai drīkstu jūs aizvest mājās?

— Paldies, mēs vienmēr ejam kājām. Kustības mums ir vajadzīgas.

Atvadīdamās viņa atturīgi pasmaidīja.

Viņš palocīja galvu tikpat taktiski un pieklājīgi

— Ceru. ka vēl tiksimies.

Viņa joprojām smaidīja, bet neatbildēja.

Astotā nodala

Aizvien atkārtodamās, atmiņu tirdīja muļķīga rindiņa, pielipusi kā dažs labs reklāmas savārstījums, no kura. uzsācis dungošanu, viņš vairs nespēja atkratīties:

«Kas guļ tur beigts, tas — suns.»

No kurienes tā uzradusies un kā ielavījusies viņa domās — to viņš nezināja sacīt. Taču tā neatkāpās un kā gramofona plate, kuras rieviņā iestrēgusi adata, bez mitas atkārtoja: «Kas guļ tur beigts, tas — suns.»

Atceļu uz pilsētu viņš uzsāka saīdzis, gluži kā nopērts, tāpēc brauca pa to pašu ceļu pāri kalniem, jo nejutās noskaņots uz ainavu apjūsmošanu, lai cik tās arī būtu skaistas. Viņš brauca aizvien ātrāk, tīši riskēdams pagriezienos, spieda gāzes pedāli līdz galam, it kā gribēdams drīzāk palielināt attālumu, kas viņu šķir no Trišas.

Ceļa līkums, kas sākumā likās gluži slaiks, kļuva aizvien asāks, un tik ātra braukšana vērtās bīstama. Malējie riteņi skāra granti, un Deons juta, ka zaudē vadību. Stūri viņš pagrieza pārāk strauji — un pakaļējie riteņi atlēca uz šosejas vidu. Tieši priekšā viņš ieraudzīja viršiem apaugušu nogāzi. Pirmā tieksme bija nospiest bremzi. Tomēr viņš šai dziņai nepakļāvās un ar visu ķermeņa svaru un spēku uzgūla stūrei. Beidzot jaguārs apstājās, taču tik tuvu šosejas malai, ka atsitās pret balto ceļa stabu, un motors rēca, vienam pakaļējam ritenim griežoties gaisā virs kraujas.

Pabraucis mazu gabaliņu, līdz grants josla kļuva platāka, viņš apstājās un izkāpa no automobiļa. Rokas trīcēja, sajūta tāda, it kā būtu saņemts sitiens zem jostasvietas. Tomēr paiet varēja. Lai pats sev to pierādītu, viņš apgāja jaguāram apkārt aplūkot bojājumus. Viens dubļu aizsargs pamatīgi saliekts, sānu lukturis sašķaidīts.

— Nolādēts!— viņš noteica. Un piebilda:— Stulbenis sasodītais!

Negaidot gluži bez jebkāda pamata atgriezās pacilātība, ķo viņš bija jutis turpceļā. Viņš taču ir dzīvs, brīvs un asi uztver visu apkārtējo: spirgto kalnu gaisu, zvirbuļu vanagu pāra spalgos brēcienus virs klintīm, kur tie, upuri meklēdami, laidelējās augšup un lejup, zilā dūmakā tīto kalnu grēdu tālumā, grants čirkstoņu zem kājām.

Viņš uztvēra un saprata visu līdz pēdējam sīkumam.

«Kas guļ tur beigts, tas — suns.»

Doma, kura kā zibsnis nesen bija uzplaiksnījusi prātā, nu jau atstaroja pati savu gaismu. Sen slēpusies zemapziņas dzīlēs, tā tagad izlauzās brīvībā un, celdamās augšup, atspīdēja arvien spožāk.

Ar izbrīnu viņš iedomājās zivis, kas aklas mīt okeāna dzelmes mūžīgajā tumsībā. Tomēr kāda neizprotama vara dāvājusi tām spēju izstarot gaismu, apspīdēt ūdeņus, kurus pašām nekad nav lemts ieraudzīt.

Nu viņš zina, kas jādara. Viņš zina, kā novērst trīsviru vārstuļa atrēziju.

Rīts iesākās diezgan labi, kaut arī laiks rādījās gaužām drūms. It kā aiz nenovīdības par vienīgo saulaino dienu vēlīnā rudens lietus sāka līt jau rītausmā un smidzināja visu svētdienu.

Bet Deons, braukdams pa laimīgo ceļu lejup no kalna, svilpoja līdzi jautrajai melodijai, ko pārraidīja radio. Šoseja lietū kļuvusi slidena, un viņš brauca lēni un apdomīgi (atcerēdamies, cik tuvu nelaimei bijis sestdien, viņš juta pār muguru pārskrienam aukstus drebuļus) uz bērnu klīniku.

Lai gan tūlīt bija jāuzsāk gatavošanās kārtējai operācijai, viņa gars daļēji vēl aizvien kavējās citur, lidinādamies kā brīvs un bezrūpīgs putns gaisos.

Atgriezies no Heimanusas, viņš tūdaļ bija piezvanījis Mūlmenarn, lai apspriestu jaunradušos ideju. Nekavējoties viņi to pārbaudīja, un šķita, ka viss veiksies labi. Mūlmens pacilāts bija zvanījis jau no paša rīta, un Deons, gan cenzdamies apvaldīt prieku, sirds dziļumos tomēr jutās pārliecināts, ka beidzot viņa pūliņi nebūs veltīgi. Ja izdosies panākt, ka suns nodzīvo četras dienas, viņš droši varēs atzīt, ka šī metode izmantojama arī cilvēkiem.

Arvien vēl svilpodams (nu jau pavisam klusiņām, jo jāievēro etiķete), viņš žirgti soļoja uz operāciju zāli, kur Robijs būs pabeidzis priekšdarbus. Vēl viena laba zīme: asistē Robijs, un anesteziologs ir Toms Mortons-Brauns. Sī brigāde ir teicami sastrādājusies.

Iepriekšējā dienā viņi abi ar Robiju bija izmeklējuši Pītera Mūrheda mazo radinieci — īrieti Ketlīnu. Meitene joprojām bikli klusēja, un viņi pūlējās to iesaistīt sarunā.

— Kas ir tavs mīļākais varonis?— jautāja Robijs.

— Donijs Osborns,— viņa nopietni atbildēja.

— Ko tu saki? Un man šķita, ka tavs» mīļākais varonis esmu es.

— Jūs esat mans trešais varonis.

— Ak tā? Un kurš ir otrais?

Ieslēpusi galvu spilvenā, viņa parādīja uz Deonu:

— Viņš.

Robijs nolaida rokas.

— Parastais gājiens! Esmu daudz glītāks, bet visas meitenes iemīlas viņā.

Spilvens iedrebējās no meitenes smiekliem.

To atcerēdamies, Deons atkal pasmaidīja, izgāja cauri mazgājamai telpai un nostājās aiz aizslietņa.

— Nu. cik tālu esat tikuši?

Robijs atbildēja, nepaceldams galvu:

— Viss kārtībā. Pēc minūtes varēsi sākt.

Deons mirkli pakavējās pie operāciju galda, ielūkojās atvērtajā krūšukurvī ar stipri palielināto trīskam-baru sirdi un domās vēlreiz pārlūkoja visu tehniku, ko bija izstrādājis šādu defektu novēršanai. Tad — aizvien vēl drošs un par sevi pārliecināts — atgriezās mazgājamā telpā.

Ketlīnas asinsriti pieslēgt mākslīgajai sirdij izdevās bez mazākās aizķeršanās. Visiem likās pielipusi Deona_ nesatricināmā pašpārliecība. Viņš pievilka ciešāk žņau gus ap katetriem un pāri aizslietnim paraudzījās aneste ziologā:

— Kāds ir spiediens?

Mortons-Brauns uzmeta skatienu manometram, pēc tam savai pultij.

— Viss kārtībā.

— Pilna asinsrite,— sacīja tehniķis.

Robijs paraudzījās Deonā, un viņam ap acīm virs maskas savilkās sīkas grumbiņas.

— Otrais mīļākais varonis,— viņš noteica.

Deons pievērsās māsai:

— Skalpeli!

Viņš izdarīja nelielu griezienu labā priekškambara sienā un paplašināja to pa horizontāli. Uzlicis divus retraktorus zem griezuma kreisās malas, viņš tos pasniedza otrajam asistentam Gido Perīno. Robijs izsūknēja asinis no dobuma, un Deons ielūkojās Ketlīnas sirdī.

Viņš lūkojās kā hipnotizēts un nespēja atraut skatienu. Cauri priekškambarim redzams kambaris pa vārstuļa virām, kas nokarājas no hordas kā ādas lēveri ap plēstas brūces malām. Neko tamlīdzīgu viņš nekad vēl nebija redzējis.

Palūdzis divas anatomiskās pincetes, viņš ar katru savā rokā papleta viras, taču Ketlīnas sirds vēl arvien neatklāja savu noslēpumu.

Ak kungs dievs!

Deons pacēla skatienu. Robijs no savas puses nevarēja ielūkoties atvērtajā sirdī, tāpēc mierīgi veica asistenta pienākumus.

— Velns parāvis, Robij! Nesaprotu, kas te notiek.

Sasodītie ķēmi kardiologi!

Deons atkal noliecās pār atvērto krūšu dobumu. Vēlreiz mēģināja atbīdīt viras. Šāds defekts viņam nekad vēl nav gadījies. Tāds nemaz nevar būt. Taču acīmredzot ir.

Ķirurgs atkāpās pētnieka priekšā — jāapsver, ko darīt. Tas nav iespējams. Viņš nesaprata, no kura gala ķerties klāt.

Robijs pamanīja Deona apjukumu un paliecās uz priekšu, lai ieskatītos atvērtajā sirdī. Deons pavirzījās sānis.

— Paskaties — ko tu par to domā?

Vārdi izspruka aizsmakušā ķērcienā. Gido joprojām turēja retraktorus. Satrūcies viņš palūkojās Deonā.

Deons noklepojās.

— Velns, kāds juceklis!— Viņš izmisumā paraustīja plecus.— Liekas, nav ne priekškambaru, ne kambaru sienas. Mitrālā un trīsviru vārstuļa viras nekur nav piestiprinātas. Sai sirdij ir tikai viens kambaris!

Kaut kur vajadzēja izgāzt dusmas, kādu apsūdzēt, kaut ko vainot šajā nelaimē. Bērns taču nav vainīgs, ka piedzimis tāds. Apsūdzēt tos, kas viņu radījuši, varbūt lādēties un kratīt dūri pret dievu, kurš nespēj un negrib sadzirdēt, kurš mīt tur, tālumā no šāszemes radībām? Vai arī paraustīt plecus un samierināties ar aklā likteņa tumšajiem darbiem?

— Kur tagad ir nolādētie kardiologi!— viņš iebrēcās, ne pie viena īpaši nevērsdamies.— Kāpēc viņi nenāk dot padomu, kā šo sirdi savest kārtībā? Kā, pie velna, viņiem izdevies saputrot diagnozi?

Izlādēšanās sniedza vismaz daļēju atvieglojumu, un Deons atkal ņēmās pētīt sirdi.

Kāda brauciena laikā viņš Eiropā bija iepazinies un sadraudzējies ar tēlnieku, kam bija dīvains uzvārds — Arhīvs. Tēlnieks viņus abus ar Elizabeti uzaicināja uz savu studiju, un tur viņš putekļainā iekšējā pagalmiņā bija ieraudzījis vairākus lielus marmora bluķus.

Stāvēdams pie platā dienvidu puses loga, viņš pasauca Arhīvu, kas ar gleznainām roku kustībām Elizabetei kaut ko skaidroja par puspabeigtu kailfigūru.

— Un tie tur?— Deons pavaicāja.— Kāpēc jūs neko nedarāt ar šiem brīnišķīgajiem marmora gabaliem?

Arhīvs nostājās pie loga viņam blakus. Pāri bruģētajam pagalmam, mērķēdams uz atkritumu konteineriem, uzpūtīgi soļoja melns kaķis. Saules staros virmoja putekļi. Arhīvs domīgi paraudzījās izsvaidītajos akmeņos un uzsmaidīja Deonam.

— Tāpēc, profesor, ka pagaidām vēl neredzu, kas tiem ir iekšā.

Toreiz prāts šos vārdus neaptvēra, tie likās pat mazliet vīzdegunīgi, bet nu Deons skaidri saprata, ko tēlnieks gribējis sacīt. Pats viņš tagad lūkojas uz kādu sirdi un nevar saskatīt, kas tajā ir iekšā.

Pats labākais — sašūt un atstāt visu, kā bijis. Liec šo sirdi mierā, čukstēja veselais saprāts. Tā tu vismaz nenodarīsi vēl lielāku postu. Pamēģini sastiķēt un salāpīt šīs driskās un lēverus un skaties, ka vari izbēgt no nelaimes. Nav iespējams uzminēt, kur atrodas priekškambara un kambara kūlītis. Radīsi tikai sirds blokādi.

Tomēr visspēcīgā dumpīgā apziņas daļa negribēja ar sakāvi samierināties. Izejai jābūt, atliek vienīgi to atrast.

Gido!

Mūžam pašpārliecināto itālieti arī bija pārņēmusi bezcerīga neticība. Viņš bēdīgi palūkojās Deonā.

— Ejiet piezvaniet Pīteram!— Deons pavēlēja. — Sakiet, ka sasodītie kardiologi kļūdījušies. Sakiet, ka nav arī kambaru starpsienas. Nezinu, vai vispār ir iespējams kaut ko darīt. Domāju tūliņ šūt atkal ciet. Pajautājiet, vai viņš tam piekrīt.

Gido pamāja un pagriezās uz iešanu. Māsa palīdzēja atraisīt uzsvārča lentītes. Pneimatiskās durvis aiz viņa aizvērās, un operāciju zāles klusumā to švīksts noskanēja pārlieku skaļi, kā grūta nopūta.

— Te neviens neko nevar līdzēt!— Deons nikni uzbrēca Robijam, it kā taisnodamies pret neizteiktu nopēlumu, lai gan Robijs pat uz viņa pusi neskatījās. — Tas nav iespējams. Būtu es zinājis, ka arī kambaris ir tikai viens, nemūžam neuzņemtos operēt.

Robijs piekrītoši pamāja, tomēr tas ne drusku nemazināja negaidot aptvertās sakāves šausmas. Deons apzinājās, ka viņam nav jātaisnojas ne Robija, ne arī kāda cita priekšā.

Bet kā attaisnoties pašam savās acīs?

Viņi stāvēja pie operāciju galda klusēdami, baisā bezdarbībā.

Nespēdams ne mirkli vairs paciest šo drausmīgi nomācošo izmisumu, Deons ķērās vispirms pie trīsviru vārstuļa, pēc tam pie mitrālā vārstuļa virām un izgrozīja tās dažādā virzienā. Viņš ieskatījās sirds galotnē. Redzēja plaušu artērijas un aortas atveres vārstuļus. Katram no tiem jābūt savienotam ar savu kambari. Bet kā to izdarīt? Ar ko sākt?

Durvis atkal izdvesa nopūtu. Ienāca Gido — olīv-brūnganā seja nobālusi, piere vienās sviedru lāsēs.

— Pīters saka...— Viņš norīstījās un sāka vēlreiz: — Pīters saka, lai jūs darot, kā uzskatot par pareizu.

Deons klusībā drūmi nosmējās. Uz ko tu cerēji? Uz nodrošinājumu? Domāji, ka viņš izlems tavā vietā? Gaidīji, ka mierinoši sacīs: «Lai notiek, Deon! Suj ciet!»

Kopš paša sākuma tu esi zinājis, ka lēmumu, lai kāds arī tas būtu, vajadzēs pieņemt tikai tev.

Nu, tad rīkojies! Izlem!

Kad viņš jau vēra vaļā muti, lai Kolīnai prasītu diegu, notika tas, kam bija jānotiek. Migla, kurā viņš bija maldījies un kura pat labi pazīstamo vērta svešu un nepazīstamu, negaidot izklīda un nozuda, un pēkšņi atspīdējušā saules gaismā viņš skaidri ieraudzīja, kāds ceļš ejams.

Tāpat kā A hīva marmora bluķis, Ketlīnas sirds pati noteica savu veidolu.

— Gido, ejiet mazgāties!— Deons sacīja.— Ķeramies klāt, Rob! Pamēģināsim!

Robijam iepletās acis. Viņš uzspēlētā nevērībā pamāja.

Pirmais uzdevums ir izveidot kambaru starpsienu. Tā kā caur priekškambari tas nav izdarāms, jārod cita pieeja. Deons izdarīja šķērsgriezienu labā kambara priekšējā sienā, mazliet zem plaušu artērijas, piesardzīgi apiedams labās vainagartērijas zaru. Jādomā par visu, kas Ketlīnai noderēs pēc operācijas.

Robijs un Gido ar retraktoriem papleta griezumu. Sirds joprojām pukstēja.

Nu jau kambaris likās daudz parastāks, šādā pašā ceļā Deons nezin cik reižu bija operējis kambaru starpsienas defektu. Viņš to rūpīgi nopētīja. Mitrālajam vārstulim un aortas vārstulim jāatrodas pa kreisi, trīsviru vārstulim un plaušu artērijas vārstulim — pa labi. Jāuzliek daži dūrieni, lai iezīmētu robežu. Kā žoga stabi — mirkli prātā pazibēja tēvs un Vamaherskrāla.

— Diegu! Četri, nulle.

Operāciju māsa pasniedza adatu turētāju, Deons atbīdīja trīsviru vārstuļa viras un sāka likt šuvi. Taču strādāt nācās akli. Viņš bija cerējis, ka operācijas laikā varēs atstāt sirdi pulsējam. Tad, līdzko tiktu skarts nervu kūlītis, kardiogramma to tūlīt pavēstītu. Tomēr izrādās, ka tas nav iespējams. Būs jāstrādā ar apstādinātu un atslābinātu sirdi.

Mākslīgās asinsrites tehniķis jau gaidīja rīkojumus.

— Pazeminiet temperatūru! — sacīja Deons.

Tehniķis nospieda slēdzi.

— Sāku pazemināt temperatūru,— viņš ziņoja. — Līdz kādai pakāpei, profesor?

— Kamēr sāksies fibrilācija.

Deons pacēla sirdi, lai izveidotu atveri tur, kur atradīsies kreisais kambaris. Muskulis viņa rokās jau kļuva vēsāks. Sirds pulsēja arvien retāk. Uzlicis šuvi mazai polimēra caurulītei, viņš sirdi uzmanīgi atlika sirds somiņā. Tai brīdī muskuļa saraušanās pārtrūka, šķita, katrs auds uzņem savu neregulāru ritmu.

— Sākas fibrilācija,— sacīja Mortons-Brauns.

— Labi. Pārtrauciet temperatūras pazemināšanu! Aortas spaili, māsiņ!

Kad viņi beidzot saprata, ko Deons nolēmis darīt, darbs iegāja parastajās, drošajās sliedēs. Šuves tika uzliktas un nostiprinātas gandrīz ar automāta precizitāti. Deona, Robija, Gido un Kolīnas rokas atkal kustējās, saplūdušas kopīgā simfonijā, kā nevainojami noregulēta aparāta vienotas daļas. Tas, ko viņi darīja, bija kaut kas jauns un riskants, kā uz trapeces augstu cirka kupolā bez drošības tīkla iecerēts akrobātu triks, ko iepriekš neviens nav uzdrošinājies mēģināt. Tomēr šā trika tehnika pārbaudīta neskaitāmos treniņos, tāpēc akrobāti, mezdami bīstamus lokus, šūpodamies virvēs, viegli lidodami no trapeces uz trapeci, spēj neļaut nerviem vaļu, aizmirst, ka apakšā gaida tukšums.

Uzlicis šuves, Deons izgrieza vajadzīgā lieluma polimēra gabaliņu burta U formā. Tad iestiprināja diegu tā pamatnē un uzlika dūrienus gar abām implantanta malām. Robijs novietoja ielāpu tur, kur jāatrodas kambaru starpsienai, un Deons savilka šuvi. Pēc tam viņš nostiprināja katru dūrienu un nogrieza diegu.

— Izskatās tīri labi,— sacīja Robijs.

— Labi gan, ja tikai nesāksies blokāde,— nikni at-burkšķēja Deons.

Viņš savienoja griezumu labajā priekškambarī, lai varētu skaidri saskatīt vārstuļus starp priekškambariem un kambariem un implantanta augšdaļu. Strādādams uzmanīgi kā smalka šuvēja ar mežģīnēm, viņš iekšējās vārstuļu viras piestiprināja pie ielāpa augšdaļas.

Lai pārbaudītu jaunradītos kambarus, viņš iešļircināja tajos ūdeni. Viras piepūtās. Tātad saslēdzas. Trīs-viru vārstulis varbūt mazliet laiž cauri, taču tas nav tik svarīgi.

Deons izgrieza otru dakrona gabaliņu un izveidoja no tā priekškambaru starpsienu, raudzīdamies, lai plaušu vēnas atrastos pa kreisi no tās.

Dūriens pēc dūriena, cits par citu rūpīgāks. Prāts šaudījās starp izmisumu un apņēmību, starp bažām un paļāvību. Viņš centās pārvarēt nemierīgās domas, sakopot uzmanību tikai uz to, ko dara patlaban. Bet, kā spītēdami viņa pūliņiem, neskaitāmie rēgi negribēja atkāpties.

Beidzot viņš izslējās un, brīdi atliecis galvu, pagurumā ļāva izlauzties garai nopūtai.

— Liekas, viss. Varam šūt ciet.

Viņš jutās vecs un bezgala pārguris. Tomēr apstāties nevarēja. Ne tagad, ne arī nākotnē.

— Sāciet temperatūras paaugstināšanu!

— Sāku temperatūras paaugstināšanu,— ziņoja tehniķis.

Iedūcās sūknis, kas sildītājam pievadīja karstu ūdeni. Deons noņēma aortas spaili — un sirds muskulī ieplūda sasildītas asinis. Viņš uzlika šuvi garajam griezumam priekškambarī.

Kad nu viss bija izdarīts, Deons kļuva aizvien nervozāks. Rokas trīcēja tā, ka viņš tikai ar pūlēm spēja novaldīt adatu turētāju.

Pārveidodams sirdi, viņš bija atvairījis domu par iespējamām sekām. Nu visas aizturētās šaubas atkal gāzās pār viņu. Vai sirds strādās, vai tā spēs strādāt? Kādi tik nevar rasties pārsteigumi! Sirds blokāde. Asins sūkšanās caur implantētajiem vārstuļiem. Neskaitāmas citas komplikācijas, ko nemaz nav iespējams paredzēt.

Priekškambari uzņēma vienmērīgu ritmu, bet kambaros turpinājās fibrilācija. It kā sirds neattaptu, kā šādā jauniegūtā veidolā ir iespējams sūknēt asinis.

— Kāda ir temperatūra? — jautāja Deons.

— Barības vadā trīsdesmit seši, — atbildēja anesteziologs.— Bet taisnajā zarnā vēl pazema. Divdesmit astoņi.

— Vai nevarat paaugstināt ātrāk?— Deons nepacietīgi uzsauca tehniķim.

— Odens ir četrdesmit divi grādi, profesor. Augstāk nevaru uzspiest.

— Nerunājiet pretī — vai dzirdat?— Deons viņam uzbrēca.

Saraucis uzacis, tehniķis pikti palūrēja Deonā.

Asinis, kas plūda cauri sirdij, bija sasniegušas normālu temperatūru, tomēr fibrilācija turpinājās. Bez elektrošoka laikam neiztiks.

Taču, līdzko Deons pacēla drebošo muskuli, lai paliktu tam apakšā elektrodu, tas viņa pirkstos salēcās, it kā jau saņēmis strāvas sitienu. Sirds likās svārstāmies. Priekškambari deva impulsus kambariem, šķita, uzmundrinādami tos pagurumā un aicinādami vēl mazliet papūlēties. Muskulis sarāvās vēlreiz. Abi jaunradītie sūknējošie kambari pēkšņi iekļāvās normālā sirds ritmā, kas visiem operāciju zālē klātesošajiem likās apbrīnojami skaists.

Robijs izstiepās visā sava kaulainā auguma garumā un aizvēra acis.

— Nespēju tam noticēt,— viņš sacīja.

Augstu pacēlis abas cimdotās rokas, viņš tās parādīja Deonam. īkšķi bija cieši sažņaugti dūrēs.

Pēcāk, kad viņi pārģērbušies jau atpūtās, piezvanīja Pīters Mūrheds.

— Ņem klausuli tu! — Deons palūdza Robiju.— Saki viņam, ka esmu jau aizbraucis. Saki visu, kas tev ienāk prātā!

Runāt par to tagad, runāt vienalga ar ko nozīmētu sevi aplaupīt. Viņam tas jāsaglabā sevī, jāpatur sevī ilgi, ilgi, nevienam to neuzticot. To nemaz nav iespējams nevienam uzticēt.

Filips strādāja mazajā laboratorijā aiz kabineta. Ieraudzījis Deonu, Filips nemaz nelikās izbrīnījies, kaut gan tikšanos viņi nebija norunājuši. īsteni Deons bija gribējis atgriezties klīnikā, tomēr, pats neapjēgdams, kāpēc, iegāja pa blakusdurvim — ēkā, kur atradās Ģenētikas katedra.

Uz klauvējienu neviens neatbildēja. Beidzot, juzdamies mazliet neveikli, Deons atvēra durvis. Aiz nākamajām durvīm ar uzrakstu «Laboratorija» rosījās vairāki cilvēki baltos uzsvārčos. Visi palūkojās Deonā. Raukdams pieri sava svarīguma apziņā, pretī panācās strups vīrelis ar smailu lapsas gīmīti un acenēm bez ietvara.

— Lūdzu?

Pazinis Deonu, viņš gluži dramatiskā ātrumā mainīja toni, kļūdams smieklīgi pieglaimīgs:

— Profesor van der Rīt! Labdien, profesor!

— Labdien! Piedodiet, ka traucēju. Meklēju profesoru Deividsu.

— Ak tā,— novilka strupais. Un jau mazākā jūsmā piemetināja: — Viņš ir savā kabinetā, uz priekšu pa gaiteni.

Kabineta durvis nebija aizvērtas, vaļā atstātas arī mazās laboratorijas durvis. Filips sēdēja, nolīcis pār mikroskopu, bet, Deonam ienākot, atlieca muguru.

— Sveiks! — sacīja Filips.— Nāc te — pie manis!

Viņi sarokojās, un Filips norādīja uz krēslu:

— Sēdies! Tūlīt beigšu.

— Labi, labi.

Deons apsēdās un ieinteresēts palūkojās apkārt. Laboratorija kā laboratorija, tādās viņš arī pats ir strādājis, tikai šī varbūt ir tīrāka nekā citas. Tas izskatās pēc Filipa. Viņš vienmēr bijis kā apsēsts uz tīrību, pat toreiz, abu bērnībā, kad, dubļos novārtījies, Flips mazgājās pagalmā pie krāna.

Oda pēc dzīvniekiem. Gar vienu sienu sarindoti numurēti krātiņi. Aiz stiepļu tīkla kaut kas čabinājās. Peles. Un apakšējā rindā truši.

Filips vēlreiz pacēla galvu no mikroskopa, kaut ko pierakstīja blokā, tad, virpuļkrēslā apgriezies, pievērsās Deonam.

— Tā,— viņš sacīja un pasmaidīja.— Kas tevi šurp atvedis?

— Piedod, ka tik ilgi nerādījos. Bet tu gan zini, kā tas ir.

— Zinu.

— Kā veicas darbs? Vai ir izdevies sadabūt visu vajadzīgo?

— Jā, pamatīgi. Universitāte parādīja milzīgu augstsirdību. Man ir viss, kas pagaidām vajadzīgs. Paldies, ka tu savedi mani kopā ar īstajiem cilvēkiem.

Deons saviebās.

— Pašreizējā situācijā mans ieteikums varēja tev nākt vairāk par ļaunu nekā par labu. Neesmu vairs nekāds paipuisītis. Nē, un viņi nav nekādi muļķi. Saprot, ka no tava darba gods tiks arī universitātei.

— Un tomēr. Cits nebūtu licies ne zinis.

— Tas nu tā, bet vai darbs uz priekšu virzās?

— Domāju, ka jā. Pagaidām vēl nekādu satriecošu atklājumu nav. Tikai eksperiments pēc eksperimenta, kamēr uzkrāsies pietiekams daudzums datu. Citam liktos garlaicīgi līdz nāvei. Man patīk.

Deons pasmējās.

— Es tam, protams, neesmu piemērots. Man savā reizē vajadzīgi gan pārdzīvojumi, gan dramatisms.

— Par to es nešaubos,— vēsi attrauca Filips.

— Kā, piemēram, šorīt.— Deons sāka stāstīt par tikko pabeigto operāciju. Viņam bija licies, ka šo pārdzīvojumu nav iespējams uzticēt nevienam, tomēr izrādījās, ka šim tumšādainajam cilvēkam, kas klausās klusēdams, visu izstāstīt vedas pavisam viegli. Deons necentās neko dramatizēt, jo pēc tā nebija nekādas vajadzības. Viņš zināja, ka Filips sapratīs tāpat.

— Jā, — beidzot Filips sacīja.— Tas patiešām ir notikums.

Un ar šiem vārdiem, kas varēja izklausīties nevietā teikti, pilnīgi pietika.

Viņi runāja ilgi, razdami mierinājumu viens otra sabiedrībā.

— Vai esi atklājis kādas anomālijas?— vaicāja Deons.

— Pārāk agri par to spriest.

— Zināšanas, ko tu uzkrāj, un tevis izstrādātās un uzlabotās metodes — vai tās kādreiz varēs izmantot arī cilvēkiem?

Filips labsirdīgi pasmaidīja.

— Kas zina! Taču, lai ko mēs atklātu, viss tuvina patiesībai. Zināt — arī tas nozīmē daudz,— viņš noteica, izlikdamies milzum varonīgs, un atkal pasmaidīja.

— Tas viss ir ļoti jauki. Pētnieks savā laboratorijā vaiga sviedros pūlas zinātnes labā. Bet tas, ko tu atklāj šodien, jau rīt kādam citam palīdzēs pabeigt cilvēka dīgļa attīstību mākslīgos apstākļos. «Bērnu fabrika», ko pirms daudziem gadiem pareģoja Oldess Hakslijs.

Filips sarauca pieri.

— Viss, ko gribu noskaidrot, — vai, mākslīgi iejaucoties ģenētiskā materiāla uzbūvē, ir iespējams grozīt tajā ietverto informāciju,— viņš negribīgi sacīja.— Tas arī viss.

Vēl arvien neatbrīvojies no operācijas laikā pārdzīvotā sasprindzinājuma, Deons aizrautīgi metās strīdiņā:

— Pagaidi, pagaidi! Tik viegli vis tev neizdosies atkratīties no sekām. Tu taču nevari sacīt: «Pats vairāk neko nedarīšu, un man nav nekādas daļas gar to, ko varbūt darīs citi.» Tad jau arī fiziķis, kas pirmais saskaldīja atomu, var mazgāt rokas nevainībā par to, ka ir radīta atombumba.

— Piekrītu.

— Kāda ir tava attieksme? Ja izdosies radīt bērnu mēģenē, vai tu to uzskatīsi par nozīmīgu zinātnisku sasniegumu vai par amorālu rīcību?

— Gan par vienu, gan par otru.

— Tieši to es gribēju dzirdēt. Pat tu, cilvēks ar tik saprātīgu domāšanu un atbildības izjūtu . . .

— Pateicos,— iejaucās Filips un smīnēdams paklanī-jās.

— Nē, pagaidi! — Deons nespēja rimties. — Es runāju nopietni. Ja tik svārstīga nostāja ir pat tev. Nu, tavs pašreizējais darbs. Ārkārtīgi zinātnisks un, teiksim,

abstrakts. Šobrīd tu strādā ar pelēm un trušiem. Nākamais solis, loģiski, ir pārbaudīt, vai tavs atklājums izmantojams cilvēka olšūnas apaugļošanai.

Atslējies pret augsto atzveltni, Filips grozīja krēslu, vienaldzīgi lūkodamies Deonā.

— Jā, — beidzot viņš noteica.

— Tos pašus likumus, tās pašas normas, kas tiek lietotas izmēģinājumos ar dzīvniekiem, tu izmantosi arī cilvēka dzīvībai? Vai arī paša izaudzētu cilvēka embriju pēc pabeigta eksperimenta tu varēsi nogalēt vai aizskalot kanalizācijā?

Filips aizvien vēl dīdīja krēslu.

— Sāksim ar to, ka tu paskaidrosi, kas, pēc tavām domām, ir cilvēka dzīvība. Neaizmirsti, ka šis embrijs, par kuru tu iestājies, ir tikai dīglis — blastula, kas nav sasniegusi pat nedēļas vecumu. Organiska viela kniepadatas galviņas lielumā. Daži ļoti augstu vērtējami zinātnieki pauž uzskatu, ka par dzīvību var runāt vienīgi tad, kad bērns piedzimis un kad konstatēts, ka tas ir normāls.

— Zinu. Zinu. Tomēr tu nesaproti, par ko es runāju. Sīm dažām šūnām vai, kā tev labpatika izteikties, «organiskai vielai kniepadatas galviņas lielumā», kas radusies no mākslīgi apaugļotas olšūnas, ir potenciāla iespēja izveidoties par normālu, veselu cilvēcisku būtni. Citiem vārdiem sakot, šī viela atbilst tavu tā saukto augstu vērtējamo zinātnieku izvirzītajiem kritērijiem. Ar kādām tiesībām tu drīksti to iznīcināt? Un vēl viens jautājums: kādas ir tavas domas par ārpus-dzimuma vairošanos? Par jebkura indivīda reproducēšanu, cik reižu vien iegribas, pārstādot viņa dīgli?

— Priecājos, ka piemini arī to.— Filips atkal aizrāvās:— Tu neņem vērā pašu galveno. Cilvēka izkāpšana uz Mēness varbūt nav nekāds lielais ieguvums, toties daudz vērtīgāki ir to pētījumu blakusrezultāti, kuri deva iespēju viņu tur nogādāt. Jau pati šūnu savienošana, kurā tu saskati tikai mākslīgu cilvēka radīšanu ārpusdzimuma vairošanās ceļā, paver vienu no drošākajām iespējām noskaidrot vēža ģenētisko pamatu. Mūsdienās visā pasaulē tiek veikti pētījumi, vēža šūnas savienojot ar normālām šūnām, lai precīzi noskaidrotu, kuras hromosomas ir atbildīgas par katras vēža formas

izraisīšanu. Ja tas neatbilst tavai pārliecībai un tu zinātniekiem sacīsi: «Pārtrauciet šos pētījumus!»— atsaukdamies uz to, ka cilvēka mākslīga radīšana ir daudz bīstamāka nekā, piemēram, tāda slimība kā vēzis, ikviens, kurš kaut cik saprot, par ko ir runa, tavu rīcību noteikti uzskatīs vismaz par bezatbildīgu.

Deonam pēkšņi pārgāja patika strīdēties.

— Nu, es nezinu,— viņš izklaidīgi noteica un nošļūca no galda, uz kura bija sēdējis.— Laiks iet, bet ceru vēl kādreiz šo sarunu turpināt.

Aizturēdams viņu, Filips pacēla roku.

— Gribēju tev lūgt vēl kaut ko. Bet, ja jau tu acīm redzami manu darbu neatzīsti, varbūt nav vērts par to runāt.

— Liecies mierā! — iebilda Deons.— Man nekad nav prātā nācis pat iepīkstēties, ka neatzīstu. Tā būtu tīrā nekau nība.

Filips pakratīja galvu.

— Lai paliek! Tev taču ir laiks iet.

— Izbeidz šo muļķošanos! Ko tu gribēji man jautāt?

— Tev bija taisnība, Deon. Gribu pievērsties eksperimentiem ar cilvēka olšūnu.

— Ko es teicu!— Izsaucienu pavadīja šķelmīgs smaids. — Un tu gribi, lai es palīdzu šīs šūnas sadabūt?

— Jā. Profesors Glīvs darīja, ko varēja, tomēr nav viņa spēkos kādu pārliecināt, cik šī palīdzība nepieciešama. Laikam viņa ietekme nav pietiekama — vai arī viņam trūkst noderīgas pazīšanās.

— Kā tas ir no juridiskā viedokļa? — pēkšņi ievaicājās Deons.

Filips noplātīja rokas.

— Diezgan miglaini. Vismaz mums nav izdevies īsti noskaidrot.

— Hm, jā. Tā ir viena problēma. Otra — tev vajadzīgi brīvprātīgie. Tu domā izmantot laparosko-piju?

— Tas, protams, butu ideāli. Taču saistīts ar visādiem sarežģījumiem. Iesākumam pietiktu, ja varētu dabūt tikko izoperētas olnīcas vai to daļas. Olšūnas es izdalītu pats.

— Tas nav pārāk grūti izdarāms. Starp maniem labiem paziņām ir daži ginekologi. Aprunāšos ar tiem. Vienīgais svārstīdamies viņš sašķobīja lūpas.

— Kas? — ātri ievaicājās Filips.

— Diezin vai var teikt, kādam nolūkam man olšūnas vajadzīgas. Tu zini, cik dažs ir sīkumains.— Deons manīja, kā sastingst Filipa seja.— Redzi, man, tāpat kā daudziem citiem, nekādu aizspriedumu pret tavu darbu nav, un tomēr man šķiet, ka labāk būtu to neizpaust.

— Dabiski. Bet ja tev risks šķiet . . .

Deons ar rokas mājienu apklusināja Filipu:

— Nespurojies nu tūdaļ pretī! Parūpēšos, lai tu olšūnas dabūtu. Mūsu noruna vienīgi jātur slepenībā. Pat Glīvam nav jāzina. Tas taču nebūs negodīgi, vai ne?

— Domāju, ka nebūs,— noteica Filips.

Olšūnas Deons dabūja, neatklājis īsto nolūku.

Iemesls, ko Deons pat domās negribēja apcerēt, lika viņam izmantot kopīgo ārstu tālruni pie tukšas auditorijas durvīm, nevis dabūt savienojumu ar komutatora starpniecību. Viņš uzgrieza numuru un, kad otrā galā tika nocelta klausule, ļoti pieklājīgi lūdza paaicināt pie aparāta Trišu.

— Man jāiet pie kaimiņiem,— atbildēja sievietes balss.— Ko man sacīt — kas zvana?

Ziņkārīgais tonis Deonu sakaitināja.

— Sakiet, ka zvana draugs.— Šāda noslēpumainība tomēr kaimiņienes ziņkāri var vēl vairāk sakairināt. — Sakiet, lūdzu, ka pie aparāta ir Deons.

Pagāja krietns laiks, iekams klausule atkal tika paņemta.

— Hallo! — Izdzirdējis šo zemo, labskanīgo balsi, Deons juta izkalstam rīkli.

— Sveika, Triša!— viņš iesāka iespējami ikdienišķi.— Te Deons.

— Zinu.

Nekādu parasto laipnības frāžu. Viņai tomēr tas iznāca dabiski, nepavisam nelikās aizvainojoši. Deons nolēma runāt tikpat tieši.

— Man jāpaziņo kaut kas ļoti svarīgs.

— Es klausos.

— Labāk to teikt bez tālruņa starpniecības ... Uz pilsētu tu neesi domājusi braukt?

— Kāda sagadīšanās, rīt man jābūt ceļojumu aģentūrā!

— Paēdīsim kopā pusdienas?

— Paldies!

Stostīdamies, vārdos pīdamies, viņš norunāja, kad un kur tikties.

Tikpat neizskaidrojami neveikli viņš jutās, iedams kopā ar Trišu pa Aderlija ielu. Pulkstenis rādīja pusvienu, un iela bija ļaužu pārpildīta. Klusībā viņš pūlim pateicās, ka ir liegta iespēja uzsākt sarunu.

Viņiem tiekoties, Trišas pirmais jautājums bija:

— Ko tu gribi man sacīt?

Viņš tikai papurināja galvu un noteica:

— Uz ielas ne. Vēlāk.

Viegli pieskāries Trišai pie elkoņa, Deons viņu ieveda mazā, klusā restorānā. Pa lēzenām kāpnēm viņi nonāca siltā, mājīgā telpā, kas likās nošķirta no ārpasaules. Trokšņainā iela likās paliekam jūdzēm lielā tālumā. Zemu klanīdamies, pienāca smaidīgs virsviesmīlis. Deonu viņš pazina un, slepus uzmetis skatienu Trišai, veda viņus pie galdiņa.

Labu brīdi abi pētīja ēdienkarti un izraudzījās vīnu. no sarunas atturējās un apmainījās tikai pieklājības frāzēm. Beidzot viesmīļi aizgāja, nedzirdamiem kaķa soļiem aizslīdēdami pa grīdas paklāju, un viņi palika vieni.

Triša pāri galdiņam pieliecās Deonam tuvāk.

— Nu! Tagad tu vari runāt?

— Vispirms iedzersim.

Pat sev Deons nespētu paskaidrot, kāpēc vilcinās, kāpēc moka Trišu. Tā nebija nežēlība, kaut arī īsti žēlsirdīgs viņš nejutās,— varbūt neapzināta tieksme atriebties par viņas atturīgumu. Tomēr galvenā bija vēlēšanās uzturēt Trišas interesi kaut mazliet ilgāk, lai gan ar neattaisnojami rupjiem līdzekļiem — nepasakot tūdaļ to, kas viņai ir pats svarīgākais.

Mirkli viņa vaicājoši lūkojās Deonam acīs. Tad, paraustījusi plecus, paskatījās apkārt. Lepnā zāle laistījās bronzā, zeltā un pulētos paneļos. Radās iespaids, ka tāda tā bijusi kopš gadu simteņiem.

— So restorānu es gan neatceros, — Triša bezrūpīgi sacīja.

Acīmredzot Triša nolēmusi izdabāt un spēli turpināt pēc viņa diktētajiem noteikumiem. Tomēr savādi — negaidītā pakļāvība Deonam sagādāja vilšanos.

— To atvēra tikai pērn,— zobgalīgi pasmaidīdams, viņš sacīja.— Visas šīs laika zoba apgrauztās ozola sijas un senlaicīgie paneļi ir tīrais acu apmāns. Toties maltīti varu droši ieteikt.

Triša pasmējās.

— Tu mani iepriecināji.

— Lai nu kā, tolaik mēs šādus iestādījumus nevarējām atļauties.

Ne ar vārdu, ne kustību Triša neatsaucās uz šo neslēpto mēģinājumu atjaunot uz kopīgām atmiņām balstītu tuvības izjūtu.

— Jā,— viņa sacīja.

Ieilgušais klusums ar katru brīdi vērtās aizvien neomulīgāks. Triša pētīja gravīrās attēlotās medību ainas virs milzīgā kamīna, kurā, tīksminoši sprakšķēdamas, liesmoja resnas malkas šķilas.

— Vai esi izlēmusi, kad atgriezīsies Itālijā?— Deons baidījās no atbildes, taču prātā viņam neiešāvās nekas cits, ko pavaicāt.

— Nākamā mēneša sākumā. Šodien iebraucu pasūtīt biļetes.

Trīs nedēļas. Mazāk nekā trīs nedēļas.

— Tātad ne drusku ilgāk tu nedomā palikt?

— Nē. Tēvs tagad viens pats tiks galā. Tik un tā viņam agri vai vēlu būs jāpierod iztikt vienam. Katram mums ir sava dzīve.

— Droši vien tev taisnība.

— Arī šāds laiks Džovanni par labu nenāk. Viņš ļoti ātri saaukstējas.

Varbūt teikt tagad?

Tomēr viņš tikai pajautāja:

— Tu atceries Filipu Deividsu? Viens no krāsainajiem, ar kuriem mācījos vienā kursā. Reizē beidzām universitāti.

— Diez cik labi neatceros vis. Bet šo to zinu. Viņš par kaut ko saņēma Nobela prēmiju, vai ne?

— Viņa kandidatūra tika izvirzīta, bet prēmiju viņam nepiešķīra. Redzi, viņš pašlaik ir Dienvidāfrikā.

— Zinu.

Deons pārsteigumā iepleta acis.

— Redzēju jūsu abu fotogrāfiju,— viņa paskaidroja. — Avīzēs — toreiz, kad februārī biju šeit.

— Skaidrs. Redzi, viņš ir ģenētiķis. Pēc viņa pētījumiem iznāk, ka nav tālu brīdis, kad varēsim novērst vai ārstēt iedzimtas slimības, piemēram, Dauna sindromu.

Triša vērīgi palūkojās viņā.

— Kādā veidā?

— Nu, to ir grūti izskaidrot, katra šūna satur vielu, ko sauc par dezoksiribonukleīnskābi, un šī viela ir kaut kas līdzīgs magnētiskajai lentei, kurā tiek ierakstīta informācija. Tādas slimības kā Dauna sindroms rodas, kad šai informācijā ieviešas kļūme. Kādudien, kad ķirurģija būs attīstījusies tiktāl, ka spēsim operēt molekulas līmenī, varbūt pratīsim izgriezt lentes gabaliņu ar nepareizo informāciju un aizstāt to ar pareizo.

— Izklausās milzum auksti un ciniski.

— Bet ja tā izdodas radīt pilnvērtīgus cilvēkus? Cilvēkus bez ģenētiskām kļūdām?

Dīvaini, ka viņš ņemas aizstāvēt viedokli, kuram pats vēl nesen uzbrucis. Tomēr katrā ziņā gribējās pārliecināt Trišu, kaut arī viņš pats nepavisam nebija pārliecināts.

— Tad vairs nebūs tādu bērnu kā Džovanni — to tu gribi teikt? — vaicāja Triša.

— Klausies — kāpēc tu tīšām pārproti? Tāda doma man nav bijusi prātā. Negribēju tevi aizvainot.

— Nejūtos aizvainota. Tomēr tāds acīmredzot ir šo ģenētisko eksperimentu praktiskais nolūks, vai nav tiesa?

— Nu ... jā. Laikam gan.

Atgriezās viesmīlis, un, kamēr tika pasniegts ēdiens, pēc tam nobaudīts un novērtēts vīns, Deons paguva sakopot domas.

— Varbūt tas tiešām izklausās mazliet auksti, kā tu sacīji,— viņš ierunājās, kad viņi atkal bija palikuši vieni.— Taču, ja izdodas ar ģenētikas līdzekļiem novērst šādas slimības, vai tas nav svētīgs mērķis?

Galu galā tieši pēc tā ārsti ir tiekušies gadu simteņiem ilgi.

Trīša domīgi raudzījās savā šķīvī.

— Jā, Deon. No abstrakta medicīnas viedokļa tev varbūt ir taisnība. Tu saki — tiks radīts pilnvērtīgs cilvēks. Nedomāju, ka par pilnvērtību var spriest tik viegli.

— Ja ir iespējams likvidēt nevienlīdzību, kas saistīta ar rasi, intelektu, ciešanām? Vai tu liegtu savu piekrišanu šādai idejai? Vai tā nebūtu atbilde uz cilvēku mūžseno sapni par paradīzi zemes virsū?

— Labi, jūs radīsiet pilnveidu. Pilnveidīgu briesmoni.— Viņa noraidoši papurināja galvu.— Pilnīga laime nav atbilde uz cilvēces mūžsenajām alkām. Lai novērtētu gaismu, ir vajadzīga tumsa. Ja tu man dotu iespēju izvēlēties vai nu tā saukto pilnveidīgo bērnu, vai nabaga Džovanni, es tik un tā izvēlētos viņu. Viņš vismaz ir cilvēciska būtne, un viņā samezglojušās visas pretrunas, ko sevī ietver cilvēce.

Tad Deons izstāstīja visu. Par suni, kas joprojām ir dzīvs — pusotras nedēļas pēc operācijas, kurā pārbaudīta iespēja novērst trīsviru vārstuļa atrēziju. Uzsvēra bīstamību, neskaidrības, iepriekš neparedzamās tehniskās grūtības.

Vērīgi, ne reizi nepārtraukdama, neuzdodama jautājumus, Triša līdz galam noklausījās Deona neveiklo mēģinājumu visu paskaidrot vienkāršākos, viņai saprotamos vārdos. Viņa lūkojās Dconam sejā, ne mirkli nenovērsdama skatienu.

Kad viņš bija beidzis, Triša uzdeva tikai vienu jautājumu:

— Kad tu vari operēt?

— Pagaidām nezinu,— viņš samulsis atbildēja.— Vēl ir daudz neskaidrību. Pirms ķeramies pie operācijas, mums jāgūst pilnīga pārliecība.

— Gribu, lai tu operē Džovanni. Cik ilgs laiks tev ir vajadzīgs?

— Varbūt pēc pāris mēnešiem. Pats vēlākais — pavasarī.

Viņa piekrizdama pamāja.

— Palikšu. Lai cik ilgi vajadzētu gaidīt.

Triša izturējās ļoti nosvērti un mierīgi. Piesardzīgais saspringums no sejas bija nozudis. It kā pavasaris jau būtu sagaidīts, nodomāja Deons. Viņas pavasaris, kaut gan ziema tikko sākusies.

Varbūt pavasaris ir atnācis arī man, viņš nodomāja.

Promejot viņi pie durvīm uzkavējās, kamēr Deons paturēja Trišai mēteli; nule restorānā ienākusi sieviete apstājās un pagriezusies blenza viņos.

Deons palūkojās pretī. Mirkli šaubījjes, viņš pazina — Džiljena Mūrheda.

ZIEMA

Devītā nodaļa

No kalniem ziemeļu pusē pūta karsts vējš.

Pie klīnikas rausdamies ārā no automobiļa, Deons iedomājās, ka tas droši vien nozīmē labā laika beigas. Gandrīz nedēļu cita citu nomainīja siltas, zeltainas dienas, un cilvēki iepriecināti nosprieda, ka sācies agrs pavasaris. Taču šis vējš, dvesdams karsto, sauso Āfrikas elpu, nesa draudīgu, gluži pretēju vēsti. īstā ziema vēl ir priekšā.

Vējš no kalniem Deonu aizvien nomāca. Viņš zināja, ka jau rīta pusē sāksies galvassāpes. Deona bērnu dienās tēvs allaž bija stāstījis, ka šis vējš pūšot tieši no pekles vārtiem. Vai nu sagadīšanās pēc, vai kā, tas bieži izvērtās nelaimes vēstnesī, pat ja negadījās nekas ļaunāks kā iesnas vai gripa.

Sākot apgaitu, Deonam šķita, ka šai briesmīgajā svelmē apģērbs kļuvis pārāk šaurs. Niknumu viņš izgāza uz personālu, meklēdams visādas vainas un skarbos vārdos izteikdams asas piezīmes. Atklājums, ka pacients, kam iepriekšējā dienā bija operēts mitrālais vārstulis, joprojām nav nācis pie samaņas, bija pēdējais piliens dusmu kausā.

Satracināts viņš metās virsū pēcoperāciju palātas dežurējošajam ārstam, kas tikai nesen bija atbraucis nezin no kurienes Viduseiropā:

— Kas, pie velna, te notiek? Kāpēc man nekas nav ziņots?

Dežurējošais ārsts izstomīja kaut ko nesaprotamu. Tas Deonam uzdzina vēl lielāku niknumu.

— Ko jūs tur bubināt? Atbildiet, kad jums jautā!

Izlīdzinoši iejaucās Robijs Robertsons.

— Operācijas laikā droši vien sirdī iekļuvis mazliet gaisa,— viņš sacīja.— Nonākot smadzenēs, tas acīmredzot radījis tur skābekļa trūkumu.

Sakniebtām lūpām Deons uzbruka Robijam:

— Pats es to nebūtu iedomājies, pateicos!

— Tu taču negribēsi vainot šo jaunekli? — arī Robijs noskaitās.

Juzdamies neērti, pārējie mīdījās, skatījās uz monitoriem, līknēm pie sienas, griestos — visur kur —, lai tikai nebūtu jāredz Deons un Robijs.

Deons apvainots atcirta:

— Varbūt. Tik daudz viņš tomēr varēja papūlēties un man paziņot, tev tā neliekas? Ko viņš bija nolēmis darīt? Zvanīt man tad, kad pacients būs beigts?

Robijs paraustīja plecus:

— Kas tur darāms — jāgaida un jācer, ka beigsies laimīgi. Neviens neko vairāk nespētu darīt. Arī tu ne.

Dzēliens iznāca tikpat trāpīgs, cik tas bija negaidīts. Saspringtajā klusumā visi saausījās. Deonam acis savilkās pavisam šauras.

— Klausies, Robij! Kamēr es esmu šās nodaļas vadītājs, man jāzina viss, kas šeit notiek. Viss. Vai tev tas, ir skaidrs?

Vēlreiz paraustījis plecus, Robijs novērsās. Apgaitu viņi beidza nelāgā, saspīlētā klusumā.

Līdz tam, kad Deons brauca no klīnikas projām, dusmas bija pierimušas, nokaunējies viņš apzinājās savu pārsteidzību. Patiešām pēdējais laiks atmest nekam nederīgo paradumu — brukt virsū saviem padotajiem kolēģu klātbūtnē, dažkārt arī — pacientiem dzirdot. Vari vainot laiku. Vainot visu, kas nav pēc tava prāta. Vainot galu galā arī to, ka tu esi tāds, kāds esi.

Tomēr nav noliedzams, ka viņa un Robija senajās draudzīgajās attiecībās iezadzies tāds kā naidīgums. Robijs nekad nav izrādījis īpašu cieņu, taču bez ierunām vienmēr atzinis Deonu par Kardioloģiskās nodaļas vadītāju ne tikai vārda pēc vien. Tomēr pēdējā laikā

j

pasācis asi atcirst un apšaubīt Deona lēmumus un norādījumus.

Tai rītā Robijam, protams, nebija taisnība. Pat ja izteiktais aizrādījums likās nepamatots (un tāds tas arī bija, Deons sev atzinās, izjuzdams sirdsapziņas ēdas), vajadzēja turēt muti. Nu viņš, pats to gribēdams vai negribēdams, uzmeties par jauno nodaļas darbinieku aizstāvi, un tas viegli var radīt šķelšanos.

Pa kāpnēm uz savu kabinetu Deons gāja lēnām, pēkšņi juzdamies vecs un noguris. Kaut kas nav kārtībā ar viņa senseno sapni. Sāk izirt kādreizējā uzticība un draudzīgums.

Visā vainojams šis karstums, viņš žēlabaini domāja. Visā vainojams karstums.

Katrā ziņā jāpanāk, lai personāls tiek palielināts. Nodaļā drausmīgi trūkst darbaroku. Pēkšņi aizgāja Gido un francūzis Karērs, bet viņu vietā neviens vēl nav atrasts. Aizņemtas ir tikai divas no septiņām ārstu vietām.

Tāpēc mēs visi esam tik viegli uzbudināmi, viņš domāja. Zēniem jāraujas vaiga sviedros. Varbūt dažas nedēļas derētu darba apjomu samazināt.

Tūdaļ jāpiezvana profesoram Snaimenam un jāatgādina solījums dot papildspēkus no Vispārējās ķirurģiskās nodaļas. Kad viņi par to bija runājuši? Vismaz pirms divām nedēļām, un joprojām nekas netiek darīts. Vecais taču nebūs aizmirsis?

Agrāk bija gluži citādi, Deons rūgti nodomāja. Tad viņš man ar lielu prieku sagādāja visu, ko vien ieprasījos: personālu, iekārtu, telpas laboratorijai, līdzekļus pētniecībai. Tagad ar plēšanu jāizplēš likumīgi paredzētie ordinatori.

Kādu laiku bija ieviesta tāda kārtība, ka visi Ķirurģiskās nodaļas ordinatori cits pēc cita sešus mēnešus nostrādāja Kardioloģiskajā nodaļā, un tad Deonam ārstu nekad netrūka. Tomēr šī sistēma negaidot bez jebkāda pamatota iemesla tika atcelta.

Cauri pieņemamai istabai Deons izgāja, tikai strupi pamājis Dženijai ar galvu. Viņš alka pēc vientulības un klusuma, viņam vajadzēja laiku, lai visu vēl domās pārliktu un izraudzītos pareizāko rīcību. Šķita, kaut kas aizžņaudz elpu.

Vējš, viņš nosprieda. Nekas cits kā vējš.

Uz rakstāmgalda bija nolikta zīmīte. Viņu vēlas

redzēt profesors Snaimens. Vai viņš nepiezv anītu mis Arensenai, lai norunātu piemērotu tikšanās laiku?

Garastāvoklim pēkšņi uzlabojoties (acīmredzot tiks saņemta atbilde personāla palielināšanas jautājumā, bet, ja ne, ir radusies izdevība to pieminēt), Deons piezvanīja uz Snaimena kabinetu.

Jā, teica mis Arensena, profesors drīz atbrīvosies. Varbūt profesors van der Rīts būs tik laipns un ieradīsies tūdaļ?

Profesors Snaimens sēdēja kluss un pat nepasmaidīja. Deonam ienākot, viņš nepiecēlās, tikai norādīja uz krēslu. Galda vidū gulēja lapa mašīnrakstā, un viņš tai aizlika priekšā roku. Līdzko Deons apsēdās, profesors spalgā, aizkaitinātā balsī ierunājās:

— Jūs liekat man vilties, Deon. Esmu dziļi vīlies un sarūgtināts. No jums to nekad nebūtu gaidījis.

Apklusis viņš nodūra galvu un ielūkojās papīrā. Skatienu viņš novērsa lēni un dziļdomīgi, tā pauzdams nepatiku, likdams Deonam saprast distanci, kas viņus tagad šķir.

Deons raudzījās uz sirmo matu seksti — tas bija viss, ko viņam tobrīd tika ļauts skatīt. Prātā viņš aši pārcilāja pēdējo dienu notikumus. Kā, pie velna, viņš būtu varējis veco aizvainot?

— Priekšdienās, — lēni un daudznozīmīgi iesāka Snaimens,— kad radīsies kādi sarežģījumi ķirurģijas jautājumos, lūdzu jūs pie manis negriezties. Neuzskatu par iespējamu turpmāk uzņemties rūpes jūsu sasāpējušo problēmu risināšanā.

Deons palika kā uz mutes sists.

— Ser? . . .

Savstarpējas atsevišķo ķirurģisko nodaļu speciālistu konsultācijas un cieša sadarbība allaž bijis stūrakmens, uz ko balstās visa viņu klīnikas ķirurģijas ēka. Ikviens to uztvēra kā likumu, kas neapstrīdami tika ievērots praksē. Jebkura pārmaiņa likās prātam neaptverama.

— Nesaprotu. Kas .. . kāpēc? . . .

— Man beidzot ir apnicis, ka vainu par savu pacientu nāvi jūs arvien uzveļat mums,— nikni sacīja Snaimens.

Deons papurināja galvu kā bokseris, kas saņēmis pēkšņu sitienu pa žokli.

— Vainu uzveļam jums?— Deons lūkoja uzdabūt sejai mākslota pārsteiguma izteiksmi, it kā teikto būtu uztvēris par joku.— Es laikam ne reizi neesmu to pat mēģinājis.

— Man ir savi informācijas avoti,— teica profesors. Viņa vārdos gavilējoši ieskanējās uzvaras nojausma kā gailim, kas dzied uz mēslu čupas, un šis tonis uzdzina Deonam dusmas. Atbildēdams viņš pūlējās nepacelt balsi:

— Profesor, pēc labākās sirdsapziņas varu apgalvot, ka nekad neviena sava pacienta nāvē neesmu vainojis ne jūs, ne jūsu darbiniekus.

Uzvaras apziņa nu jau izpaudās pavisam klaji:-

— Ko jūs teiksiet par van Hērdenu? Pacientu ar peritonītu?

Van Hērdens. Van Hērdens. Jā. Pirms dažām nedēļām. Vīrietis ap četrdesmit. Varbūt četrdesmit pieci. Viņš bija tam operējis mitrālo un aortas vārstuli.

— Atceros van Hērdenu.

— Un ko jūs teiksiet?

Divas dienas pēc operācijas pacients bija juties labi. Tad izkārnījumos parādījās asinis. Pieaicināts par konsultantu, profesors Snaimens ieteica laparotomiju. Operācijas laikā Snaimens konstatēja tievo zarnu samešanos un gangrēnas skartās zarnas daļas izgrieza. Asiņošana tomēr turpinājās, un pēc divām dienām van Hērdens vēlreiz tika likts uz operāciju galda. Sai reizē atklājās divpadsmitpirkstu zarnas čūla — to aizšuva un pārgrieza klejotājnervu barības vadā. Pacientam it kā kļuva labāk, taču vēl pēc trim dienām atvērās operācijas brūce. Atlika operēt trešo reizi. Vēderdobumā bija ietikusi infekcija, uzliesmoja peritonīts, un pacients drīz nomira.

— Kāpēc jūs domājat, ka esmu vainojis jūs?— jautāja Deons.

— Nav svarīgi,— atcirta Snaimens.— Turpmāk par saviem pacientiem konsultējieties citur!

Turpināt nebija nekādas nozīmes. Snaimens paliktu kurls pret jebkuru iebildumu. So ļaunprātīgo izdomājumu kāds bija iečukstējis viņam ausī, un viņš ar prieku to uzklausīja un visam noticēja.

— Lai notiek!— Deons noskaldīja.— Ja jūs tā vēlaties.

Snaimens nikni paskatījās, tomēr ne vārda neteica.

Deons turpināja tikpat asi:

— Vai drīkstu apvaicāties, profesor,— jūs esat parūpējies, lai es saņemtu personāla papildinājumu?

Snaimens nodūra galvu, un atkal redzams palika tikai sirmais cekuls.

— Nē.

— Patiešām? Jūs taču zināt, ka man trūkst piecu ārstu.

— Mēģināju,— sacīja Snaimens.— Tik tiešām mēģināju.— Pacēlis galvu, viņš savilka lūpas tikko manāmā smīnā.— Jums, domājams, būs interesanti uzzināt, ka esmu apjautājies vismaz piecpadsmit ordinatoriem, vai viņi nevēlas strādāt jūsu nodaļā. Visi atteicās. Tā ka palīdzēt jums diemžēl nekādi nespēju.

— Jauki, profesor!— Deons centās runāt cik iespējams vienaldzīgi.— Nav vērts lauzīt galvu. Tātad man jāmeklē pašam, ja es saprotu pareizi?

Ja vecais nelietis no tiesas gribētu palīdzēt, viņš būtu ņēmis un pārcēlis ordinatorus uz Kardioloģisko nodaļu, tāpat kā tos pārcēla uz Ortopēdisko, Ginekoloģisko nodaļu un citu specialitāšu nodaļām.

— Nerūpējieties! — Deons sacīja vēlreiz.— Gan to nokārtošu pats.

— Iztiksim bez dzēlieniem! — sacīja Snaimens. Seja viņam bija pietvīkusi tumši sarkana.— Varbūt neesat to dzirdējis — strādāt kopā ar jums negrib neviens. Redzat, cik vienkārši! Visi vienā mutē apgalvoja, ka labāk no darba aiziešot nekā strādāšot jūsu nodaļā.

— Un jūs, visu ķirurģisko nodaļu vadītājs, pieļaujat, ka jebkurš ordinators uzdrīkstas tā atbildēt? Tukša lielība, nekur viņi neaizietu, un jūs to labi zināt. Dieva dēļ, vai tiešām jūs ticat, ka vispār kāds būtu riskējis ar savu karjeru, atteikdamies jums paklausīt, ja vien jūs būtu pavēlējis — apkārt griezties un prom uz Kardiolo-ģisko nodaļu vai vienalga uz kurieni? Piedodiet, profesor! Tas izklausās pārāk neticami.

Dusmās nobālis, vecais vīrs sāka bezjēdzīgi rakņāties pa papīriem, tā ka rakstāmgalds drīz izskatījās kā pēc laupītāju iebrukuma.

To, ko sarunāju, par neteiktu vairs nevar padarīt, domāja Deons. Un viņu pārņēma dīvains, letarģisks miers.

Tagad varu pasacīt arī visu pārējo:

— Piedodiet manus vārdus, taču esmu zaudējis ticību jums kā draugam un kā savam priekšniekam. Nezinu, kas īsti sabojājis mūsu attiecības, varbūt iemesls ir tas,

ka nepiederu pie pastāvīgajiem jūsu kabinetā sēdētājiem. Dievs liecinieks, ka tādu jums ir pietiekami.

Snaimens niknumā savēcināja rokas, nogrūzdams zemē papīru kaudzi.

— Kā jūs uzdrošināties! Kā jūs uzdrošināties sacīt . . .

— Ļaujiet man pabeigt, profesor! Atgādināšu vēl tikai jūsu jauno izmēģinājumu korpusu. Pētījumu institūtu, kuram dots Patrika Metkāfa vārds, ja atceraties. Mana sievastēva vārds, lai cik smieklīgs tas liktos. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš ziedoja naudu tā uzcelšanai. Ļoti nesavtīgi un tā tālāk. Naudiņu viņš gribēja izlietot pavisam citam nolūkam, bet es viņu pārliecināju, ka mums šie līdzekļi labāk noderēs. Tātad jūs esat saņēmis jaunu ēku, kur veikt pētījumus, bet, kad es lūdzu tajā atvēlēt vietu arī man darāmajam darbam, kas notiek? Mani nopelni naudas izdabūšanā tiek aizmirsti. Jūsu kabinetā sēdētāji tur sen jau ir priekšā.

Deons atgrūda krēslu un vienaldzīgi palūkojās vecajā vīrā.

Kļūst vecs, salti nodomāja Deons. Vecs, skaudīgs un ļauns.

— Bija laiks, kad jūs rūpējāties par manām interesēm,— viņš sacīja. — Taču tas ir pagājis. Abiem mums šeit, liekas, ir kļuvis par šauru, profesor.

Deons pagriezās uz iešanu.

— Jā! — vecais nobļāva viņam pakaļ.— Par šauru gan! Taču ticiet man — es nebūšu tas, kurš aizies.

Filips jau sen bija iemācījies neizrādīt nekādas jūtas. Viņš apzinājās savu raksturu, zināja, cik viegli ir uzbudināms, un tieši ar slimīgu baudu iegrožoja tieksmi ļaut vaļu jebkādam pārdzīvojumam. Pat bērnībā viņš bija nicinājis tos savas rases pārstāvjus, kuri pret mantoto ādas krāsu izturējās kā pret vaļēju brūci un izmantoja to par attaisnojumu dažādiem ekscesiem.

Iespējams, ka arī viņa laulība bija izjukusi ne tik daudz sievas bērnišķīgās godkārības, cik viņa vēsās izturēšanās pēc. Filips bieži brīnījās, tāpat kā bija brīnījies visu viņu īsās kopdzīves laiku,— kas vispār viņus savedis kopā. Nekas viņus nesaistīja, vienīgi kopīgā gulta. Varbūt tās bija rūgtās mieles, kas palika pāri, izirstot viņa attiecībām ar Elizabeti, vēlēšanās, kā mūsdienās mēdz teikt, neņemt to galvā? Gaistošas

skumjas, liesma, ko viņš bija gribējis iedegt citā ļ sievietē, arī gaišmatē, baltajā? Un cietis neveiksmi, tāpēc ka paša saltumu nespētu sasildīt ne viskvēlākā uguns?

Tikai iedzīvojies divpadsmitpirkstu zarnas čūlā, Filips beidzot bija nācis pie atžiņas, cik neiespējamas prasības viņa griba izvirza ķermenim. Jāmācās dažkārt paļaut sev vaļu, ieteica viņa mājas ārsts, labs cilvēku pazinējs, un Filips tā padomu ņēma vērā, noturēdamies, protams, zināmās robežās. Tieksme slēpt savas jūtas bija iesakņojusies pārāk dziļi, kļuvusi par viņa būtības daļu, un no tās tik viegli atbrīvoties nevarēja. Tāpēc viņš bija iemanījies ikreiz, līdzko juta, ka sasprindzinājums kļūst draudīgs, nolīst kādā klusā stūrī, vienalga kur — tualetē, gaitenī vai tukšas istabas kaktā —, lai neviens viņu neredzētu, un sakostiem zobiem bez skaņas murmināt visdrausmīgākās lamas, kādas vien spēja iedomāties. Tas bija bērnišķīgi, tomēr līdzēja. Pāris reižu viņš gandrīz tika pieķerts — pirmoreiz nepaguva uzlikt sejai parasto vienaldzības masku, kad laboratorijā kāds negaidot ienāca, otrreiz gaitenī uztvēra garāmejoša studenta vai kolēģa izbrīna pilno skatienu. Sie starpgadījumi viņu iztrūcināja, jo viņš baidījās kļūt par apsmieklu, lai gan slepus loloja atriebīgu prieku: cik mīļuprāt palaistu vaļā paša uzliktās važas un visai pasaulei parādītu savu patieso mežonīgo dabu! Tomēr allaž viņu grožos noturēja vai nu ieradums, vai dzelžainā pašsavaldīšanās.

Todien viņš kabinetā bija viens, jutās drošs, ka durvis negaidīti netiks pavērtas, un varēja atļauties nokratīt žņaugus. Pieplacis pie galda, viņš niknuma aizlauztā balsī monotoni bēra lamuvārdus.

Sai nolādētajai būšanai beidzot jādara gals. Nepatīkami būs, bet jāsaņemas un jārīkojas. To, kas nule noticis, nedrīkst ne paciest, ne izlikties neredzam. Lai Glīvs tiek skaidrībā. Un tas būs tikai taisnīgi, jo atbildīgs par notikušo pirmām kārtām ir viņš (kaut arī, jāatzīst, tieši vainojams nav).

Sākumā profesors Glīvs dedzīgi atbalstīja visu, ko Filips bija iecerējis. Viņš bija patīkams cilvēks, tomēr pietiekami godkārīgs, lai saprastu, ka līdzdalība šādos pētījumos viņa profesionālajai karjerai var nākt tikai

par labu. Glīvs, protams, juta slogu noveļamies no kamiešiem, uzzinājis, ka visai ierobežotajam budžetam nekādi lieki izdevumi nedraud, un pēkšņā augstsirdībā norīkoja Viljamsu Filipam par pastāvīgu palīgu.

Filips nejutās drošs. Viņa attiecības ar vecāko laborantu palika ārējas pieklājības robežās, un galvenās laboratorijas palīdzību viņš izmantoja, vienīgi ārkārtējas nepieciešamības spiests. Tomēr daudz laika tāpēc vajadzēja nelietderīgi šķiest darbā, ko būtu varējis darīt Viljamss.

Viss nokārtojās labāk, nekā viņš bija gaidījis. Par draudzīgām attiecībām ar Viljamsu nevarēja būt ne runas, bet līdz klajam naidīgumam viņi nenonāca. Abi cītīgi izvairījās no jebkādas sadursmes, un kādu laiku viss šķita kārtībā.

Līdz tai dienai.

Viņi strādāja laboratorijas stūrī, ko pret caurvēju aizsargāja no griestiem līdz grīdai novilkts plastmasas aizkars. Filips ar tievu pipeti no beigtas peles olvada atdalīja olšūnas.

— Kur mēs ņemam spermatozoīdus? — negaidot iejautājās Viljamss.

— Hm,— izklaidīgi norūca Filips. Viņš nopūlējās, lai pipetes smailais gals neievainotu olvadu.— Vai Petri trauciņš ar barotni ir sagatavots?

— Gatavs, — atbildēja Viljamss un atkārtoja jautājumu:— Kur mēs ņemam spermu?

Filips pacēla galvu un izbrīnījies paskatījās laborantā.

— Kam mums tā vajadzīga? Olšūnas jau ir apaugļotas.

Viljamss samulsa:

— Apaugļotas? Bet kā? . . .

— Ak kungs, vai tiešām jūs nezināt? Mēs to darām jau mēnešiem ilgi.— Viņš īgni, kā pamācīdams bērnu, noskandēja:— Tēviņus ielaiž būrī pie mātītēm un nākamajā rītā no būra izņem mātītes, pēc kuru ārējiem dzimumorgāniem var spriest, ka . . .

Viljamss viņu pārtrauca, pamezdams ar roku pret būriem:

— Nav runa par šīm te. Es jums jautāju par cilvēka olšūnām.

Filipam acis samiedzās gluži šauras

— Par kādām cilvēka olšūnām jūs runājat?

Viljamss nolūkojās viņā ar viltīgu pārākumu skatienā.

— Neesmu tik dumjš, kā jūs domājat. Kā jūs apaugļojat tās?

— Pats ar savējo,— strupi attrauca Filips.— Dodiet trauciņu! Olšūnas tūlīt jāliek inkubatorā.

Viljamss nekustējās.

Tikko izņemtās olšūnas Filips palika zem mikroskopa. Viņš neredzēja, ka laborants dusmās pietvīkst.

— Pasniedziet, lūdzu, Petri trauciņu, mister Viljams!

Trauciņš tīšām tika nolikts tā, lai Filips to nevarētu

aizsniegt, tāpēc viņš pārsteigts pacēla skatienu.

— Jūs gribat teikt, ka jūs . .. jūs ar savu .. Viljam-sam trīcēja balss, acenes bija noslīdējušas līdz degungalam.— Jūs . . . jūs esat .. . Cik pretīgi!

Filips nolika pipeti. Laboranta uzbudinājumu viņš nesaprata.

— Klausieties, mister Viljams! Vai tiešām jūs nekad to neesat dzirdējis? It visur pasaulē jebkurā laboratorijā tiek izmantoti brīvprātīgie donori.— Filips nolēma uzņemt vieglāku toni, aprunāties ar laborantu kā vīrietis ar vīrieti.— Kurš, pie velna, zēna gados nav to izmēģinājis? Dabiska parādība pubertātes vecumā. Kāpēc lai to nedarītu zinātnes labā?

Viņš jau pastiepa roku, lai draudzīgi uzsistu laborantam pa plecu. Viljamss atkāpās. Seja raustījās tā, ka viņš tikai ar pūlēm pārdabūja vārdus pār lūpām.

— Kāda no tām varbūt ir bijusi baltās sievietes olšūna,— viņš teica.

Noņēmis acenes, viņš tās nikni patrina gar uzsvārča stērbeli. Bez acenēm seja šķita savādi kaila, neaizsargāta.

Filips palūkojās šai cilvēkā vērīgi un tomēr noraidoši, it kā skatītu nožēlojamas zinātniskas teorijas visai apšaubāmu pierādījumu.

— Vai tas kaut ko groza? — viņš beidzot pajautāja.

— Protams!— atbrēca Viljamss.— Jūs esat krāsainais!

Filips, bez šaubām, to bija gaidījis. Tas likās nenovēršams jau no paša sarunas sākuma. Der paraudzīties arī tālākā pagātnē, Filips nodomāja. Kad uzņēmos šo darbu un kļuvu par viņa priekšnieku. Vai vēl agrāk — kad nolēmu atgriezties šai zemē. Kad aizbraucu no tās. Kad

pieņēmu lēmumu nodoties medicīnai. Kad nācu pasaulē, nebūdams baltais. Tas saņēma svētību jau tai drēgnajā augusta naktī pirms četrdesmit septiņiem gadiem no rievotā skārda sanaglotajā būdiņā tur tālu Karū plakankalnē. Un smeldz vēl aizvien.

— Mister Viljams,— viņš sacīja klusu un mierīgi. — Domāju, ka jums šo laboratoriju vajadzētu atstāt Bet, iekams būsiet to izdarījis, aizejiet uz policiju un palūdziet, lai mani sauc pie atbildības saskaņā ar likumu par tikumības ievērošanu.

Viljamss ar strauju kustību uzgrūda acenes augstāk uz deguna.

— Par to varat nerūpēties! Aizeju ar lielāko prieku. Šai neķītrībā es atsakos piedalīties!

Laborants pagriezās, grasīdamies lepnā aizvainotībā cēli aizsoļot, taču pavisam necienīgi sapinās plastmasas aizkarā. Beidzot viņš, uzbudinājumā plosīdamies, aizkaru pārplēsa. Ne vārda neteicis, Filips noskatījās viņam pakaļ.

Tikai pēc tam, ieslēdzies savā kabinetā, viņš atļāvās paust savas jūtas vārdos, ko tai brīdī klusēdams bija paturējis sevī.

— Nožēlojamais, nekrietnais mūdzi!— viņš izšņāca neprātīgās dusmās.— Nožēlojamais baltais mūdzi!

Ciešā apņēmībā Filips piecēlās. Glīvam jārīkojas. Atkāpšanās nav.

Tomēr jau ceļā uz durvīm no apziņas dzīlēm uznira niecīgs, bet biedējošs jautājums. Vai kāds to uzņemsies? Vai sauks pie kārtības balto tāpēc vien, ka tas aizvainojis krāsaino?

Tu esi Filips Deividss, viņš sev atgādināja. Tu esi profesors Filips Deividss. Un pie velna visu pārējo!

Kad Deons basām kājām klusu ienāca istabā, Elizabete, noliekusies pār tualetes galdiņu, pusstāvus, pussē-dus spilgtajā lampas gaismā ar lūpu zīmuli rokā lūkojās spogulī. Apstājies pie durvīm, viņš noskatījās sievā. Saspringtajā pozā ķermenis zem vieglās veļas likās tvirts un lunkans. Garie, gaišie mati fvai nav vienalga,

cik friziera puļu ieguldīts to zeltainajā spīdumā!) kuplā vilnī slīga pār muguru.

Deonu pārņēma pazīstamās tīksmīgi siltās īpašnieka jūtas. Elizabete ir tik skaista un pieder viņam. Viņš ir laimīgs.

Viņš redzēja tikai sievas profilu, bet zināja, ka, raudzīdamās spogulī, viņa viegli sarauc pieri un acu kaktiņos ievelkas sīkas grumbiņas. Pavirši skatoties, tā arī bija vienīgā atšķirība starp tagadējo Elizabeti trīsdesmit astoņu gadu vecumā un to Lizu, ko viņš bija apprecējis gandrīz pirms deviņpadsmit gadiem. Pārējās atšķirības drīzāk runāja viņai par la

bu — briedums, iznesība, cilvēku pazīšana, prasme sevi parādīt sabiedrībā. Intīmajās attiecībās varbūt nav vairs kādreizējās versmes, taču nekas nav mūžīgs.

Elizabete ir skaista, un viņš ar sievu lepojas.

Līdz ar šo atziņu Deonu pēkšņi pārņēma vainas izjūta, tik asa, gluži vai taustāma, ka viņš sarāvās kā fiziskās sāpēs.

Viņa tev pieder, un kāpēc tu riskē? — nikni pārmeta sirdsapziņa. Tu spētu atteikties no atmiņām, kas uzkrājušās deviņpadsmit kopā nodzīvotos gados (ilgāk, — cik viņai bija, kad jūs iepazināties?— astoņpadsmit),— un kā labad? Lai nodotos maldīgai cerībai un iedomai, ka izdosies atgūt zaudēto. Lai izdabātu acumirklīgai ilūzijai, untumam. Lai izbaudītu tīksmo satraukumu, ka līdzīgam ar līdzīgu tikai brīdi tiekoties ar sievieti, kuras nemierīgā sirds vieš nemieru arī tevī. Lai ieskatītos noslēpumainajās acīs un jūsmotu par vijīgo, tumsnējo augumu. Dieva dēļ, viņš sevi norāja. Viņa ir četrus gadus vecāka par tavu sievu, dieva dēļ. Un arī pirms divdesmit viena gada viņa savā izšķērdībā bija patmīlīga.

Tomēr. ..

Elizabete pēkšņi pagriezās un ieraudzīja Deonu stāvam atvērtajās durvīs. Plati iepletusi spilgtajā gaismā apžilbušās acis, viņa vaicājoši pasmaidīja.

— Sveiks, dārgais! — viņa sacīja.— Esmu nokavējusies?

— Ne velna!—viņš atbildēja. Balss likās griezīga. — Sveika, dārgā! Nesteidzies! Arī es vēl neesmu apģēr-

bies. Tas taču būs tikai kokteiļu vakars. Nekas nenotiks, ja mazliet nosebosimies.

Nodevīgā balss viņa apziņā mala vienu un to pašu: «Sveika, dārgā. Sveika, dārgā. Sveika, dārgā.»

Desmitā nodala

Viens no jaunākajiem reportieriem, ģērbies pēc pēdējās modes, ar tik gariem matiem, ka tas aizskāra Informācijas nodaļas šefa gaumi, tērzēja ar redakcijas sekretāri. Viņi nebija pamanījuši, ka pieņemamā istabā ienāk kāds mazs vīriņš.

Saruna abiem likās aizraujoša: viņš noticēja, ka ar lētiem glaimiem un divdomīgām asprātībām panācis milzīgu iespaidu; viņa apzinājās, ka velti tiek aicināta uz satikšanos, jo pulksten piecos, kā parasti, pie redakcijas durvīm gaidīs viņas pastāvīgais pielūdzējs. Jauneklis bija atbalstījies pret stikla šķērssienu, kas sekretāres galdu un komutatoru nošķīra no Informācijas nodaļas. Tēlotā vienaldzībā viņš klāstīja savus rakstus, kas nododami tai nedēļā. Jāintervē slavens dziedātājs, kas ar savu estrādes trupu ieradies Keiptaunā. Impresārijs pateicībā droši vien pasniegs pāris brīvbiļešu, un jaunais cilvēks ļāva nomanīt, ka vēl nav izlēmis, ko aicināt līdzi. Sekretāre tikai līksmi čivināja un izlikās viņa mājienus nesaprotam. Lāgiem iedūcās komutators, un saruna viņu nekavēja veikli apkalpot arī to.

Mazais cilvēciņš, neviena neievērots, stāvēja zem uzraksta angļu valodā un afrikānsā —«Pieņemšana». Tikai izdzirdējuši nokāsēšanos, viņi pacēla skatienu un ieraudzīja ienācēju ar īdzīgi savaikstīto seju. Sekretārei tūdaļ šķita, ka apmeklētājs ir skolotājs.

— Atvainojiet, jaunkundz,— viņš sacīja. Balss aizķērās, un viņš atkal noklepojās.

Apmeklētājs runāja afrikānsā, taču akcents liecināja, ka tā nav viņa dzimtā valoda, tāpēc sekretāre, ievērodama publikas pieņemšanai izstrādāto instrukciju, atsaucās angliski:

— Ar ko varu pakalpot, ser?

Viņš tomēr ietiepīgi turpināja afrikānsā — vai nu aiz pārliecības, vai iedomājies, ka afrikānsā izdodamās avīzes redakcijā šī valoda veicinās viņa nodomu — dī-

vaino telpu dīvainos iemītniekus noskaņot sev labvēlīgi.

— Es, lūdzu, gribētu runāt ar redaktoru.

Reportieris, pierādīdams, ka citu sarunās neklausās,

milzīgi ieinteresēts ņēmās aplūkot redakcijas mākslinieka zīmēto karikatūru virs sekretāres rakstāmgalda.

Sekretāre, tamlīdzīgus lūgumus uzklausīdama gaužām bieži, bija izstrādājusi standartatbildi, ko tūliņ arī norunāja tikpat ņipri un veikli, kā mēdza strādāt ar komutatoru:

— Piedodiet, ser, redaktors ir Johanesburgā, mūsu avīzes galvenajā redakcijā. Sī ir tikai nodaļa. Varbūt jūs parunāsiet ar vecāko reportieri?

Mazais cilvēks vīlies nezināja, ko atbildēt. Viņš noņēma acenes, un sekretāre attapa, ka tieši tās — acenes bez ietvara — dara viņu izskatā uzpūtīgu un tāpēc atsaukušas atmiņā viņas vidusskolas vēstures skolotāju.

Noņēmis acenes, viņš bija tikai maza auguma cilvēciņš ar smailu, ziņkārīgu ģīmīti.

— Nezinu,— viņš sacīja un novēcināja roku ar acenēm.

Sekretāre nebija varējusi ciest vēstures skolotāju, tāpēc centās drīzāk tikt no mazā vīriņa vaļā.

— Kādā sakarā jums redaktors vajadzīgs?

— Jums es to nevaru teikt.— Aiz pašcieņas viņš likās gluži vai plīstam.— Taču tas ir ļoti svarīgi.

Arī pie dīvaiņiem sekretāre bija pieradusi. Paraustījusi plecus, viņa novērsās.

— Tādā gadījumā labāk runāt ar vecāko reportieri.

— Labi,— negribīgi piekrita apmeklētājs.

Komutators atkal iedūcās, un sekretāre pasniedzās

pēc klausules.

— Frens, — viņa sacīja reportierim, — aizvediet, lūdzu, šo džentlmeni uz mistera Letgena kabinetu.

Rīkodamās ar komutatoru, pārvietodama spraudtapi-ņas, viņa nopriecājās, ka laimīgi atrisinājusi sarežģītu jautājumu — vienā rāvienā tikusi vaļā no diviem apnicīgiem cilvēkiem. Pamanījusi, cik aizvainoti stīvu muguru reportieris aiziet pa priekšu apmeklētājam, viņa nicīgi pavīpsnāja. Nezin ko pats no sevis iedomājies!

Tad, izmetusi šādus sīkumus no galvas, viņa pievērsās domām par deju klubu, kurā iepriekšējo sestdien bija iestājusies kopā ar savu pielūdzēju.

Visu nedēļu Deonam bija gadījušās tikai pašas parastākās sirds operācijas. Tomēr pat samērā vienkāršajā darbā viņu vajāja nedrošība. To viņš juta pats un zināja, ka arī pārējiem nekas nav noslēpjams. Lāgiem nepavisam neveicās, un viņš zaudēja savaldību. Dzēlīgā izsmieklā Deons pats sev atgādināja, ko reiz par kādu sevišķi neveiklu ķirurgu bija teicis profesors Snaimens: šā cilvēka rokām ir četri īkšķi un viens kājas pirksts. Vēl vairāk Deonu satrauca nespēja koncentrēties. Pats 'nelāgākais šķita gadījums nedēļas vidū — operācijas laikā viņš jau bija dzīries ievadīt artērijā drenāžas caurulīti, kad anesteziologs viņu steigšus brīdināja, ka pacients vēl nav saņēmis heparīnu. Sī kļūme būtu beigusies bēdīgi, jo asinīs varēja rasties trombi.

Toties laboratorijā darbs veicās sekmīgi. Kopā ar Mūlmenu viņš bija izdarījis sunim veiksmīgu operāciju: simulējot atrēziju, noslēdzis trīsviru vārstuļa atveri, pēc tam asinsriti no sirds labā priekškambara novadījis uz plaušu. Operācija izdevās. Tātad viņi ir sagatavojušies.

Ceturtdienas pēcpusdienā viņš tikās ar Trišu bērnu klīnikā un palīdzēja nokārtot uzņemšanas formalitātes. Kopā ar Džovanni viņi iegāja palātā. Zēns paļāvās uz Trišu, un Triša paļāvās uz Deonu.

Palātā jau gaidīja Mūlmens. No laboratorijas Deons bija pārcēlis viņu uz klīniku. Nākamās trīs nedēļas vienīgais Mūlmena pienākums būs rūpēties par šo bērnu. Viņa uzdevums ir sagatavot Džovanni operācijai, asistēt operācijas laikā un ne mirkli neatstāt puisēnu pēcoperācijas posmā.

Triša liegi noskūpstīja dēlu uz vaiga un pagriezās, lai dotos projām.

Džovanni sāka raudāt. Mūlmens gribēja novērst puisēna uzmanību ar rotaļlietām, bet viņš ieraudājās vēl skaļāk. Deons redzēja, ka Triša nezina, ko darīt, tomēr viņa saņēmās un izgāja no palātas. Vēl gaitenī viņi abi dzirdēja bērna brēcienus.

Nolēmis Trišu izklaidēt, Deons aizveda viņu uz kādu krastmalas viesnīcu un bārā pasūtīja dzeramo. Parunājuši par Džovanni un operāciju, viņi pievērsās studiju laika atmiņām. Triša palika tikpat nopietna, taču atbildēja labprāt. Viņa pieņēma arī Deona priekšlikumu kopā paēst pusdienas. Pēc tam viņš aizveda Trišu mājās netālu no klīnikas noīrētajā dzīvoklī, ko viņa bija uzmeklējusi, lai būtu tuvāk bērnam. Viņa ieaicināja Deonu uz tasi kafijas.

Istabā spoži iespīdēja mēness. Gaismu Triša tūdaļ neiededza. Piegājusi pie loga, viņa noraudzījās uz jūrā mirguļojošo mēnesnīcas celiņu. Uztvēris to par mājienu, Deons nostājās Trišai blakus un lūkoja saņemt viņas roku. Viņa rāmi tūlīt atbrīvojās. Deons jutās muļķīgi un palika stāvam, neveikli nolaidis rokas gar sāniem.

Lejā virs okeāna klusi lidinājās vientuļa, aizkavējusies kaija. Vizuļojošajam ūdenim pāri pārslīdēja tumšs siluets — gluži kā ēna vai kaijas rēgs.

— Kaijas ik vakaru atlido pie mana loga, un es tās baroju, — klusu sacīja Tri$a.

Deons tūlīt iztēlojās šo ainu. Redzēja, kā kaijas planē vējā, reizēm viegli novēcinādamas spārnus, un, galvu kārīgi pagriezušas, raugās Trišā. Ar ko viņa tās baro? Ar maizi? Viņš redzēja, kā Triša pamet kumosu un kaija, mirkli sastingusi gaisā, nosveras uz viena spārna un straujā kritienā metas lejup.

Triša pie loga skumji pasmaida, apbrīnodama kaiju vieglo, brīvo lidojumu.

Nedomādams, ko runā, Deons pēkšņi ieteicās:

— Tu esi burvīga.

Viņa pasmaidīja tieši tā, kā Deona iztēlē nupat bija smaidījusi par kaijām. Tad, ne vārda neteikdama, aizgāja atpakaļ pie durvīm un ieslēdza gaismu.

— Dzersim kafiju? — viņa vaicāja.

— Paldies! — viņš atbildēja.

Viņa likās nepamanījusi zobgalīgo pieskaņu viņa balsī.

Neliels stūrītis no istabas bija nodalīts virtuvei, mazs un šaurs kā kuģa kambīze. Nostājies pie durvīm, Deons noskatījās, kā Triša ielej kannā ūdeni un salūko kafijas tasītes.

— Vai viss šeit pieder tev?— viņš jautāja.

Triša papurināja galvu.

— Mēbelēts dzīvoklis. Vienīgais, kas te pieder man, ir šis akvarelis. Vakar to nopirku.

Deons piegāja aplūkot akvareli tuvāk. Ielas aina. Malajiešu kvartāls, viņš nodomāja. Mākslinieka vārds nelikās pazīstams.

No stieplēm pītā žurnālu ieliktnī zem akvareļa Deons ieraudzīja dažus izdevumus spīdīgos vākos. Aiz gara laika viņš paņēma pirmo, kas gadījās pa ķērienam. Vācu žurnāls, izskatījās varen gudrs — droši vien veltīts mākslai. Šķirstīdams to, Deons pēkšņi ieraudzīja Trišas fotogrāfiju — krāsainu, iespiestu pa veselu lappusi.

Neticēdams savām acīm, viņš samirkšķinājās un vēlreiz aplūkoja vāku. Pēc tam atkal uzšķīra fotogrāfiju. Triša krāsām notraipītā virsvalkā stāv pie molberta ar puspabei^tu gleznu — ģipša zirgu. Fotogrāfam izdevies uztvert viņai raksturīgo vērīgo šaubu izteiksmi.

Turpmākajās lappusēs bija vēl citi uzņēmumi: Triša dārzā, Triša ar Džovanni kalna nogāzē, abi smejas. Triša šķūnim līdzīgā studijā. Gleznu reprodukcijas! krūka ar dzelteniem ziediem, piecas figūras uz dīvaina kubistiska fona, vientuļa liedaga ainava.

Deons steigšus pūlējās iztulkot parakstus, vārdus drīzāk gan uzminēdams: «Pie mākslas debesīm kā komēta parādījusies .. .», «. . . Patrīcija Sedara, ģeniāla māksliniece . ..», «. . . dziļa daiļuma izjūta, patiesa ģēnija apdvests skatījums . . .».

Viņš jau ķērās pie paša raksta, kad no virtuves iznāca Triša ar garojošas kafijas tasītēm rokās. Paņēmis savējo, Deons norādīja uz žurnāliem:

— Nezināju, ka tu esi tik slavena.

Triša paskatījās uz žurnālu un paraustīja plecus.

— Ak tas! To man atsūtīja kāds draugs.

— Nē, nopietni. Nevarēju iedomāties, ka esi guvusi tādus panākumus.

Triša likās apsveram atbildi.

— Mani panākumi nepavisam nav tik lieli, kā esmu saslavēta. Tu taču zini, kā žurnālistiem patīk visu pārspīlēt. Tomēr es gleznoju labi un domāju, ka gleznošu vēl labāk.

Trišas atklātība Deonu mulsināja, un viņu atkal pārņēma satraucošā zaudējuma apziņa, viņš juta Trišu aizslīdam neaizsniedzamā tālumā. Viņam priekšā aizcirtušās durvis — nekad vairs neatveramas zaudētu cerību durvis. Deons zināja tikai vienu — noslēpumam, kas viņam netiek atklāts, ir kaut kāds sakars ar Trišas gleznām un ar rakstu žurnālā, kuru viņš vēl arvien nebija izlaidis no rokām.

Nolicis žurnālu atpakaļ, Deons ātri izdzēra kafiju.

Saruna atkal pievērsās Džovanni. Mierinošos vārdos Deons izstāstīja, kas tiks darīts nākamajās piecās dienās: asinsanalīze un audu saderības pārbaude, rentge-nogramma, lai noteiktu, vai plaušas ir tīras, urīna analīze, lai izslēgtu nieru slimības un diabētu. Tās visas ir vienkāršas procedūras, viņš apgalvoja. Mūlmens ir lādzīgs jauneklis. Džovanni nomierināsies un būs priecīgs.

Atslējies pret pacietā atpūtas krēsla atzveltni, Deons uzsmaidīja Trišai.

— Ko tu neteiksi! Uzzinu, ka esi slavena gleznotāja. Bet toreiz Hermanusā tu apgalvoji, ka nespējot gleznot. Tu esot jutusi, ka vairs nespēj gleznot.

— Tas bija Madridē, — viņa sacīja.— Kad sapratu, cik neīsta un bezjēdzīga ir mana dzīve. Jā, toreiz es gleznošanu pārtraucu.

— Un sāki no jauna pēc apprecēšanās?

— Jā.

— Tā laikam notiek bieži. Cilvēkam ir vajadzīgs kāds grūdiens, lai . . . nu, lai gūtu ierosmi radīšanai.

Triša atturīgi palūkojās viņā.

— Man šķiet, ka tas gadās gaužām reti. Radīšanas procesu cilvēki nevajadzīgi romantizē. Mākslinieks savu darbu — gleznošanu — dara tāpat kā ikviens cilvēks savējo. Ja viņam nav sirdsmiera kā man toreiz Madridē, darbs nesekmējas. Un tas arī ir viss.

— Kopš tā laika nekad vairs neesi darbu pārtraukusi?

— Nē.

Iekams Deons atskārta, ko vēl varētu sacīt, Trīša piecēlās un paņēma viņa tasi, bet, atgriezusies no virtuves, atkal pievērsās sarunai par Džovanni.

Deons saprata, ka Triša vēlas, lai viņš iet projām, taču viņam gribējās palikt. Viņš zināja, ka nav Trišai vajadzīgs, bet viņam gribējās kļūt vajadzīgam.

Viņš mēģināja atsākt sarunu par gleznošanu, ar varu atvērt durvis, kas bija aizcirtušās deguna priekšā. Triša atbildēja izvairīgi, tomēr Deons neatlaidās.

Beidzot viņa piedāvāja iedzert, un viņš, protams, neatteicās. Pats brīnīdamies par neizprotamo spēku, kas piespieda runāt vienā laidā, Deons savus vārdu plūdus tomēr nespēja apturēt. Viņš pārlaida skatienu nemājīgajam, pieticīgi mēbelētajam dzīvoklītim augstu jūras krastā un saprata, cik tas viņam ir dārgs. Te viņš jūtas brīvs. Neviens un nekas no ārpasaules te viņu nevar aizsniegt. Kā gribētos palikt šeit visu nakti, un pie velna mokošo izskaidrošanos nākamajā rītā!

Doma par izskaidrošanos lika atcerēties Elizabeti. Arī viņai reiz bija šāds dzīvoklītis. Elizabete un Deons. Elizabete un Filips. Vai Elizabetes dzīvoklis Filipam toreiz nav nozīmējis to pašu, ko viņam nozīmē šis dzīvoklītis: vietu, kur kaut brīdi patverties savā noslēgtajā pasaulē, ko neaizsniedz ne uzaicinājums uz dežūru klīnikā, ne domas par savu ādas krāsu?

Vai tas ir bijis viss? Tikai patvērums? Vai kaut kas vairāk? Visus šos gadus Deons bija pūlējies izprast: kas īsti viņus vienu pie otra saistījis?

Atbildi uz šo jautājumu viņš joprojām nezināja.

Nolicis glāzi, Deons piecēlās un, sev par pārsteigumu, manīja, ka nejūtas drošs uz kājām.

— Man jāiet,— viņš sacīja.

Pārcilādams manuskriptus, dežurējošais redaktors gandrīz vai krita izmisumā. Divas iekšējās lappuses tūlīt jānodod salikšanā, bet viņam nav nekā tāda, kas varētu saistīt lasītāju uzmanību. Viņš vēlreiz izrakās cauri rokrakstu kaudzei. Itin nekā. Ir viens gabaliņš par laulības šķiršanas prāvu, bet uzrakstīts draņķīgi, un, ja to vēl drusku apstrādās, pāri nepaliks tikpat kā nekas. Vēl garum garie Reitera aģentūras savārstījumi par Vidējiem Austrumiem, bet kuru, pie velna, tas vairs interesē!

— Man vajadzīgs kaut kas graujošs sestajai lappusei,— viņam uzplijās tehniskais redaktors.

— Jā, nolādēts, es pats to zinu,— viņš drūmi atsaucās.

Pārējie tehniskie darbinieki pie pakavveidīgā galda,

galvu pacēluši, noskatījās viņos.

— Man vajadzīgs graujošs materiāls, vai jūs to saprotat?— atkārtoja tehniskais redaktors.

Tas bija vecs joks, sācies diezin kādu sen aizmirstu nepatikšanu sakarā. Redaktors pasmīnēja un nu jau mazliet rāmāk izlaida pirkstus caur matiem. Piektdienas pēcpusdienā vienmēr iet kā pa elli. Laikam vajadzēs iegrūst to pašu raksteli par laulības šķiršanu. Kas nekait svētdienā! Viņi abi ar sievu ik svētdienu brauc uz upi makšķerēt.

No pneimatiskā pasta caurules viņam pie elkoņa noplakšķēdams izkrita futrālis. Cerību spārnots, redaktors attina papīru vīstokli. Pirmās lapas pilnas ar biržas ziņām, tās viņš atlika malā. Nākamais materiāls reģistrēts Keiptaunā, kur avīzei ir sava nodaļa. Viņš izlasīja pirmo rindkopu.

— Augstais dievs! — viņš izsaucās.

Tehniskais redaktors, kas tobrīd rāvās ar lineālu, veidodams lappuses maketu, pacēla acis.

— Vai velnos!— joprojām lasīdams, noburkšķēja redaktors. Tad sarosījies piebilda: — Baigais gabals, Dānčī. No Letgena Keiptaunā.— Pasniedzis pirmo lapu. viņš turpināja lasīšanu. Necerēta veiksme! Vismaz sestā lappuse nu ir nodrošināta.

Deons pamodās, izjuzdams milzīgu tukšumu un pamestību, un apmidzī uzreiz neapjauta, kas noticis. Nesakarīgās rūgto izjūtu drumslas tikai pamazām kārtojās apziņā.

Iepriekšējā vakarā Elizabete bija uzsākusi ķildu it kā par viņa attieksmi pret Laizu, tomēr patiesais iemesls bija meklējams daudz dziļāk, tas saistījās ar viņu abu dzīvi pēdējā laikā. Gulēdams aizvērtām acīm, viņš gudroja, kas īsti tas varētu būt. Sievā viņš juta gruzdam apslāpētu liesmu, pat mazliet bīdamies, vēroja viņā slēptu niknumu — kā iesprostotam zvēram, kas pūlas izrauties brīvībā. Taču iemeslu viņš nespēja izprast.

Pa logu iespīdējusī saule meta staru kūli pāri gultai. Vēlīnā rīta siltumā nosvīdis, Deons nometa segu un atkal atgūlās.

Varbūt Elizabete jūt viņā pārvērtību, bet kā lai viņa zinātu, kāds tai ir cēlonis? Varbūt kaut kas nācis ausīs, varbūt viņa nojauš? Deonu urdīja vainas apziņa. Sievietes intuīcija? Blēņas! Viņš nometa arī palagu.

Vai viņš vispār ir pārvērties? Ko īsti jūt? Vai tiešām būtu modies kaut kas vairāk nekā viegla aizraušanās ar Trišu, ilūzija par atgūto jaunību un kopīgas atmiņas un intereses? Varbūt viņš sevi maldina, iedomādamies, ka ir vairāk, ka jābūt vairāk?

Nežēlīgā pašmocība vairs nebija panesama, un, pieslējies gultā sēdus, Deons pasniedzās pēc rītasvārka. Pa ceļam uz vannasistabu viņš virtuvē izdzirdēja ierasto, nomierinošo trauku šķindu.

Deons noskuvās, nomazgājās dušā, atgriezis aukstā ūdens krānu līdz galam, ļaudams dzeldīgajām strūklām šļākties pāri sejai un krūtīm. Bet arī aukstais ūdens ncuzmundrināja, neaizskaloja nomācošās, tumšās šaubas un bezcerīgumu.

Bija svētdiena, un viņš uzģērba ērtas mājas bikses, kreklu ar vaļēju apkaklīti un vecu adītu džemperi, jo, lai cik spoži spīdēja saule, laiks rādījās diezgan vēss.

Elizabete virtuvē gatavoja brokastis. Cepta šķiņķa un olu smarža, tīkamais grauzdētu maizīšu aromāts rosināja ēstgribu un Deonam atgādināja, ka iepriekšējā vakarā viņš tikpat kā neko nav iebaudījis. Ķīviņš bija sācies pirms vakariņām un turpinājies visu maltītes laiku, tā ka ne viens, ne otrs ēdienam gandrīz nepieskārās.

— Labrīt!— Deons izlūkoja sievas noskaņojumu.

Elizabete mirkli pacēla skatienu. Acis viņai ir ledus zaļumā, nodomāja Deons, gluži kā ledus jūrā — gleznās skatāmie zaļie blāķi zilzaļajos Dienvidu ledus okeāna ūdeņos. Zaļas un aukstas, lai gan acis tik klaji nespēj paust jūtas, šo aukstumu laikam atspoguļo visa sejas izteiksme.

Elizabete vēlreiz pacēla skatienu un neatbildējusi tūdaļ novērsās.

Ak tā, viņš nodomāja. Tātad šitā. Labi, lai notiek pēc tava prāta!

Stikla kannā uz plīts kūsāja kafija, un Deons, pielāgodamies sievas klusēšanai, ielēja sev tasīti. Ātri to

izdzēris tāpat melnu, bez cukura, viņš devās uz durvīm.

— Aizbraukšu uz pilsētu pēc avīzēm,— viņš sacīja.

Šoreiz viņa pat nepaskatījās un aizvien vēl neatbildēja.

— Kaut tu aizrītos! — Deons nobrēca viņas uzgrieztajai mugurai un aizcirta durvis.

Joprojām īgņodamies, viņš piebrauca pie mazā veikaliņa gandrīz pašā pilsētas centrā, kur parasti pirka svētdienas avīzes. Stulbene! Vai viņa iedomājas, ka ar spītēšanos kaut ko panāks?

Est vairs negribējās — un braukt mājās arī nebija ne mazākās vēlēšanās. Viņai vajadzīga klusēšana — lai nu klusē pēc sirds patikas! Lai svētlaimē izbauda klusēšanu līdz pat vakaram, jo mājās viņš tik drīz neatgriezīsies!

Taču kurp lai brauc? No ziemīgās jūras prieka tiktu maz. Uz klīniku? Pats iepriekšējā rītā bija pavēstījis, ka apgaitā nepiedalīsies, tātad viņi sen to beiguši un izklīduši pa mājām.

Pie Trišas?

Vilinoši. Līdz viņas dzīvoklim desmit, piecpadsmit minūtes. Tikai stundas ceturksnis viņu šķir no sievietes, kuru ...

Nu, kuru .. . Kuru viņš mīl? Sievietes, kas tapusi par jaunu gaismu viņa dzīvē?

Sievietes, kuras viņam ir žēl un kurai viņš jūt līdzi tik stipri, ka šo žēlumu iztēlojas par mīlestību?

Sirds iedrebas gaidu satraukumā, asinis dzīslās pulsē straujāk, līdzko viņš iedomājas, ka tūlīt varētu atkal ieraudzīt Trišu. Bet vai tas viss ir patiess? Sī versmīgā tieksme, šī alkainā vēlēšanās būt drīzāk tur, blakus viņai, kopā ar viņu. Vai tiešām šī kaisle ir tik liktenīga, mokošā kvēle tik nepārvarama, ka viņš spētu visu sagraut un mesties bezdibenī? Vai arī tā ir mūžsenā banālā patiesība — muļķīga, labākajā gadījumā smieklīga, bet, ja tā labi padomā, nožēlojama vēlēšanās, ko jūt pusmūža vīrietis, pēkšņi apjēdzis, ka dzīve aizslīd garām, pēkšņi sapratis, ka viņam blakus pa tumšo, bezgala garo gaiteni neredzams soļo Svešais? Dievs mans liecinieks, viņš nodomāja. Es nezinu.

Deons sēdēja automobilī pie mazā veikaliņa, kur pārdod augļus, dārzeņus, saldumus, cigaretes, saldējumu un svētdienas avīzes. Neko nedomādams, viņš atšķīra pirmo, kas gadījās pa rokai, — «The Africaans Sunday». Pārlaidis skatienu virsrakstiem un parakstiem zem fotouzņēmumiem, viņš pāršķīra lapu un pārsteigumā apstulba.

Nekaunīgi brēcošs virsraksts pašā augšā pāri visai lappusei, ar milzīgiem burtiem pievērsdams uzmanību satriecošajai vēstij, apliecinādams, cik tā nedzirdēta, cik drausmīga, gandrīz vai pastardienu piesaucoša, svinīgi pasludināja:

«DIENVIDAFRIKA. KRĀSAINAIS ĀRSTS RADA BĒRNUS MĒĢENES.»

Nedaudz mazākiem burtiem saliktais apakšvirsraksts papildināja briesmīgo vēsti: «Eksperiments ar sievietes olšūnām Keiptaunas laboratorijā.»

Zem abiem virsrakstiem fotogrāfija — Filips stāv, galvu pieliecis, un zobgalīgi smaida tieši objektīvā. Viens no tās dienas uzņēmumiem, kad Filips bija nolasījis lekciju.

— Ak dievs!— Deons skaļi noteica. Ātri pārlaidis acis garajam rakstam, savu vārdu viņš neatrada. Paldies dievam par to pašu!

Viņš sāka lasīt uzmanīgāk. Raksts bija sacerēts veikli, lai atstātu objektīvu, īstenībai atbilstošu iespaidu, tomēr cauri rindiņām spraucās rakstītāja sašutums un dedzīgs nosodījums. Vārdā nenosaukta persona redakciju informējusi par to, kas notiek šajā Keiptaunas laboratorijā. Eksperimentam tiek izmantotas cilvēku olšūnas un sperma. Kur olšūnas iegūtas — tas paliek noslēpumā tīts.

Krāsainais ārsts, kas nodarbojas ar šiem eksperimentiem, ir Dienvidāfrikā dzimis Kanādas pilsonis.

Pats satraucošākais ir tas, ka daļa šo olšūnu varbūt iegūtas no baltajām sievietēm. Vārdā nenosauktais ziņotājs nav atklājis, kur šo olšūnu apaugļošanai ņemta sperma.

Secinājums ir skaidrs. Katrs cik necik izglītots lasītājs to var izdarīt pats.

Deons divas reizes izlasīja visu no sākuma līdz galam. Viņa vārds patiešām nav minēts. Labi vismaz, ka tā. Nu

tikai jārīkojas, lai Filips šais nepatikšanās neiepītu viņu.

Raksta atbilstība patiesībai liecināja, ka ziņotāja rīcībā ir precīza informācija. Varbūt lai radītu iespējami nejēdzīgāku ainu, viņš tomēr ne vārda nav bildis par šo izmēģinājumu nolūku. Reportieris apgalvoja, ka ir konsultējies ar vairākiem izciliem zinātniekiem, kurus vārdā nenosauca. Neviens no tiem šādā eksperimentā zinātnisku mērķi nevarot saskatīt, tāpēc raksta autors izdarīja pats savus secinājumus par šo sātanisko neķītrību, kas pieļauta Dienvidāfrikas teritorijā. Dzīvība mākslīgi tiekot radīta ar vienu vienīgu nolūku: dzīdamies pēc personiskas slavas, kāds tā sauktais zinātnieks met izaicinājumu dievam, lai apšaubītu tā radītāja godu.

Man katrā ziņā jāpaliek nomaļus, Deons domāja. Ja viņu ausis aizsniegs kaut mājiens par manu līdzdalību .. .

Būtu šie dulburi papūlējušies noskaidrot eksperimenta īsto mērķi! Taču tas samaitātu visu, kas tik jauki iecerēts. Daudz vieglāk ir noticēt nejauša ziņotāja sensacionāliem meliem. Kurš, pie velna, tas varētu būt? Acīmredzot cilvēks ar šādām tādām zināšanām medicīnā un atriebīgu tieksmi nokārtot vecus rēķinus.

Jābrauc pie Filipa. Jāparūpējas, lai viņš nekādas ziņas vairs nesniedz. Jāmēģina palīdzēt. Izšķirošais, saprotams, te ir Filipa ādas krāsa, tas ir katalizators, kas izraisījis tieši šādu reakciju. Jāglābj Filips no nelaimes, no šās suņu varzas, kas, pēdas uzoduši, spalgām rejām vēstī, ka medījums ir sadzīts. Filips nepadosies un nebēgs. Viņš noskatīsies šais kvekšķos no saviem saltajiem nicinājuma augstumiem un pat nemēģinās glābties. Saniknoti par to, ka laupīts vajāšanas prieks, tie metīsies Filipam virsū un viņu saplosīs.

Jāpalīdz. Oficiāli, protams, ne. No aizkulisēm. Tas ir pats labākais, ko šai bēdīgajā notikumā var uzsākt.

Deons ieslēdza motoru. Viņš brīdinās Filipu un pārliecinās, ka viņa sniegtā palīdzība būs jo noderīgāka, jo mazāk viņš pats šai jezgā tiks iejaukts.

Jaguārs uzņēma ātrumu, Deons brauca mājās. Par Trišu vairs nevarēja būt ne runas, pat ja viņš tiešām gribētu doties uz tās dzīvokli. Vai viņš juta nožēlu? Vai atvieglojumu?

Tas nebija izprotams. Jebkuras jūtas satraukumā likās notrulušas, un Deons par to bija pateicīgs. Spēja just liek atcerēties, ka viņš ir cilvēks un tāpēc saistīts ar citiem cilvēkiem. Spēja just — bēdas, skumjas, prieku, bailes, mīlestību, baudu vai jebkuru no bezgalīgajām mīklainās parādības — dzīves izpausmēm — pat labākajā gadījumā ir nežēlīga dāvana, vislielākais radītāja untums, pēdējais joks, ko viņš izspēlējis ar paša radītajām dzīvībām.

Raksts par mēģenēs radītajiem bērniem tai svētdienas rītā tika lasīts arī citur pilsētā.

Krastmalas viesnīcas numurā blakus gultā noliktajai paplātei ar sātīgo brokastu pārpalikumu sēdēja drukns vīrs. Viņš dzēra otro tasi kafijas un lapu pēc lapas šķirstīja avīzi, pārbraukdams pāri visam, kas nelikās uzmanības vērts, apstādamies galvenokārt pie ziņām par politiskiem notikumiem, un tad ņēmās rūpīgi lasīt, velkot ar resno pirkstu pa sleju. Uzdūries kaut kam interesantam, viņš lāgiem vai nu labpatikā, vai nelabpa-tikā nosēcās.

Kārtējā pāršķirtajā lappusē skatiens apstājās pie fotogrāfijas. Sēciens padevās pietiekami nicīgs, un viņš jau grasījās pievērsties nākamajai lappusei, kad nejauši pamanīja parakstā zem attēla minēto uzvārdu. Nu vajadzēja izlasīt arī virsrakstu. Pārsteigts viņš vēlreiz pārlaida skatienu parakstam un ķērās pie paša raksta. Ticis ar to galā, viņš trešo reizi pievērsās parakstam un, piebāzis lapu gandrīz pie acīm, cieši ielūkojās fotoattēlā. Sparīgi atgrūstās avīzes lapas pajukdamas nokrita uz paklājiem segtās grīdas, kur jau mētājās lapas ar sporta informāciju. Tāpat jau sarkanā seja pietvīka gluži zilgana — aiz dusmām vai sajūsmas, kas to lai zina!

— Marti! — viņš skaļi iesaucās.

Šalkoņa, ūdenim no rezervuāra šļācoties klozetpodā, aiz vannasistabas aizvērtajām durvīm apklusa.

Pēc brīža no turienes atskanēja sievas balss:

— Vai tu ko teici?

— Sitas nolādētais hotentots, par kuru es tev stāstīju. Nu, toreiz liftā.

— Ko tu saki?— lāgā nesaklausījusi, pārjautāja sieva.

Resnis pikti saviebās par sievas neattapību.

*rc

— Tā sauktais profesors. Tas, kurš man sarunāja nekrietnības.

— Ak tā!

Sapratis, ka sieva neko neatceras, resnis saskaitās par šādu nevērību — kā iespējams aizmirst to, ka tikusi aizskarta viņa cieņa!

— Ielikts avīzē,— viņš strupi noteica.

— Par ko?

— Izvarojis balto sievieti.

Kad vannasistabā atskanēja pārbīļa spiedziens, resnis ļauni nosmīkņāja — re, kā izdevās!— un, vēlreiz piepildījis tasi ar kafiju, dziļās pārdomās atkal pievērsās fotogrāfijai.

Sis vīrs bija Johanness Jakobs Hendriks di Tuā, provinces padomes loceklis, kas pārstāvēja viskonservatīvākos Keiptaunas provinces ziemeļrietumu apgabala vēlētājus, galvenokārt fermerus. Keiptaunā viņš bija ieradies uz nacionālistu partijas kongresu un nākamās dienas sēdē gatavojās runāt debatēs par vairākiem darba kārtībā iekļautiem jautājumiem.

Holandiešu protestantu baznīcas mācītājs avīzi lasīja, aizvēris kabineta durvis. Viņš jutās pasargāts no nejauša ienācēja, jo aizvērtās durvis mājiniekiem nozīmēja, ka mācītājs nevēlas tikt traucēts.

Kabineta klusumā viņš noslēdzās ik svētdienu, kad ķērās pie avīzēm. Durvju aizvēršanas iemeslu viņš nekad īpaši nebija apcerējis, taču pastāvīgais svētdienas rituāls viņam dažkārt šķita nepiedienīgs. Mācītāja baznīcas uzskati un ari paša pārliecība morāles jautājumos bija stingra un ierobežota, tāpēc viņš nešaubījās, ka šāda rīcība ir viegli uztverama aplam — kā apgrēcība. Jo svētdienas avīzē ir iemiesots ļaunums. Tomēr ar tās lasīšanu mācītājs samierinājās kā ar svētu pienākumu. Avīze, kurā viņš tobrīd bija iedziļinājies, nodarbojās ar sensacionālām ziņām un tenkām, kas kairināja plašu sabiedrības aprindu interesi. Mācītājs bija pārliecināts, ka viņam jāzina, kas nodarbina draudzes prātus. Dažs labs no viņa veiksmīgākajiem, spēcīgākajiem sprediķiem tika balstīts uz šādiem svētdienas avīzē izlasītiem faktiem.

Ienākot hallē, Deons ieraudzīja Elizabeti ar veselu avīžu kaudzi padusē.

— Man jāpiezvana,— viņš strupi noteica.— Iešu savā kabinetā.

— Ienest brokastis tur?

— Nē, paldies! Negribu ēst.

Viņa atturīgi pamāja un novērsās.

Deons sadurstījās. Stāstīt viņai par notikušo? Labāk lai nezina!

Viņš iegāja mazajā, ar grāmatu plauktiem pieblīvētajā gala istabiņā, kuru arhitekts bija iecerējis par «veļas istabu», bet kurā ierīkojās Deons, atteikdamies no plašās, sākotnēji kabinetam paredzētās tagadējās viesistabas ar daudziem logiem un milzīgu kamīnu. Ainava, kas pavērās pa šiem logiem, traucēja viņu darbā.

Salūkojis numuru, pēc kura bija sameklējams Filips, viņš jau sāka griezt tālruņa ripu, bet, steigā kļūdījies, pārtvēra vienu ciparu. Lādēdamies viņš grieza vēlreiz. Pārtrauktie dūcieni sīca ausī kā klausulē iesprucis ods. Uzrausies uz rakstāmgalda stūra, Deons pārmeta garās kājas pāri ādas klubkrēsla paroceņiem. Viņš atcerējās, ka šo krēslu pirkusi Elizabete un pati tam arī izraudzījusies vietu. Gribot negribot jāatzīst, ka viņas gaume vienmēr un visur ir nevainojama.

Neviens neatbildēja. Paklikšķinājis sviru, viņš nogaidīja signālu un grieza vēlreiz. Atkal nekādas atbildes.

Pēc pusminūtes viņš nometa klausuli, piecēlās no galda un sāka soļot turp un atpakaļ, pārbīdīdams kādu grāmatu, pieskardamies gleznai vai fotogrāfijai, it kā pārliecinātos, ka viss tiešām ir reāls, ka neatkarīgi no jucekļa, kas saduļķojis viņa apziņu, pastāv cita īstenība, ka dzīve turpinās nepārtrauktā norisē, kas uztverama vienīgi tad, ja cilvēks spēj to vērot no pietiekama atstatuma.

Iezvanījās tālrunis, un viņš tūdaļ paķēra klausuli, cerēdams izdzirdēt Filipa balsi.

Zvanītāja tomēr bija sieviete, kas likās mazliet izbrīnījusies par tik drīzu atbildi.

— Profesors van der Rīts?

— Jā,— viņš attrauca.

— Runā Vinifreda Andersone no «Mail». Piedodiet, ka traucēju svētdienā, profesor. Varbūt neatceraties, reiz es intervēju jūs un profesoru Filipu Deividsu.

Diezin vai jums būs palicis prātā, tas bija pašā gada sākumā. Pirms lekcijas, ko profesors Deividss ...

Tukls ģīmis un kotletē savīti mati. Kā lai to neatminētos!

— Atceros,— viņš skadri noteica.

— Redziet, afrikānsa avīzes šārīta numurā bija ārkārtīgi interesanta informācija par kādu profesora Dei-vidsa eksperimentu, un mēs domājām, ka jūsu uzskati par to būtu . . .

— Atvainojiet, par profesora Deividsa darbu man nekas nav zināms.— Varbūt tas skanēja pārāk asi un nediplomātiski, taču citādi viņš nespēja.— Mana specialitāte, kā jums zināms, ir sirds ķirurģija. Profesors Deividss ir ģenētiķis. Mēs strādājam stipri atšķirīgās nozarēs.

— Zinu, profesor. Tomēr mēs domājām — tā kā jūs esat tik tuvi draugi un . . .

— Ļoti žēl. Man nekas tur nav sakāms,— Deons cieti noteica. Nolicis klausuli, viņš to vēl piespieda un, kad iedūcās garais signāls, sāka atkal griezt numuru.

Pirmdienas rītā avīzes atkārtoja «The Africaans Sunday» iespiesto materiālu, pienācīgi sabiezinājušas būtību un izpušķojušas ar jaunām ziņām, lai informācija izklausītos tikko kā saņemta. Profesors Deividss nav sastopams, nekādi paskaidrojumi nav iegūti. Veselības aizsardzības ministrs un Medicīnas padomes priekšsēdētājs paziņojuši, ka notikušais tiek izmeklēts un nepaliks bez sekām.

Viena avīze veltīja nelielu rindkopu holandiešu pro-^ testantu mācītāja sprediķim kādā priekšpilsētas baznīcā. Dvēseļu gans, kā jau varēja gaidīt, eksperimentu bija nosaucis par ļaunā gara roku darbu.

Deons satraukts brauca uz klīniku. Visu iepriekšējo vakaru viņš veltīgi bija nopūlējies sazvanīt Filipu. Aizdomas pagaidām uz viņu nekrīt, bet cik ilgi tā turpināsies? Viens nepiesardzīgs vārds . . . Deons atkal un atkal prātā pārlika saprātīgus un dibinātus iemeslus, kāpēc viņam nevajadzētu šai diskusijā iejaukties.

Pie palātas durvīm Deonu gaidīja neliels Kardioloģis-kās nodaļas personāla pulciņš. Mazāks nekā parasti. Tātad par nodaļas štata papildināšanu neviens nav parūpējies. Galva jālauza par tik daudziem jautājumiem.

Tik daudz kas nav izdarīts. Viņš izklaidīgi apsveicinājās.

Robijs jau rīkojās pa ārstu istabu. Bāzdams šauros plecus baltajā uzsvārcī, kas vienmēr šķita viņa augumam pārāk liels, Robijs pagriezās pret Deonu:

— Sveiks, Deon!

— Labrīt!

Robijs viņu nomēroja ar zobgalīgu skatienu.

— Kā dzirdams, tavs draugs Filips iekūlies visai pamatīgā ķezā. Meklē jaunu paņēmienu, kā taisīt bērnus. Kas kait vecajam paņēmienam? Vai arī viņam, tā sakot, kaut kā drusciņ pietrūkst?

Dažs no jaunākajiem ārstiem paklusu iesmējās, bet, līdzko Deons pagriezās un viņi ieraudzīja tā seju, iestājās pilnīgs klusums.

— Man vienmēr šķitis, ka viņš ir arī tavs draugs, Robij.

Novērsis skatienu, arī Robijs iesmējās.

— Nu, protams. Es . ..

Griezīgumam Deona balsī pievienojās nicinājums.

— Pat ja tu esi atteicies no viņa kā no drauga, tavs kolēģis viņš tomēr paliek.

Robijs samirkšķināja plakstus. Tad, acīmredzot nolēmis sarunu vērst jokā, kā padodoties pacēla rokas.

— Nešaujiet, šerif! Uzvedīšos rāmi.

Vēl aizvien dusmās saviebies, Deons uzģērba uzsvārci un devās uz durvīm.

— Es taču tevi tikai paķircināju,— pielabinādamies sacīja Robijs.— Neaizsvilsties par niekiem un neņem visu tik stipri pie sirds!— Viņš noņirdzās Deonam aiz muguras: — Tikai nestāsti, ka arī tu šitā taisi bērneļus!

Deons jau bija aiz sliekšņa. Viņš spēji apšāvās apkārt, un Robijs, šādu kustību neparedzējis, uzgrūdās viņam virsū un atstreipuļoja pāris soļu atpakaļ.

Deons skatījās, plecus uzrāvis, it kā gatavotos lēcienam. Balss asi kā ar nazi nošķēla:

— Ar viņa darbu man nav nekāda sakara. Taču viņš ir mans draugs, pat ja ir zaudējis tavu draudzību. Un es viņam palīdzēšu gluži kā savam brālim.

Noskaņojums apgaitas laikā bija gaužām neomulīgs. Visi iebiedēti vēroja Deonu, un katrs kā mācēdams pūlējās paglābties no iespējama uzbrukuma un turēties citiem aizmugurē.

Ordinatori ātri, neviena neizvaicāti, noskaitīja visu, kas sakāms par katru pacientu. Deons gāja no gultas pie gultas gandrīz automātiski, ieraduma vadīts, juzdamies tik dīvaini, it kā nemaz neatrastos šeit, klīnikā, it kā cilvēks baltajā uzsvārcī virs tumšā, teicami pašūtā uzvalka, cilvēks, kas tik mierīgi apskata pacientus, uzklausa ziņojumus un dod īsus, skaidrus norādījumus, īstenībā būtu kāds cits, svešinieks, bet viņš, Deons van der Rīts, atbrīvojies no miesas čaulas, svešā rīkošanos vērotu ar lielu interesi un pat mazliet neticīgi.

Vai tiešām es esmu tāds? — viņš sev jautāja. Vai tiešām es tā eju, izturos un domāju?

«Es viņam palīdzēšu gluži kā savam brālim.»

Vai tiešām viņš to bija sacījis?

Ticis apgaitā līdz pusei, Deons aizgāja, uz ātru roku sagudrojis ne visai ticamu ieganstu, ka viņu kabinetā kāds gaidot.

Tagad taču Filipam beidzot jābūt laboratorijā.

Deons bija ticis līdz apakšstāvam un jau steidzās uz durvīm, kad pa kāpnēm klupdams krizdams nodrāzās Mūlmens.

— Profesor! Profesor!

Deons negribīgi apstājās.

Acenes Mūlmenam bija nošļukušas līdz pašam degungalam. Viņš lūrēja pāri ietvaram.

— Pagājušajā nedēļā operētais suns vēl ir sveiks un vesels!

Mūlmenu pārsteidza Deona vienaldzība.

— Ak tā? Nu, tas ir jauki.

Kā aizsargādamies viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Tad jau izmēģinājumus varam beigt,— sacīja Deons.— Kā jūtas Džovanni?

— L-l-labi.— Mūlmens dziļi ievilka elpu, cenzdamies pārvarēt nervozo stostīšanos. Pēc brīža viņš piebilda:— Hemoglobīna procents un hematokrīts, protams, vēl ir augsts, bet citādi asinsanalīze ir normas robežās. Arī ar palātu viņš ir apradis.

— Labi. Jūs viņu neizlaižat no acīm?

— Protams, ser.

— Vairāk neko arī nevajag.

Skaidri varēja saprast, ka saruna pabeigta, taču Mūl-mens izlikās to nemanījis. Viņš soļoja Deonam līdzi uz ārdurvīm.

— Zināt... profesor?

Sarauktu pieri Deons pagriezās pret viņu: nu, kas, pie velna, vēl būtu sakāms?

Mūlmens tomēr neatlaidās:

— Jūs droši vien esat lasījis to rakstu žurnālā «Thorax», ser?

— Kādu rakstu?

Mūlmens tūdaļ izvilka no kabatas salocītu žurnālu. Atšķīris nevērīgi ielocīto lappusi, viņš žurnālu pasniedza Deonam.

— Baidos, ka franči ir jūs apsteiguši, ser.— Balsī ieskanējās patiesa līdzjūtība.

Pietika uzmest skatienu diagrammām. Rakstu Deonam nevajadzēja lasīt. Acu priekšā kā izsmiekls par viņa pūliņiem bija tieši tā pati metode, ko viņš izdomājis un izstrādājis laboratorijā trīsviru vārstuļa atrēzijas novēršanai.

Viena autora vārds Deonam bija pazīstams. Ar šo ārstu viņš bija iepazinies kādā kongresā Londonā. Sākumā francūzis bija licies visai noslēgts un nerunīgs. Pēcāk, līdzko abi uzsāka sarunu, francūzis atkusa, un atklājās, ka viņš ir gluži patīkams cilvēks.

— Vai viņi kādu jau ir operējuši?

— Nē, ser.— Mūlmens pāršķīra lappusi.— Rakstīts, ka vairāki pacienti gaida savu kārtu, bet pagaidām neviena operācija vēl nav izdarīta.

Deons mēģināja pasmaidīt.

— Tātad aizvien vēl nav zināms, kā šī operācija izdosies cilvēkam.

Mūlmens piekrizdams vairākkārt lēnām paklanīja galvu.

— Nelāga sagadīšanās, profesor.

— Tas taču nav tik svarīgi, vai ne? — Deons sacīja cerībā, ka teiktais izklausīsies pietiekami pārliecinoši.

Nav ko izrādīt, kā tev ap dūšu! Vīrišķības likums liedz rādīt pārdzīvojumus. Tev ataususi lieliska ideja, tu to esi izstrādājis līdz pēdīgajam sīkumam, vaiga sviedros pūlēdamies novērst kairu nejaušību, līdz viss izdevies, kā iecerēts, pēcāk to atkārtojis neskaitāmas reizes, lai noslīpētu tehniku. Tad viņā pasaules malā

kāds cits, pār kuru nākusi tā pati ideja, tikai mazliet agrāk, uzrodas nezin no kurienes un apsteidz tevi pie paša finiša staba. Lai arī instinkts liek rūkt un atņirgtiem zobiem mesties viņam virsū, tu kā pavadā iesiets suns esi spiests smaidīt un laipni apsveikt viņu par uzvaru.

Visiem patīk vīri, kas prot zaudēt. Kaut gan viņu vārds drīz aizmirstas.

— Mēs tomēr turpināsim, ser?— nedroši ievaicājās Mūlmens.

— Protams.

— Paldies dievam! — Mūlmenam paspruka, un viņš nosarka par to, ka tik klaji parādījis savas jūtas.

Jaunā ārsta vilšanās, kad likās — nebūs lemts gozēties ar drosmīgu un riskantu jaunatklājumu gūtas slavas spožumā, tūdaļ izgaisa. Ja, protams, viņš šādu vilšanos vispār ir izjutis. Droši vien nav izjutis. Mūlmens droši vien raizējas tikai par eksperimentu pašu un cer uz tā galamērķi, nedomādams par labumu, kas no tā varētu atlēkt.

Deons slepus uzmeta viņam skatienu, nodomādams-vai arī es kādreiz esmu bijis tāds?

Un tūdaļ atbildēja: laikam ir gan gadījies. Viņš atcerējās, ko reiz pēkšņā nevaldāmu jūtu uzplūdumā kāds jauns interns bija sacījis vecākajam ķirurgam: «Sai spēlē izmantoti viltoti kauliņi.» Snaimcns bija palūkojies viņā ar asu, pētījošu skatienu un noteicis: «Sī nav nekāda spēle.» Bet viņš turpināja: «Vai tas ir taisnīgi un pēc labākās sirdsapziņas?» Snaimens tikai pašūpoja galvu. «Labākais, ko ārsts var darīt, ir mēģināt.» Izmisīgi vēlēdamies tikt saprasts, viņš vaicāja: «Ko jūs ieteiktu darīt man?»— un Snaimens. viņu sapratis, atbildēja: «Atbildi varat dot vienīgi jūs

pats.»

Laikam gan esmu bijis tāds pats, Deons nosprieda.

Un, ja tā, kur tas palicis? Līdzjūtība, sašutums, apņemšanās darīt visu, lai cilvēkiem būtu labi, nelokāmā ticība, ka tas ir medicīnas spēkos. Pārliecība, ka vienīgais ārsta mērķis ir atdot zaudēto veselību cilvēkiem, kas pie viņa griežas pēc palīdzības.

Tas viss man reiz bija. un es esmu to visu zaudējis.

Nē, visu gan ne. Esi taisnīgs un godprātīgs! Aizvien vēl jūtu slimajiem līdzi un dusmojos, kad nakts atsteidzas pārāk agri. Tomēr mana līdzjūtība vairs nav tik skaidra kā toreiz un dusmas man reizēm pāriet pārlieku ātri.

Kāpēc?

Vai tāpēc, ka cilvēks ar gadiem kļūst žultains un, līdz mielēm atskatījies reālajā'īstenībā un dzīvē izbaudījis neveiksmes un vilšanos, vairs nespēj aizrauties bezgalīgā sajūsmā par visu, ko tā dāvā? Un tomēr tu nespēj rāmi padoties, tāpēc tveries pie ēnām un, kliegdams: «Es gribu!»— pūlies noturēt dzīvi tēlotas kaisles skavās, lai gan pats apzinies, ka tava kaisle īsteni ir tikai alkatība. Tu gribi nevis tāpēc, ka mīli, bet vienīgi tāpēc, ka vēlies iegūt savā īpašumā. Nevienam tu neko negribi atdot — ne sievieti, ne suni, pat cilvēku atzinību ne.

Reiz šis strauts irdzēja tīrs un skaidrs, bet tagad tas ir saduļķojies — un mirdzošos oļus tā dzīlē es vairs nespēju saskatīt.

Deons devās uz savu kabinetu, un Dženija visu atlikušo rīta cēlienu un pēcpusdienu veltīgi izpūlējās atrast Filipu. Deons mēģināja sakopot domas un pievērst tās žurnālā publicētajam franču pētnieka rakstam, taču prāts tik viegli nepakļāvās gribai. Pieķēris sevi lāgiem truli blenžam tukšumā, viņš dusmās iegāza sev pa pauri, skolmeistariski pamudinādams laiskās smadzenes beidzot iekustēties.

Jau krietni vakara pusē iedūcās selektors.

— Jā?

— Jums zvana, profesor. Savu vārdu džentlmenis nevēlas nosaukt.— Jūtams, ka Dženijai tas lāgā nepatīk.— Viņš saka — personiskā jautājumā un tas esot ļoti svarīgi.

Filips. Droši vien Filips. Beidzot!

— Savienojiet!

Klausulē bez jebkādiem ievadvārdiem atskanēja:

— Deon? Kas, pie visiem nelabajiem, jums tur notiek? — Vīrietis runāja aizelsdamies, tomēr piesardzīgi, it kā pēc katra vārda atskatītos pār plecu. Pazinis šo balsi, Deons nojauta nepatikšanas.

— A! Sveicināts, Berij!

— Sveiks, pie velna! Jūs esat samelojies. Pūtāt nez kādas pasaciņas par olšūnām hormonu pētījumiem. Vai jūs maz apjēdzat, kādā nelaimē esat mani iegrūdis?

Deons turēja klausuli izstieptā rokā un noraudzījās tajā ar riebumu. Veiksmīgi pieklusinātā balss joprojām kaut ko sprakstēdama buldurēja. Pagaidījis, kamēr tā apklust pavisam, Deons atkal pielika klausuli pie auss.

— Hallo, hallo! — uzbudināts auroja Berijs.

— Neuztraucieties, Berij! — sacīja Deons, tīšām nevērīgi stiepdams vārdus.— Es jūs dzirdu. Bet tagad paklausieties jūs!-

— Man nekas nav jāklausās! — iespiedzās Berijs. — Ja pēdu dzinējiem nāks gaismā, ka šīs nolādētās olšūnas esmu piegādājis es, man ir beigas. Lai tikai kāds uzošņā, ka tai jezgā iejaukts esmu es, tad varēšu mierīgi slēgt savu bodīti ciet. Mana prakse aizripos pie visiem velniem!

— Klausieties! — Deons pacēla balsi.

Vaimanas otrā vada galā apklusa.

— Redzat, pirmām kārtām, neviens jūs nevar nekādā nodarījumā vainot. Jūs esat izdarījis vairākas pilnīgi likumīgas, nepieciešamas operācijas, un atšķirība ir vienīgi tāda, ka izoperētās olnīcas netika sadedzinātas, bet jūs tās saglabājāt un nodevāt man zinātniskiem eksperimentiem. Nē. Pagaidiet! — viņš asi uzbrēca, lai aizkavētu jaunu vārdu izvirdumu. Un, brīdi padomājis, turpināja: — Otrām kārtām, kur esat rāvis, ka pēdas var novest līdz jums? Es vienīgais zinu, no kurienes olšūnas nākušas, un, protams, nevienam to neatklāšu.

Berija balss tūdaļ pārvērtās, nu jau viņš aizelsās aiz pateicības.

— Kungs dievs, Deon, tas ir lieliski! Nav vārdos izsakāms, kādu smagumu esat novēlis man no pleciem. Nezināju, ko iesākt, kopš nolādētajās avīzēs izlasīju ... Nu, ja jau jūs esat ar mieru uzņemties vainu uz sevi, tad ...

— Un, beidzamām kārtām,— Deons viņu pārtrauca tai pašā seržanta tonī,— nesaprotu, kāda velna pēc jūs esat kritis tādā panikā. Runa ir par Deividsu un viņa eksperimentiem. Jautājumam par to, kur ņemtas olšūnas, nav nekādas nozīmes.

Bridi klausulē iestājās biedējošs klusums. Tad Berijs

iesaucās:

— Dieva dēļ, kur jūs visu dienu esat bijis? Vai tad jūs nekā nezināt?

— Nezinu, par ko jūs runājat.

— Par traci, kas tāpēc sacelts.

— Kāds tracis?

— Ak kungs! Mīļais cilvēk, viņi taču nolēmuši to visu apspriest šodien fakultātes sēdē! Galvenais, kam ķersies klāt,— kur ir ņemtas olšūnas. Līdz jūsu ausīm šīs baumas nav nonākušas?

— Baumas es nemēdzu uzklausīt,— Deons attrauca, pūlēdamies saglabāt cieņu.

Berijs skarbi iesmējās.

— Derētu ieklausīties. Izdzirdētu šo to, kas var jūs interesēt.— Padomājis viņš asi noprasīja:— Jūs zinājāt, ka šodien tiek sasaukta fakultātes sēde?

— Jā.

Meli gluži tie nebija, jo patiesībā viņš zināja gan. Kā parasti nedēļas sākumā, Dženija bija nolikusi viņam uz galda uzaicinājumu uz sēdi un tās darba kārtību, un viņš, kā parasti, bija to saburzījis un iemetis papīrkurvī.

— Jūs iesiet?

— Nezinu. Neesmu vēl izlēmis.

— Iesaku iet. Jo vairāk tāpēc, ka uzbrukumu vadīs jūsu šefs

— Šefs?

— Vecais Snaimens. Viņš pieprasījis šo jautājumu apspriest īpaši, jo tas esot ārkārtīgi nozīmīgs visai fakultātei.

— Skaidrs.

Tas, protams, liek mazliet padomāt.

— Jūs to nezinājāt?

— Nē.

— Redzat, cilvēki baumo, ka viņš kārojot piespiest jūs pie sienas. Bet tas taču nevar būt, vai ne?— Balss kļuva pieglaimīga.— Viņš taču neko nav uzokšķerējis, vai ne?

— Nekādā ziņā.

— Tātad iesiet?

— Neesmu vēl izlēmis.

— Lūdzu iūs, Deon. Neminiet manu vārdu!

— Neminēšu.

— Nedrīkstu lūgt. lai apzvērat, bet jūs taču saprotat, ko tas man nozīmē. Mana prakse aizlidos pie visiem velniem, Deon, pusmūžu esmu pūlējies, lai pie tās tiktu, un dēls mācās universitātē, un. ja nejauši paspruks kaut vārds, man atliks savākt mantību un sākt visu no jauna kā praktizējošam ārstam kādā Brīvvalsts kaktā vai sazin kur ellē. Un jūs man apgalvojāt, ka...

Gaudulīgais tonis pārkaitināja Deonu.

— Klausieties, es taču apsolīju, ka nebildīšu ne pušplēsta vārda. Vai ar to jums nepietiek?

— Bet ja nu viņi izdara spiedienu? — Balss uzbudinājumā atkal iedrebējās.

— Turiet jel muti!

Iestājās aizvainots klusums.

Deons ar varēm lūkoja runāt mierīgi:

— Berij, es esmu radis doto vārdu turēt. Turklāt pat līdz manim neviens neaizraksies. Mana līdzdalība ir zināma vienīgi profesoram Deividsam, un viņš nemūžam to neizpaudīs.

— Tas krāsainais? — skeptiski ievaicājās Berijs.

— Jā, krāsainais! — atbrēca Deons.— Piedodiet, mans draugs, ja vēl piebildīšu, ka salīdzinājumā ar viņu jūs esat gatavais mēsls.

Ļaunā priekā Deons mirkli ieklausījās sašutuma spiedzienos.

— Palieciet sveiks, Berij! — viņš klusu noteica.

Tai pašā brīdī viņš nolika klausuli.

Tomēr tūdaļ saprata, ka tik viegli un ātri viss nav izbeidzams.

Snaimens.

Par to bija vērts padomāt. Vai tiešām šim pārbiedētajam nelietim vada viņā galā varētu būt taisnība un vecais sagramstījis kaut kādas baumas? Ko viņš bija sacījis todien, kad viņi saķērās? «Man ir savi informācijas avoti.»

Deons palika nekustīgi sēžam pie galda un. galvu atgāzis, likās ieklausāmies klusumā, bet cieši pie lūpām piekļautais pirksts it kā piekodināja ievērot vēl lielāku klusumu.

Snaimens grib viņu piespiest pie sienas. Un tas ir viņa ierocis? Ko viņš ir saklausījies? Kas viņam zināms? Ko yiņš nojauš?

Sēdes parasti notika dienas pirmajā pusē. Laika vēl daudz. Bet jāizšķiras tūlīt. Piedalīties? Vai tas būs gudri darīts? Ja viņš noskaitīsies, mēli neizdosies savaldīt. Taču vai tas Filipam nāks par labu? Viņš bija nolēmis palikt aiz kulisēm. Vai kaut kas tiks panākts, ja viņš metīsies atklātā cīniņā?

Tukšo salmu kulšana šādās sēdēs Deonam arvien bija dergusies, un viņš skaidri iztēlojās, kā blenzīs pastāvīgie kvernētāji, ieraudzījuši pēkšņi uzrodamies viņu. Daudznozīmīgs Snaimena skatiens. Āķīgi jautājumi, lai viņu ievilinātu lamatās. Veikli un viltīgi izdarīti secinājumi.

«Sveicināts, Deon! Kas jūs te atdzinis?»

«Sveicināts, Deon! Esat atnācis noskatīties cirka izrādi?»

«Jūs liekaties satraukts, Deon.»

«Jūsu draugs nu gan dabūjis trūkties, Deon.»

«Sveicināts, Deon! Kādā nolūkā esat ieradies jūs? Kā apsūdzētā aizstāvis?»

Aizstāvis.

Pie velna viņus visus! Viņš aizstāvēs Filipu. Prasīs vārdu: izskaidros pētījumu cēlo zinātnisko mērķi,

paskaidros, kāda nozīme tajos bijusi viņam un kāpēc viņš palīdzējis. Viņš satrieks šos ļautiņus, apmulsinās viņu šauro likumzinātāju prātiņu. Atspēkos viņu stulbos argumentus, sadragās pīšļos doktrīnas, kas pazemīgi pakļaujas baznīcas prasībām.

Un tad? Kas notiks tad?

Ko viņš iesāks, kad paša karjera būs sagrauta drupās?

Jo viņi neļaus, nevar pieļaut, ka viņš paliek nesodīts.

Viņš aizvēra acis. Apkārt auroja klusums.

Un pēkšņi nāca apskaidrība.

Tur būs Glīvs.

Viņš izmisīgi pieķērās šai domai. Tur taču būs Glīvs. Glīvs galu galā ir nodaļas vadītājs. Viņš ir atbildīgs par visu. Viņš sniegs paskaidrojumu. Viņš ir ģenētiķis. Viņam atbilde ir zināma.

Tomēr man tas iāpasaka Filipam. Jābrīdina viņš. Jāpārliecina, ka esmu viņa pusē. bet iābrīdina, lai mani neiejauc.

Deons vēlreiz uzgrieza numuru. Atskanēja signāls, tas skanēja un skanēja, līdz Deonam šķita, ka dūc viņa paša galva, ka šīs skaņas tikai atbalso bezgalīgo tukšumu viņa sirdī.

Vienpadsmitā nodala

No autostrādes Deons iegriezās šaurā, kokiem apstādītā alejā, kur starp stumbriem varēja saskatīt slaidas antīkās kolonnas.

Filips bija atbraucis pirmais un jau gaidīja — gaišdzeltenais folksvāgens novietots pie ieejas memoriālā. Izdzirdējis grantī nočirkstam riepas, viņš atskatījās un smaidīdams izkāpa no automobiļa.

No rīta viņi pa tālruni bija norunājuši, ka rādīties kopā nav ieteicams, un tāpēc izraudzījās šo vietu, kas no klīnikas atrodas pietiekami tālu, tomēr ir diezgan ērti aizsniedzama.

Sasveicinājušies viņi uzkāpa terasē. Filips palūkojās augšup, kur granīta kāpņu galā domīga sēdēja statuja. Brīnīdamies viņš balsī izlasīja iegravēto uzrakstu:

— «Sesila Džona Rodsa garam un mūža darbam, cilvēkam, kas mīlēja Dienvidāfriku un kalpoja tai.»

Pagriezies viņš paskatījās uz palsajiem kalniem ziemeļu pusē. To nogāzes bija kā nokaisītas priekšpilsētām.

— «Raugiet, kur tālumā aizsniedzas jūsu zeme,» — sacīja Filips. — Tā taču šis vīrs kādreiz teicis?— Viņš atkal pacēla skatienu un vēlreiz aplūkoja statuju. Rāmā un drošā paļāvībā tā noraudzījās kalnos.— Apbrīnojami, cik viņi bija pašpārliecināti! Sās paaudzes pārstāvji. Ne mazāko šaubu. Pat ne domas, ka vispār ir iespējams šaubīties. Manuprāt, tieši tas mūs atšķir no viņiem. Mēs esam izpratuši, ka uz jebkuru jautājumu rodamas neskaitāmas atbildes.

— Jā,— izklaidīgi atsaucās Deons. Viņš skatījās nevis uz kalniem, bet lejup, turp, kur atradās klīnika. Klīnika pati nebija saskatāma, no šā terases stūra varēja redzēt atsevišķas Medicīnas fakultātes ēkas. No attā-ļuma un augstuma tās izskatījās pēc lielākiem un mazākiem klucīšiem. Pēc šā tā izmētātiem koka klucīšiem. Ar tādiem parasti rotaļājas bērni. Bija tik patīkami nolūkoties tajos kā nieka rotaļlietās, kam nav ne īpaša svara, ne īsta vieliskuma. Vai tiešām šie perspektīvas samazinātie klucīši ir tik vareni, ka spēj piespiest pie zemes cilvēku?

— Mums jāaprunājas,— sacīja Deons.

— Protams,— Filips steigšus pieklājīgi piekrita un nostājās Deonam līdzās izdevīgajā novērošanas postenī.

— Ko tu domā darīt?

Filips uzmeta Deonam skatienu, bet tūdaļ to arī nolaida un sāka raudzīties tālumā uz pilsētu.

— Ko tu iesaki?

— Es tavā vietā paliktu pie savas pārliecības un nogaidīdams ļautu, lai viss iet savu gaitu. Viņiem tik un tā drīz pietrūks pulvera.

— Tu tā domā?

— Esmu pārliecināts.— Deons pagriezās un ar kurpes purngalu spēcīgi paspēra no terases nodrupušu akmeni, tas griezdamies uzvirpuļoja gaisā un, apmetis slaidu loku, noripoja pa zālaino nogāzi.— Saprotams, ka es kā vien spēdams tev palīdzēšu.

Filips klusēdams lēni pamāja ar galvu.

— Tas bija gudri darīts, ka tu neievilki mani šai jezgā, — sacīja Deons un paskatījās lejup, kur bija nokritis akmens.— Vecā Snaimena nodoms, kā tev zināms, ir piespiest mani pie sienas. Un, ja tiks pieminēts mans vārds, es neko vairs nespēšu darīt.

Runāju pārāk daudz, viņš nodomāja. Pārāk daudz deklarēju. Ko domā viņš? Ka grasos viņu nodot tāpat kā visi pārējie?

Filips neskatījās uz Deonu.

— Tev, protams, nav nekādas jēgas iekulties nepatikšanās manis dēļ.

To varēja saprast dažādi.

— Runa nav par to! — dedzīgi iesaucās Deons. — Gribu, lai tu saprastu, ka daudz vairāk spēšu palīdzēt, ja mani uzskatīs par malā stāvētāju, kam gar to nav nekādas daļas.

— Protams.

Saspīlēto klusumu pārtrauca Deons.

— Tu, liekas, man netici,— viņš sacīja.

— Tam nav nekādas nozīmes. Tev pilnām ir tiesības palikt malā. Atbildība jāuzņemas man, jo tevi taču iesaistīju es.

— Tu tīšām negribi saprast.

— Varbūt saprotu pārāk labi.

Deons pavēra muti un sāka lēni un draudīgi:

— Klausies, vai tev nešķiet, ka esi sasodīti . . .— bet apklusa. Mēs taču ķildojamies, viņš nodomāja. Pasarg dievs, tūdaļ vēl uzsāksim kautiņu. Pēkšņi viņš attapās. Mēs esam brāļi. Pat vairāk. Nu beidzot pienākusi reize izturēties kā brāļiem.

— Piedod! — viņš sacīja un paspēra vēl vienu akmeni. Atsities pret terases mūri, tas atlēca atpakaļ.— Esmu uzvilkts kā atspere. Velns vien zina, kādas nepatikšanas man uzvēlušās. Uzreiz nav iespējams apjēgt, kāda rīcība būtu pareizākā. Vai tev ir nojausma, kurš to visu uzsācis? Kurš paziņojis avīzei?

Arī Filips šķita priecīgs, ka saspīlējums izklīst.

— Droši vien Viljamss.

— Kāds Viljamss?

— Mans bijušais laborants,— diezgan pārliecināti atbildēja Filips.— Viņš gan liedzas, bet citu nevaru iedomāties.

— Kāpēc viņam tas būtu vajadzīgs?

— Jau no pirmās dienas mūsu attiecības veidojās nelāgas. Līdz beidzot sanācām atklātā naidā. Sākās ar to...— Filips sastomījās un acīmredzot nolēma neizteikt līdz galam.— Tas vispār bija gaužām nepatīkami, un es nolēmu, ka sastrādāt turpmāk nav iespējams, tāpēc profesors Glīvs viņu pārcēla uz citu nodaļu.

— Tātad tu esi palicis viens pats?

— Jā. Bet tam vairs nav nekādas nozīmes, jo man tika pateikts, ka izmēģinājumi jāpārtrauc.

— Ko? Kas to teica?

— Dekāns šorīt iesauca Glīvu un mani savā kabinetā un pavēstīja, ka notikusi padomes sēde un viņam uzdots parūpēties, lai es savu darbu izbeigtu.

— Un ko tu teici?

Filips paraustīja plecus.

— Ko es varēju sacīt? Viņu laboratorija un viņu aparatūra. Glīvs drausmīgi pārskaitās un tūlīt gribēja iesniegt atlūgumu, bet man izdevās viņu atrunāt. Kāda jēga aiziet abiem un pamest likteņa varā darbu, ko viņš veicis Ģenētikas katedrā!

— Ko tu ar to gribi sacīt? Tu taču neesi nodomājis aiziet?

— Esmu gan.

— Ak kungs, Filip!

— Vai gan ir iespējams palikt?

— Kāds ārprātīgs kauns!

Viņi stāvēja blakus uz terases bruģa un lūkojās lejup, kur pa šoseju plūda satiksmes straume.

— Sīkums! — rāmi sacīja Filips un pasmaidīja.— Nav jau nekāds pasaules gals. Raugiet, kur tālumā aizsniedzas mūsu zeme!— viņš pamāja uz ziemeļiem un viegli uzsita Deonam pa plecu.

Stāvēdams blakus Filipam pie mūra sienas, kas gluži kā cietokšņa valnis pacēlās pāri nogāzēm, Deons pēkšņi izjuta necerētu pašpaļāvību, nesagraujamu spēku. Viņi stāv te divi vien, stāv līdzās un paliks tā plecu pie pleca uz šiem pilsētas nocietinājuma vaļņiem, kas spēj izturēt visbriesmīgāko aplenkumu. Viņi dalīsies jebkurā nelaimē un aukstasinīgi panesīs jebkuru postu.

— Tev ir taisnība,— viņš sacīja.— Lai viņi vācas pie visiem velniem!

Filips palūkojās un savilka lūpas smaidā.

— Paskatīšos, kā tas beigsies, un iesniegšu lūgumu atbrīvot mani no darba.

— Kas beigsies? Vai kaut kas vēl?

Filips atkal pavērās kalnos.

— Varbūt tu neesi dzirdējis. Sacelts troksnis par to, kur esmu ņēmis olšūnas. Sis jautājums acīmredzot vakar izskatīts fakultātes sēdē, un, lai gan Glīvs darījis ko mācēdams, sākušās runas par neētisku rīcību un...— viņš apklusa un mirkli palūkojās Deonam acīs. — Tu taču esi fakultātes padomes loceklis?

Deons paraustīja plecus.

— Esmu. Bet . . . biju aizņemts . . . nevarēju atbrīvoties, un es vakar lūdzu mani aizbildināt. Lai gan vispār cenšos uz šādām sēdēm neiet.

— Saprotu.

— Nu, un kas tur nospriests?

— Nolēmuši uzsākt izmeklēšanu, un dekānam uzdots noskaidrot, kur esmu ņēmis olšūnas.

Deons iekoda lūpu zobos.

— Tu pateici?

— Nē.

— Kas tagad notiks?

— Pamatīga izmeklēšana. Man jāsniedz paskaidrojums.

— Ak kungs! Kas tur sevišķs! Tu taču neslēpdamies nodarbojies ar zinātniskiem pētījumiem.

— Tad nē jau! Par to, ka neteicu, kur esmu dabūjis olšūnas. Viss iznācis diezgan nelāgi, un domāju, ka ari dekānam nav diez cik patīkami. Tavs profesors, liekas, izdara spiedienu.

— Tu domā?

Šaubu nav. Snaimens zina. Un nu vērsīs ieročus pret viņu.

Siena, uz kuras viņi stāvēja, vairs nelikās droša. Parādījušās plaisas, un ik solis virs šā bezdibeņa jāsper apdomīgi. Varbūt šī nedrošības izjūta arī bija iemesls, kāpēc Deons pēc brīža sacīja:

— Filip, esmu gaužām noraizējies.

Filips vērīgi palūkojās, un Deons tūdaļ saprata, ka nevar, negrib sacīt to, ko bija grasījies teikt: «Es atsakos piedalīties. Esmu noguris līdz nāvei un atsakos piedalīties.»

Tomēr viņš pateica gluži ko citu, izspiezdams vārdus ar tādām pūlēm, it kā tie būtu nezin kādi kunkuļi, kas aizsprostojuši muti:

— Nekur . . . nekas neizdodas. Darbs . . . mana nodaļa. Jūk ārā. Tīrā elle noskatīties, kā viss iecerētais, viss, par ko esmu cīnījies, ko cerējis .. . noskatīties, kā tas viss...— Noguris viņš papurināja galvu.— Ģimenē tāpat ... Elizabete. Ne velna nezinu, ko iesākt.

Filips, ierāvies sevī, klusēja.

Un Deonam vajadzēja turpināt, izteikt to, kas likās neizsakāms:

— Laiza. Nu, tu jau pats redzēji. Un Elizabete... Radies tāds ... nezinu ... drausmīgs tukšums. Dievs vien zina kas.

Filips joprojām lūkojās ar to pašu neko neredzošo skatienu. Un nebilda ne vārda.

Deons nespēja apturēt juceklīgo vārdu straumi. Nevarīgi, izmisumā sastindzis, viņš skatījās, kā grūst mūris, kā akmeņi un ķieģeli sabrukdami un sašķīzdami pajūk no drupām uz visām pusēm un dārdoņa aizvien pieņemas spēkā, it kā tiktu rībinātas neskaitāmas bungas.

— Turklāt vēl ir cita sieviete,— viņš drūmi piebilda, nemaz negribēdams to sacīt.

Tā. Posta darbs pabeigts, vēl pēdējie krakšķi un blīkšķi, vēl sprakstēdamas nobirst mūra drumslas, nošvīkst pēdējās smilšu strūklas, un beidzot iestājas klusums un miers.

Filips sakustējās. Viņš noklepojās, it kā rīkli kairinātu putekļi — īsti putekļi no iedomātajām drupām.

— Triša, jā? — viņš klusu ievaicājās.

Vērodams grūstošo mūri, Deons nespēja saņemties pat tiktāl, lai paustu sašutumu vai vismaz pārsteigumu, ka citam zināms tas, ko viņam ir tiesības uzskatīt par gluži personisku darīšanu. Pats vieglākais bija pamāt. Un viņš pamāja.

— Atzīšos, ka Elizabete runāja ar mani,— sacīja Filips.— Viņa piezvanīja un teica, ka vajagot par kaut ko aprunāties. Es, saprotams ...— Viņš saviebās, kā sāpēs sašķobīdams lūpas.— Nu, un vakar mēs tikāmies.

Deons pasmaidīja — priecīgs, ka atklājies mazs noslēpums. Vismaz brīdi tas aizēnoja lielāku noslēpumu, par kuru viņš pagaidām negribēja domāt.

— Vakar visu dienu nopūlējos, mēģinādams tevi sazvanīt. Tad tāpēc tu nebiji atrodams.

— Jā,— Filips līdzjūtīgi noteica.

Pats to negribēdams, Deons uzdeva neizbēgamo jautājumu:

— Kāpēc viņa gribēja tevi satikt?

— Viņa lūdza padomu. Kāds pavēstījis, ka tu satiekoties ar misis Sedaru. Un viņa domājusi, ka varu palīdzēt.

Deons pamāja, visu sapratis un atzinis par pareizu. Nu kā tad.

— Jocīgi . . .— pēc brīža viņš sacīja. Taču, neizteicis līdz galam, domīgi sarauktu pieri palūkojās sev zem kājām.

Filips uzmeta viņam bažīgu skatienu:

— Tu nejūties labi?

Deons pacēla galvu un bezrūpīgi pasmaidīja:

— Nejūtos labi? Pavisam labi. Brīnišķīgi.

Viņš iedomājās, vai neatkārtot to vēlreiz, kā dzērumā šļupstot, jo tādu lomu nu ir uzņēmies: tēlot piedzērušu uz skatuves. Piesūkušos muļķa prātā — ballītē uz skatuves. Piesūkušos muļķa prātā. Muļķa prātā piesūkušos.

Kaut kas nebija skaidrs, kāds nieks, kas dūrās acīs un lāgā nesaderējās ar visu pārējo.

Izlūkodams viņš to pabikstīja ar pirkstu.

— Kāds pavēstījis?— viņš pārvaicāja.

— Ko?

Deons noguris pūlējās paskaidrot:

— Tu teici — kāds pavēstījis par mani, tas ir, pavēstījis Elizabetei.

— Jā.

— Ko tu ar to domā —«pavēstījis»?

— Acīmredzot atrakstījis.

— Par ko atrakstījis?— nikni noprasīja Deons. Dusmas ir labs spēcinošs līdzeklis. Dusmas brīnum jauki palīdz aizmirst.

Filips palūkojās viņā.

— Deon, pasaulē ir sastopami visādi cilvēki. Kāds nolēmis tevi izspiegot un tāpēc pat nolīdzis detektīvu, lai tas ietu tev pa pēdām un visu izsekotu. Detektīva savāktās ziņas šis cilvēks nosūtījis Elizabetei. Kopā ar anonīmu vēstuli.

— Ak dievs! Kurš ir spējīgs uz kaut ko tādu?

Filips atkal sašķobīja lūpas.

— Cilvēki ir visādi.

Deons atcerējās aši pār plecu uzmesto ziņkārīgo skatienu pie restorāna durvīm un tūlīt nelokāmā pārliecībā nosprieda: Džiljcna Mūrheda.

— Sieviete, jā?

— Mašīnrakstā. Ar roku vienīgi paraksts: «Jūsu draugs».

— Brīnišķīgi,— sacīja Deons.— Neiedomājami brīnišķīgi.

Džiljena Mūrheda, viņš nodomāja, nepavisam nedusmodamies. Simtprocentīga garantija, ka tā ir viņa. Vājprātīgā ragana! Vājprātīgā riebekle! Riebekle caur un cauri. Nabaga Pīters!

— Un ko detektīvs ziņo?

— Tu tiešām gribi to zināt?

— Ko viņš ziņo?

— Izpētījuši misis Sedaras pagātni. Noskaidrojuši, ka esat pazīstami kopš universitātes gadiem. Un tā joprojām. Viņa reiz jau bijusi precēta, tiesa? Spānijā?

— Tur nu viņi nošāvuši greizi,— atriebīgā priekā noteica Deons.— Viņa nebija precējusies. Tikai dzīvoja kopā ar kādu.

— Ak tā!

— Un kas vēl?

— Vai ar to nepietiek?

— Kas vēl? — nikni atkārtoja Deons.

— Datumi. Laiks. Vietas, kur esat tikušies. Sarunas pa tālruni. Un tamlīdzīgi.

— Tas tikai pierāda, ka ir iespējams sagrozīt un izpušķot visu, lai tas būtu kas būdams, kaut vai visnevainīgākā nejaušība,— viņš dusmīgi sacīja.— Triša ar mani tikai konsultējās, nolādēts! Rīt es operēju viņas bērnu.

Filips tikai rāmi palūkojās, bet neteica ne vārda.

— Tu netici? — slēpdams mokas, sirdīgi jautāja Deons. Ar roku viņš norādīja tālumā uz bērnu klīnikas korpusiem: — Mazais patlaban ir tur. Nāc līdzi, parādīšu. Es tev par viņu stāstīju. Rīt operēšu viņam trīsviru vārstuļa atrēziju.

Tomēr Filips joprojām neatbildēja.

— Tu taču man tici? — lūdzās Deons.

— Ticu, ja tu tā gribi.

Deons novērsās.

— Nē, tu netici.

Viņš brīdi ieklausījās klusumā.

— Ko man darīt?— viņš beidzot vaicāja.— Ko man tagad darīt?

Filips paraudzījās mierīgi, gandrīz vienaldzīgi.

— Nezinu.

Pacēlis roku, Deons ar plašu vēzienu aptvēra pilsētu un klīniku, kas gaidīja tur, lejā, pelēcīgo līdzenumu un drupas, kuras palikušas pāri no kādreizējā nocietinājumu vaļņa.

— Nezinu,— viņš lēni sacīja.— Dievs debesīs! Es nekā nezinu.

Vēlu pēcpusdienā Deons viens pats sēdēja ārstu istabā — otrā gaiteņa pusē pretī operāciju zālei, kur pirms dažām minūtēm bija pabeidzis pēdējo tās dienas operāciju. Asistenti paveica pēdējos darbus, uzlika brūcei šuves, un domās viņš vēl aizvien kavējās operāciju zālē un vēroja veiklās, nesteidzīgās kolēģu roku kustības. Sasprindzinājums izgaisis, viņi apmainās jokiem, jo operācija ir izdevusies labi. Daļa viņa būtības palikusi tur. Otra daļa nošķīrusies tādā savrupībā, it kā gaitenis būtu vērties nepārkāpjamā bezdibenī un atlikušās mūža dienas viņam jāpavada vientulībā šajā bezdibeņa malā.

Viņš sēdēja viens, avīze gulēja uz pretējā tāda paša masveida ražojuma — pusmīksta mākslīgās ādas krēsla, kādā sēdēja viņš. Avīze bija nolikta uz paroceņa (tīšuprāt nolikta tieši tā? Nolikta, lai virsraksts durtos acīs, līdzko viņš ienāks šai istabā? Nolikta tīši un ļaunprātīgi? Jā. Bet kurš to darījis? Nav svarīgi. Viņam pat negribējās zināt, kurš no kolēģiem slepus perina nelabas domas, vēl viņam ļaunu, kurš spējis iecerēt šādu nekrietnību un rīkoties tik atriebīgi. Viņam tas bija vienalga). Skatiens atdūrās pret Filipa uzvārdu, apstājās pie nākamā virsraksta turpat blakus, prāts ātri aptvēra avīžnieka apzināti izmantoto žargonu, un viņš skaļi ievilka elpu.

Milzīgiem burtiem pāri visai lappusei:«GALVENAIS ĶIRURGS NOSLANA DEIVIDSU.» Apakšvirsraksts: «Eksperimentā ar embrijiem iejaukti slavenības.»

Aizvien mazāk ticēdams pats savām acīm, domādams, ka slīgst iztēles pasaulē, kur zudusi īstenības izjūta, kur spēkā vairs nav dabas likumi, Deons lasīja turpmāko:

«Plaši pazīstamais ķirurgs profesors Tercijs Snai-mens šorīt sarīkotajā preses konferencē nosodīja sla-vēnā ģenētika krāsainā profesora Filipa Deividsa eksperimentus ar cilvēka embrijiem. Profesors Snaimens šos pētījumus atzīst par amorāliem un nevajadzīgiem. Universitātes vadība sādarbībā ar valsts veselības aizsardzības iestāžu pārstāvjiem ievadījusi izmeklēšanu, lai šo problēmu izskatītu no visiem viedokļiem, it īpaši attiecībā uz avotiem, no kuriem doktors Deividss ieguvis olšūnas. Profesors Snaimens norādīja, ka gaismā var nākt pārsteidzoši atklājumi un ka tur, iespējams, ir iejaukti plaši izdaudzināti mediķi.»

Deons izlasīja visu līdz pēdējai rindkopai un atkal skaļi kā fiziskās sāpēs ievilka caur zobiem elpu.

Vēl profesors Snaimens preses konferencē paziņojis, ka iecelts jauns Eksperimentālās ķirurģijas nodaļas vadītājs. Sājā postenī stājies doktors A. Dž. Robertsons, kas iepriekš strādājis kopā ar profesoru Deonu van der Rītu sirds ķirurģijas nodaļā.

Viņi abi ar Filipu palikuši vieni.

Deons pūlējās pielāgoties šai domai, no krēsla gludenās mākslīgās ādas sēdekļa ieslīdēdams negaidītā priekšstata pasaulē kā peldētājs, kas lēnām brien ledainā ūdenī aizvien dziļāk un dziļāk, aprazdams ar aukstumu, līdz tas viņu apņem no galvas līdz kājām un sastingušais ķermenis bez svara paliek peldam saltā, skarbā jūrā, juzdams nevis vairs smeldzi un sāpes, bet tikai vieglu neomulīgumu.

Mēs esam vieni, viņš domāja.

Varbūt vajadzētu piezvanīt Robijam.

Sai ledainās vienaldzības brīdī tas būtu viegli izdarāms. Todien Robijs neoperēja. Iespējams, ka viņš ir savā kabinetā fakultātes ēkā. Nevis jaunajā Eksperimentālās ķirurģijas nodaļas vadītāja kabinetā blakus paša galvenā ķirurga kabinetam. Diezin vai viņš būs jau pārvācies. Drīzāk gan sēž vecajā istabā, pārlūko rakstāmgalda atvilktnes, met papīrkurvī farmaceitisko firmu reklāmas, saliektas saspraudes, izlietotas kabatas baterijas, piezīmju blociņu ar 1969. gada kalendāru — ar iniciāļiem E. A. O. vāka virspusē un Londonas metro shēmu — iekšpusē (pats brīnīdamies par šo jucekli un krāmiem, kas sakrājušies ilgajos gaidu gados: «Kā tas te gadījies? Nezin kam šitas pieder?» Varbūt, sirdij dobji dauzoties kā vālei pret bungām, skatās platām acīm: «Kā te esmu gadījies es? Kurp es eju?»).

Viegli iedomāties, kā norisēs šī saruna. Robijs stomīdamies mēģinās rast piemērotus vārdus, mazliet nokaunējies un tāpēc jo izaicinošāks. Deons pats šai saltajā atmošanās mirklī jutīs galvenokārt ziņkārību. Dusmu nav, pagaidām nav. Toties ir kāre sīki un smalki noskaidrot nodevības procesa veidošanos, atklāt cēloņus, ilgi slēptos aizkaitinājumus un mokoši sāpīgos aizvainojumus, kas mudinājuši (katrā ziņā mudinājuši!) pieņemt galīgo lēmumu.

«Apsveicu!»

«Pateicos!»

«Krietns solis augšup!»

«Pateicos!»

«Nākamais galvenais ķirurgs droši vien būsi tu. Kad vecais aizies.»

Aši, kā aizstāvoties:

«Nekur nav teikts.»

«Tomēr izvēle acīmredzot kritīs uz tevi.»

«Iespējams.»

«Kāpēc?»

«Ko nozīmē «kāpēc»?»

«Kāpēc tu to darīji?»

«Nesaprotu, par ko tu runā.»

«Kāpēc tu pārmeties otrā pusē? Man pat nepateicis, ka ej projām?»

«Man prātā nenāca, ka savus plānus vajadzētu klāstīt tev. Strādājām abi vienā nodaļā, un man tika piedāvāts cits darbs. Nesaprotu, kas tur tik sevišķs.»

«Ak tad tā tas ir.»

«Ko tu ar to gribi sacīt?»

«Tev ķērās pie goda tas, ka biji mans padotais. Tev negribējās palikt otrajam.»

«Nesaprotu, par ko tu runā.»

«Saproti gan.»

«Klausies, Deon, ja gribi dzirdēt atklātu valodu, lūdzu! Man ir, ko teikt. Tavs stāvoklis nav nemaz tik nesatricināms, kā tu iedomājies. Tu taču neesi pasaulē vienīgais ķirurgs.»

«Paldies!»

« Ko? »

«Paldies tev, vecais draugs. Paldies jums, doktor Robertson!»

«Nav par ko, profesor.»

Robijs. Rūsgani mati, vasarasraibumi, acenes un līksmi zobgalīgs smīns. Vecais Robijs, mūždien smaidīgs, veikls uz jokiem, skarbām atbildēm. Un aiz šā smaida postoša neapmierinātība, slēpta skaudība, sveloša godkāre. Vecais Robijs.

Nē. Par zvanīšanu nevar būt ne runas.

Divpadsmitā nodaļa

Atkal viņš stāvēja pie šā galda, kas bija gan apsūdzēto sols, gan liecinieku krēsls, gan tiesneša sēdeklis. Vieta, kur viņš bija vienīgais soģis un arī galvenais apsūdzētais.

Mazākā no abām virsgaismas spuldzēm nebija pagriezta, kā nākas, un uz plaušu artēriju krita ēna. *1

Deons nikni paskatījās uz vainīgo lampu, un kāds no studentiem, kas ciešā lokā bija sastājušies ap galdu, pasniedzās to pagrozīt.

— Pārāk tālu! — uzbrēca Deons.— Atpakaļ pa labi!

Gaismas kūlis pārvirzījās.

Deons nevērīgi noburkšķēja «paldies» un atkal noliecās pār atvērto krūšu dobumu.

Kad tika atvērts perikards, pirmais asistents Pīters Mūrheds, kas stāvēja galdam otrā pusē, pārsteigumā iesvilpās. Deons drūmi pašūpoja galvu. Milzīgais, uzblīdušais kreisais kambaris un miniatūrais labais kambaris tam blakus (kā divi gaisa baloni, viņš nodomāja,— viens piepūsts, otrs saplacis) izskatījās tieši tādi, kādus viņš tos bija iedomājies. Tie, kā arī visa sirds kopumā apliecināja diagnozi, par kuru jau iepriekš šaubu nebija. Trīsviru vārstuļa atrēzija.

Pīters atbīdīja aortu, un Deons viegli ievadīja spiediena mērītāja adatu labajā plaušu artērijā. Pēc tam viņš pār plecu palūkojās uz mākslīgās asinsrites aparāta tehniķi:

— Ko rāda?

— Četrpadsmit. Svārstās starp divpadsmit un sešpadsmit.

— Labi.— Pīters bija pirmais asistents, bet Deons uzrunāja Mūlmenu, kas stāvēja galda galā: — Nebūs pārāk augsts?

Mūlmens papurināja galvu.

— Artērija arī pamatīga,— sacīja Deons.— Nu labi! Sākam!— Viņš pagriezās pret operāciju māsu: — Anatomisko pinceti un grieznes, lūdzu!

No rīta Deons bija saticis Trišu — viņa stāvēja gaitenī pie intensīvās terapijas palātas durvīm —, un viņam bija gribējies apstāties, pateikt kādu laipnu, mierinošu vārdu. Tomēr kājas pašas aiznesa viņu garām, un viņš tikai viegli pamāja, atņemdams Trišas sveicienu. Deons zināja, ka Triša pavada viņu ar skatienu, un vēl pietika laika griezties atpakaļ un pieiet viņai klāt. Viņš nepagriezās. Viņš iegāja pa durvīm ar uzrakstu «Operāciju bloks», iemetās tur kā vajātais, kas cer rast patvērumu svētnīcā.

Kāpēc? Viņam aizvien bijis grūti runāt ar vecākiem, kuru bērnu nolemts operēt. Bet ar Trišu? Ar Trišu taču, pie velna, tā nevarētu būt. Kāpēc tad?

Atbildes nebija.

Viņš atbrīvoja augšējo dobo vēnu pie labā priekškambara, kur tā savienojās ar jūga vēnu, pēc tam — labo plaušu artēriju līdz sazarojuma vietai.

— Artērijas spaili!— viņš sacīja māsai.

īsu mirkli izjuka viņa un abu palīgu roku saskaņotais ritms, kamēr māsa sameklēja pieprasīto instrumentu. Kavējums likās aizvainojošs, it kā ilgā, rūpīgi izstrādātā svinīgā rituālā apzināti būtu ielauzies bezdievis. Pīters un Mūlmens pacēla galvu. Māsa tikmēr bija spaili atradusi un pasniedza Deonam.

Mirkli viņš iegrima domās, sīki apsvēra visu, kas darāms, lai asinsriti no augšējās dobās vēnas ievadītu labajā plaušā. Tātad jāatdala labā plaušu artērija, ar spaili jāizolē daļa augšējās dobās vēnas, jāizdara tur griezums un atdalītā plaušu artērija jāpievieno griezuma vietai. Pēc tam augšējās dobās vēnas atvere jāsavieno ar labo priekškambari. Asinis no turienes ieplūst labajā plaušā.

Ja vien būtu iespējams visas problēmas atrisināt tik precīzi un vienkārši, balstoties uz abstraktiem likumiem!

Deons iedomājās, cik dīvaina ir pretruna, ka medicīna, kā teorētiskie pētījumi, tā prakse, paver saviem kalpiem — ārstiem — dzīvi visā tās skarbumā, neslēpjot arī visbrutālākās dzīves izpausmes, un tomēr pati viņus aizsargā, atstājot bezvainīgus un varbūt pat šķīstus. Ārsti iegūst precīzas zināšanas, viņiem izveidojas precīzs uzskats par dzīvību, un tieši tāpēc viņi nekad nespēj līdz galam izprast sāpes un ciešanas, viņiem netiek prasīts dzīvi pētīt no augstuma, vērot pasauli, kas lēnītēm griežas kaut kur tālu lejā, vērot to izbrīnā un satraukumā, jā, pat it kā dīvaini tīksmā riebumā, vērot visu šo līšanu un lodāšanu, liekšanos un locīšanos, reizēm smieklīgi sīkos izvirdumus, kas uz-sprikst šur un tur, vērot nebeidzamo rosīšanos un knosīšanos, stumdīšanos un grūstīšanos, rāpšanos un krišanu, savādo, nožēlojamo pielāgošanos un bezcerīgo manevrēšanu, un šausmas, un ticību, un arī drosmi, aklu drosmi, kas tāpat pelnījusi nožēlu, gandrīz tādu pašu nožēlu kā cerība un mīlestība, kas ir pati nožēlojamākā.

Visi labākie ārsti, ko viņš kādreiz pazinis, ir bijuši vienkārši cilvēki. Visi viņi izskatās vienādi: klusi un domīgi kā labi audzināti bērni. Ar pirmo acu uzmetienu kļūst skaidrs, ka viņi ir nevainīgi bērni, labi bērni, kā tīri nomazgāti bāreņi tīrā, gaišā patversmē, ko vada mīlīgas un prasmīgas mūķenes. Viņiem neiznāk laika tapt sarežģītiem, un tāpēc viņus neapdraud morāla pagrimšana. Tomēr dzīvi viņi nespēj saskatīt visā tās pilnībā, jo skaidru un neapšaubāmu ainu spēj ieraudzīt tikai tas, kuru pašu ir skāris pagrimums.

Trišai viņš bija pagājis gaitenī garām, tikai palocīdams galvu, bet nepagriezies, lai pieietu klāt.

Tai rītā viņš bija atvadījies no Elizabetes ar paviršu, bezkaislīgu skūpstu un devies uz garāžu, nepametis skatienu atpakaļ.

Nezinu, viņš domāja. Ja arī atbilde ir, man tā nav zināma.

Jāatdala plaušu artērija. Vispirms jānosien pie paša sazarojuma, tad jāuzliek spaile tai vietā, kur tā savienojas ar plaušu.

Vai savienojums būs pietiekami plašs? Vai spiediens plaušu artērijā nebūs pārāk augsts?

Nezinu.

Sī laikam ir pirmā reize, kad saduros ar neatrisināmu problēmu, viņš domāja. Ar tikpat sarežģītu kā dzīve.

Varbūt arī es patiesībā vienmēr esmu bijis vienkāršs cilvēks. Manas godkārās slieksmes un mani pūliņi nekad nav bijuši īpaši sarežģīti. Neesmu gremdējies domās par tālām priekšdienām, ne arī sevišķi raizējies

par to, kas bijis nepatīkams. Varbūt tā ir mana vaina. Vaina bezvainībā.

Vai man vajadzētu mainīties? Vai arī dzīvot, kā esmu dzīvojis?

Atrisinājuma nav, un tas, iespējams, ir sods, viņš domāja, kas cilvēkam jāmaksā par to, ka nobaudījis zināšanas, — zināt, ka noteikta ir vienīgi nenoteiktība.

Viņš uzlika dobajai vēnai mazo Kūlija spaili un ar abpusēji griezīgu skalpeli izolētajā vēnā izdarīja ceturt-daļcollu garu, precīzu griezumu.

— Diegu! Pieci, nulle.

Viņš uzlika šuvi pārgrieztās plaušu artērijas galam un savienoja to ar griezumu vēnā.

— Ņem no savas puses, Pīter!

Neitrāla vērotāja gandarījumā viņš nosprieda, ka strādā labi. Rokas atguvušas stingrību, ik dūriens tiek uzlikts absolūti precīzi.

Mirkli viņu pat pārņēma bažas par to, ka spēj tik lietišķi vērot savu darbu. Vai cilvēks drīkst tā skatīties no malas, vai viņam nav jājūt līdzi sāpēm un ciešanām, nav jānoasiņo līdz ar savu tuvāko, jāraud, kad raud tuvākais?

Viņš atcerējās, ko iepriekšējā rītā pie Rodsa pieminekļa bija sacījis Filips:

«Izvairīties nav iespējams.»

Viņi bija runājuši par Filipa turpmākajiem nodomiem, par to, ko viņš nolēmis atbildēt izmeklēšanas komisijai.

— Iesniegšu lūgumu atbrīvot mani no darba. Ar to pietiks.

— Un pēc tam? — jautāja Deons.— Atgriezīsies Kanādā?

Filips padomāja.

— Neesmu vēl izlēmis. Patiesībā biju gudrojis par atgriešanos Bofortvestā.

Deons pārsteigumā iepleta acis.

— Tu joko. Kādēļ?

— Strādāt par ārstu.

— Varbūt par ārstu ar vispārēju praksi?

— Jā.

— Tu neesi pie pilna prāta.

— Kā uz to raugās.

— Augstais dievs, Filip, tu to nedrīksti darīt! Pamest visu, noņemties ar pacientiem netīrā pilsētelē...— Deons iesmējās un neticīgi papurināja galvu.— Piedod, Filip! Tas nu ir pēdīgais stulbums.

— Es jau teicu — kā uz to raugās.

Deons mēģināja pieiet no saprāta viedokļa:

— Tur taču tu sevi izniekosi. Nedomā, ka gribu tev pieglaimoties,— tu šobrīd esi viens no izcilākajiem ģenētiķiem pasaulē. Un runā par braukšanu uz mūsu Karū plakankalni, lai tur ārstētu iesnas, sāpes krustos un vēdergraizes. Atjēdzies!

— Nejūtos tik pārliecināts. Galu galā esmu izmācījies par ārstu. Atceries? Mendelis savus atklājumus izdarīja klostera dārzā pie zirņu dobes. Varbūt man labākais darbs paveiksies ērkšķu krūma paēnā.

— Neticu, ka tu to domā nopietni.

Filips sabāza rokas dziļi bikšu kabatās un sasprindzināja plecu muskuļus. Deons pārsteigts attapa, ka tā ir precīza viņa paša ierastās kustības kopija.

— Pilnīgi nopietni,— sacīja Filips.— Tas nav acumirkļa untums. Esmu rūpīgi visu pārdomājis. Cilvēkam vajag laiku pa laikam pārvērtēt vērtības. Kas ir svarīgāk — ārstēt badā novārdzinātu bērnu Karū plakankalnē vai novērst kārtējā dauņa piedzimšanu?

— Bet tu taču esi mācīts ģenētiķis.

— Taisnība. Tomēr esmu arī mācīts ārsts. Un tagad pārmaiņas pēc, man šķiet, varu kaut ko darīt šā nelaimīgā mūsu tālās nomales bērna labā.

— Tev ļaus ārstēt tikai krāsainos — vai to tu saproti? Pat slimnīcā.

— Jā. Un kas tur tik slikts?

— Tevi nepielaidīs pie baltajiem.

Filips labu brīdi klusēdams raudzījās Deonā. Beidzot viņš nopūties sacīja:

— Zinu. Reizēm tas uzdzen manī rūgtumu. Taču reizēm atkal liek mazliet padomāt. Vai tiešām tik liela nozīme ir tam, kā un kam es esmu noderīgs? Vai tas kaut ko groza? Galvenais ir būt noderīgam.— Viņš novērsa skatienu, tad gandrīz nokaunējies, it kā atzītos noslēpumā, piebilda:— Nedrīkst sēdēt rokas klēpī salicis un nemitīgi vaimanāt par netaisnību. No malas neko nav iespējams palīdzēt, Deon. Izvairīties nav iespējams.

Abas spailes tika noņemtas, un asinis no augšējās dobās vēnas ieplūda tieši labajā plaušā.

Deons palūkojās pāri sterilajam aizslietnim starp sevi un anesteziologu:

— Kāds ir venozais spiediens?

— Divdesmit divi. Bet vēl arvien krītas.

— Velns! Kaut tas kristos ātrāk!

— Krītas, Deon, krītas. Nu jau divdesmit . ..— Anesteziologs lēni skaitīja balsī līdzi: — Deviņpadsmit... astoņpadsmit. .. sešpadsmit. . . četrpadsmit.— Viņš apklusa.— Pie četrpadsmit, liekas, apstāsies.

Deons paskatījās pulkstenī. Kopš operācijas sākuma pagājušas divas stundas. Paveikta tikai puse darba. Pirmajā operācijas daļā viņš bija nolēmis iztikt bez šuntēšanas, bet nu sākas grūtākais posms. Nu jādodas neizlūkotā teritorijā, un neviens nevar paredzēt, kādas lamatas tur ir izliktas. Viņš palūkojās uz mākslīgās asinsrites aparāta tehniķiem, kas gaidīja viņa rīkojumus.

— Labi. Vai šuntēšanai esat sagatavojušies?

Abi satrūkušies reizē pacēla skatienu, it kā pēkšņi būtu apjēguši, ka arī viņi tūdaļ tiks ierauti šajā mutulī, šajā vērpetē, kuras centrs ir puisēns uz operāciju galda, ap ko riņķo netverami spēki, šķietami vārgulīgi, iekams upuris vēl nav ierauts to varā un uzsācis veltīgu cīņu pret nepielūdzamo, iznīcinošo pārspēku.

Upuris? Jā, nodomāja Deons. Soģis, bende un upuris. Tagadne sakņojas pagātnē. Kas esmu pašlaik, ir atkarīgs no tā, kas esmu bijis iepriekš. To, kas ir šis bērns, noteicis tas, kas esmu bijis es. Tātad upuri esam mēs abi.

Sīka, bet sīksta apziņas daļiņa lūkoja aizgainīt netīkamo domu, tomēr viņš neatlaidīgi pie tās atgriezās.

Par viņa ciešanām atbildīgs esmu es. Nepavisam ne veikli izgudrotā abstraktā nozīmē, laipni uzņemoties atbildību tāpēc, ka abi esam piederīgi pie cilvēces. Es esmu atbildīgs tieši, personiski. Būtu es reiz rīkojies citādi, viņš šeit neatrastos, viņš nebūtu tas, kas ir. Tāpēc man jāuzņemas aizbildniecība par viņu, jāaizbildina sevi pašu viņa priekšā.

Neviens ne no kā nespēj izbēgt. Ko darām, to mēs darām tāpēc, ka ir jādara.

Un kas jādara man?

Jāatbalsta Filips? Vai jānodod?

Izvēle ir gaužām vienkārša, ja izdzenā neskaidrības tumsu un miglaini vispārīgos vārdus par gaišiem ideāliem, apzinību un pienākumiem. Izvēle ir skaidra un pavisam vienkārša.

Viņš aiziet, un es palieku. Taču, iekams viņam ļaus aiziet, viņu piespiedīs iziet cauri pazemojumiem, nopratināšanai vai tribunālam, vai kā viņiem labpatiks to nosaukt. Kā nerātnam bērnam pieprasīs paskaidrojumus.

Jautājumam par olšūnām, par to, kur viņš tās ieguvis, tagad, protams, ir blakusnozīme, tas ir maznozīmīgs sīkums. īstenībā likme šai spēlē ir vara, te galdā tiek mestas varas nepielūdzamās prasības.

Jo viens cilvēks (un, jo ļaunāk, šis cilvēks ir krāsainais!) ir sacēlies pret šo varu, mierīgi noraugās tās ārišķīgajā, uzpūtīgajā cienīgumā un saka:

«Vācieties pie velna!»

Vai man jāiet tur, jānostājas viņam līdzās un arī jāsaka tas pats?

Kā Filips teica? «Izvairīties nav iespējams.»

Vai viņš jutīsies laimīgs, uzņemdamies ārsta praksi Bofortvestā? Droši vien nejutīsies, bet var jau būt, ka laime viņam nemaz arī nerūp. Viņš atgriezīsies savā pirmsākumā. Un gluži likumsakarīgi — aizvedīs līdzi māti, lai viņa padzīvotu un galu galā arī nomirtu savu radinieku vidū. Viņš atgriezīsies, un mātes klātbūtne šo atgriešanos darīs pilnīgu, it kā viņš nekad nebūtu aizgājis.

Es to nespētu izdarīt. Es aizvien pūlos saraut saikni ar pagātni. Esmu uzaudzis tālumā no mātes, tālumā no Būta. Ar viņiem mani saista vienīgi pienākums, apziņa, ka esmu nācis no šās dzimtas. Bet atgriezties es nespētu, jo tas nozīmētu atkāpšanos, savas sakāves atzīšanu. Viņam tas ir izaicinājums. Nē, izaicinājums skan pārāk aizkustinoši. Tā ir problēma, kurai jāķeras klāt ar tādu pašu zinātnisku zinātkāri kā citām problēmām.

Varbūt viņš jūtas laimīgs, būdams tāds, kāds ir. Jo būt tādam, kāds esmu es, nav ne viegli, ne īpaši patīkami. Vientulība, prasība pēc vientulības ir tikpat postoša kā vēzis. Cilvēka būtību tā saēd no iekšienes.

Deons atcerējās, ko sen kādu vakaru viņam bija sacījusi meita. Kaila līdz viduklim viņa sēdēja gultā un nepavisam nekautrējās.

«Tu nekā vēl pagaidām neesi sevi apliecinājusi,» viņš sacīja. «Bet es esmu dzīvē daudz ko sasniedzis.»

Un viņa pajautāja:

«Tu esi sasniedzis, tēt? Esi sasniedzis?»

Joprojām viņš smalki atminējās, kādu iespaidu šis jautājums bija atstājis: sākumā satriecošs pārsteigums, tad dusmas, ka tādu jautājumu kāds vispār uzdod, turklāt vēl bērns, pēc tam mirklis pārdomām, kā Laizu sodīt. Un tikai tad pēkšņa vainas apziņa, apskaidrība, cik nopietns ir šis jautājums. Esi sasniedzis? Esi sasniedzis?

Atgaiņādamies no atmiņām, Deons papurināja galvu un pievērsa domas tam, kas darāms: jāpazemina temperatūra un jāapstādina Džovanni sirds.

Vai Triša vēl aizvien gaida tur ārā, gaitenī?

Droši vien.

Kurp mēs no šejienes dosimies? Vai ir tāda vieta, kurp varam aizbraukt abi? Vai es maz gribu aizbraukt kopā ar viņu un viņa — ar mani?

Droši vien ne.

īsu mirkli viņš pakavējās pie šās ledaini gludās, ledaini saltās, bezgala vienkāršās domas. Gandrīz bez jebkādām jūtām, bezkaislīgi gandarīts, ka beidzot pie tās nonācis, kā alpīnists pēc mērķa sasniegšanas nolūkojas kalna galotnē.

Droši vien ne.

Nācis pie šādas atziņas, viņš iedomājās: bet kas notiks? Acu priekšā pazibēja labi pazīstamā Elizabetes seja: vaibsti un ēnu rotaļa tajos, uzacu izliekums, reiz tik ļoti mīļā lūpu kaktiņu ietrīsēšanās, kurai sekoja smaids, nemāksloti atraisītās ķermeņa kustības.

Elizabete, Etjēns, Laiza.

Un Deons?

Nezinu.

— Vai temperatūru vēl pazemināt, profesor? — jautāja mākslīgās asinsrites tehniķis.

— Kāda bija temperatūra, kad sākās fibrilācija?

— Divdesmit pieci, ser.

— Labi. Lai tā paliek!

Tā, tagad ar transplantantu jāaizstāj nepietiekami attīstītais trīsviru vārstulis. Transplantantu viņi abi ar Mūlmenu bija ieguvuši policijas morgā — aortas vārstuli un trīs collas garu aortas gabaliņu no meitenes, kas gājusi bojā, velosipēdam pakļūstot zem automobiļa. Vecāki bēdās bija sevi pārvarējuši, un atļauja izmantot mirušās orgānus tika saņemta pietiekami drīz. Radiote-rapijas nodaļā transplantantu sterilizēja, apstarojot ar kobalta lielgabalu, un nu tas gulēja trauciņā uz instrumentu paplātes. Viens gals jāpievieno pie kreisās plaušu artērijas, otrs — ar vārstuli — pie atveres labajā priekškambari.

— Kā jūs domājat, vai rīkosimies pēc franču parauga un pievienosim aiz aortas?— Deons vaicāja Mūlmenam. — Vai priekšpusē, kā darījām laboratorijā?

Mūlmena vietā atbildēja Plters Mūrheds:

— Varbūt franču metode ir labāka, Deon?

— Kāpēc jūs tā domājat? Vai mums vajadzētu imitēt viņu metodi?

Ietiepies viņš transplantantu novietoja virs aortas. Kāpēc — to viņš nevarētu paskaidrot. Vai tā patiešām ir labāk? Vai viņam gribējās izdarīt citādi? Pēc sava prāta?

Ar suņiem šādi izdevās labāk, viņš centās sevi pārliecināt. Suņiem gan krūšukurvis ir dziļāks, taču vietas zem krūšukaula acīmredzot pietiks. Izdosies, protams, izdosies. Suņiem izdevās visas reizes.

Triša aiz durvīm gaida vēstis par dēlu.

Elizabete mājās ari gaida.

Izvairīties nav iespējams, bija teicis Filips.

Vai viņš spēs tik noteikti to apgalvot arī tad, kad ārstēs strutojošas brūces, lūzumus un hroniskas kaites krāsainajiem tur, postam un skaudriem vējiem pakļautajā Bofortvestas nomales ciematā? Vai spēs tik pārliecināti aizcirst durvis, kas viņu šķir no citas pasaules?

Un atkal atgriezās doma: atstāt viņu vienu vai stāties līdzās?

Iemesli, kāpēc man nevajadzētu iejaukties, ir pilnīgi dibināti, un nekas šai ziņā nav mainījies. Viņš tik un tā brauc projām, un vai tāpēc ir kāda nozīme pēdējā brīdī uzņemties mocekļa lomu? Vai tā turklāt nebūtu vieglākā izeja? Pasacīt viņiem: nu labi, esmu piedalījies arī es. Ja jūs viņu piespiežat aiziet, jums jāpiespiež aiziet arī mani — cilvēku, kas palīdzējis. Un tad es varu visu pamest, vienā rāvienā tikt vaļā no visām problēmām, justies brīvs un braukt, kurp vien vēlos. Atstāt sievu, bērnus, pacientus, klīnikas, kolēģus, atbrīvoties no ķildām — no visa šā nolādētā mudžekļa. Ar tīru sirdsapziņu. Esmu aizstāvējis taisnību, un nav mana vaina, ja ir iznācis tā.

Taču kas ir grūtāk: dzīvot ar tīru sirdsapziņu, atkratīties no visām problēmām vai mocīties ar šīm problēmām un vainas apziņu, kas gandrīz jau robežojas ar šaubām par savas rīcības patiesajiem cēloņiem?

Vai tiešām tā ir nodevība? Lai ko es darītu, nekas nespēj neko grozīt.

Iepriekšējā vakarā viņš aiz pēkšņi izjustas savas bezspēcības apziņas bija uzgriezis kādu tālruņa numuru.

Cilvēks otrā vada galā uzklausīja viņu neuzticīgi, īpaši — kad uzzināja zvanīšanas iemeslu. Beigās viņš tomēr ļāva sevi pierunāt un apsolīja Deonu pieņemt, un pēc divām stundām Deons piebrauca pie nama, kurā dzīvo nacionālistu partijas deputāts parlamentā P. J. Jauberts — mazās meitenītes Marīčī tēvs, kas reiz bija uzdāvinājis baltu rotaļu trusīti melnādainam puisēnam.

Viesi Jauberts pieņēma smagām, pulētām okolejas cēlkoksnes mēbelēm iekārtotā viesistabā, un viņa izturēšanās bija vēsi pieklājīga. Ne tuklā, pēc ārienes patīkamā Jauberta sieva, ne meitiņa pat neparādījās.

Uz Deona jautājumiem viņš atbildēja strupi:

— Pateicos, Marīčī jūtas ļoti labi. Pagājušo nedēļu viņu izmeklēja mūsu mājas ārsts un teica, ka varot tikai priecāties.

Lūpas sakniebās vēl ciešāk, un garais deguns paslē-jās gaisā, it kā Jauberts būtu saodis nelabu smaku. Ievērot sabiedrībā pieņemtās normas nebija ne mazākās vajadzības.

— Jūs droši vien pārsteidz, kāpēc esmu ieradies pie jums sakarā ar profesora Deividsa eksperimentiem,— sacīja Deons.

Vērīgais skatiens visai pašpārliecināti pārslīdēja pār masīvajiem, lempīgajiem krēsliem (kas acīmredzot ir drausmīgi dārgi, nodomāja Deons), tīnēm un pārspīlēti greznajām vitrīnām. Uz Deonu Jauberts pat nepaskatījās. Tikai pēc brīža, kas likās pārlieku ieilgstam, viņš nenoteikti pamāja.

— Griežos pie jums, zinādams, cik liela ir jūsu ietekme. Un, ja jūs izpratīsiet eksperimentu patieso nozīmi, jums tūdaļ kļūs skaidrs, ka ir ārkārtīgi nepieciešams šo darbu turpināt. Tas, starp citu, cels arī mūsu prestižu pasaules acīs.

Atkal iestājās ilgstošs klusums.

— Sis darbs neatbilst Dienvidāfrikas interesēm.

— Kā jūs varat to apgalvot, nezinādams darba būtību? — izaicinoši apvaicājās Deons.

— Tas ir pretrunā ar baznīcas mācību,— turpināja Jauberts, it kā Deons neko nebūtu sacījis.

Pārliecināt šo cilvēku nebija iespējams. Deons galu galā pārskaities piecēlās (dusmodamies uz sevi, ka braucis šurp, ka locījis ceļus ienaidnieka priekšā). Jauberts viņu pavadīja līdz vārtiem. Tikai kad abi stāvēja pie Deona automobiļa, Jaubertā atblāzmoja kaut kas līdzīgs jūtām.

— Man ir ļoti žēl, ka nevaru jums palīdzēt. īpaši pēc tā, ko esat darījis manas meitas labā.

— Jūs neesat man pateicību parādā, — Deons nenocietās.— Lūdzu jūs tikai mani uzklausīt un padomāt.

— Žēl, ka esat tur iejaukuši politiku.

Deons neizpratnē paraudzījās Jaubertam acīs:

— Par ko jūs, velns parāvis, runājat? Par politiku neviens nav bildis ne pušplēsta vārda.

— Angļu prese, godājamais. Avīzēs tiek apgalvots — mēs šo ārstu vajājot tāpēc, ka viņš ir krāsainais. Tā ka atkāpties vairs nav iespējams.

Deons saprata. Ja uz kārts likta viņa politiskā karjera (vai vilinošā portfeļu dalīšana ministru kabinetā arī nav pietiekami tuvu?), parlamenta loceklis P. J. Jauberts nevar atļauties tādu vaļību un aizstāvēt krāsaino.

Cik mēs esam dīvaini radījumi! — nodomāja Deons. Mūsu tehnika dod iespēju vērst īstenībā mūžseno sapni par pārpilnību. Un tomēr puspasaule cieš badu. Mēs spējam raidīt raķetes Visuma noslēpumainajā tumsā, izpētīt cilvēka ķermeņa noslēpumus, kā to daru es. Un tomēr mēs varam vienaldzīgi noskatīties citu cilvēku ciešanās. Mūsu tikumības jūtas nav mainījušās. Kā dzīvnieki, pie kuriem piederam arī paši, mēs joprojām pakļaujamies bezdomu pašsaglabāšanās likumiem.

Vēl viena nodevība. Tikai šoreiz gandrīz apsveicama. Vai absolūta nodevība neradītu absolūtu vientulību? Un vai vientulība nebūtu pirmais solis pretim atdzimšanai?

Varbūt pat pretim mana paša nodevības grēka piedošanai?

Filips bija teicis: «Izvairīties nav iespējams.»

Bet sen, sen kāds pusmūža vīrs, nu jau sirmgalvis, bija sacījis jauneklim, nu jau pusmūža vīram: «Labākais, ko varam darīt, ir mēģināt.»

Nezinu.

Taču — vai, teikdams: «Nezinu,»— tu gribi sacīt, ka nekad nezināsi, vai arī tev zemapziņā riešas vārdos nepausts zvērests: «Es uzzināšu»?

Sī doma Deonu satrieca tā, ka viņš mirkli sastinga, un Mūlmens un Pīters Mūrheds pārsteigti palūkojās viņā.

Protams, nodomāja Deons. Tieši tā.

«Nezinu, bet uzzināšu.»

Sejai zem maskas pārslīdēja viegls smaids — par godu negaidītajai šā atklājuma ironijai. Viņš to apdomāja, pārcilāja un izgrozīja ar tādu pašu rūpību, kādā uzlika šuves tikko pielāgotajam transplantantam.

Tas jāizdara. Lai ko tas man maksātu. Jo ko es varu zināt, iekams neesmu pats to izbaudījis? Es uzzināšu. Abi ar Filipu stāvēsim blakus savu apsūdzētāju priekšā, un abi kopā ielūkosimies nezināmajā.

Lai esmu nolādēts, ja braucu viņam līdzi uz Bofort-vestu, jo (vēl viens ironisks smaids) man tik tiešām nekur nevajadzēs braukt, tāpēc ka gaužām jāšaubās, vai viņi varēs man kaut ko nodarīt. Vecais Snaimens, protams, triumfēs, un es, tāpat kā visa Kardioloģiskā nodaļa, kādu laiku tikšu pakļauts nežēlastībai. Tomēr vienīgā cilvēka cienīgā izeja ir drosme nostāties Filipam blakus.

Tātad man tas jādara.

Deons paraudzījās uz Mūlmenu:

— Kā jūs domājat? Būs labi? Jūs tik bieži esat to darījis.

Negaidīti nokļuvis uzmanības centrā, Mūlmens apjuka. Viņš saviebās, kā pēkšņas gaismas apžilbināts. Un ielūkojās Džovanni atvērtajā, pa pusei izlabotajā sirdī.

— Vajadzētu būt.

— Paņemiet šo galu, pavelciet sānis! — sacīja Deons. — Nē, ar roku ne. Ar pinceti. Pavelciet pa kreisi!

Izdarījis griezienu, viņš nevilcinādamies uzlika šuvi atverei starp priekškambariem, atverei, kura kā drošības ventilis bija uzturējusi Džovanni dzīvību. Atpakaļceļa vairs nebija.

Transplantanta galu viņš savienoja ar griezumu priekškambarī.

Tas nu ir izdarīts.

Pussoli atkāpies, Deons aplūkoja paveikto, it kā no lielāka augstuma un attāluma viss kļūtu labāk redzams.

Triša droši vien gaida.

— Paaugstiniet temperatūru! — viņš sacīja. Un tai pašā mirklī iedūcās sūknis.

— Vēl augstāk!

Viņi skatījās, kā Džovanni sirdī atgriežas dzīvība: vispirms fibrilācija ir viegla, tad tā kļūst aizvien spēcīgāka, līdz beidzot viņi aplaimoti ieraudzīja, ka sirds pati uzņem vienmērīgu ritmu.

Nu tev jātiek galā pašam, Džovanni!

Un tev arī, Deons sacīja pats sev.

Ja esi atzinis — es nezinu — un esi uzņēmies nastu, ko uzliek šī atziņa, — bet es izzināšu —, tad nenovēršamas sekas ir vientulība. Nebaidies no tās, uzņemies to ar prieku! Tā ir skābe, kas nokodina visu lieko un ļauj rasties kaut kam jaunam, stipram un izturīgam savas vienkāršības pilnveidā.

Tev jātiek galā pašam.

Temperatūra bija pacēlusies līdz trīsdesmit sešiem grādiem, un Deons lika tehniķiem sūkni atslēgt. Bezgala rūpīgi viņš aplūkoja pulsējošo sirdi. Labais priekškambaris likās teicami panesam jaunuzvelto nastu un sūknēja asinis kreisajā plaušā.

— Kāds ir venozais spiediens?

— Divpadsmit,— atbildēja anesteziologs.

— Arteriālais?

— Sešdesmit pieci. Urīns atdalās labi.— Anesteziologa arvien mierīgajā balsī ieskanējās gandarījums: — Manuprāt, jūs esat uzvarējis, Deon.

— Paskatīsimies,— sacīja Deons un atkal pievērsās mākslīgās asinsrites aparāta tehniķim:— Izmērīsim spiedienu labajā priekškambarī.— Viņš paņēma adatu. — Skalojiet!

— Skaloju.

— Burbuļi ir?

— Nav, profesor.

— Labi. Uz nulli!

— Ir nulle.

Deons izdūra adatu cauri priekškambara sienai.

— Kaut ko rāda?

— Jā, profesor.

— Kāds ir vidējais spiediens?

Sasprindzinājums pie operāciju galda pārņēma visus — māsas, kas gaidīja rīkojumus, un studentus, kuri pūlējās cits citam pār plecu labāk saredzēt. Varbūt tas izlauzies arī ārpus šīm sterilajām sienām — gaitenī, kur viena pati gaida kāda sieviete.

Tehniķis samulsa. Viņš samiēdzās, it kā nespēdams ticēt pats savām acīm.

— Septiņi, profesor.

— Neiedomājami! — iesaucās Mūlmens, un operāciju māsa un Pīters Mūrheds viņam uzsmaidīja. Visapkārt skanēja klusu, līksmu balsu murdoņa.

— Velns, kur labi!

— Lieliski nostrādāts, Deon!

— Brīnišķīgs darbs, Deon,— sacīja Pīters Mūrheds.

— Tā tik ir operācija!

Jātiek drīzāk projām.

Ar pūlēm norīdams siekalas, Deons atgāja no operāciju galda.

— Pīter, varbūt jūs visi kopā apturēsiet asiņošanu un aizšūsiet krūšukurvi bez manas līdzdalības?

Vēl lāgā neattapies, Deons iegāja mazgājamā telpā, novilka cimdus, operāciju drānas un nomazgāja rokas.

Iet tūdaļ ārā un paziņot Trišai priecīgo vēsti?

Nē, mazliet jānogaida.

Tāpat kā pa miglu viņš nokļuva ārstu istabā. Tēja bija atdzisusi. Paldies dievam, ka operācija pabeigta un Džovanni to pārcietis labi.

Parāds ir nomaksāts. Sens parāds. Saistības izpildītas.

Atmiņā uznira tā nakts. Triša vienaldzīgi visos sīkumos stāsta par abortu, pēc tam sāk gauži raudāt un

atzīstas, ka tas bijis briesmīgi. Triša plaši ieplestām acīm raugās embrijā uz klozetpoda malas un iesaucas: «Tu viņu esi nogalinājis!»

Nu viņš tai atdevis dēlu, dzīvu dēlu.

— Nāciet ātri, Deon! — kāds skriedams jau pa gabalu sauca. — Nāciet ātri! Jūs esat vajadzīgs.

Deons truli pablenza profesorā Snaimenā, kas bija nostājies ārstu istabas durvīs.

— Dieva dēļ, Deon! Zēnam sācies kolapss! Jūs gaida operāciju zālē.

Nav laika domāt, no kurienes uzradies vecais. Nav laika gudrot, kāpēc viņš atnācis.

Deons skrēja.

Viena vienīga doma urdīja smadzenes, kad viņš, pagrābis cepuri un masku, iegāja operāciju zālē: kā es to pateikšu Trišai?

— Kas noticis? — viņš iesaucās.

Pīters Mūrheds izmisīgi pūlējās paskaidrot:

— Viss bija labi, iekams mēs neaizvērām krūšukaulu. Venozais asinsspiediens uzreiz uzlēca augšā, bet arteriālais aizgāja pie visiem velniem.

Viņš to bija paredzējis. No tā baidījies. Transplan-tantu piespiedušas ribas un krūšukauls. Vajadzēja tomēr likt aiz aortas. Nu asins plūsma tiek aizkavēta. Tā ir viņa kļūda.

Triša stāvēja turpat, kur viņš to bija atstājis, tikai pagriezusi seju pret logu. Tuvodamies viņš tomēr pamanīja, ka Triša nevēro pilsētas ainavu, kas visā plašumā paveras aiz loga. Trišas acis bija pievērstas tikai ugunsdzēsības aparātam stiklotā vitrīnā un plakanajai šļūtenei, kas saritināta gulēja turpat blakus. Deons saprata, ka viņa šai ainā saskata kaut ko savu, kādu iedomu tēlu.

Deonam pienākot, Triša pagriezās. Augums palika nekustīgs, kā sastindzis, bet skatiens likās vērīgs, ļoti vērīgs un pat mierpilns, kad viņa dziļi un saprotoši ielūkojās Deonam acīs.

Atbildi Triša izlasīja Deona sejā, iekams viņš bija paguvis ierunāties, un viņas seja pārvērtās.

Taču, it kā tā būtu kāda formula, kas jāatkārto vārdu pa vārdam, vai rituāls, kurā veiksme atkarīga no katras iepriekš paredzētas kustības precīzas un nemaldīgas izpildīšanas, viņa tomēr uzdeva jautājumus.

— Kā viņam ir?

— Labi.

— Izdevās?

Deons bija pārguris, taču nedrīkstēja to parādīt. Tobrīd ne.

— Gadījās tāda neliela aizķeršanās, kad šuvām ciet krūšukurvi. Tika saspiests iešūtais vārstulis. Bet nu jau tas ir garām, jo mākslīgās asinsrites aparāts vēl bija sterils. Tā ka varējām transplantantu pārvietot. Bez jebkādiem sarežģījumiem.

Bez jebkādiem sarežģījumiem, viņš sev sacīja. Tikai gandrīz nogalināju tavu bērnu. Laime, ka Trīša no ķirurģijas smalkumiem neko nesaprot.

— Vai Džovanni izveseļosies?

— To nekad nevar apzvērēt, Triša. Bet es domāju, ka izveseļosies.

— Paldies dievam! Kad es drīkstēšu viņu redzēt?

— Ļoti drīz. Pārvedīsim uz pēcoperāciju palātu un, līdzko viņš tur būs iekārtots, ļausim tev iemest skatienu.

— Jā. Paldies tev.

Viņš pagāja Trišai līdzi pa gaiteni.

— Kā tev pašam? — viņa vaicāja.

Deons nezināja, ko atbildēt, tāpēc izvairīgi atjautāja:

— Kādā ziņā?

— Tu neesi visai laimīgs, vai ne?

Melot viņai aizvien bijis veltīgi. Tomēr Deons atkal samelojās.

— Šādas tādas sīkas nepatikšanas,— viņš bezrūpīgi noteica.

Triša vērīgi ielūkojās viņam acīs.

— Nekā tāda, ko nevarētu atrisināt,— viņš sacīja.

Un tūdaļ pats sev pavaicāja: vai atrisinājums tiešām ir?

Nezinu. Bet izzināšu.

Tavs ceļš ved pa cieši novilktu virvi. Diendienā.

— Man ir laiks iet,— viņš sacīja.

— Jā,— viņa atsaucās.— Paldies! Paldies tev par visu, ko esi darījis. Paldies, doktor!

Oficiālās uzrunas pārsteigts, viņš palūkojās Trišā. No viņas lūpām tas skanēja dīvaini. Taču tūdaļ viņš pārdomāja, ka galu galā nekā dīvaina tur nav.

Jā, viņš nodomāja. Pareizi. Es esmu ārsts, esmu doktors.

Deons pamāja Trišai ar galvu un pa platajām durvīm iegāja atpakaļ operāciju blokā. Viņš atgriezās pie sava pacienta.

SATURS

Prologs. TAGAD

Pirmā dala. TOREIZ Pavasaris Vasara Rudens Ziema Pavasaris

Otrā dala Vasara Rudens Ziema

К. Барнард и 3. Стэндер НЕЖЕЛАЕМЫЕ

Рига «Лиссма» 1989 Па латышском языке

Перевела с английского Р Рунце Художник М Дубинина

И Б Nî 4650

Kristiāns Bārnards Zigfrīds Stenders

NEVĒLAMIE

Galvenā redaktora vietnieks Imants Auzini Redakciias vaditāia Mai$a Leiiete

Mākslinieciskā redaktore Maiia Dragūne Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Irēna Kalnina

Nodota salikšanai 23. 08 88. Parakstīta iespiešanai 10.11 88. Formāts 84x 108/32 Tipogrāfiias capīrs № 2. Bappikova garnitūra Augstspiedums 25 20 uzsk iespiedi : 25 62 uzsk krāsu nov • 28 73 izdevn 1 Metiens 30 000 eks Pasūt №1160-5 Cena 3 rbl. 20 kao Izdevniecība «Liesma» 226256 Rigā Padomiu bulv 24 Izdevn № 69/33080/D -1094

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram Programmētais V Rudzītis Iespiesta tipogrāfiiā «Cīn*» 226011 Rīgā Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīgā Vienības gatvē 11

1

Oranjes brīvvalsts — viena no Četrām Dienvidāfrikas Republikas provincēm. (Tulk. piezīme.)

2

Pēc Fārenheita skalas; 41 grāds pēc Celsija skalas. (Tulk. piezīme.)

3

Plaši pazīstama žēlsirdīgā māsa britu armijā (1820—1910 ). {Tulk. piezīme.)

4

Ievērojams amerikāņu ķirurgs (dz.!895.g.). (Tulk. piezīme.)

Content

Bārnards. Kristiāns, et al Nevēlamie

Prologs TAGAD

Pirmā daļa.TOREIZ

PAVASARIS

VASARA

RUDENS

ZIEMA

PAVASARIS

Otrā daļa

VASARA

RUDENS

ZIEMA

SATURS

1