Lāms Visvaldis

Raudze. Noveļu krājums

Visvaldis Lāms

Raudze

.

.

VĪRI IET TIKAI UZ PRIEKŠU

NOVELE

Drēgns, dūmakains rīts. Pāri sūnāklim slīdēja dzērvju kāsis. Daži skarbi kliedzieni... kā sāpju mokās, kā izbailēs. Tie neatgādināja tālskanīgās klaigas citos rudeņos — tā šķita Jānim Cabulim, kas, zilgani noaukstēto degunu snaicīdams, pavēroja putnus, kamēr vien tie bija redzami. Dzērves pazuda. Cabulis notrina degungalu virs-delnā un ierāvās sevi. Viņš viss mitruma un aukstuma piesūcies; it kā kaulaini pirksti knaibīja dvēseli. Tomēr vēl labi, ka naktī nav bijusi salna, ka ir sērkociņi, ir pusklaips maizes un nedaudz tabakas. Kāds drūms posts salīdzinājumā ar tiem tālajiem laikiem, kad, dzērvju taurēs noklausījies, Cabulis atgriezās siltā virtuvē, koda ar treknu biezpiena kārtu notrieptā rikā un, kūpošu kafiju piestrēbdams, svinīgi paziņoja: — Dzērves aiznes launagu. — Jaukās atmiņas pieplūdināja viņa muti ar sājām siekalām. Viņš nospļāvās un atkal berza lūpas gar virsdelnu.

Apstākļi bija par bargiem viņa gribai un spēkam. Visu laiku ar gurstošu iespītību turējies, Cabulis jutās kā pie pēdējās robežas nonācis. Dzērvju aprautie sāpīgie kliedzieni iegrūduši viņu izmisumā. Putni šķita kā pārbiedēti bēgļi no tās pamales, kur aizvien skaidrāk dzirdējās lielgabalu grandoņa. Cabulis, kas visu laiku rāvies tieši uz turieni, vairs neticēja, ka bijusi jēga to darīt. Varbūt sapņos allaž skatītā dzimtā mala jau pārvērtusies gruvešos. Viņš sāpīgi nopūtās.

Izmisuma brīdis cilvēku atšķeļ no apkārtnes. Ievainota dvēsele mocās pati sevī — vienalga, vai to vērotu līdzcietīgi vai vienaldzīgi skatieni. Cabulis aizmirsis uz apkārtējiem ciņiem nometušos savus likteņa biedrus, ar kuriem kopīgi mērots garais ceļš no tālo Alpu kalnu pakājes. Viņi mācējuši izkļūt cauri visai vācu valstij, peldus pārvarēt Vislu, vēl dažas citas upes, pirms trim dienām Nemunu, un tagad, kad sasniegta jau Latvijas pierobeža, Cabuļa kājas nespēja paspert ne soli. Viņš it kā iestidzis šajā mitrajā zemē.

Ierunājās skadra, mazliet aizsmakusi balss:

— Katram pa kumosam.

Divi sakustējās, pastiepa rokas. Cabulis joprojām sa-kucis. Runātājs atvāza nazi un nošņāpa četrus apmēram vienādus maizes riecienus. Viņš sarindoja tos uz mugursomas un gaidīja, kamēr paliks tikai tas, ko neviens nevēlējās. Tā tas noticis visa dēkainā ceļojuma laikā, un tieši tāpēc šim vīram pārējie uzticējās. Savā ārienē maizes dalītājs neizskatījās diženākais no visiem. Sauca viņu par Grīni, vārdu likteņa biedri nemaz nezināja. Visai skarbs, bet sīkstākais viņu četrvīru pulciņā — Grīnis palaikam uzņēmās grūtāko. Viņa teikto uzklausīja varbūt tāpēc, ka viņš ne reizi nebija pienākts runājam par tukšu. Abi pārējie, kas šobrīd steidzās satvert iedomāti lielāko riecienu, bija no citādiem māliem veidoti. Modris — viņa uzvārdu, tāpat kā Grīņa vārdu, neviens neatminējās — bija slaids puisis ar košiem, cirtainiem matiem. Izskatā pamuļķīgs, toties glīts. Puisītis — tā niecinoši viņu vērtēja Alfons Klucis, kas gados nebija neko vecāks, toties no pārmērīgas pašbrūvētā lietošanas krietni vien nobružājies. Klucim nepatika ne Modra iedomība uz savu ārieni, pastāvīgā matu veidošana — tik vien tā krāšņuma šim atlicis, — nedz lielīšanās ar panākumiem pie meitenēm. Lai arī dzīve pa mežiem krietni noplucinājusi Modra darbdienestnieka mundieri, tomēr tas izskatījās spožāks par Kluča salasītajiem apģērba gabaliem — paliekas no šucmanšaftes godības un cietumā nodriskāti privātie kankari. Cabulis ar Grīni ģērbušies latvju zemnieku pašaustajās vadmalās. Ložņāšana pa krūmiem, mirkšana rasā un plunčāšanās ūdeņos viņus visus padarījusi, gandrīz vienlīdz stērbeļainus. Ko tas Modris vienmēr ģrib izlēkt — kā gailēns uz cūku aploka staba!

Klucis bija īgns, bija gļēvulis ar lielu miesu un smagnējiem kauliem. Viņam klājās varbūt vēl grūtāk nekā Cabulim, tomēr niknums ļāva turēties stingrāk. Pāri plūstošā žults it kā aizvietoja asinis. Diemžēl Klucis īsti nezināja, uz ko vajadzētu dusmoties, kas ir vainīgais viņa nedienās. Tieši tāpēc viņš labi nesadzīvoja ne ar vienu un visvairāk gremzās uz Modri, jo tas bija pats mīkstākais kumoss viņa trulajiem indes zobiem.

Bet šobrīd kā Kluča, tā Modra zobi aizņemti maizes gremošanā. Vēl divi riecieni gulēja uz mugursomas: Ca-bulis joprojām stiga sava izmisuma dumbrājā, un Grī-nis mierīgi nogaidīja. Nevarētu apgalvot, ka Grīņa skatieniem piemistu sevišķs izteiksmes spēks, viņa acis bija mierīgas un visparastākajā krāsā — kaut kas viduvējs starp zilu un pelēku, neparastas bija tikai biezās, kuplās uzacis, kas vēlās virsū plakstiem. Ceļojuma grūtības un mūžīgais izsalkums vēl jo vairāk iegremdēja viņa acis dobuļos. Grīnis skatījās un klusēja. Cabuļa sīkais augums pa brīžam nodrebinājās. Modris ar Kluci kāri ēda. Vienu brīdi Klucis pašķielēja uz neaiztikto maizi... kas zin ... Norijis sagremoto kumosu, viņš ierūcās:

— Paskat, kāds tireklis.

Modris pasmīnēja. Grīnis turpināja vērot Cabuli. Stiprākais un gļēvākais, klusākais un pļāpīgākais. Bet vēl pirms nedaudz nedēļām Cabulis izdarījies kā visuzņēmīgākais un dažā gadījumā to pierādījis ari darbos, toreiz viņš bijis dedzīgs uzmundrinātājs, bet ne pļāpīgs čīkstoņa. Un Grīnis izturējies sabiedriskāk: bīstamā pārbrau-ciena laikā no Minhenes uz Breslavu viņš dzelzceļa vagonā omulīgi izpļāpājies ar žandarmiem un glābis visus no iekrišanas. Grīnis teicami prata vācu valodu, šo to ari poliski un bēguļošanas laikā bija galvenais tulks. Iesākumā viņš daudz spriedelēja, ko darīt pēc Latvijas sasniegšanas. Tieši tā sākās atsalums starp viņu un biedriem. Tiem pārējiem nebija nekādu vispārinātu vērtējumu, Grīņa atzinumi šķita pārgudri, viņi vienkārši ilgojās paglābties un noslēpties. Alfonam Klucim viss Čiekur-kalns pilns ar pudeles brāļiem, gan kāds ierīkos viņu savas mājas pažobelē, kur varēs nogaidīt, līdz pārskries kara negaisi. — Kaut vai mana vecā saimnieka zirgu staļļa nostūrī, tur varēšu par pašu vellu pasvilpot, — viņš mēdza teikt šādu pārrunu noslēgumā. Modris apgalvoja, ka šim par nobēdzināšanos jāraizējoties vismazāk. Ja Dzegužkalna «fidiņas» uzzināšot par viņa atgriešanos, tās cita citai vai brunčus noraušot, savstarpēji cīkstoties par tiesībām šo aprūpēt. — Kāpēc tad laidies aizvāzāt sevi darba dienestā? — noprasīja saīgušais Grīnis. — Gribējās pasauli redzēt, — Modris muļķīgi smīnēja. Nu viņš bija pasauli atredzējies, nu viņš alka uz mājām. Cabulis mājas vārdu vien tik daudzināja, tomēr viņa izpratne par «mājām» gan bija savādāka nekā Modrim un nekā

Alfonam, kas tik vien vēlētos kā noslēpties zirgu stallī un strēbt pašbrūvēto. Bet, lai cik atšķirīgi viņu vēlējumies, tomēr kaut kas šos vienoja, bet šis «kaut kas» atsaldēja Grīni. Vīrs noslēdzās sevī, vairs nepiedalījās biedru runās, kļuva aizvien dzestrāks un klusāks. Tagad viņš tik vien prātoja kā ātrāk pateikt «uz neredzēšanos» un nogriezties pa savu ceļu. Tomēr Cabuļa iekšķīgais sabrukums aizkustināja viņu. Vēl brīdi pagaidījis, Grīnis paliecās uz priekšu un nolika savu roku uz šā drebulīgā, nolaidenā pleca.

— Tev nelādzīgi?

Cabulis aplaizīja lūpas. Brīdi ar tādām izmisīgām acīm vēries Grīnī, viņš pamanīja maizes riecienus un neizvēlēdamies paņēma vienu. Klucis savējo jau pieveicis. Viņš ierūcās:

— Nevajag tik daudz sapņot un puņķoties. Tā vien skaties, ka citi tavu tiesu nokamps. — Visa viņa būtība pauda kaut ko tādu, kas lika domāt, ka teiktie vārdi var arī nebūt joks. Varbūt šis atzinums ierosināja Grīni nolauzt gabalu no sava rieciena un sniegt lielajam puisim.

— Ko tu, — tam kļuva neērti. — Ja tu tā šķiņķosi, tad...

— Man negribas, — Grīnis viņu pārtrauca. Uztvēris Modra skatienu, vīrs nevilcinādamies atdalīja vēl pusi no atlikuma. Otrs jaunietis nekautrējās ne tik, izgrūdis — 'dies! — viņš kāri pakampa devumu. Grīnis kā taisnodamies piebilda:

— Vēl jau tāds kancis ir. Bet es domāju, ka vajag pietaupīt vakariņām, lai būtu spēks gājienam.

— Derētu sameklēt kādu leišu zemnieku un palūgt «ein klein bißchen duonas», — jokodamies piezīmēja Klucis.

— Varbūt uzrauties fričiem un iemantot «ein klein bißchen» svina pupas? — atmeta Modris un bužināja savus krāšņos matus.

Cabulis ēda kā bez garšas. Grīnis klusēja. Kam kulstīt tukšus salmus; šiem palaikam tas patika, bet viņam derdzās. Kāda jēga tarkšķēt par maizes meklēšanu, kad visa apkārtne pieblīvējusies ar karaspēku, un šajā krūmiem aizaugušajā purvājā viņi iesprukuši rītausmā, pēc grūtā nakts pārgājiena nevarēdami saskatīt nevienu citu drošāku vietiņu. Fronte vairs nav tālu, tāpēc iešana kļuvusi

bīstamāka nekā Rietumpolija vai Rītprūsijas pierobežai mežājos, kur droši varēja klaiņot gaišā dienas laikā. Lietuvā mežu nebija tik daudz kā Latvijā, bet varbūt viņi jau sasnieguši Kurzemes malieni. Grlņa kuplās uzacis saraucās un vēl vairāk noslīdēja uz acīm. Ko iesākt, ja viņi patiesi nokļuvuši Latvijā? Tur Austrijā vai, kā hitlerieši dēvēja, Ostmarkā tālā dzimtene tiem šķitusi kā uzposta istaba ar bagātīgi klātiem dzīru galdiem, bet Lietuva tikai slieksnis, ko iespējams vienā solī pārkāpt. Pēdējo dienu laikā šis «slieksnis» izrādījies pārāk plats, turklāt pārpilns ar uniformētām briesmām. Bet dzimtene— tā sveica ar draudīgu dunoņu. Kā lai viņš tur atrod — ne jau dzīru galdu, bet pamatu zem kājām? Šie pārējie... Modris paslēpsies aiz brunčiem, Klucis ienirs pudelē, bet Cabuļu Jānis, bailīgi drebinādamies, slamstī-sies krūmos savas ģimenes tuvumā. Varbūt tomēr viņi rīkosies savādāk? Dīvaini, cik maz mēs izprotam savus tuvākos biedrus, lai gan kopā ar tiem nostaigāts simtiem kilometru un pārciestas daudzas briesmas.

Klucis uzbilda:

— Tā kā vienu pīpi vajadzētu ...

Te nu atkal jārīkojas Grīnim. Ne vārda neteicis, viņš izvilka skārda kārbiņu ar tabaku un papīru. «Tabakas dalītāja» godā Grīnis iekļuvis tikpat nemanot kā «maizes dalītāja» godā, tā sakot, notikumu attīstības gaitā. Iesākumā ikvienam bijis savs krājums — kādu nu katrs mācējis sagādāt. Grīnis laikam pats trūcīgākais. Toties Klucis ar Modri nepavisam neprata taupīt un allaž dūmoja vienā dūmošanā. Cabulim turējās cigaretes, viņš bija tāds «svētdienas pīpmanis», kas labprāt piedāvā citiem. Tā izkūpēja viņa «Königin von Saba», «Schwarze Staila», arī pīpju tabaka, resnie cigāri... Pēdējo paciņu uzplēšot, Alfons Klucis tādā skumīgā balsī, kādā lasa nekrologu par mīļu draugu, buldurēja «Juno» reklāmas tekstu: — Warum «Juno» ist rund? Auf dem guten Grund «Juno» ist rund.. J — Daudz retāk smēķēja Grīnis. Bija reizes, kad viņš juta, it kā žurkas skrubināmies ap savu sirdi, un apzinājās, ka tabakas dūmi nav veselīgi. Bet vai tad karš, cietums, bēguļošana zem nāves draudiem ir kaut kas veselīgs? Un, lai cik grūts bijis ieslodzījumā pavadītais

1 Kāpēc «Juno» ir apaļas? Labi pamatotu iemeslu dēļ «Juno» ir apaļas.

laiks, viņš joprojām tik izturīgs, kā no krama veidots. Tur iekšā neviens ielīst nespēja un no ārienes neko nevarēja manīt. Saprotams, taupīgi smēķējot, viņa nelielie krājumi neko neplaka, kamēr citi savus jau izdzīvojuši. Tad Grīnis bez jebkāda pamudinājuma pasāka brālīgi dalīties ar likteņa biedriem. Viņš šķita paskops, tomēr sev nekad neatļāvās vairāk. Arī šoreiz. Katram pasniedza papīra lapiņu — Cabulis atraidoši papurināja galvu, tas nenotika pirmoreiz, bet pirmoreiz šis pļāpa pārgājis uz žestu valodu, — katram uzbēra pa šķipsniņai. Vācu tabakai bija laba smarža, un dūmu mutulīši, kas uzplīvoja ap smēķētāju galvām, uz brīdi radīja gluži omulīgu noskaņu.

*

Četrvīru pulciņš bija apmeties nelādzīga sūnākļa pašā sausākajā vietiņā. Visapkārt šļakstēja ūdens, un rasas pārpilnie sūnu cinīši izskatījās kā īstas odžu perinātavas. Vienīgi šeit nedaudz uz augšu izspiedies pampums — lēzens smilšu pauguriņš ar trim paprāvākām priedēm. Vismaz var sēdēt sausumā. Kājas sabristas visiem, un tie, Cabuli izņemot, pasteidzās pārauties sausi. Nakts gājiens bijis nogurdinošs, bet tādā dzestrumā aizmigt nespēja neviens. Varbūt vēlāk izklīdīs migla un sāks sildīt saule. Ugunskuru kurt bīstami... skaties tikai, vai kaut kur neparādās bruņoti ļaudis. Draudēja katrs krūms, katrs troksnītis.

Rīts vērtās gaišāks un skanīgāks. Sūnāklis joprojām kluss, bet visapkārt aiz krūmiem kūsāja dzīvība. Šurp atlidoja gaiļa dziesma, mājas tur nevarēja būt tālu; pa brīžam vaukšķēja arī suns. Šosejas virzienā atsākās motorizētā transporta rūkoņa, bet pretējā malā nokaucās lokomotīve un aizklabēja vilciena sastāvs. Viņi atradās it kā aplenkumā.

Klucis beidza pārauties. Pēdējo smēķa galiņu zīzdams, Klucis noskatīja daudz neveiklāko Modri un ievaicājās:

— Kur tu trāpīj i tik lepnu zeķu pāri?

Šis pašapzinīgi, tīksmi nosmējās:

— He, he! Arī vācietēm pūrā labas mantas glabājas. — Lepni pacilājis mīkstajā gublānā ieauto kāju, viņš atcerējās: — Zin, tā nebija vairs jauniņa, bet cienīga dāma, kāda tur vahmistra kundzīte. Vīrs, protams, frontē.

Nu, zin, es nejauši tur pagadījos. Tāda mājele ... Zin, šī lūgšus lūdza mani pusdienās, cēla galdā šķiņķi ar olām, nu, zin, fričiem tā dārga manta. Un tik skubina mani ēst. Pati uzmetusies uz galda malas, bet blūzītei, zin, augšējās pogas vaļā. Nu, zin, tāds skatījiens! Es jau nu nav slims, skaidra būšana. Kārtīgi pielocījos šķiņķīti un tad, zin, uz gultu!

— Tad uz gultu ... — Klucis nospļāvās. Velns rāvis tādu teļu! Sāc runāt, ko gribi, runā, kā gribi, bet Modris allaž aizbrauca pie sievietēm un gultas. Un tad pļerina un pļerina, ka ausis krīt ciet. Lielīgs un apnicīgs. Bet tādi meitiešiem laikam patīk — tādi stulbi, sprogaini auni.

Kamēr šie abi tā ņēmās, Grīnis nepārstāja vērot Ca-buli. Ar to nav labi. Nedrīkst pieļaut vīram nolūzt tagad, kad tālais ceļš gan aiz muguras, tomēr briesmas, kas prasīs saspringt visus spēkus, joprojām vēl priekšā. Viņi it kā pārpeldējuši jūru, nu jāveic ar degošu eļļu pildīta upe. Tas prasīs stiprumu. Grīnis vēlreiz sapurināja Cabuli.

— Kājas jāpāraun!

— Eh... lai viņu... — Cabulis iestenējās. — Gan vēlāk... — Tāds iespaids, ka pusaizmidzis cilvēks atgaiņājas no mušām.

— Kas par vēlāk! Kājas nosutīs. — Grīnis ņēmās palīdzēt, atraisīja un noāva biedra šņorzābakus, meklēja autus — apkopa šo kā zīdaini. Modris noskatījās un pasmīnēja parasto, muļķīgo smīnu. Klucis ņirdzīgi pavaib-stījās, tomēr klusēja. Grīni nevarēja tā apsmiet, un Cabulis pašlaik nonācis viņa gādībā.

īsā laikā savedis kārtībā pagurušo, Grīnis aizdedzināja savu apdzisušo smēķi un iesprauda viņa lūpās.

— Ievelc dūmu! Dažkārt tas noder.

Cabulis gļēvi pačāpstināja un iečīkstējās:

— Galva noreiba.

— Guli!

Lai pasargatu Cabuli no zemes dzestra mitruma, Grīnis atbalstīja viņa ļengano stāvu pret kroplo priedi. Pats viņš iekārtojās turpat blakus, uzsita svārku apkakli un ierāva galvu plecos. Viņš samiedza acis, tomēr aizmigt nespēja. Mugurai reizumis pārskrēja drebuļi — saule gan pakāpusies augstāk, bet nemaz nesilda.

Abi puiši atsākuši parastās valodas. Šoreiz runāja Klucis, bet Modris klausījās.

— Velis un zēvele, kā mēs metām! Katrā ēdienreizē polšu ribās un pa starpām vienu otru alus glāzi. Bet ar to miroņūdeni tikai tāda iekšu skalošana vien bija. Velis rāvis, kad nogrābām tam spekulantam Jergas kannu! Es brīdināju: netaisi figūras, velis ārā! Saki, cik tev ir, un es teikšu, cik jāsaņem mums. Bet šis, velis un elle, šķiež šķīstu mums acis. Grib sprukt pa glumo! Domā atrast vakarējos. Saku šim: — Šitā kanna tiek konfiscēta par taviem meliem. Ja nākošreiz vēl tā šmugulēsies, tad atņemsim visu un rakstīsim protokolu. Ievēro — ar godu vienmēr tiksi tālāk! — Šis bāls un sviedrus vien slauka. Bet mums bija ko strēbt. Velis rāvis, zvērīgs kā ziepju-zāles un deg kā benzīns! Švakākas iekšas to nemaz nespētu turēt.

Lielā sajūsmā stāstītājs aplaizījās. Grīnī sagriezās dusmas un riebums. Jau toreiz, šo pārgalvīgo bēgšanu sarunājot, Klucis viņam nešķita sevišķi simpātisks. Tuvāk nevienu nepazīdams, viņš neko nebija iebildis, vispār viņus kopā savedis gadījums. Lielā steiga un laika trūkums spieda savstarpēju iepazīšanos aizstāt ar uzticību cilvēkam un tautietim. Jau ceļā Grīnis uzzināja, ka Klucis darbojies ienīstajā šucmanšaftē, gan tikai — kā viņš to steidzās paskaidrot — par spekulantu tvarstītāju Rīgas stacijā. — Palīdzēji fričiem tautu badā mērdēt! — Grīnis ļauni noskaldīja. Klucis turpināja taisnoties, ka viņš visus laidis «pa glumo», ņemdams tikai niecīgu muitu. Draugs viņu tur ievilcis, solīdams, ka varēšot dzert šņabi, kaut vai pārplīst. Un ormaņos vairs nekāda gaisa. Klucis līdz piecpadsmit gadu vecumam bija kaut kā nomocījis pamatskolas četras klases un tad pārtraucis savas izglītības gaitas, lai kļūtu par smago ormani. Kas kaitējis dzīvot — pelnījis desmit latus dienā un katru vakaru izdzēris, mazākais, pusstopu. Vēl šobaltdien viņš godīgi stūrētu auzu motoru, ja nebūtu sākušies visi tie jukumi. Šucmanšaftē ar šņabi ievilināts, viņš «pļempis to kā teļš ūdeni». Pēc gada vācieši viņu un vēl dažus citus kā kara saimniecības grāvēju līdzdalībniekus iespundējuši cietumā. Jādomā, ka Klucis patiešām nav bijis pārāk bargs «spekulācijas apkarotājs». No cietuma viņš aizsūtīts darbos uz Vāciju, tur sasities ar Cabuli, kas viņu vēlāk pieveda Grīnim. Nevar sacīt, ka caurkritušais šucmanis būtu ļauns cilvēks,

tomēr dažkārt viņā varēja manīt kaut ko zemisku. Vāciešus viņš necieta, arī par padomju varu nebija labās domās. Vispār sirsnīgā balsī viņš runāja vienīgi par pirmskara laiku degvīna pudeli un papirosiem «Sports». Bēgšanas sākumā apbruņojums bija tikai Grīnim. Pārgalvīgā kārtā viņš mācējis iegūt «Parabellum» automātisko pistoli. Polijā viņi uzdūrās vācu postenim. Vienu zaldātu Grīnis nošāva, otram Klucis ar malkas pagali iedauzīja galvu. Šis notikums visos nostiprināja apziņu, ka hitleriešu nagos viņi vairs nedrīkst krist, tomēr nemazināja Grīņa nepatiku pret Kluci. Iegūtos ieročus viņi sadalīja tā, ka Klucis pievāca automātu, kamēr Modris ar lielu kurnēšanu lika plecā šauteni. Stiep nu tādu smagu dzelzs gabalu! Cabulis palika bez ieroča. Viņš pec ta nemaz neilgojās. — Kas nu es par karotāju...

«Pats sevi knapi jaudās līdz mājām aiznest, kur nu vēl flinti,» domāja Grīnis. Atkal viņa ausīs iedzēlās šo abu muldēšanās.

Klucis:

— Tādi trakumi vienmēr beidzas nelāgi. Zēni gan teica — viss iet uz elli, un arī mēs nekur citur nenokļūsim. Mazākais, būsim tā lustīgi ceļojuši. Viens, velis rāvis, pilnīgi sadega. Kad es saku: sāka nākt dūmi pa muti un degunu, zils palika un garu izlaida. Izskatījās riebīgi — kā liellopu plaušas.

Modris atkal savu:

— Meitas arī varējāt čamdīt pa visiem vagoniem.

Klucis nievājoši:

— Citi jau ņēmās nosvīduši. Man sievišķi no laika gala neko nevelk. Velis ar tām! Divus gadus biju jau nostrādājis par ormani, šņabi dzēru un papirosus pīpēju ne sliktāk par visiem vecajiem, bet ar skuķiem nepinos. Sāc tu, cilvēks, tikai ķērnāties ap brunčiem, ne apskatīties, kad sieva kaklā un brēķis bauro cauru nakti. Bet vecie mani velk uz zoba: «Tu puisītis vien vēl esi, kas tevi skaitīs par vīrieti, ja ne ar vienu neesi gulējis.» Ja tāda tā lieta, velis rāvis, tad jānokārto, kā pienākas. Vienu vakaru kopā ar draugu Gustu, viņš bija divreiz vecāks par mani, likāmies uz Kalēju ielu. Šis teic, ka te šlen-derējot pašas smalkākās... Nocopējām ar divas. Viena veca pēc vella, bet otra itin glīta. Saku, maksāšu, cik vajag, bet jaunā būs mana. Gusts neko, šim muķis paplāns, sieva visu nokrejo. Nopirkām pa pusstopam un

ļ

kratījāmies uz iebraucamo vietu. Paņēmām istabu. Iesā^-kūmā, protams, jāiemet; un metām, kamēr viss kļuva miglains. Beigās tāda vella migla, ka neko saprast vairs. Bet no rīta galva sāp, riebīga dūša. Visu dienu braucu un domāju: «Vai nu tagad esmu riktīgs vīrietis vai ne?» Neparko atcerēties, kas bijis, kā bijis. Veselu nedēļu lauzīju galvu, bet tad, velis ārā, sākās nejaukas sāpes. Likos pie ārsta. Tam sava dziesma: — Kā tev nav kauna, tik jauns un jau tādu slimību saķēris! — Tad sapratu, ka laikam vairs neesmu nevainīgs, ja reiz saslimis. Veči metās mani lidīt, malacis puika, saka! Gustam skauž, un tas ņirdz — esot piedzirdījis mani un piegrūdis klāt to veco, riebīgo raganu, kamēr pats par manu naudiņu ar jauno, smuko. Traki laba bijusi. Domāju, šito labumu noprovēt jāiet vienam pašam un skaidrā prātā. Izārstējies aizgāju un tā uz aci to pašu jauniņo notvēru.

— Nu, kā patika šā? — Modris kāri iesaucās.

Klucis kļuva riebīgi jēls.

Grīnim gribējās uzkliegt: «Turi muti, sivēn!» — tomēr viņš klusēja. Pārāk daudz netīrības un zemiskuma redzēts dzīvē. Bet viņš zināja, ka gaisma ielaužas arī dziļākajā tumsā un cilvēks ir kaut kas vairāk par nožēlojamu kukaini. Kādas neizskaidrojamas pretrunas savērpjas dzīves ritumā! Kā kamols šķetinās dienu pavediens, un brīžiem cauri pierasti pelēkajai krāsai iedzirkstās spilgts dzīpars. Acis skata sauli, bet kājas bieži brien purva dūkstis. Ja cilvēks iestieg pavisam, ja viņa dvēsele vairs nealkst gaismas? Grīnis zināja, ka seno helēņu domātājs Aristotelis daiļuma izjūtu uzskatījis par galveno, kas cilvēku šķir no dzīvnieka. Vai šajās valodās, kas izplūda kā netīrs izvirdums, iespējams saklausīt kaut kripatiņu skaistuma? Bet kāds cits filozofs — francūzis Blēzs Pas-kāls sacījis, ka cilvēks nav domājams bez domas — tas būtu akmens vai lops. Varbūt tais runās kāda doma bija rodama — sīka, tik tikko samanāma, smirdīga domiņa. Tātad šie abi nav nedz akmeņi, nedz lopi, bet cilvēki.

Viņš nopūtās. Sirdī kaut kas iegremzās. Dzirde uztvēra un līdz apziņai novadīja kaut ko no Kluča runātā:

— Un tad metām, baigi metām... Tā, ka ar pakaļu durvis meklē ...

Tuvumā nomāvās govs.

— Vai dzi! — lielais balamute aprāvās. — Ja te gana lopus ... var uznākt virsū!

Neviens viņam neatbildēja. Klucim vairs nekārojās skaļi tērgāt, tāpat Modris satrūcies gluži bāls. Cabulis iegrimis tādā pussnaudā, pusģībonī, kamēr Gnnis aizgājis tālu domu pasaulē. Dienas un gadi, gadalaiku mijas un cilvēka mūža ritums. Arī viņš kādreiz uzmanījis ragaiņu baru sūnākļa malā, klausījies, kā dzērves atnes un aiznes launagu. Dienas un gadi — pavasari, vasaras, rudeņi. Kā mirdzošs zieds saule izplauka blāvi pelēkajās debesīs, un no mitrajām pļavām tai pretī dzeltenīgi spīdinājās purenes. Pienene izlīda no zemes, suloja balta, pārgalvīgi atsedza savu zeltaino ziedgalviņu, nosirmoja un izpurināja vējos pūkainās sēklas. Tās uzlidoja augstu pāri laukiem un nesa dzīvību tālu, tālu. Kūkoja dzeguze, smaržoja kūtsmēsli. Cik laimīgs bija Grīnēns, kad viņam uzticēja vezuma vadību. Viņš izbrauca no laidara tik manīgi, ka vāģa ass nekur neaizķērās, novadīja līdz tīrumam un, atpakaļ atgriežoties, ratos stāvus turēdamies, laida zirgu rikšos. Tas bija tik braši un lepni kā sacīkšu braucējam senās Romas cirkā, smiekli nāca, kad lielie rājās: «Tu, puika, pakritīsi zem riteņiem!» Dienas, tās dienas! Oda kūts dvaka, un kājās sūrstēja dzērvju zābaki, māva ragaiņu bars, un nenācās viegli celties agri rītos. Katrs sīkums šķita vesels notikums, katra dziesmiņa likās pie-skandējam visu pasauli. Nebija viegli, bet bija daudz saules, daudz smieklu un prieka gluži par nieku. Mazais rīdzinieks pie lielā saimnieka. Pirmie grūtie pēckara gadi, bet laukos jau baltoja jaunsaimnieku ēku spāres. Vecais Grīnis bija dzelzceļa mašīnists, pelnīja diezgan, bet viņam par visu mīļāka bija degvīna pudele. Sākumā viņš dzēra sērās par sievas nāvi, vēlāk skumstot, ka dēlēns netiek pienācīgi apkopts, vēl vēlāk no kreņķiem, ka saņēmis kādas daiļavas atteikumu kļūt par viņa pēcnācēja pamāti, un visbeidzot — jebkura iemesla pēc. Mazais Grīnēns auga savā vaļā, līdz sākās skolas un gana gai-tas. Viņu nolīga pie īsta pelēkā barona. Bagāts vīrs, tomēr tam nepiemita bieži sastopamais laucinieku netikums — Lejas Kāmurs nebija sīkstulis. Ēst deva labi, darbu prasīja dūšīgu. Sviests vienmēr turējās galdā, sestdienās cepa karašu. Grīnēns kāroto silto pienu varēja strēbt, cik tīk. Saimniece bija dzestra, bet rāma, ganu pārāk nerāja. Pats saimnieks runāja tikai ar puišiem. Smagnējs, cienīgs, skarbs valodā. Mazajam Grīnēnam tāda bijība pret šo vīru! Tās nebija tik vien kā bailes, bet kaut kas vairāk —

saimnieks šķita gudrības, viszinības un visredzības iemiesojums, ko viņš teica, tas nebija apstrīdams. Lejas Kāmuru pagalmā viņš stāvēja visā godībā kā Cēzars savas valstības centrā, viņš bija zemes sāls.

Viena vienīga nelaime mocīja šo turpat vai pilnīgāko no cilvēkiem — viņa neizdevušies bērni. Laicīgās svētības netrūka, varējis kaut pusduci ne jau plikiem dibeniem pasaulē aizlaist un septītajam, par labāko saimniekotāju atzītajam, mājas atstāt. Lejas Kāmuru lauki bija ap trīssimt pūrvietu, un zemīte trekna kā speķis. Saimnieks precējis savu māsīcu no pagasta viņa malas, arī lielu māju vienīgo mantinieci, un mācējis tās pūru iemainīt pret prāvām zemēm tepat pie savām robežām. Nu viņam piederēja tikpat kā maza muižele. Lielām gavilēm gaidījuši pirmdzimto dēlu. Tā bijusi tāda kā troņprinča ierašanās šai pasaulē, reiz viņš valdīs pār Lejas Kāmuru plašumiem. Kalnenieki bija plikadīdas, un mazkāmurnieki nevarēja pat līdzināties lejiniekiem. Lielkāmuri? Tik vien kā tā vārda, Lejas Kāmurs sp]āva pāri to gruntij. Toties apkārtējiem bija prieks ļauni sačukstēties, ka ar lepnā Kāmura puiku viss neesot riktīgi. «Neizdevies, drusku ķerts.» Saimnieks zināja, ko ļaudis tērgā, kaut acīs teikt neviens neko neuzdrošinājās. Viņš gaidīja otro dēlu. Tam bija «ūdensgalva», un ārsti neko nespēja līdzēt. Lejas Kāmurs atveda dakteri no pārnovada, visas apkārtnes dikti slavētu, valodā un izdarībās stnuju vīru, bet gudru ārstu. Varbūt tas līdzēs, mazākais, zinās padomu, lai ar tiešo iznāktu labi. Lejas Kāmurs ar to ārstu saimniekgalā trakoti saķildojās. Grīnēns dārzā lasīja ābolus un tik vien dzirdēja, ka verandā iznākušais ārsts vēl pagriezās atpakaļ un kliedza: — Maitas, velna lopi! Mantas dēļ mieslojas ar savām asinsradiniecēm un tad brīnās, ka bērnu vietā dzimst krokodili! — Grīnēnam izklausījās, ka šī briesmīgā daktera vārdos izskanētu vai viss nekrietnais, par ko ņirdza Rīgas ielaspuikas, tomēr šie vārdi neaizmirsās. Pēkšņi saimniekgals viņam likās pārvērties tādā kā miroņu kambarī, kas pašā karstākajā dienvidū izdveš nāves saltumu un trūdu smaku. Viņš centās no tā turēties pēc iespējas tālāk. Līdz pat prombraukšanai uz Rīgu Grīnēns gulēja klētiņā, kad visi citi jau bija pārvākušies uz siltākām telpām. Reiz, apkūlību laikā ar rudzu kūļiem sastaipījies, naktī viņš sapņoja, ka no saimniekgala izlien baigs krokodils un kāro norīt viņu. Ne-

labi brēkdams, Grīnens uzrāvās sēdus un lielā izbili nezināja, kur sprukt, kur palikt. Pats saimnieks nezaudēja savu smagnējo noturību, tomēr dakteri ielika tiesā. Kas tā par bezkaunīgu mutes brāķēšanu! Savu mūžu viņš, Lejas Kāmurs, nav maukojies, bet dzīvo likumīgā, mācītāja svētītā laulībā. Un, ja dakteris ir par muļķu, lai izārstētu nelaimīgu bērnu, tad lai negāna to par krokodilu. Kas no tās prāvošanās iznāca, to Grīnēns neuzzināja, jo aizbrauca uz Rīgu. Bet viņš bija dabūjis ieskatīties dzīves tumšajās dzīlēs — iemantojis riebumu pret to, kas tur slēpās.

Saule iespīdēja Grīņa sejā. Viņš uztrūkās. Jau kļuvis siltāks. Abi pļāpas pierimuši un aizsnaudušies. Rāmi dvašoja arī Cabulis, tomēr palaikam smagi ievaidēdamies. Arī Klucis nostenējās... diez vai sapņos nav piekļuvis pie kārotās pudeles. Bet Modris mīlīgi smaidīja. Savādi, miegā no viņa it kā atkritis viss nelādzīgais, sejā pagaisusi muļķīgā izteiksme — viņš izskatījās tāds sirsnīgs puisītis. Uz viņa lūpas uzmetās kukainītis. Modris samirkšķināja plakstus, savilka apaļīgu muti kā bērnišķīgi gaisīgā skūpstā. Grīnis nopūtās. Ko gan šobrīd puisis sapņo? Varbūt vēlreiz pārdzīvo pirmās mīlas alkas, jaunekļa sirds aušīgās trīsas. Bet vīra sirdī iesmeldzās. Tomēr tas nešķita sāpīgi. Rudens rēnais gaiss viegli plūda plaušās, un domas atkal aizlidoja tālumos. Dvēsele kļuva viegla, atraisīta, salds nogurums pārņēma ķermeni, tomēr aizmigt viņš nespēja.

Tādā pussnaudā Grīnis pavadīja vairākas stundas, līdz dziļi iemiga un uztrūkās no vakara vēsuma. Krūmi jau meta garas ēnas. Tuvojās riets, un priekšā stāvēja jauns, grūts pārgājiens. Grīnis ņēmās uzpurināt biedrus. Tie modās drebinādamies, saīguši. īsti atpūtušies nebija ne Modris, nedz Klucis, tomēr nīkšana šajā purvājā tik pretīga, ka gluži priecīgi viņi posās ceļam. Cabulis joprojām tāds dīvains. Viņš rāvās čokurā un reizumis nosēcās, kā to mēdz darīt veči pie pārlieku smaga darba. Grīnis dalīja maizi, Modris nopietni noskatījās viņa rīcībā, acīm redzot, puisim krietni kārojās ēst. Klucis žāvādamies staipīja savus lielos locekļus.

— Uh, kā izaukstēti visi kauli! Velis ārā, tagad derētu kaut viens kociņš un Krakovas desas luņķis... — pret Grīni pavērsies: — Tu ar drupini pa kripatiņai kā zilumzāles uz aptiekas svariem. Labāk maizi nest vēderā nekā uz muguras.

— Un ko ēdīsim rītdien?

— Uja! Ar šito smilgu ne zvirbuļa rīkli neaizbāzīsi. Gan naktī kādās mājās samangosim, vai nu leitis sausu maizi liegs. Varbūt esam jau Latvijā. Tagad saēdīsimies, un dūša būs. — Klucis atraisīja no jostas savu «feldflaši». — Šņabja vietā ūdens jādzer.

Pamanījis Modra priecīgo skatienu, ar kādu tas uzklausīja Kluča priekšlikumu, Grīnis nosprieda, ka šoreiz jāizrunājas pamatīgi.

— Nezinu, kur atrodamies, bet skaidrs, ka visapkārt karaspēks. Laikam friči atkāpjas, esam iekļuvuši zaldātu putrā, un var paiet nedēļa, kamēr izkuļamies laukā. Ja būs kaut kumosiņš, ko mutē iemest, tad izcietīsim. Bet, ja bads mūs spiedīs mangot, var notikt, ka piecas minūtes pirms divpadsmitiem iemantojam cilpu kaklā.

Klucis sapīka. Viņš neapdomāja Grīņa sacīto pēc būtības, uztvēra tikai to, ka viņam nepiekrīt.

— Velis ārā, esi gan tu bailīgs tireklis! Tikām cauri Vācijai, Polijai... kur nu tagad ...

— Pašlaik briesmas ir lielākas nekā jebkad agrāk.

— Muļķības!

— Nav vis muļķības, — Grīnis cieti atteica un rūpīgi sadalīja porcijas.

— Vai zini, velis rāvis, tad rīkojies pats par sevi. Man izsniedz manu daļu uzreiz!

Tas bija pirmais iebildums pret Grīņa labprātīgi uzņemto uzturziņa lomu. Pārsteigumā viņa rokas nostāja kustēties, apdomājies viņš atbildēja:

— Nē!

Šis vienīgais vārds noskanēja griezīgi un jo vairāk ievainoja Kluča pašapziņu.

— Kā — nē, velis ārā! Vot, es to pieprasu! Un šonakt pat sadabūšu ēdamo tik, cik nevajag.

— Pazudināsi pats sevi un iegāzīsi mūs visus, — Grīnis nepiekrita. — Ko domā pārējie? — Viņš pievērsās Modrim un Cabulim.

Jauneklim gan patiktu Kluča priekšlikums, tomēr viņš bija mācījies cienīt Grīni. Katrā ziņā viņa atmiņa nebija

tik īsa, lai neatgādinātu ne vien Grīņa rīcību, izdalot citiem savu brokasta tiesu, bet arī pārdzīvotos briesmu brīžus, kad parasti tas atrada īsto izeju. Modris nedroši ierunājās:

— Domāju, ka jāpietaupa gan.

— Man vienalga, man negribas ēst, — Cabulis nosēcās.

Klucis iespītējies par savu:

— Kāda man daļa gar citiem! Taupiet kaut vai līdz bada nāvei. Velis rāvis, es prasu savu!

— Mēs nedrīkstam tā dalīties: savs, mans.

— Vot, izdomājis!

— Tāpēc ka tu tūlīt aprīsi visu, bet naktī neko nesadabūsi, friči tev maizi nedos. Un rītrītā skatīsies, kā ēdam mēs. Bet mēs neesam cūkas, kas ...

— Kas ir cūkas, velis ārā!? — Klucis jau pavisam ļauni noprasīja. — Varbūt es?

Grīnis atcirta tādā pašā tonī:

— Ne cūka. Tu esi rijīgs vepris.

Nu viņi vārdos nokļuvuši tik tālu, ka tālāk nav vairs kurp. Vajadzēja sekot vai nu darbiem, vai vienam jāpiekāpjas. Klucis vīstīja dūres un glūnēja Grīni kā bullis jaunos vārtos. Glūnēja, glūnēja un... sāka noplakt. Tur no kuplo, pārkareno uzacu apakšas pretī viņam šķaut-naini versmoja kaut kas stiprāks par viņa dusmām — tas nebija ļaunums, ne truls niknums, bet spēks. Klucis gan bija lieliem kauliem, lielu miesu un smagu dūri, viņš spēja dzert degvīnu kā ūdeni, aizgūtnēm rīt gaļu, cilāt smagas kastes un saiņus, tomēr viņam trūka tā spēka, kas paužas acīs, gribā, izturībā... spēka, kas slēpjas vīra sirdī, bet ne dūrē. Īstenībā Klucis bija lupata.

— Šitā gan, — viņš nomurkšķēja, novērsās no Grīņa un blenza savu zābaku purngalos.

— Ņem maizi un aizbāz savu pretīgo muti! — Grīnis uzsauca, un šis paklausīja.

— Un jūs abi!

Modris tvēra tikpat kāri kā Klucis, toties Cabulis pat nepakustējās. Grīni pārņēma pavisam nelabas nojausmas. Ja nu šis saslimst? Par ēstgribas trūkumu neviens no viņiem vēl nekad nav sūrojies.

— Ņem un ēd! Citādi neizturēsi...

— Nezin vai spēšu iet.

— Kas īsti tev ir?

— Nezinu.

Sarunā iejaucās arī klucis, gan ne lai uzmundrinātu pagurušo, bet lai izgāztu kaut daļu no sava īgnuma:

— Vajadzēs tevi tepat kādā plančkā pamērcēt, varbūt tad pa īstam atmodīsies!

— Saņemies, iekod, — Grīnis atkārtoti aicināja.

Vai nu Kluča draudi, vai Grīņa stingrā balss, bet Cabulis drusku atdzīvojās un gluži kāri apēda savu tiesu. Virsū uzdzēra pa malkam ūdens, visbeidzot uztina smēķus. Jau krēsloja, jāsavāc nedaudzās mantiņas, un drīz varēs uzsākt ceļu. Šādus sagatavošanās brīžus agrāk pildīja Kluča, Modra un Cabuļa pļāpas. Šoreiz valodas apsīkušas — visus nomāca notikusī ķilda un Cabuļa sabrukums. Tāda jūtoņa, ka viss līdz šim pārdzīvotais bijis tīrais nieks, ka tikai tagad sāksies īstās nedienas, ka tuvumā jau uzglūn postoša nelaime. Nakts samācās melna jo melna; tāpat samācās sejas un sirdis. Vienīgi Grīnis turējās stingri.

— Velis rāvis! Sāk smidzināt. Izmirksim, — it kā ierējās Klucis.

— Vieglāk izlavīties, — Grīnis tikai noteica.

Modris noskurinājās un iebilda:

— Ak, cik blatnēji būtu tagad siltā gultā pie meitenītes!

Viņš jau pavedināts uz tērzēšanu un domāja, ka arī Klucis piebalsos, bet tas bija un palika ļauns:

— Ei tu, purduli. Tev naktskreklu vien tikai vajadzētu.

Iesāktā saruna apsīka. Laiks doties ceļā. Cabulis ar piepūli tika augšā no iesēdētās vietas. — Nezinu, kāpēc, bet kājas kā nolēmētas, nemaz nejūtu vairs, — viņš gaudās.

— Vajag tikai iesākt, — Grīnis drošināja viņu.

Šļakstoši soļi smagi izskanēja un noslāpa tumsā.

*

Lai arī nakts apturējusi karaspēka kustību, tomēr gluži tukšs lielceļš nebija. Ik pa brīdim aizbrauca kāds spēkrats, barkšķināja novēlojušies pajūgi. Te viegli varēja atgadīties nepatīkama sadursme. Piedevām Grīnis sprieda, ka jāturas vairāk pa kreisi — pret ziemeļiem, tas ātrāk novestu Kurzemē. Lielgabalu šāvieni dzirdējās austrumu

pamalē. Labāk necensties pāriet fronti, bet sameklēt drošāku patvērumu, kur fronte pārietu pāri viņiem. Vācieši ilgi uz vietas neturēsies un, kad sāks ļekot, tad ātri pagaisis.

Tam piekrita visi pārējie un tāpēc nogriezās no lielceļa mežā. Tur gan grūtāka, toties drošāka iešana. Lietuvas meži gan tādi pašķidri, bieži sastopamas apdzīvotas vietas, un, šķiet, visur ieperinājies karaspēks. Grīnis nepavisam nevēlējās riskēt, arī Klucis neko vairs nerunāja par mangošanu. Saprotams, viņa aso uzstāšanos izraisījis izsalkums, bet, tāpat kā gļēvums lika padoties Grīņa gribai, tāpat gļēvums nejaus pašam uz savu roku kaut ko pasākt. Piesardzība laba lieta, bet tā bēgļiem grūti saprast, kur īsti viņi atrodas. Zvaigznes neredzēja, kompasa nebija, un noteiktu virzienu tikpat kā neiespējams ieturēt. Brīžiem šķita, ka dažkārtējā frontes iedunēšanās paliek turpat vai aizmugurē; varbūt ceļmalā kāds krustā sistā koka tēls varētu norādīt, ka viņi vēl joprojām atrodas Lietuvas daļā, bet šie miklie krūmi, kas reizi pa reizei sāpīgi cirta sejā, nevēstīja itin neko. Līņāja aizvien jūtamāk. Brīžiem sāka likties, ka viņi, kā vadātāja apsēsti, maisās tepat uz vietas. Gājiens nebija viegls. Virsdrānas samērcēja debess, bet kreklus sviedri. Nolauzti zari, biezā zāle, pati zeme šķita ķeramies kājās; soļi kļuva aizvien smagāki, nastas nepanesamākas, nogurums lielāks un prāti īgnāki. Modris gājiena laikā parasti mēdza dudināt kādu melodiju, bet tagad klusēja. Klucis bieži kaut kur iepinās un katrreiz kā smirdošu piku izsvieda jēlu lamu vārdu. Cabulis ik pa brīdim slāpēti iestenējās. Tomēr Modris pirmais atklāti parādīja vājumu — pievirzījies tuvāk Grīnim, viņš uzbilda;

— Vai nevarētu to smago velnu mest nost? — Viņš domāja šauteni. — Tikpat maz labuma no tās, ja kas atgadās.

— Dod, panesīšu es. — Un Grīnis uzlika lieku smagumu kaklā, lai gan jau aizņemts ar Cabuli. Tas vīrs vairākkārt klupis tā, ka saviem spēkiem neticis vairs kājās. Grīnis steidzās viņu piecelt un balstīt. Uz brīdi Cabulis saņēmās un atrāvās no Grīņa rokas, bet jau pēc nedaudziem soļiem klupa atkal.

«Protams, esam iekūlušies ne visai patīkamā stāvoklī. Aukstums, lietus, draudīga apkārtne, izsalkums...» domāja Grīnis. «Bet tāpēc nav jānomet ieroči, jāzaudē

drosme, jāaprij pārpalikusi maize un savstarpēji jārējas. Gluži otrādi, visiem vajadzēja sadūšoties no apziņas, ka pašlaik mums pāri veļas grūstošā Hitlera armija. Kas nāks tālāk, to nespēju īsti iedomāties, bet katrā ziņā tam jābūt gaišam, priecīgam... Mēs taču visiem spēkiem esam tiekušies uz turieni, no kurienes atlido lielgabalu grāvieni, uz dzimteni, kurā jau iesoļojuši padomju karapulki.» Grīnis atkal ieklausījās Cabuļa nopūtās, Kluča pretīgajās lamās un nesaprata, kāpēc tie sāk pagurt, gandrīz vai uzdot. Varbūt stipruma bijis par maz?

Tā prātoja Grīnis. Laikam tomēr slikti, ka viņš turējies savrup un nav spējis izpētīt, kas īsti slēpjas viņa biedru būtības dziļumos... Par Kluci gan jāšaubās, vai tanī rodami kādi dziļumi.

Tumsā un lietū bēgļu pulciņš tuvojās kādām krustcelēm. Bet jau pa gabalu manīja pajūgu rosību un braucēju klaigāšanu. Vai tad vācu aizmugurnieki visu nakti vandīsies, varbūt notiek plaša apjoma karaspēka pārvietošanās? Bēgļi pasteidzās ienirt meža biezoknī. Virzieni nu jau galīgi sajukuši. Jāpadomā, vai vispār vērts tālāk iet. Sākās priežu sils. Tas modināja cerību, ka sasniegta Kurzeme, kaut gan tāds sils varēja atrasties arī Lietuvā, un pašreizējā stāvoklī gluži vienalga, vai viņi pagājuši dažus kilometrus šurp vai turp. Un tomēr sirds teica — nav vienalga, nav!

Punktu pielika Cabulis. Viņi bija sasnieguši senu izcirtumu, kur tagad sakuplojusi jaunaudze, un sastomījās, negribēdami ienirt šajās ūdeņainajās skujās, kad Cabulis nometās uz kāda celma un aizlauztā balsī paziņoja:

— Es vairs nespēju.

Kā komandu izdzirdis, Modris meklēja otru celmu. Grīnis noņēma šauteni no pleca un atmetās pret priedes stumbru. Klucis palika stāvot. Tumsā šķita, ka viņa lielais augums spocīgi grīļojas, tomēr viņš ļauni paziņoja:

— Kas par nespēšanu, jāiet tālāk!

— Uz kurieni tālāk? — Grīnis atvaicāja. — Varbūt dzīties tai biezoknī? Tur samirksim kā upē. Varbūt pa labi, varbūt pa kreisi?

— Velis zina kur jāiet!

— Ja nezina, tepat jānogaida rīts. Lietus pašlaik pierimst. Jāizpēta apkārtne.

— Un jāmirst badā!

— Uzpīpēsim.

Vīri savirzījās cieši kopa un, gaismu slēpdami, aizsmēķēja. Jābūt uzmanīgiem, iespējams, ka viņi pietuvojušies kādai karaspēka daļai, kas ierīkojusies mežā. Vēl mazāk drošs, vai pēc dažiem desmit metriem vienā vai otrā virzienā sils nebeidzas un mežmalā neatrodas mājas. Tādā tumsā viegli uzkāpt vācu sardzei uz varžacīm.

Klucis spļaudījās.

— Tpū! Ar tik tukšu vēderu dūms šķebina.

Grīnis neatbildēja. Tas nozīmēja tik daudz, ka, viņaprāt, vēl nav pienācis laiks iekost kārtējo bada kumosu. Cabulis atraidīja piedāvājumu ievilkt kādu dūmu.

— Man slikti ap sirdi, — viņš teica.

Grīnis lūkoja uztaustīt vīra pulsu. Tā ritmu tik tikko varēja samanīt, brīžiem likās, ka tas pilnīgi izzūd. Kas īsti ir ar Cabuli? Mēdz sacīt, ka čīkstošs koks tik ātri nelūst. Cabulis čīkstēja, čīkstēja un tomēr aizlūzis diezgan ātri. Tas noticis pagājušās nakts pārgājienā. Kā medicīnā apzīmē šādu spēju garīgu un fizisku sabrukumu — sabrukumu, kam grūti samanīt noteiktu cēloni? Sirds vājums, varbūt kāda slēpta kaite? Grīnis, tāpat kā Klucis, pamatskolu nebija beidzis, toties daudz lasījis, kā arī apmeklējis Latvijas Tautas universitāti. Viņam bija zināma izpratne gan par filozofiju un mākslu, gan par cilvēka iekšieni, par jogu brīnišķīgajām spējām un par to, ka daudzas organisma norises ir vēl tumšas lietas medicīnai. Diez vai ārsts spētu līdzēt Cabulim, tāpat kā putnam, kas gan nav aizlauzis spārnu, bet zaudējis gribu lidot. Vajadzīga cita veida palīdzība, bet ko Grīnis iespēja darīt — pasniegt lieku maizes kumosu, pateikt siltu vārdu?

— Paklau, Jāni, — pirmoreiz viņš uzrunāja Cabuli vārdā. — Varbūt dūma vietā tev labāk noderētu kumoss maizes?

— Nē, negribas, — Cabulis nopūtās un tikko dzirdami piebilda: — Dzestru pienu ... kač krūzīti.

Grīnis apjauta, ka šim vīram vajadzīgs kaut kas no senās dzīves, kaut kas tāds, kas nācis no viņa mājām, no sievas, bērniem, ko pavada zirga bubināšana, kūts smakas un ģimenes pavarda siltums. Viņam pašam, kas allaž bijis diezgan vientulīgs un ķo dzimtenē negaidīja neviena sieviete, tas tomēr radīja saviļņojumu dvēselē. Varbūt viņš izturējies pārāk skarbi pret biedriem... Viņam, Grīnim, gan laikam ir nejauks raksturs, tāds, kas

izlec pret citiem un dzeļ citus. To viņam dažu reizi nācies dzirdēt. Arī tagad viņš pirmkārt redzējis savu biedru sliktās īpašības. Bet kāds viņš pats ir citu skatījumā? Varbūt netaisnīgs un cietsirdīgs. Jāf sevi pazīt ir viegli, tikai tiesāt grūti un otrādi — grūti pazīt un viegli tiesāt citus, ta kaut ko apmēram teicis Kaudzītes Reinis, šis filozofs zemnieka drānās.

Grīņa pārdomās ielauzās Kluča neapmierinātība.

— Vai tu re! Ko šis vēl uzgribēsies? Lai mēs tevi pie vienas reizes ar knupīti apgādājam, varbūt lai pikpaunā nesam? — Patiesību sakot, viņš bija saniknots uz Grīni, ka tas «savam drauģelim» piedāvā ir maizi, ir visu, kamēr par pārējiem šim nospļauties — lai tie ķepu zelē.

Cabulis dvesa smagi kā vēja sašūpotais sils:

— Es jau ne... vairs nespēju paiet. Tā gauži ap sirdi, gauži... it kā tepat lemts palikt.

Grīnis, kas šai brīdī meklēja aptaustīt Cabuļa pieri, šķita samanījis mitrumu uz vaigiem. Nelabi. Un piere klāta lipīgiem drudža sviedriem. Ko tas nozīmē — rokas ledaini aukstas, pulss gandrīz nemanāms, piere karsta un gars gurds? Varbūt ārsts mācētu izskaidrot, viņš gan ne.

Tumsā neko nevarēja saskatīt, bet, ja ari būtu spoža dienas gaisma, ir tad Klucis turpinātu gremzties — akla bija viņa dvēsele.

— Ja tev tik vareni te patīk, iekārtojies uz pastāvīgu dzīvi. Es gan rītdien kātošu tālāk.

— Viens? — Grīnis drūmi ievaicājās.

— Uz rokām nevienu līdzi nenēsāšu, velis ārā!

— Mums kopīga ne tikvien maize un tabaka, bet ari liktenis. Vispār viss.

— He, velis! Krievi vēl rūcina tālumos, bet tu jau stājies komūnu dibināt. Tad kāpēc viņam vienīgajam maizi dāvā? Velis rāvis! Vai mēs, pārējie, esam zemākas šķiras «biedri»?

— Esam visi vienlīdzīgi, — Grīnis salti atteica. — Un tāpēc katram jādāvā tas, kas šobrīd visvajadzīgākais. Kam izsīcis spēks, jādod kumoss maizes, kas gļēvs, tam jāsadod pa purnu.

Klucis pierima, tomēr sevī vēl nodudināja, ka vispirms vajagot vienu tādu, kas ļaujoties pa purnu dot. Atkal viņš padevās Grīņa spēkam, bet sirdī ieplūda žults. Šitā par vagaru uzmesties! Tup virsū maizei, it kā būtu

tas vienīgais īpašnieks! Kas zina, vai tik pats pa kluso nečammā savā mutē. Kāda balss zemapziņā aizrādīja, ka tās ir negodīgas domas, ka Grīnis ir taisnīgs un vismazāk rūpējas par sevi, bet ļaunums to noslāpēja. Ja tikai izdotos pieķert, velis ārā, tad viņš šim šķaidīs!

Grīnis vēl piebilda:

— Nav ko gremzties uz komunistiem, ja reiz ejam tiem pretī. Ja tev brūnā krāsa tīkamāka par sarkano, tad labāk pie laika griezies atpakaļ pa to pašu ceļu, ko

nācām.

— Neeju pie komunistiem, eju uz Rīgu, — Klucis rūca. — Un nedomāju šiem atļauju prasīt. Vai tu no viņiem gaidi ko labu?

— Mēs taču esam strādnieku cilvēki, — Grīnis tikai nosacīja.

— Tieši tāpēc, ka esam. Komūnu nav izgudrojuši strādnieki, bet tādi puskoka lēcēji, papīru smērētāji. Vai smagie ormaņi pie Ulmaņa nedzīvoja? Un kā vēl! Kamēr čaganie skrīverīši raustīja degunteļus — fūrmanis, prasts darbs. Sauc mani kaut par šindaru, tikai maksā desmit latus dienā! Tādiem intelbeņķīšiem pasaule liekas netaisna, jo pašiem dibens par vieglu! Sien ķieģeli pie pakaļas, bet nemuldies par eksplutāciju, — Klucis ne pārāk pareizi izrunāja svešvārdus. — Tikai jefiņi taisīja brēku, kad ienāca krievi. Iedomājies, — šis dusmīgi nosmējās, — man ar viena tāda šmeteriņa reiz sadomājās lekciju noturēt. Kāpēc es nelasot avīzi, neejot politpulciņā, neturpinot izglītību? Pa kuru laiku tad lai šņabi dzeru? Šī nāvīgi paceļ balsi: vai es maz apzinoties cilvēka dzīves jēgu, kam un kāpēc es esot dzimis. Atteicu, ka zinu gan, kāpēc esmu dzimis, — tāpēc, ka paps bija follā. Šai mute kā ar klapi ciet.

— Tā gan, — Grīnis īgni nosmējās. — Tad vienreiz esi pateicis kaut ko ļoti pareizu pats par sevi. Bet nu valdīsim mutes, kamēr metas gaišs un neesam uzzinājuši, kas īsti ir apkārt. Citādi piepļāpāsim nelaimi.

— Labi, ka ceļas vējš. Noskaidrosies, un redzēsim, kurā malā saule lec, — negaidot iebilda Modris.

Pēc tam visi apklusa un ierīkojās uz ilgu gaidīšanu. Piesardzības dēļ uguni kurināt nedrīkstēja. Mitrums sūcās aizvien dziļāk drānās. Kļuva drēgni, tomēr atsākt iešanu nebija jēgas. Fronte pierimusi, un tamlīdz zudis pēdējais

orientieris. Vējš gan brīžiem saviļņojās, un sils tad smagi nošalcās. Tikpat smagi dvesa Cabulis — šīs skaņas vienīgās norādīja, ka viņā vēl turas dzīvība. Nakts bija dziļa un bezgalīga kā mūžības bezdibenis.

*

Ilgi gaidītais rīts atnāca pelēkas dūmakas veidā. Tā ielija starp priežu stāviem, gūlās uz lietus izmērcētajiem pleciem un drēgni lipa pie ādas. Drebinājās viņi visi, vienīgi Cabulis gulēja kā sists. Grīnis pieliecās pie savārgušā un rūpīgi ieraudzījās viņa sejā. Pēdējo reizi viņi skuvušies aizvakardien — taupības dēļ, jo trūka ziepju un vienīgi Kluča somā vēl atradās dažas lietojamas žiletes. Cabulim bārda auga strauji, nu viņš izskatījās pavisam sarains un pelēks kā šis rīts. Sejā grumbu arums. Viņam taču nebija vēl ne četru gadu desmitu nasta plecos. Acu āboli dzeltensarkani. Brīdi Grīņa skadrie skatieni it kā satrauca izbalējušo redzokļu gļēvo mieru. Cabulis mēģināja pacelt galvu un tūlīt atkal nevarīgi kļāvās pie stumbra.

Modris pievirzījās tuvāk un bailīgi skatījās gan uz Cabuli, gan Grīni.

— Vai viņš nav slims? Ko tad iesāksim?

Grīnis pievērsa savu cieto skatienu jaunajam puisim. Acīs apaļas izbailes, zods apmeties garām, retām spalvām. Vai Modrī vēl glabājās kādas vīrišķības rezerves, vai viss jau izplūkāts un nostērbis kā kroņa mundieris? Grī-nim patika, ka joprojām viņš rūpējas par savu krāšņo matu uzpošanu. Zīme, ka zēns negrib gluži nolaisties. Grīnis atbildēja:

— Vispirms iesim izlūkos. Izpētīsim, kas te par vietu, un tad redzēsim.

— To var, — noteica Klucis. Balss noskaņa šim tāda, ka šobrīd viņš piekrīt Grīnim, bet vēlāk spriedīs savu.

— Jūs mani nepametīsiet? — Cabulis klusi ieminējās. Grīņa skatiens lika viņam sarauties.

— Kā nu tā drīkst runāt!

Pusstundas laikā galvenais bija noskaidrots. Sils pletās diezgan tālu, to šķērsoja sīka upele un līkumains ceļš, pēc pāris kilometriem atsākās zemākas vietas un jaukts mežs. Neiespējami saprast, kur īsti viņi ieklīduši. Debesu puses Grīnis mēģināja noteikt pēc dabas dotām

pazīmēm, bet tad iznāca, ka dažkārtējā frontes iedunē-Manās dzirdama dienvidos... tieci nu gudrs. Zināma dro-fciba pašlaik ir — kaut būtu ar ko piepildīt rūcošos vēderus.

Kad visi atkal bija kopā, Grīnis dīvainā kārtā noprasīja Klucim:

— Ko nu turpmāk?

Šis galīgi apmulsa. Taisnība bija, ka līdz šim visvairāk spriedis Grīnis, kamēr jaunie puiši tērgājuši paši par savām darīšanām un padarīšanām. Klucis gan prata īgni kurnēt, bet ne domāt. To, protams, viņš atteiktos atzīt, kaut jutās it kā negaidīti pie rīkles saņemts.

— Ēee . i. es... Ko te iesākt, kad nav itin nekā rijama.

— Kā tas saprotams, — Grīnis neatlaidās. — Vai vispār nedarīsim neko?

— Iekurināsim uguni! — Modris aši iesaucās.

— Jā, jā, — apstulbušais Klucis piebalsoja.

Grīnis piekrītoši pamāja: — Labi izžāvēsimies, uzvārīsim karstu dzeramo, noskūsimies, iekodīsim un izlemsim turpmāko.

Darbība remdināja īgnās noskaņas, pat mazināja izsalkuma asumu. Drīz visi jutās diezgan omulīgi un kļuva pat bezrūpīgi. Grīnis gan brīdināja pārāk nepaļauties uz šķietamo drošību.

— Mežs nav liels, un mūs viegli var pamanīt. Tāpēc būsim gatavi uz visu.

— Kas gan te meklēsies, — iebilda Klucis, tomēr pārvietoja mašīnpistoli pa tvērienam.

Drēbes sāka apžūt, ūdens uzvārījās, varēja noskūties un sasildīt vēderus no iekšpuses. Grīnis izņēma atlikušo maizes donu, pacilāja, pagrozīja un ieminējās:

— Vai nevajadzētu katram tikai pa mazam kriksītim?

— Jau tagad, velis ārā, knapi kājas spējam pavilkt! — Klucis iesaucās.

Ļoti nopietni Grīnis skatījās viņā.

— Grūti ir būt mūžīgi izsalkušam. Bet, ja bads aizžņaugs rīkli, tad nespēsim vairs kājās noturēties.

— Ēdīsim tikpat, cik vakar, — arī Modris turējās Grī-nim pretī.

— Tad gan tāds gabaliņš vien pāri paliks.

— Ar to, kas mums ir, tāpat līdz Rīgai neizcietīsim. Agri vai vēlu vajadzēs iet kādās mājās. Labāk to darīt

šovakar nekā vārgt vēl kādu dienu un galīgi pagurt, — Klucis šoreiz centās iztikt bez asumiem.

Tā arī nolēma, ka šonakt izies «pārtikas medībās». Varbūt patiesi tā būs prātīgāk nekā dzīties nezināmā virzienā un ciest badu. Galu galā risks ir vienmēr. Grīnis gan sprieda, ka vāciešu pārpildītā apvidū maizes vietā viņi drīzāk nāvi atradīs, tomēr piekāpās. Varbūt tāpēc, ka viņa prātus aizņēmuši Kluča vārdi — «izciest līdz Rīgai,». Kāpēc tieši līdz Rīgai? Nu jā, Modrim un Klucim. Cabulis gribēja iet tālāk, uz Vidzemi, bet viņš, Grīnis? Kas viņu tur Rīgā sagaidīs, kas vispār viņu gaidīs jebkurā vietā? Jau divarpus gadu pagājuši, kopš viņš «iebrauca ģīmī» vācu virsniekam un tika vazāts pa cietumiem, bet vēlāk nejaušas sagadīšanās pēc un arī tādēļ, ka bija labs metālamatnieks, koncentrācijas nometnes vietā nokļuva darbā bruņošanās rūpnīcā. Vai viņam nevajadzētu sameklēt tādus biedrus, kas nebēguļo no Hitlera zaldātiem, bet paši iet tos uzmeklēt, lai aprunātos ieroču valodā? Toreiz, 1942. gada pavasarī, visur pie Daugavas, Gaujas un Ventas valdīja okupantu dzelžainā kārtība. Kā ir šodien? Doties tieši tai virzienā, kur dunēja fronte? Vai viņš spēs to pāriet? Turklāt grāvieni šodien šķita, it kā pamalē pagrimuši. Varbūt apkārtējā blīvā karaspēka kustība nozīmē nevis atkāpšanos, bet gan spēku savilkšanu, pretuzbrukumu un frontes attālināšanos. Tikpat iespējams, ka, neziņā maldoties, viņi paši attālinājušies no frontes. Un pamest nevarīgo Cabuli? Jā, nepavisam nav viegli izšķirties tādos apstākļos: izsalcis, vāji bruņots, zaudējis pareizo virzienu un sakarus ar ārpasauli. Pareizais ceļš? Visi ceļi veda pretī briesmām, bet īsti vīri taču vienmēr iet tikai uz priekšu.

Cabuļa ledainie pirksti pieskārās Grīņa plaukstai.

— Man dreb rokas, grūti skūties. Vai tu nepalīdzētu?

Tāds žēlabains lūgums paudās viņa acu izteiksmē, ka

neiespējams atraidīt. Grīnis pamāja:

— Noskūšu tevi labāk par katru frizieri.

Vispirms viņš sadalīja maizi. Tika ēsts, piedzerot brūklenāju tēju, un smēķēts, ka dūmi vien griezās. Karstu sadzēries, Grīņa noskūts, Cabulis vairs neizskatījās tik saguris. Reizumis viņš jau ierunājās un tūlīt pievienojās Kluča prasībai — pēc pāris stundām doties ceļā.

— Mežmalā palūkosim kādas mājas, un, kaut tur būtu

vācieši, es viens pats pa tumsu aizlīdīšu turp un nostrādāšu! — Klucis lielījās. — Un, kad būs pilns vēders, tad līdz rītausmai mēs aizkātosim tālu prom drošība.

Grīnis atzina, ka apmēram tā vajadzēs rīkoties, tikai uz Kluča bravūru viņš paļāvās vismazāk. Mute šim liela, runāšana gara, bet darbi īsi. Tai sadursmē Polijā nebija nekāda varonība kraut pa galvu tādam, kas pacēlis rokas. Un savu īsto noskaņojumu Klucis atklāja jau nākošajā teikumā:

— Tikko skaidri zināsim, ka esam Latvijā, tūlīt šaujamos rīkus pirmajā dīķī vai upē.

— Hm... eņģeļi mūs sargās, vai? — Grīnis apvaicājās.

— Est dabūsim no katra lauķa, bet ar šiem krāmiem pasaules karu neuzvarēsim. Tikai lieka nasta. Un, ja friči mūs notvers ar ieročiem, tad pie sienas kā likts.

— Un ja bez ieročiem? Uzsitīs uz pleca un pacienās ar konjaku?

— Teiksim, ka esam noklīduši dezertieri.

— Dezertierus arī šauj.

— Tik traki tie prūši nešauj, kā lādē, — un Klucis sāka apstāstīt notikumu, kas, pēc viņa domām, liecināja, ka ar vāciešiem var sadzīvot. Negribēdams klausīties, Grīnis pievērsās Cabulim:

— Nu vai neappļaustīju tevi gludu kā cienīgtēvu? Ar šitādiem vaigiem nebūs jābaidās sievu bučot.

Cabuļa sejā ieviesās smaids — skumjš un pelēks kā šī rudens diena. Tomēr viņš atkal spēja smaidīt. Pat runāt. Un tūdaļ atgriezās pie ģimenes tur, Vidzemes lauku mājās, kuras, ābeļdārza ielenktas, gulēja lēzena paugura pakājē. Netālu garām aizvijās Latvijas ainavai tik raksturīgais baltputekļainais lielceļš ar melnšvīkotajiem bērzu stāviem ceļmalas birztalā. Tālu izpletās tīrumi, kas garus gadus pazinuši Cabuļu Jāni kā savu kopēju, tīrumi, kas nepiederēja viņam, tāpat kā viņējs nebija jumts, kas pārsedza rentnieka gala piekvēpušo virtuvi un istabu. Toties viņam bija laba sieva, žirgta vecākā meitene, puisēns, kas jau iemācījies turēties uz savām kājām, un vēl trešais, tikko piedzimušais, kad viņš nosūtīts uz Vāciju. Par šiem mazajiem cilvēciņiem, kas aizņēma lielāko daļu no Cabuļa domām, Grīnis bija dzirdējis jau daudzkārt, bet pirmoreiz klausījās ar tādu uzmanību, it kā uztvēris jaunas noskaņas vecajā dziesmā.

— Skaidrulis allaž tā: ap brokašķlaiku iegriež govis birzītes pielīcltī, sagulda un — žips! — uz mājām. Ātri, iekož, palīdz mammai galdu noridāt un atkal atpakaļ pie sava pulka. Mammucis pa laikam smējās — meitēns mācījies darbu mīļot jau pirms dzimšanas. Tolaik tikko kā bijām uzņēmuši rentes vietu, pārlieku gauži gāja, sieva līdz pēdējam turēja man līdzi uz lauka, bet pēc radībām te kūtī, te virtuvē ēst gatavot, ir žagarus pati piecirta. Tāpēc, man domāt, ari Skaidrulis tāds šiverīgs gadījies. Kad paaugās, tad tikai — Skaidrīt, šurp, Skaidrīt, turp! Teciņus vien, teciņus vien. Pie otrā jau iespēju ir dakteri atvest, ir mammucim vairāk brīves atvēlēt. Bērni man izdevušies, varētu dzīvot, ja ne tie trakie laiki.

Laikam gan nespēka dēļ Cabulis runāja gandrīz čukstot. Grīnis apvaicājās par to, kas viņam vēl nebija īsti skaidrs:

— Kāpēc tevi uz Vāciju aizgrūda?

— Tad aiz tā paša cilvēku ļaunuma. Biju desmithekt-ārnieks. Nu zini, tai pašā mājā, kur biju rentnieks par pusi platības, otro pusi apstrādāja pats saimnieks. Man iznāca mazāks gabals, nekā rentējot, bet ja dod zemi par dzimtu un vēl par baltu velti... Un neko citu ar nemāku kā zemes darbu. Sadzīvoju ar saimnieku tāpat kā līdz tam. Šis, gluži prāta vīrs, saka: «Vai nu zemes dēļ naidu celsim, kad baznīcā nobimbinās, katrs savas septiņas pēdas uz mūžu mūžiem saņemsim. Dzīvosim tik ar godu, mūsu laikam pietiks, bet jaunie lai paši zina, kā tālāk.» Nē, patiesi goda vīrs bija, prātīgs bija. Man dažu lopiņu nācās noslaktēt, pleķis kļuvis tāds pamazs, toties paša zeme, ir savas kūtes sadomāju būvēt. Bet te jau vācieši klātu, un viss iet ačgārni. Un, jo dienas, jo trakāk. Pirms kara tur mūspusē čeka jau pa kādam aizsūtīja, melsa, ka sūtīšot visus pēc rindas, ka jaunajās pasēs esot tādi zieģeļi, kas norādot, uz kuru vietu tai plašajā dzimtenē. Dievs zina kā īsti bijis, bet, kas no tās promvešanas baidījušies, tie ālējās kā bez prāta. Tomēr visvairāk Brestes Elmārs. Man nenobrīnīties — Brestes tai padomju gadā ieskatīja par tādu pasarkanu pamīliju. Pats vecais Breste senāk Stučkas valdības laikā bij is par pagastveci, viņu atkal bija sadomājuši tur celt, bet šis ar vecumu atrunājies. Bija tāda mājele un piecu hektāru pleķis, otru pieci tad nu piedeva klāt. Šim vecākais dēls tāds pats rentnieks kā es, bet Elmārs, no dienesta pārnācis, pa ziemu mežā

strādāja. Izskatīgs un lustīgs puisis bija, tādus zvēra darbus no viņa gan negaidījām. Jau no pirmās dienas piesviedās pie vāciešiem un nu tikai visiem parādīt. Citi vēl kaut kā godīgāk, bet Elmārs pēc mežoņa... Reiz notvēruši kādu tur svešu cilvēku un ieveduši pagastnamā pratināt. Prasa šam, no kurienes un kā, bet Elmārs jau klāt un «bāc!» pa zobiem vienreiz, «bāc!» otrreiz, kamēr asins šķīst. Pats zirgojas: «Tev tā sarkanā krāsa taču ir mīļa!» Dažu reizi gluži nevainīgu piesitis. Pagasta vecim, stāsta, tas nemaz nav paticis, bet pats baidījies no Elmāra — šis skaitījies pie apriņķa policejas liels vīrs par vairākiem pagastiem. To veco aizsargu formu gan nēsāja, bet bez ozollapām un ap piedurkni zaļa bante ar vācu štempeli. Visi mēs bīstījāmies no viņa. Es jau nu centos varasvīriem pa prātam izrunāt, katram vienam sūrojos, ka tā padomju būšana man pāri nodarījusi, samazināta mana rentes tiesa, tālab nācies ganāmpulku izķērnāt. Bet vai nu ar vārdiem pielabināsi no ķēdes pasprukušus suņus, drīz mani raušus aizrāva uz pagastu. Tā un tā — es esmot padomju gadā izteicies, lai paldies Staļinam par atnesto laimīgo dzīvi, melns uz balta tas stāvot komunistu apriņķa avīzē ierakstīts. Atcerējos, tai zemes piešķiršanas dienā viens no avīzes mūsu pusē bija un kaut ko arī runājām. Vai es katru vārdu varu atcerēties, vai? Elmārs brēc: «Nu jā, Staļins saviem kalpiem zemi deva, bet godīgus cilvēkus uz tundrām sūtīja!» Atteicu: «Deva gan, un, kā tu neņemsi, ja dod, bet ne jau Staļins, deva šitie paši pagastnieki, ir tavam tēvam piegrieza!» Šis kā zvērs — es esmot krievu kareivjus barojis un ko vēl visu. Bet kareivim taču katrs ēdamo pasniedza. Un Elmārs nosaka mani sūtīt uz Vāciju, un kas šim pretī runās. Pats vecais gan ņurdējis, ka uz vietas darbaspēka nepietiekot, bet Elmārs savu: gādāšot saimniekiem

krievu gūstekņus, bet šitādus mācīšot. Nieks viņam par maniem bērneļiem.

— Un tā nu mēs esam te, — Grīnis noteica.

— Jā, šite ...

Abi noklusa. Sasildījušies, izžāvējušies un mazliet izsalkumu apmānījuši, visi juta miega saldo varu un cits pēc cita iesnaudās. Šoreiz pirmais uztrūkās Klucis.

— Nav liela prieka gulšņāt ar tukšu vēderu, — viņš paziņoja. — Sāksim kustēties.

— Vai tu, Jāni, iespēsi? — Grīnis bažījās.

Cabulis grīļodamies trūkās kājās. Tomēr noturējās un apgalvoja, ka esot pavisam labi.

— Tā liekas, ka vēl ne stunda nav pagājusi, — Grī-nis tikai piebilda. Pulksteņa nevienam nebija.

— Vai tad gaidīsim atkal nakti, lietu un badu? Pa šitādu mežu var staigāt ziņģēdams. Man apnicis nīkuļot un badoties. Kaut kas jāveido! — tā sparojās Klucis.

Viņi izdzēsa ugunskuru un devās ceļā.

*

Virzienu, kā parasts, ieturēja tā, lai artilērijas rūkoņa atrastos labajā pamalē. Tā aizvietoja kompasu, karti un mākoņos pazudušo sauli. īstas drošības par uzņemtā ceļa pareizību nebija — vienu brīdi tāla grandoņa ieskanējās arī pa kreisi. Bēgļi tikko kā apmetuši pāris neizdevīgu līkumu pa iebrauktu meža ceļu. Šķiet, viss galīgi samezglojies — šāva gan tanī, gan gluži pretējā malā.

— Vai tikai lielie knaibļu meistari paši nav iekļuvuši krievu knaiblēs, — ieminējās Klucis. Varbūt tiešām viņus lencošie karapulki paši nokļuvuši aplenkumā? Tad bēgļiem draudēja lielas briesmas. Aplenkumam sažņaudzoties, visi krūmi piegrūs pilni ar vāciešiem un viņus vai nu notvers, vai piespiedīs slēpties un badoties kādā riebīgā spraugā. Vispār kāds stāvoklis varēja būt Baltijas frontē? Pēdējās ziņas pirms bēgšanas bijušas, ka Rīga joprojām vēl vācu rokās, bet Kurzemē un Lietuvā it kā sācies veiksmīgs pretuzbrukums. Tagad pagājis laiks, un iespējams, ka pretuzbrukumā savukārt pārgājusi Padomju Armija. Ka padomju pusē ir spēku pārsvars, par to nešaubījās neviens. Varbūt apstākļi tā izmainījušies, ka viņi to pat ne iedomāties nespēj. Sliktākais, ka līdz šim tik saulainajā laikā iezadzies lietus. Varbūt tā ir zīme, ka jaukās dienas aizgājušas un rudens drūmi piesaka savu atnākšanu.

Pēc ilgstošas klausīšanās visi atzina, ka fronte tomēr manāma tikai vienā virzienā. Jāiet tālāk. Pelēkā dūmaka, kas vērpās pāri priežu galotnēm, savilkās tumšāka un biezāka — varbūt tuvojās vakars, varbūt gaidāms lietus. Tādi «varbūt» viņus lenca no visām pusēm. Un uz visām varbūtībām neatradās neviena noteikta atbilde.

Kamēr norisa debess pušu skaidrošana, Cabulis bez kādas izvēles steidzās nomesties samirkušajā sūnā. Grīnis tūlīt to ievēroja, tāpat ievēroja piepūli, ar kādu vīram

nācās atrauties no zemes. Kā muša pie lipīga papīra. Cik ilgi viņš noturēsies, ko sacīs jaunie puiši, kad viņu biedrs sabruks? Viss rādījās aizvien drūmāk, tomēr jāiet uz priekšu, vīri allaž iet tikai uz priekšu.

Bet Cabuļu Jānis sabruka. Tas notika tik ātri, ka pārsteidza visus. Nupat viņi mierīgā gaitā gāja pa līdzenu vietu, pēkšņi Cabulis nogāzās uz mutes. Pārējie trīs apstājās un brīdi muļķīgi skatījās; šis gulēja kā šķila. Kā parasts, Grīnis attapās pirmais un, nometies pie guļošā, atgrieza to uz muguras. Acis vaļējas un tādas kā duļķainas, elpa raustīga. Kā par brīnumu, viņš ierunājās:

— Tūlīt celšos un iešu.

— Izskatās gan, ka tu taisītos uz mūžīgu gulēšanu, — Klucis atbildēja ar rupju joku.

Cabulis pārlaida savu duļķaino skatienu pāri biedriem un ieminējās:

— Vai te jau Kurzeme?

Atradis īsto laiku šitādai spriedelēšanai! Klucis aiz dusmām nospļāvās:

— Tad tāpēc tu likies uz purna, lai bučotu dārgo tēvijas zemi!

Cabulis nopūtās:

— Taču vieglāka gulēšana būtu savējā zemē.

Pārējie trīs saskatījās. Vai tas nozīmē beigu sākumu?

Cabulim... un viņiem? Izsalkums spieda turpināt gājienu, šis notikums it kā sapina kājas. Bet pat Klucis nedomāja pamest guļošo savam liktenim. Lai kāds viņš bija, tomēr savā darba dzīvē mācījies kopības apziņu — tā pārspēja visu nelādzīgo, kas aplipis viņam no ārienes un slēpās iekšienē.

Grīnis ieminējās:

— Varbūt tu pieturētos pie manis?

Tavu brīnumu, Cabulis atkal slējās kājās. — Varu pats saviem spēkiem, — viņš sacīja, bet tūlīt bija spiests tverties pie Grīņa rokas.

Beidzot iekārtoja tā, ka Grīnis paņēma savārgušo zem vienas, Klucis zem otras rokas. Kājas Cabulim ļodzījās, taču viņš centās izstreipuļot līdzi abiem balstītājiem. Viegli tas nenācās nedz viņam pašam, nedz šiem abiem. Iesākumā Klucis gan centās neizrādīties vājāks par Grīni, diezgan draudzīgi uzmundrināja Cabuli: — Turies, vecīt, vēl par agru uzdot! — bet jau pēc dažiem simt metriem pasāka citu dziesmu.

— Velis rāvis, turies drusku ari uz savām kājām! Neesi taču nekāda drostaliņa, bet bārdains tēvainis.

Un vēl pēc kāda brīža:

— Velis tevi! Smags kā miltu maiss, žvangojas kā vangale! Kas tevi tādu lai spēj izstaipīt līdz smilšu bedrei!

Cabulis nepavisam nebija smags, tikai Klucis jau paguris. Grīnis aicināja Modri nomainīt viņa pārinieku. Bet kas nomainīs Grīni? Brīžiem viņam likās, it kā sila mīkstā sūna kļuvusi staigna un lipīga kā piķis. Vīra spītīgo gribu un sīkstumu sāka liekt uzņemtā nasta. Un Modris, maita, izskata pēc vien turējās pie Cabuļa sāniem. Un vēl nekaunējās sūroties:

— Zin, jaudas nemaz vairs. Tāds gabals noiets. Alfon, vai nevajadzētu mainīties?

Klucis izlikās nedzirdam, bet, kad Modra čīkstēšana kļuva aizvien uzbāzīgāka, rupji atcirta:

— Apnicis man ar jums abiem, ļenganajiem, velis rāvis!

Sils izbeidzās. Aiz priedēm pavīdēja klaji tīrumi. Aizelsies Grīnis iznesa Cabuli pie silmalā saaugušā priedīšu pudura. Modris pat necentās izlikties palīdzam, bet pavisam atrāvās nost. Lai to nieka gabaliņu šie abi paliek kopā. Bet tas nieka gabaliņš Grīnim prasīja daudz. Kakls kā aizžņaugts, rokas un kājas trīsēja, bet kuņģī grauzās ass izsalkums. Tā kārojās pakampt un aprīt pēdējo do-niņu. Atskrūvējis pudeli, viņš iedzēra malku ūdens un sameklēja tabaku.

— Jāuzsmēķē.

Tagad gan šie abi tūlīt klāt. Grīnis norija rūgtumu un godīgi dalīja tabaku. Tādi viņi ir, un nekādi pātari te nelīdzēs. Varēja būt vēl ļaunāk. Rokas gan joprojām tā dreb, ka ne smēķi nevar uztīt. Tieši šī roku drebēšana pavedināja Grīnī tādu nelāgu domu: kas viņam ar šiem mīkstčauļiem — nospļauties, pateikt ardievas un aiziet pašam savu ceļu! Tūdaļ viņš iekšķīgi apkaunējās — lai kādi ir biedri, nevar tos nodot. Bēdīgi, ja zaudē cienību pret otru, bet traģiski, ja pats sevi vairs nespēs cienīt.

Silu aplocīja upīte ar pļavām, tālāk laikam ceļš — tur slējās telefona stabi un kūpēja automašīnu sacelti putekļi. Ceļa tuvumā novietojies prāvs ēku puduris. Klucis izgāja pašā mežmalā un, aiz priežu stumbra aizslēpies, rūpīgi nopētīja apkārtni. Tukša rugaine, novākts

kartupeļu lauks un ganības ar alkšņu puduri. Pie biedriem atgriezies, viņš paziņoja:

— Tur izskatās baigi pilns ar vāciešiem, velis rāvis!

Redzams, ka lielībnieks jau zaudējis uzpūsto dūšu.

Grīnis neatgādināja viņa neseno izdarīšanos un sparīgos solījumus, tikai sacīja:

— Lai nu kā, ja reiz iztērējām rezerves, tad ēdamais jāsameklē jau šonakt. Kaut vai tīrumā aizmirstu kartupeli.

Modris ieminējās:

— Iziesim viņpus priedītēm. Varbūt tai malā kāda māja ir tuvāk pie sila.

— Jā, apkārtne jāpārbauda, — Grīnis piekrita un piecēlās. Pavisam negaidot, blakus viņam nostājās Ca-bulis.

— Varu atkal iet, — tas dvesa spītīgā apņēmībā.

Ko tur sacīt — piecas minūtes pirms divpadsmitiem Cabuļu Jānis sācis mācīties neatlaidību un gribas stiprumu. Bet varbūt tas bija izmisums?

Priedītes te kupli saaugušas, skujas skrāpēja seju, iešana nebija viegla. Uz priekšu redzēt neko nevarēja, un, kad pēc dažiem desmit metriem jaunaudze spēji izbeidzās, bēgļi pamanīja, kādās briesmās viņi ieskrējuši: te, mežmalā, ierīkotas vācu armijas mašīnu novietnes. Brīdi mulsinošs pārsteigums. Laime, ka redzēja tikai dažus zaldātus un tie paši rosījās ap attālāku automašīnu. Tomēr kāds unters bija jau pamanījis kustību jaunaudzē.

— Wer is' da? [1]

Šajā brīdī Klucis izdarīja muļķību — no lielā uztraukuma nospieda mašīnpistoles mēlīti. Viņš nešāva uz vāciešiem, nemaz nedomāja to darīt, jo ieroča stobrs vērsts iesāņus, tikai taisīja nevajadzīgu troksni. Un tūdaļ visa apmetne bija kājās. It kā iečuknīts lapseņu pūznī. Ložu spindzoņas pavadīti, bēgļi metās atpakaļ jaunaudzē. Klucis pagaisa tik spēji, kā zemē ielīdis vai gaisos pacēlies; uz brīdi Grīnis pamanīja Modri — šauteni nometis, galvu plecos ierāvis, tas aizlēkšoja kā izbiedēts zaķis. Cabulis turējās pie Grīņa, un viņi abi neko ātri nespēja uz priekšu tikt. Priedītēs jau bira metāla krusa. Cabulis ievaidējās un novēlās. Ievainots, padevies nespēkam? Grīnis to nepaspēja noskaidrot.

— Halt![2]

Izrāvis pistoli, Grlnis sava uz šo kliedzēju. Velak viņš nesaprata, kā īsti izdevies atkratīties no vajātājiem, bet, kad pēc traka skrējiena cauri uguns sprostam viņš apmainīja izšauto pistoles aptveri, vācu zaldāti bija jau atkrituši. Silā rūkāja bruņu mašīna un nikni šaudīja — daža resna priede krita, nopļauta ar uguns izkapti. Par laimi, šis nezvērs devās sila dziļumos, kamēr Grīnis turējās mežmalā. Vēl uz īsu brīdi viņš ieraudzīja Kluci. Laikam ievainots; pie sīkas priēdītēs turēdamies, tas slējās augšup un kliedza:

— Nicht schießen, Kameraden! Nicht schießen![3]

Ložu strūkla viņu nopļāva kopā ar priedīti.

Grīnis vēl dažas reizes izšāva, bet vācieši bija jau pārāk tālu, un jātaupa atlikušās patronas. Vienīgā izeja — bēgt, cik vien jaudas. Sirds gan kļuvusi gurdena. Viņš tomēr mācēja pagaist no vajātāju acīm — cilvēks, kas glābj savu dzīvību, iespēj daudz vairāk par tādu, kas iekāro otra dzīvību, — un pēc trakā skrējiena varēja atvilkt elpu. Joprojām viņš turējās pie meža malas un, smagi elsodams, vilkās uz priekšu. Vācu zaldāti ieniruši dziļi silā un šaudīja kā negudri. Grīnis nesaprata, kāpēc viņi tā ārdās; varbūt paši nemaz nejutās tik droši.

Sils pārgāja jauktā mežā, tur iegriezās arī ta upīte, kas līdz šim plūdusi pa pļavu. Vietumis tas saaudzis diezgan biezs, jāapskatās, kur noslēpties un nogaidīt, kamēr pāriet lielā jezga.

Un tad notika kas negaidīti skaists. It kā dimanta šķēps pāršķēlis biezo mākoņu segu. Žilbinoša izlauzās saules gaisma, un krēslainais mežs atdzima dīvaina spozmē. Vēl diezgan agra pēcpusdiena. Grīnim kļuva vieglāk un priecīgāk ap sirdi. Lai arī viņu pulciņš iznīcināts, viņš pats kā no sprosta izmucis zvērs, pārguris un badā, tomēr vēl spēja skatīt sauli, dzīvot, cīnīties par dzīvību. Šobrīd viņš gāja rietumu virzienā, citus ceļus noslēguši Hitlera zaldāti, kas trako pa mežu. Bet viņš atgriezīsies, ies atkal uz austrumiem.

Grīnis satrūkās, pacēla šaujamo. Kāds tur naca... Modris.

— Modri! — slāpēti viņš uzsauca.

Puisis izskatījās gauži pārbijies. It kā nesamanīdams, kas notiek, viņš slēja augšup savas rokas.

— Ko tu grābsties debesīs?

Modris joprojām stāvēja tādā stulbā pozā. Acīs šausmas un neizpratne, pirksti trīsēja.

— Esi gan tu labais! Nosviedi šauteni un tagad baksti eņģeļu dibenus, — Grīnis sacīja īgni un rupji.

— Mums beigas, — Modris ievaidējās. — Mežs pilns ar vāciešiem. Un no tās puses arī nāk. Pāri pļavām, pats redzēju.

Grīņa acis samiedzās: — Tad nestomies. Iesim!

Viņi sasniedza upītes krastu. Te auga diezgan biezi krūmi, tomēr ne tādi, lai droši varētu paslēpties. Piedevām no tās puses, kur norādīja Modris, sāka skanēt ne vien šāvieni, bet arī suņu rejas. Nudien, viņus izcels kā zaķus! Vienīgi upe varēja slēpt pēdas, un Grīnis iebrida seklajā straumē. Modris viņam sekoja. Pēkšņi Grīnis ievēroja, ka puisis klibo.

— Kas tev?!

— Man laikam ķēra. Gurns sāp.

Kņada strauji tuvojās, bet nav saskatāma neviena īsti droša slēptuve. Grīņa sirdī ielauzās saltas bailes — ja nu viņam lemts iet bojā, nekad vairs neredzēt saules lēktu un brīvību? Vēl daži mirkļi, un viņi būs pazuduši.

Sājā brīdī viņš pamanīja, ka upīte izdalās divās gultnēs, kas pēc dažiem metriem atkal savienojas. Izveidojās sīka, bet biezi apaugusi saliņa. Jāmēģina noslēpties tais krūmos. Tikai ātrāk, pirms viņi nav pamanīti! Grī-nis rāva Modri uz priekšu: — Steigšus, steigšus! Ne-tašķies!

Bēgļi sasniedza saliņu, kas pacēlās diezgan augstu virs ūdens. Uz vēdera nometies, Grīnis veikli ieslīdēja kuplajā zālē, viņam sekodams, Modris sāka neveikli kulstīties pa ūdeni un taisīja pamatīgu troksni, līdz vīra spēcīgās rokas sagrāba viņu aiz pleciem un uzrāva krastā.

— Tagad klusu! Dzirdi, nevienas skaņas! — Grīnis dvesa.

Garā zāle un zemie krūmi, šķiet, labi noslēpa viņus, bet reizē ar to aizsedza apkārtni. Neko vairs saredzēt. Pat saule nespēja šeit ielauzties.

Norībēja vairāki tuvi šāvieni. Skaļas balsis, sasaukšanās. Tie nerunāja ne vācu, nedz kādā citā Grīnim pazīstamā mēlē, bet pavisam svešā valodā. Tomēr viņi valkāja

Hitlera armijas uniformu, bija bruņoti ar Hitlera dotiem ieročiem.

Brākšķēja zari; atkal šāvieni. Klaigādami zaldāti iebrida upē, šļakstēja ūdens. Grīnis žņaudza pistoli riekšā un domāja, ka dažas patronas viņam vēl atlikušas. Tāda sajūta, ka tūlīt, tūlīt kāds no zaldātiem uzkāps tiem uz galvas ... tad viņš iešaus sev mutē un visam būs gals.

Tomēr neviens hitlerietis nevēlējās tikai tāpēc vien rausties stāvajā krastā, lai pārlūkotu niecīgo saliņu. Soļi aizšļakstēja, zaldāti ienira mežā, un dzirdējās vienīgi straumes urdzēšana. Pat neviena šāviena vairs. Piesardzīgi Grīnis pacēla galvu. Saules spožums atdzīvināja biezokņa drūmumu — gaišzaļa lapotne, gaišzila debess kā tai vecajā šlāgerī «Ša/c zaļais mežs». Atgūtā dzīvība uz brīdi apreiba līksmā priekā. Bet Modris sūrojās;

— Nāvīgi sāk sāpēt, laikam asinis tek.

Kā pārsiet rētu, ja nav pārsienamo materiālu, pat ne īstas drošības brīvāk pakustēties? Grīnis rīkojās izmanīgi: pagrieza ievainoto labo gurnu uz augšu un atbrīvoja no apģērba. Izskatījās pavisam šaubīgi — nemaz tik pārāk neasiņoja — neliela, netīra lodes vāts. Kur palikusi pati lode? Nav redzams, ka tā būtu iznākusi laukā. Modris bailīgi ievaicājās:

— Vai briesmīgs robs?

Smieklīgs jautājums, tomēr Grīnim metās drūmi. Ievainojums rādās būt bīstams, pārlieku bīstams. Vai Modris būs spējīgs paiet?

— Paskaties pats.

— Man trūkst dūšas... nelabi. Zin, nekad neesmu varējis skatīties asinis. Zin, toreiz, kad jūs ar Alfonu tos fričus sitāt, man pēcāk trīs dienas šķebināja.

— Mazs, smuks caurumiņš, — Grīnis mierinoši sacīja, — neko neasiņo. Pārsiešu. — Viņš noplēsa krekla piedurkni un pārsēja, cik labi vien prata. Modris gaudās:

— Ko nu iesāksim? Es ... negribu mirt... negribu ...

— Līdz miršanai tev vēl tālu, — Grīnis bija skarbs.

— Tu domā? — uz brīdi Modris it kā apmierinājās, bet tūdaļ atkal sašļuka: — Kur tad es tveršos?

— Pāri Vislai kuļoties, tu bezmaz noslīki, bet tagad to esi aizmirsis. Izkūlāmies — un mācēsim izkulties arī šeit.

Pēc rūpīgas apkārtnes novērošanas Grīnis atmeta

lieko piesardzību, kļuva kustīgāks un palīdzēja ari Modrim ērtāk izkārtoties.

— Vai paiet varēsi? — viņš apvaicājās.

— Nezinu. Sāp ... bet iešu.

— Tikai tā. Vajag saņemties. Zini, ka kājās sašauti zaldāti dažkārt nogājuši desmitiem kilometru. Un mums jaliek uz priekšu.

— Uz kurieni?

Grīnis iegrima garākās pārdomās. Beidzot viņš sacīja: — Pašlaik uz labu laimi nedrīkstam klīst. Ir viena iespēja. Atceries to būdu, kurā mēs pēdējoreiz iegriezāmies; tas saimnieks no savas nabadzības uzspieda mums veselu klaipu.

— Ko tad viņš var līdzēt? — Modris nopūtās.

— Var gan. Tu jau nesaprati, ko mēs tur runājām krievu valodā. Leitis sacīja, lai pagaidot, tad dabūšot vēl ēdamo un kāds mums parādīšot drošāku ceļu uz Kurzemi. Bet Klucis dīdījās skriet tālāk, un tā mēs pie viņa neuzkavējāmies. Būs vien tagad jāatgriežas tur.

— Tas ir dikti tālu. Ceļu arī nezinām.

— Nav nemaz tik tālu. No tā purviņa, kur pēc tam pārnakšņojām, viens garāks pārgājiens. Te mēs esam vairāk tik uz vietas vien maisījušies. Šonakt laiks būs labs, un pareizo virzienu atradīšu pēc dzelzceļa līnijas. Ja labi sasparosimies, rītdien tiksim tur. Dabūsim pārtiku, varbūt ārstu.

To Modris saprata, ka viņa ievainojums spiež meklēt ātrāku palīdzību. Domai par lādzīgo lietuvieti viņš pieķērās tāpat, kā tumšā pagrabā iesviests cietumnieks vis-pēdējās cerības apvij pa nelielu spraudziņu iekļuvušam sīkam gaismas stariņam. Toreiz, nesaprazdams, ko Grīnis un Cabulis runā ar to nabadzīgo zemnieku, Modris bija ievērojis tikai šausmīgi piekvēpušo istabeli un puspliko bērneļu baru. Tagad gandrīz vai likās, ka tā nožēlojamā būda bijusi vai nu apburta pils, vai priekšnams uz spožu slimnīcu, kur to aptekalē glītas māsiņas, bet viesu stundās apciemos mīlošā māte un norūpējies tēvs. Jā, viņš gribēja uz turieni. Tikai jāgaida, kamēr satumst, un tik šausmīgi gribas ēst.

— Tev pirmīt vēl palika tāda garoza, — viņš kautrīgi ieminējās. — Varbūt uz pusēm ...

— Ņem visu, man negribas, — Grīnis cieti sacīja;

cieti tāpēc, lai noklusinātu kādu balsi, kas kurnēja viņā

pašā.

Modris kāri iekoda sīkstajā garozā. Grlnis uztina

smēķi.

Lai puisi uzmundrinātu, Grīnis vēl piebilda:

— Vēlāk varēsi skuķēm lepni atstāstīt savus raibos piedzīvojumus.

Modrim kumoss uzreiz iestrēdza kaklā.

— Nezobojies par mani, — viņš kautrīgi ieteicās, 1 — bet es, zin, daudz pielielīju klāt. Runājot jau tā sanāk. 1 Man bija viena riktlga brūte Rasma, bet viņa man ne- • patika. Nebija smuka. Ar tām smukām nekad nesanāk. Vācijā man ar nevedās, vāciski neprotu un vispār... Tā vahmistra kundze gan ieaicināja viesos, bet nezināju, kā iesākt, bija kauns. ŠI skubināja ēst, bet es, zin, tikai domāju par to ... kakls kā aizspiests ... Beidzot likos pa durvīm laukā. Tā arī ne paēdu, nedz dabūju ar viņu gulēt.

— Tad nevajag plātīties, — Grīnis atteica. — Vispār tas nav vīrietis, kas pļerkšķ par tādām lietām.

Modris, neko vairāk nerunādams, grauza tālāk sīksto garozu. Klusēja arī Grīnis. Tālas atmiņas iesmeldza viņa sirdī. Tās mirgoja pie aizvadīto dienu apvāršņa kā rietošā saule virs meža galotnēm. Drīz apdzisis, iestāsies tumsa, nakts bez rīta ...

*

Grīnis bija beidzis savus mācekļa gadus, kļuvis pilntiesīgs mehāniķis, gāzes un elektrometinātājs. «Zeļļa kāzās» par viņa naudu visi amatnieki smagi piemetās. Arī Grīnis — tā tas pieņemts, lai gan jaunais zellis nemaz nekāroja pēc sīvā dzēriena un rūgtajām paģirām. Viņu urdīja cits nemiers: paklaiņot pasaulē, redzēt, kā cilvēki dzīvo citur, pamācīties dzīvi ne tikai no grāmatām vien.

Tā nepilnus divdesmit gadus vecs viņš aizklīda uz Vāczemi, īsu brīdi pakavējās arī Holandes un Dānijas ; pilsētās. Viņam bija Ģildes amata papīri, un ar tiem darbu varēja atrast arī tais bargajos krīzes un bezdarba ga- \ dos — pa priekšu gāja Rīgas amatu slava, turklāt šādi \ «vanderzeļļi» atalgojuma prasībās bija pieticīgāki par vietējiem.

Tuvojoties dienesta laikam, Grīnis atgriezās Latvijā

un pa ceļam uz Rīgu apmetās kāda dzelzceļa jaunbūves vietā. Te piedāvāja peļņu uz visu vasaru. Vairāk nekā gadu Grīnis dzirdējis tikai svešas valodas un tagad ar baudu klausījās, kā skan latvju mēle un ceļu strādnieku dziesmas īpatnējā latgaliešu dialektā, kad sestdienas vakaros viņi rīkoja jautras kaktu ballītes.

Vietējie zemnieki uz latgaliešiem gan skatījās no augšas. Grīni tie ieskaitīja par kaut ko smalkāku — cilvēks ar amatu, ar labu apģērbu un iznešanos. Turklāt vieninieks — tādam vēl pirms dienesta var ieprecināt savu meitu, lai cilvēks zinātu, ka ir vietiņa pasaulē, kas pieder viņam un kur viņš piederīgs.

Mājvietu Grīnis atrada pie kāda «sīkbļodnieku» [4] partijas biedra, kas bez zemes darba atzina vēl tikai savas partijas politikas būšanas. Viņa sieva turpretī vairāk noņēmās ar precību politiku. Viņiem trīs meitas, piedevām vecākajai krietni pāri ceturtdaļgadsimtam. Jaunākā Inese, mātes mīlule, bija sprigana un pārdroša skuķe. To, ka vecākajai — strādīgai, paklausīgai un visiem citiem tikumiem apbalvotai tautu meitai neviens neķērās, to viegli saprast, jo viņas āriene nebija kārdinoša. Jaunākā turpretī reibināja kā ziedošs ievu koks pavasarī, un nebija brīnums, ka acīgā māte drīz vien notvēra savu pastarīti bučojamies ar svešo mehāniķi. Viņa taisīja svēti sašutušu ģīmi: — Kā jums nav kauna?! Inesīte vēl gluži bērns. Ja nu viņa savā naivā prātā, bet jūs, pieaudzis vīrietis!

Pārmērīgu brēku gudrā māte netaisīja, rājās taisni tik daudz, lai neatbaidītu iespējamo precinieku, tikai norādītu tam uz pienākumu un atbildību. Citādi viņa gatava tūlīt sākt izprecināt savas meitas, kaut arī pretējā kārtībā, nekā tas vispār pieņemts. Ko darīt, krīzes laiki, lepoties nevar, citādi itin visas paliks sēžam. Un Grīnis, apskurbis atkalredzēšanās priekā ar dzimteni, apskurbis no ievu smaržām, no pavasara, no savas un Ineses jaunības, sirsnīgi vien dzinās izliktajā murdā. Viņš atbildēja ar nopietnu valodu. To saprata visa ģimene, pat īgnas skaudības pārpilnās vecākās māsas. Nu viņš jau skaitījās tikpat kā līgavainis, un māte pasteidzās to čukstoši pavēstīt visai apkārtnei. Grīnim viņa stingri pieteica: — Draudzēties varat, bet neko tādu, ko drīkst atļauties

precēti ļaudis. Viņa mums neskarta kā neuzplaucis pum- j pūriņš, varat to ticēt. — Protams, svešais amatnieks ne- 1 varēja būt nekāds svētais — jauns vīrietis, un māte to ļ labi saprata. Lai tik ņem āķi, ja viņa atgriešanos no 1 dienesta gaidīs nevis viens, bet divi, tad nekur vairs ne- ļ spruks. Jāizprecina ātrāk, nevar zināt, kā par veselu gadu izgrozās vīrieša prāti — krīzes laiks.

Droši vien viss būtu noticis, kā pienākas, ja neiejauktos pasaules lielākais nelga un spožākais gudri- j nieks — tas pats Nejaušais Gadījums, kas dažkārt pār- j vilcis treknu svītru ne vien meitu mātes plāniem un sīk- j bļodnieku politiskajām kombinācijām, bet pat valstsvīru ļ gudrībai un karavadoņu slavai. Gadījums gribēja, ka Grī- I nis kopā ar savu darba biedru iemaldījās Vasarsvētku j zaļumballē, un tas pats gadījums stājās viņa ceļā, kad, pāris deju izdejojis un pudeli alus izdzēris, viņš grasījās ļ doties pie Ineses. Jauna sieviete pienāca pie bufetes un ] uzsauca bufetes turētājam: — Tagad es grib dzēruš limonādi! — Šī nelatviskā izruna lika Grīnim cieši paskati- ] ties runātājā. Pazīstama nedaudz, tā sakot, garām ejot — ļ bagāta saimnieka sieva, poliete Vanda. Droši vien tikai ļ bēgšana no drausmīgās nabadzības panu apspiestajā Viļ-ņas apgabalā iedzinusi jauno meiteni vecīgā budža laulības gultā. Tagad viņas vīrs neārstējamas slimības sagrauzts, pirmās laulības dēls ienīda jauno, skaisto pamāti ! un kā vien mācēdams sarūgtināja tās dzīvi. Viņai bija pāris gadu vecs dēlēns, kas neatgādināja to krokodilu ... Bērnības atmiņas un pagasta ļaužu tenkas savirpuļoja Grīņa apziņā un tūdaļ pagaisa kā vēja brāziena izklīdinātas pelavas. Šķita, ka Vandas acu tumšajās zīlītēs uz-mirdzētu violeta gaisma. Viss ārējais atkrita no Grīņa, palika tikai šīs acis — ne velnišķīgi pavedinošas, kaislu baudu sološas, kā to veceņu pasakas un salkanas dzejas palaikam mēdz piedēvēt tumšām sievietēm, bet saviļņotas smeldzē un ilgās. Grīnis tuvojās viņai un aicināja:

— Iesim dejot! — Vanda atteica kaut ko nedzirdamu, drīz viņi atradās deju laukumā. Vārdi neko neraisījās — jaunā poliete latviski maz prata, tāpat kā Grīnim sveša bija poļu mēle. Varbūt tā labi, tas viņus izsargāja no daudz kā lieka, ārēja, kad sievietes kautrība liedz tūdaļ atsaukties aicinājumam, bet vīrietis, negribēdams klaji atzīties, slēpjas aiz ārēja skarbuma. Runāja skatieni, tāpēc izpalika pārpratumi, ko rada vārdi. Viņi neprātoja,

novērtēja, nebaiļojās, bet it kā spārnotas sēklas ļāvās vēja brāzienam. Pēc pāris dejām viņi aizgāja prom no šejienes un klīda cauri birzīm, gar tīrumiem, pa vientuļām takām. Rasā samirka viņu kājas un drānas, nakts bija dzestra, bet abi trīsēja iekšējā dedzībā. Koku zari glāstīja viņu galvas un piebēra matus ar svaigu zaļumu, grieze tērkšķināja rudzu druvā, un lakstīgalas dziesma skalojās pāri visaugstākajām galotnēm. Grāmatās Grīnis bija lasījis par šādu nakšu burvību; tagad viņš zināja, cik bālas ir visas grāmatas salīdzinājumā ar to mežonīgo līksmi, kas kūsā viņā pašā un kliedz pretī dabas nemierīgajām balsīm. Viņi pārmija dažus vārdus, slāpēti smējās, meklēja viens otra tuvumu un šķita saplūstam kopā ar šo vienreizēji brīnišķīgo nakti. Viņš izņēma sprādzes no Vandas matiem, un tie izplūda tumšā klaidā, atraisīja viņas drānas, piespieda seju sievietes siltajiem pleciem. Viņš sajuta, cik traki dauzās sirds, bet nesaprata, vai tā ir viņas vai viņa paša sirds. Vanda kaut ko runāja savā valodā, vēlāk Grīnis uzzināja, ka viņa paudusi alkas pēc mīlas, pēc dažiem mirkļiem, kas liktu aizmirst rūgtā ellītē pārvērtušos ikdienas dzīvi. Grīnis nedomāja, vai viņš mīl vai ne, vispār nedomāja neko. Viņa dvēsele dega, un uguns rims tikai tad, kad krūtīs viss būs pārvērties pelnos.

Pēc šīs nakts viņi tikās, cik bieži vien bija iespējams, bet viņu valodas allaž palika atturīgas, bez «siržu kratīšanas». Viņiem it kā nebija ne pagātnes, ne nākotnes — arī šodienas ne. Bija tikai brīži, kad abi atradās kopā un jutās bezgala labi. Nekad neko viņi viens no otra neprasīja, neapgalvoja, nezvērēja un nezvērināja ... tikai mīlēja. Varbūt jau rīt nāks šķiršanās brīdis; viņi atraduši viens otru, lai atkal zaudētu, — par to nerunā, tāpat kā nerunā par nāvi, jo zināms, ka no tās neizbēgs neviens. Viss, kas atrodas apkārtējā pasaulē, viņiem kļuvis vienaldzīgs.

Bet tie apkārtējie nepavisam nebija vienaldzīgi par abiem mīlētājiem, gluži otrādi — izrādīja pārmērīgu ziņkāri. Vispirms jau meitu māte, tāpat arī slimības nomāktais, toties bez mēra greizsirdīgais vīrs un citi radi, un visbeidzot visi, kas sevi ieskatīja par godīgiem cilvēkiem. Un vistrakākais, ka abi bezgoži izdarījās tik klaji, tik nekautrīgi, itin kā spītēdami sabiedrībai, kuras vidū tie mita. Kas to būtu domājis no jaunā puiša, ka viņš ir šitāds nekrietnelis, un tā melnā čigāniete, slampa,

kas ieklīdusi nezin no kurienes, piesējās godīgam atraitnim un tagad atklāti vazājas ar krančiem! Un Inesīte, šis tiklais bērns... Blēdis rīdzinieks viņu piegulējis, apšmucē-jis un pametis. Ineses māte gan noliedza, ka viņas meita būtu kritusi negodā, bet, Grīni briesmīgi nolādēdama, pati apgāza savus atsaukumus. Visas pagasta tenku vāceles nodeldēja savas mēles, un puiši kārumnieki, kas līdz šim bez panākumiem aplidojuši dzīvā vīra atraitni, sparīgi tām pievienojās. Bet viņu abu mīlestība — izaicinoši ; kaisla, piedauzīga, netikla — kā nekaunīgs, spurains da- j dzis, ielauzies krietno ģimeņu puķu dārziņos, pārauga j pilsoniskos ķeizarkroņus, kurpītes, lauztās sirdis un bakstīja katram acīs. Tā nebija laime, bet izmisums, kliedziens pēc laimes, kas izskanēja un, atbalsis mezdams, izdzisa vasaras naktī. Un tas bija cauri, tam bija jā- | beidzas ...

— Kāpēc tu neatbildi? Vai drīz nesāksim kātot? — 1 Modra balss ielauzās Grīņa apziņā. Iztraucētais vīrs dziji ievilka elpu un, pogas atrāvis, pabāza roku zem žaketes, uzspieda plaukstu virs vietas, kur pukstēja sirds. Tā it ; kā pierima.

— Krēslo, — viņš nomurmināja, — bet drīz... jā, drīz...

— Kā vēl gribas ēst, — Modris nopūtās.

— Pacieties, — Grinis tādā dīvaini klusinātā balsī runāja. — Viss pāriet... viss atkal atgriežas, un reiz pienāks brīdis priekam, bridis, kad sāk ticēt laimei.

Arī viņš atsāka ticēt, kad no tās dievu svētītās un nolādētās vasaras bija pagājuši jau astoņi gadi. Jā, laiks ritēja, Grīnis izdienēja, dzīvoja un strādāja Rīgā, pelnīja apmierinoši, klausījās lekcijas tautas universitātē un daudz lasīja. Padomju gadā viņš kļuva par viduvēja uzņēmuma tehnisko vadītāju; vāciešiem iebrūkot, viņu, protams, izsvieda ārā, bet citādi lika mierā. Grīnis tad noenkurojās lauksaimniecības mašīnu fabrikā «Stars» par elektrometinātāju. Tur Grīnis sastapās ar citu izbijušu padomju gada darbinieku — čugunlietuves direktoru, kas šeit strādāja par formeri. Vīrs bija kluss un mierīgs — tāpat kā Grīnis. Visa dzīve kā uz sēkļa uzsēdusies. Auk- ļ stums, trūkums un varmācība malu malās, katrs ierāvies ! sevī un tikai skatījās, kā sagādāt dienišķo iztiku..

Un šajos apstākļos Grīņa sirds saviļņojās vēlreiz. Vainīgā bija kantoriste Inese — ne jau tā negodā kritusī ]

Inese, ko viņš pameta tālajā pagastā. Vienādie vārdi bija tikai tāda liktenīga sagadīšanās, jo šai Inesei lemts atriebt savai vārda māsai nodarīto pārestību. Viņa bija stalta, slaida gaišmate, turpat Grīņa augumā. Senāk Grīnis smīnīgi uzlūkoja pārus, par kuriem varēja sacīt — šis gan būtu jāsaņem aiz ausīm un jāpastiepj garumā. Bet tagad viņam nekas nešķita smieklīgs, viss kļuvis pārlieku nopietns. Fabrikā viņi nesastapās, bet pēc darba beigām uz ielas; pirmās reizes varēja likties, ka Inese vilcinājusi soli, lai viņš iespētu to panākt, vēlāk viņa nedaudz aizkavējās kantorī, un Grīnis dabūja gaidīt. Norunāts nebija itin nekas, tomēr abi rīkojās saskaņoti. Viņu valodas ritēja raiti, bet allaž par ļoti gudrām lietām, neiepinot nekā personiska. Tas ir, Inese dažkārt it kā tiecās arī šajā virzienā, bet Grīnis katru reizi kautrīgi atrāvās. Kas gan viņa vienkāršā, tukšā dzīve salīdzinājumā ar šo brīnišķīgo sievieti! Jā, tieši tā viņš sprieda. Inese kādu laiku bija studējusi, pazina dažus māksliniekus, aktierus. Viens dzejnieks dāvājis viņai savu krāju-miņu ar burvīgu ierakstu. Inese ierastā lepnībā atmeta savu galvu un nocitēja tās vārsmas. Vārdus Grīnis it kā nedzirdēja, redzēja tikai viņu, sajuta trīsas sirdī no šīs balss, no līksmā mirdzuma sievietes acīs. Tovakar spožai gaismai un ziedu smaržām līdzīgas saldas noskaņas piepildīja visu viņa istabeli. Darbā, kur valdīja uguns un tērauda šķindoņa, viņš kustējās gandrīz neapzinīgi, apkārtne kā ar mīkstu vati izpolsterēta. Visas domas saistījās ap Inesi, un Grīnī nepārstāja zumzēt kādi sen dzirdēti dzejas vārdi:

Vēl dvēselē daudz dziesmu man,

Vēl mana kokle dzidri skan ...

Šīs stīgas aizkustinājusi Inese, un viņš kļuvis kā apburts. Viņas balss skaņa saviļņoja kā brīnišķīga melodija, rokas spiediens atvadu brīdī šķita kā dārga dāvana. Dīvaini, viņam gandrīz jau trīsdesmit gadu, bet viņš iemīlējies tā, kā zeņķis pubertātes laikā iemīl pieaugušu sievieti, — viņas drēbju čaukstoņa vien jau uzurda iztēli un rada saldus sapņus.

Agri sākusies bargā ziema viņu neko neatmodināja. Sals gan spieda ģērbties biezāk un kustēties veicīgāk. Viņu kopējais ceļš no fabrikas veda cauri apbūvētam kvartālam līdz Pērnavas ielai, pēc tam pa Cēsu un Pok-rova ielu uz Miera ielu, kur mita Inese. Tur viņi atvadījās. Sirdij notrīsot, Grīnis saspieda sievietes maigo plaukstu un pa to pašu ceļu atgriezās jaunās Ģertrūdes baznīcas rajonā savā istabelē. Inese todien ieminējās, ka labprāt ielūgtu Grīni pie sevis, diemžēl viņai tādi apstākļi... Viņš, kā jau parasts, vairāk klausījās sievietes balsī, tomēr uztvēra teikto un izjuta pēkšņu izbīli. Droši vien viņai ir smalki vecāki, varbūt vēl citi radi — gudri, brīnišķīgi cilvēki, tie noraudzīsies viņā pētošām acīm, izpratīs dievināšanu, kas ierakstīta viņa sejā. Grīnis bija tik jūtīgs pret savu pārdzīvojumu, ka kautrētos par to Inesei kaut vārdu bilst. Viņš izstomīja — «paldies, nē» un pasteidzās aiziet. Citu vakaru Inese izrādīja neparastu ziņkārību par Grīņa dzīves apstākļiem, visbeidzot piebilstot, ka būtu interesanti redzēt viņa vecpuiša mājokli. Grīnim metās karsti, iedomājoties šo glezno sievieti savā nemīlīgajā skabūzī, kur logs atradās ziemeļu pusē, bet centrālapkures radiatoros ūdeni sasildīja taisni tik daudz, lai tas nesasaltu. Mēbeļu viņam nebija gandrīz nekādu, toties ļoti daudz nekārtīgi izsvaidītu grāmatu. Ielūgt Inesi pie sevis būtu tikpat kā pieprasīt daiļajai pasaku princesei, lai tā uzmazgā piebradātu grīdu. Un viņi atkal pārgāja uz gudrajām valodām. Bet sals pieņēmās, un nekāds brīnums, ka Inesi vairs neizdevās sastapt. Grīnis sevī sakrājis tik daudz laimes, ka pirmajās divās nedēļās nemaz tā īsti nepamanīja savas ideālsievietes iztrūkumu — tā allaž mita viņa domās, sajūtās, noskaņās. Kādu svētdienu Grīnis pavisam nejauši sadūrās ar Inesi tramvajā. Viņai blakus brašs «Luftwaffe» unteroficieris. Viņa bija draus-mīgi apjukusi, bet Grīnis gluži otrādi — it kā pēkšņi ticis vaļā no ieilguša mulsuma. Inese gan centās izturēties cēli — pat iepazīstināja Grīni ar unteri. Viņi runāja vāciski, viss, kas no sarunas Grīnim palika prātā, bija Ineses kļūdainā gramatika. Viņš domāja savu: «Patiesība man nav ko dusmoties. Es ilgojos pēc ilūzijas, pēc jaunības lielās mīlas atspulga un to saņēmu no tevis. Jasaka paldies, kaut gan ilūziju uzbūru es pats, tomēr tu biji ierosinātāja, tā teikt, katalizators. Tu neilgojies pēc kādas ilūzijas, bet pēc realitātes; tev bija vajadzīgs draugs, nevis nelga. Nejauki ap dūšu... varbūt tāpēc vien, ka zaudējums allaž sāp, varbūt daļēji tāpēc, ka šis ir lidotājs ar heraldiskiem putniem uz «špīgeļa». Bet vienalga, viss vienalga!»

Tomēr sāpēja — smagi, mocoši. Viņš pameta «Staru»,

sameklēja darbu uz dzelzceļa, bet atmiņu grēmas nebeidzās tik drīz.

Kāpēc viņš visu to pārdomā? Cilvēks taču nesastāv vienīgi no atmiņām. Jāapsver, kādā virzienā īsti iet. Vīri iet tikai uz priekšu.

Grīnis sacīja Modrim:

— Izgatavosim kārtīgu kūju, to varēsi palikt labajā padusē. Es tevi atbalstīšu no kreisās puses. Kātosim uz priekšu ar piecām kājām.

*

Tumsai iestājoties, viņi devās ceļā. Virzienu Grīnis noteica diezgan droši. Debesīs iemirdzējās zvaigznes, un viņš šo to zināja no tām. Ziemeļi palika aizmugurē, tālo frontes līniju nosprauda atsevišķi lielgabalu šāvieni. Tikai jācenšas pēc iespējas mazāk līkumot. Iepriekšējo nakti viņi metuši visādas bezjēdzīgas cilpas.

Gājienu abi uzsāka ar stingru dūšu un apņemšanos. Modris, uz kruķa atspiezdamies, kliboja tik enerģiski, ka Grīnim neko nenācās piepalīdzēt. Vai nu jaunība un dzīvotgriba pārspējusi izsalkumu un ievainojuma radīto pagurumu, vai arī ievainojums laimīgā kārtā nav nopietns.

Līdz ar tumsu vajātāji atgriezušies savās apmetnēs, un bēgļi varēja justies diezgan droši. Šeit nebija nekāds biezoknis, un iešana veicās. Drīz viņi sasniedza mežmalu, un Grīnis ar prieku vēroja, ka te neliels iebraukts ceļš viņu gājiena virzienā. Dienvidi, dienvidvakari. Dažkārt tumsā pavīdēja ēku silueti, tad viņi ciešāk pievirzījās glābjošai meža sienai.

Nakts kļuva nemierīga, tomēr šis nemiers neskāra abus vientuļos gājējus. Šķiet, tepat virs pašām egļu galotnēm rāmi ietarkšķinājās lidmašīna. Propellera rūkoņai aizskanot pāri laukiem, tur norībēja atsevišķi šāvieni. Tad lidmašīna — tas bija padomju nakts bumbvedējs —• izmeta spožu gaismekli, un tūdaļ sāka trakot vācu automātiskie zenītlielgabali. Šāviņu spīdošās švīkas radīja lieliskas uguņošanas iespaidu, bet lidmašīnas tarkšķoņa neizdzisa arī apšaudes rūkoņā. Kāds it kā blieza ar smagu stampu pret zemi vēl un vēl... bumboja. Un turpat aiz netālā uzkalna uzspulgoja uguns blāzma. Paugurs liedza saskatīt, kas īsti deg, tomēr Grīnis juta ellišķīgu prieku. Viņam gribētos uzsaukt: «Dragā, draugs, dragā tikai! Lai tie seski īsti apzinās, ko nozīmē līst svešās mājās smirdināties!» Un lidotājs, it kā nomanījis Grīņa uzmundrinājumu, nogāza vēl vienu bumbu.

— Lieliska nakts. Uguņošana, lielgabalu salūti. Prieks pastaigāties! — atmetis pieņemto mazrunību, Grīnis priecīgi sacīja Modrim.

— Sāp, — tas atteica vienu vienīgu vārdiņu.

Grīnis uzreiz aprāvās. Ceļa sākums. Gals grimst tumsā un neziņā. Modrim sāp, tomēr puisis turas. Ievainojums laikam gan nav nekāds nieks, bet ko citu pašlaik darīt, ja ne sakost zobus un turpināt ceļu?

Tā viņi nosoļoja vēl kādu kilometru. Laiks turējās skaidrs un dzestrs, debess metās aizvien tumšāka un aizvien bagātīgāk piebira ar zvaigznēm. Dižena izskatījās šī nakts, un cilvēks ar savu drosmi un naidu, ļaunumu, ilgām un sāpēm kļuvis pavisam niecīgs. Kas gan ir lidmašīnas lidojuma vai šāviņa skrējiena augstums salīdzinājumā ar zvaigžņu attālumiem? Un ko gan pasaules bezgalībai nozīmē divi vīri, kas klibodami velkas pret kādu sīku mērķi? Divas nenozīmīgas dzīvības, bet viņiem tās ir pats lielākais dārgums.

Iebrauktais ceļš pievienojās lielceļam, meža siena pavērsās pa kreisi, un, lielceļu šķērsojuši, bēgļi iebrida nejaukos brikšņos. Vai pa šejieni viņi netika pērušies jau pagājušo nakti? Krūmi tikpat slapji no rasas kā toreiz no lietus, kājas pinās zemajos zaros un grima mīkstajā zemē. Jau pēc dažiem simt metriem Modris dobji ievaidējās. Grīnis uzbilda:

— Nogriezīsimies vairāk pa labi, varbūt izkļūsim laukā no šiem džungļiem.

Tiešām, tur it kā pļava, gan ciņaina un krūmiem piesēta, tomēr ne tik dangaina. Sevī Grīnis nobrīnījās par Modra izturību, kad viņam pašam piere jau kūp. Un nakts ir auksta, jūtams, ka uz rīta pusi sāksies barga salna. Tomēr puisis aizvien smagāk gūlās uz vīra rokas. Kaut viņš izturētu, jo Grīnis vairs nejutās tik spēcīgs, lai ilgstoši balstītu otru.

Bet Modris jau apstājās un, sāpīgi vaidot, sakņupa uz savas kūjas.

— Grūti, zēn, bet saturies, — Grīnis draudzīgi sacīja.

Modris tā kā ieelsojās:

— Kājas neklausa vairs.

«Nu ir tāpat kā ar Cabuli,» Grīnim iešāvās prātā.

Šķiet, līdzīgas domas radušās arī Modra galvā, jo viņš ierunājās:

— Dusmojos uz Jāni, ka viņš nespēja paiet. Negribēju palīdzēt, grūdu virsū tev... Tas ir sods par to. Nekad vairs tā nedarīšu, nekad.

«Vēl tikai trūka, lai viņš sāktu vaimanāt par dieva sodu,» Grīnis bažījās. Viņš centās stiprināt puiša gribu:

— Tas ir labi, ja atzīsti, ka esi nepareizi izdarījies. Turpmākā dzīvē zināsi rīkoties godīgāk. Bet nu mums jāiet tālāk.

Modris nošņaukājies ar piedurkni nobraucīja seju un, Grīnim pieķēries, atsāka klibot.

Skaidrs, ka puisim izsīkst spēks, un jāšaubās, vai viņiem izdosies sasniegt iecerēto mērķi. Bet ko tad?

Grīņa atmiņā atausa pēdējais brīdis kopā ar Cabuli. Vai Jāni patiesi ķēra lode, kā tas izskatījās, vai viņš saļima bezspēkā? Pametis biedru ... Tomēr mirkļa kavēšanās, un arī viņš būtu neglābjami zudis. Patiesībā tas bija īsts brīnums, ka viņš izkļuvis cauri ložu krusai. Sirdsapziņas pārmetumus Grīnis nejuta, tikai sāpīgas noskaņas. Toreiz un arī tagad viņš darīs visu iespējamo.

Turpretī Modrim tā pati nelaime, kas bijusi Cabu-lim, — griba par vāju. Viņš atkal apstājās un žēlabaini paziņoja:

— Uz īsu brītiņu atpūtīsimies.

Grīnis gan iebilda, ka viņi pārāk maz gājuši, lai pūstos. Viņš baidījās, ka, reiz nosēdies, Modris nemaz vairs negribēs celties.

Tomēr tā gluži nebija. Kaut arī smagi stenēdams, Modris pēc laiciņa rausās kājās. Tikai nebija veikts vēl ne puskilometra, kad viņam atkal vajadzēja apsēsties. Sākot no šī brīža, Grīnim allaž nācās Modri piecelt, bet pārgājienu garums saruka uz simt metriem. Grīnis pret to neko neiebilda — manāms, ka zēns turas sakostiem zobiem, un arī viņam pašam kļuva aizvien smagāk.

Beidzot pienāca brīdis, kad Modris pēc Grīņa aicinājuma «iesim nu tālāk» gan ļāvās piecelties, bet tūlīt atkal sabruka. Viņš kļuvis kā bez kauliem — ļengans, bezsaturīgs.

— Modri, saņemies!

— Nepamet mani! — Modris tikai žēlabaini smilkstēja. — Nepamet!

— Nepametīšu! — Grīnis skarbi atbildēja. — Bet ari tev pašam sev jāpalīdz, citādi paliksim uz vietas. Neviens te palīgos nenāks. Ēdamā nav, tev vajadzīgs ārsts. Un arī es esmu izsalcis, nav vairs tik daudz spēka kā agrāk.

— Man ēst negribas, — Modris naivi atteica. Par Grīni viņam nerūpēja. — Nelabi... — viņš aprāvās, sāka žagoties un izvēmās.

Slikti, pavisam bēdīgi. Tomēr jāiet, nekas cits nav iedomājams. Grīnis no jauna uzrāva Modri kājās, un abi streipuļoja tālāk.

Krūmainā pļava beidzās, priekšā pletās plašs, gluži klajs lauks. Kur viņi iznākuši? Ja Grīņa aprēķins pareizs, tad priekšā vajadzēja atrasties dzelzceļa līnijai. Turoties pie tās, līdz pazīstamajai lietuvieša sētai atlika vēl veselas nakts gājiens. Neiespējams... un tomēr jāiespēj. Bet kā lai noskaidro apkārtni?

Grīņa domām it kā atbildēja lokomotīves svilpiens, un gar apvārsni aizklabēja vilciens. Tātad pareizi. Jāietur uzņemtais virziens, jāšķērso šī klajā vieta; tālāk nāks sūnāklis ar viņu priekšpēdējo apmetni, kur saslima Cabulis. Labi jāatpūšas un līdz rītausmai jāiekļūst brikšņos. Visapkārt pletās drūma tumsa, un, izskanot vilciena brauciena atbalsīm, nakts šķita kļuvusi tik tukša, it kā viņi divi vien atrastos šajā pasaulē.

Uz vietas sēžot, metās salti. Rudens dvesma stindzināja zāli un spiedās cauri novalkātajām drānām. Grīnis gribēja pārliecināties, vai Modra ievainojums nav sācis asiņot, — tumsā neiespējami kaut ko saskatīt, bet, mazākais, aptaustīt. Modris atvairīja Grīņa roku.

— Nejauki sāp, — viņš žēlojās.

Tik vien manāms, ka viss gurns ir karsts.

Vēl pēc kāda laika Grīnis nodrebinājās un sprieda, ka būšot diezgan ilgi pūtušies. — Tagad sasparosimies, lai ātrāk iespētu pāriet atklāto vietu. Kaut arī nakts, tomēr mežā būs drošāk, — viņš piebilda.

Modris atbildēja piekrītoši un pats saviem spēkiem uzslējās gājienam.

Te sākās nokopti, bet ne uzarti tīrumi, un iet nenāktos grūti, ja vien Modris neļautos sagurumam. Un puisis turējās. Gandrīz vai ik uz soļa ievaidoties, viņš kliboja un kliboja. Ka Modris saņēmies, to varēja manīt jau pēc tā, cik maz viņš dažkārt balstījās pret Grīni; līdz atkal sašļuka un kļuva smags, un atkal no jauna sasprindzināja spēkus.

Tad zem kājām gadījās kāds akmens vai vienkāršs kukurznis. Modris paklupa, nozvēlās uz ceļiem un pēc tam izstiepās garšļaukus.

— Atpūtīsimies gan, — Grīnis apmetās blakus viņam. — Mežs vairs nav tālu.

Puisis sāka raudāt.

— Ak dievs, vai man būs jāmirst... Iesim labāk pie vāciešiem. Viņi sodīs, liks strādāt, bet izārstēs. Ka tik paliktu dzīvs!

— Neesi nelga! — Grīnis drūmi atteica. — Viņi mūs nomušīs, ka ne redzēt. Šāvām taču!

— Kāpēc jūs ar Alfonu šāvāt? Es šauteni nometu.

Modris raudāja vēl diktāk. Grīnis klusēja. Dīvaini izskanēja asarainais izmisums tumšajā, saltajā naktī. Tomēr gļēvi gan izdarās šis jaunais, brašais puisis. Neviens viņiem šeit nevar līdzēt un nepalīdzēs.

— Ir jāiet!

— Es vairs neiešu ... nekur.

Grīnis aizsvilās: — Tu esi brunču puika, lupata! Katrai skuķei būtu vairāk dūšas nekā tev. Vienīgais glābiņš ir izturēt un iet. Saprati?!

— Kurp iet? — Modris šņaukājās. — Nāvei pretī?

— Kaut arī tā... kaut nāvei pretī! Bet netupēt uz vietas, nečinkstēt!

Modris aprāvās un slaucīja seju.

Grīnis skaldīja:

— Mūždien tu esi bijis mīksts pūpēdis. Vienreiz kļūsti vīrietis, kaut piecas minūtes pirms nāves. Cīnies, celies kājās!

Modris necēlās. Grīnis viņu raušus uzrāva, tad gan šis noturējās. Viņi atsāka iet, un Grīnis drošināja, ka drīz būs mežs, ka tur varēs pa īstam atpūsties. Mežs varbūt patiešām vairs nebija tālu, bet, šādā gaitā kuļoties, viņi to diez vai līdz rītausmai sasniegtu. Modris vairs nemaz nevaldīja savu ķermeni. Un Grīnim šī nasta kļuva pārmērīgi smaga. Kājas ļodzījās no piepūles, sirds gura, bet elpa tik smaga, ka ne atvilkt vairs. Tomēr viņš turējās un vilka arī Modri sev līdzi. Piedevām Modris atsāka šņukstēt un it kā grēkus sūdzēt:

— Ak dievs, kāpēc man tā vajadzēja! Rasma bija tik laba pret mani, bet es... visādi ņirgājos par viņu, stāstīju puikām kā...

Un tālāk:

— Kāpēc man vajadzēja braukt uz Vāciju? Mamma raudāja, lūdzās, nelaida ... bet es pa kluso. Nekad, nekad vairs nedarīšu tā!

«Nevaimanā, riebjas klausīties!» kāda balss kliedza Grīnī. Bet viņš pats klusēja, nemaz nespētu parunāt — tā aizžņaugta rīkle. Neatlaidīgi viņš turpināja cīnīties uz priekšu.

Spēki izsīka, un viņi abi sabruka. Grīnis vilka un vilka elpu — kā iesprūdušu zāģi. Modris asaroja un brēca pilnā balsī kā apslapinājies zīdainis. Viņš negribēja mirt, alka dzīvot, atgriezties mājās, nolūgties māti un Rasmu, būt mīļš un bezgala labs dēls. Tikai augšup slieties viņš vairs negribēja, varbūt patiesi nespēja. Un Grīnis, pēdējos spēkus saņēmis, stiepa sev līdzi šo mitro vaimanu maisu. «Smags kā vepris, pamest tādu guļam!» Un tomēr stiepa. Kāpēc? Grīnis nejuta pārmērīgu drebuli no kaulainās pļāvējas izkapts, negaidīja pateicību un uzslavu. Viņš tikai darīja to, ko ieskatīja par savu pienākumu, palika uzticīgs pats sev, kāds bijis vienmēr un visur. Apkārt draudēja iznīcība, viņš neatradās uz skatuves, kur tūkstošiem sajūsminātu acu vēro varoņa gaitas, viņa izmisuma cīņu un nāves ceļu redzēs tikai zvaigznes, kas vienaldzīgi mirgo bezgalīgos attālumos. Bet viņš jau ar negribēja neko citu kā vien turēties, kamēr vien spēj elpot.

Spokainas dzirkstis sabira viņa skatienā. Modra vaimanas it kā attālinājās un pazuda nakts tumsā, zeme dīvaini sašūpojās. Kāds zars iesita vīra sejā, un viņš atjūdzās. Klajais laukums pāriets, te sākās biezoknis, zem kājām šļakst. Vai nav tas pats sūnāklis? Tumsā neko nesamanīdams, vairāk ar instinktu Grīnis sameklēja nelielo paaugstinājumu, kur viņi četratā pavadījuši aizvakardienu. Noguldījis joprojām šņukstošo Modri, viņš nometās tam blakus. Vīra spēki galā: sirds vairs nedauzījās, bet tikai smagi valstījās krūtīs, nogurums, trulums. Viņš iegrima bezsamaņai līdzīgā miegā.

*

Grīni pamodināja smaga grandoņa. Tā vien likās, ka viņš nogūlies milzu laktas pakājē un šo laktu sākuši dauzīt tūkstošu tūkstošiem veseru. Zeme drebēja, gaiss viļņojās un šķita atbalsojamies līdz pat dzidrās velves bezgaliem. Grīnis sakustējās un ievaidējās. Smeldza itin visi locekļi. Dūša nelaba, un spēka tikpat kā nemaz. Acis kā ar ledu piesalušas. Ar pūlēm viņš atguva skaidru redzi un saprata, cik barga salna bijusi naktī. Sastingusi ne vien zāle, bet nosarmojušas ari viņa drānas un mati. Saule jau uznirusi augšup no tumsības mājokļiem un apspīdēja visu sūnākli, tomēr tas atkusa gausi. Un pamalē ārdījās graujošs izvirdums.

Grīņa galvā nemierīgi rosījās domas, bet ķermenis joprojām kā sastindzis. Viņa acis vērās vēsi pelēkajās debesīs; negaidot parādījās lidmašīnas. Eskadriļa pēc eskadriļas svelpjot un gaudojot traucās tieši pāri sūnāklim. Tuvu lidmašīnām izplauka sīki, apaļi mākonīši, un debesu dzidrums drīz vien atgādināja mušu aptraipītu logu. Tomēr zenītlielgabalu šāvienus nedzirdēja, tos nomāca frontes trakošana.

Beidzot Grīnis saprata: padomju karapulki metušies triecienā. Sākusies liela kauja.

Sāpīgi nostenoties, Grīnis uzrausās sēdus un atkal sajutās noteicējs par savu gribu un locekļiem. Smeldza gan malu malās. Samocījies, stiepjot to lielo puisi. Kā Modrim pašlaik? Joprojām guļ, neko nedzird, vai?

Grīnis pievērsās Modrim un tūliņ saprata: jā, Modris vairs nedzird neko. Šobrīd tas nešķita tik baigi, kā mēdz būt citos gadījumos ... Sūnāklis iekalts bargajā salnā, un Modris iestindzis līdzi tam. Viņš apgūlies ledus šķirstā un pārsegts ar sarmas līķautu.

Grīnis domāja: «Piedod, zēn, ja pagājušonakt biju pārāk skarbs. Cilvēkam piemīt tādas īpašības, kas peramas ar pātagu, viegli nebija arī man. Tomēr tu esi bijis stiprāks, nekā es vērtēju, tu turējies pretī savam nespēkam, kamēr vien nenomāca ievainojums. Protams, tagad tev tas ir gluži vienalga, bet vienaldzīgi nav man un nevienam citam dzīvajam. Cilvēkam taču jāzina, ka vīrišķība tomēr pārspēj kā zemiskumu, tā gļēvumu.»

Grīnis centās uzslieties kājās. Tas nenācās viegli. Nekas, nogriezīs kūju — līdzīgu tai, uz kuras balstījās Modris un kura pazuda nakts gājiena pēdējā posmā. Bet kurp lai viņš dodas? Vai labāk nepalikt tepat sūnāklī, vismaz nogaidīt tumsu? Jāaprok Modris, lai nabaga zēnam vārnas acis neizknābā. Bet, kā to paveikt, ja nav ne lāpstas, nedz spēka? Te paugurā vajadzētu būt smukai, dzeltenai šmiltiņai. Mirušajam gan vienalga.

Atkal, atmeties uz ciņa, Grīnis turpināja pārdomāt. Kā ar viņa bruņojumu? Izņēmis magazīnu no pistoles, viņš saskaitīja trīs patronas, otras trīs atradās svārku kabatā. Viņš iepildīja patronas magazīnā, ievietoja magazīnu pistoles spalā un ievilka lodi stobrā. Pieci šāvieni pretiniekam, sestais pašam. Šie skaitļi jāiekaļ galvā, lai liktenīgajā brīdī nekļūdītos. Otrā aptvere galīgi tukša. Sviest to projām? Dzelzs manta, lieks smagums. Šī iedoma Grīnim atgādināja, cik ļoti nespēcīgs viņš kļuvis, ja nevēlas nest pat ne tādu skārda nieku. Saīdzis viņš noglabāja aptveri.

Bet ko ar biedru, kas paliek šeit?

Kā tāla atmiņa Grīnī ieskanējās bērnībā skolā dzirdētie vārdi: «Lai mirušie aprok savus mirušos.» Dzīvajam jāiet tālāk. Tā laikam vajadzēs darīt. Un gaidīt nepavisam vairs negribējās. Nīkt purva salā kopā ar mirušo, maizes vietā baudīt trūdu tvanu? Nē, viņam jāmeklē cilvēki un dzīvība.

Sūnāklī uz ciņiem augušas dzērvenes, bet ogotāji tās rūpīgi nokopuši. Tomēr Grīnis vēl salasīja dažas odziņas. Viņš iemeta tās mutē un juta atveldzi, kamēr tukšais kuņģis vēl sāpīgāk sažņaudzās.

Nav ko kavēties. Ardievu, Modri! Nogriezis kūju, Grīnis brida pa sūnākli. Malā iznācis, viņš izvēlējās virzienu pret sauli, noskatīja drošāko ceļu un aptaustīja pistoles spalu. Nav vērts pieplakt zemei, nīkt un nogaidīt. Vīri iet tikai uz priekšu.

1964. g. aprīlis — maijs

BALTĀ ŪDENSROZE. GRĀMATVEŽA KITNERA LIRISKAS PIEZĪMES

.

PIRMĀ NODAĻA. Piezīmju autors apraksta savu ierašanos Gaujmalē un sākotnējos iespaidus

Atkal viena nomākusies diena seko lietainai naktij; saules lēkts nogrimst mākoņu jūrā, smilkstoši vēji purina koku kailos zarus — aizlijušo vasaru nomainījis tikpat lietains rudens, un pēdējā dzeltējusī lapa jau sadangāta ceļa dubļos. Es raugos kailajos kokos, plānākām klātajā ceļā un esmu mazliet grūtsirdīgs, jo pa šo dubļu putru man drīz jābrien tālāk. Neesmu savās mājās, istaba, pa kuras logu raugos apkārtējā pasaulē, nav mana; esmu šeit tikai pagaidām piemeties un nezinu, uz kurieni došos. Steidzu pabeigt savu darbu. Daudz vairs nav atlicis: jāuzraksta pats sākums un beigas. Lielākā piezīmju dala radās vasaras mēnešos — es rakstīju dažādos apstākļos, dažādu noskaņu rosināts. Tagad priekšvārdā būtu jāpaskaidro, ko esmu gribējis uzrakstīt: varbūt romānu-dienasgrāmatu, varbūt stāstu, noveli vai pastāstu. Bet es to nezinu, tāpat kā nezinu, ko īsteni nozīmē tādi vārdi kā sižets, kompozīcija, tematika, darba ideja, fons un citi, ar kuriem tik izšķērdīgi bārstījās mans pagājušās vasaras paziņa dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs Baltbiksis. Es pat nezinu Baltbikša īsto vārdu — iepazīstoties viņš to norūca ļoti neskaidri, bet literāro pseidonīmu neatceros. Bar Baltbiksi viņu iedēvēja greizsirdīgais Mārtiņš. Dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs piedos manu neizglītību, kā meistars piedod lajam, — es taču nekad nekļūšu ne rakstnieks, ne literatūrzinātnieks. Šķiet, par to varu vienīgi priecāties. Kā šausminājās Baltbiksis par kanoniem, kas žņaudz mākslinieka garu, par dogmām, kas nokauj radošo domu. Šausmas! Nē, es neesmu rakstnieks, tāpēc rakstu liriskas piezīmes par ūdensrozi, sapņoju vaļējām acīm un meklēju neparasto kā dzīvē, tā ļaudīs. Manī mājo kā cilvēka tieksmes pēc sabiedrības, tā skumjais vientulības prieks; brīžos, kad sirdi pārņem ilgas noslēgties no visa un visiem, neviens man nelasīs morāliskas notācijas par kaitīgo individuālismu ... Paldies dievam, ka es neesmu rakstnieks.

Esmu grāmatvedis, esmu sabojājis daudz vairāk laba papīra nekā jebkurš literāts — tas, protams, nav nekāds nopelns, bet izskaidro, kāpēc papīru atēdušos dvēseli aizkustina pat sausas jūrmalas smilgas. Tā radās šīs piezīmes, kas nav ne romāns, ne stāsts, nedz poēma. Bet es alku aprakstīt sastaptos cilvēkus un lietas ap viņiem, jo vienīgi cilvēks apgaismo savu apkārtni īpatnējā mirdzumā; dzejiska dvēsele pārvērš visu pasauli dzejā, tāpat kā ķēniņa Mīdasa roka to sastindzina zeltā. Neticiet botāniķim, ja tas apgalvo, ka baltā ūdensroze ir bez smaržas. O, es reiz to ieelpoju un noreibu; šis ūdenszieds nesmaržo ik dienas, taču ir cilvēki, kam neviena diena nav ikdienišķa. Neplūciet ziedu, bet apbrīnojiet tā skaistumu, nogaršojiet rūgtenās ievogas un ieklausieties Gaujas ūdens šalkoņā! Dabā cilvēks izjūt pats sevi. Tāpēc, rakstot par dabu un citiem cilvēkiem, ikviens raksta vispirms par sevi — vienalga, vai viņš ir individuālists vai ne. Šīs piezīmes ir manas atziņas par to, ko saskatīju cilvēkos, kurus sastapu aizgājušajos vasaras mēnešos; neņemos spriest, ko tie saskatīja manī.

*

Viss iesākās tādējādi, ka sanācu konfliktā ar savu priekšniecību — kāda Ziemeļvidzemes rūpniecības uzņēmuma direktoru un galveno inženieri; notikumu tālākā norisē mani izsvieda no vecākā grāmatveža vietas ... Šis fakts, protams, nav ievērības cienīgs. Neparastais sākās tieši pēdējā dienā, kad ierados darbā un «Cīņā» pārbaudīju valsts aizņēmuma izlozē laimējušo obligāciju sarakstu. Biju laimējis piecus tūkstošus.[5] — Zvērisks pārsteigums! — sauca mūsu mehāniķis garais Eidis, jo līdz šim viņš nekad nebija laimējis un es arī ne. — Tagad tu esi vīrā! — Eidis turpināja. — Ja vēlies, brauc uz Rīgu, bet ceļā izkāp un atpūtini šo maitasgabalu (viņš domāja direktoru un galveno inženieri) sabendētos nervus. Vari kādu mēnesi nodzīvot vienā mierā pie manas mātes — aizrakstīšu viņai vēstuli! — Viņš sita man uz pleca, smaidīgi rādīja savus lielos priekšzobus un pieprasīja pusstopu. Es, protams, izmaksāju. Garais Eidis ir lāga zēns, bet turpmākajās piezīmēs viņš netiek minēts, tāpēc tuvāk neaprakstīšu. Viņš lielīja Gaujmales daiļumus, un es klusēju, ka esmu tos jau skatījis pirms daudz, daudz gadiem. Senas atmiņas liegi pieskaras sirdij, un tomēr kļūst sāpīgi... tieši no šī maiguma. Bet par ko īstenībā lai skumstu? Varbūt kā vientulis koks, kas atlicis no kādreiz kuplas birzes? Mani tuvinieki gājuši bojā kara vētrās vai arī aiznesti tālumos. Esmu palicis viens, bet man pieder mana dzīvība un grāmatveža profesija; pieder mantām pieblīvēts prāvs koferis, šie kā no gaisa nokritušie pieci tūkstoši, veca rēta labajā plaušā un iemīļotā pīpe, ko dažkārt aizkurinu, lai gan ārsts man stingri aizliedzis smēķēt.

*

Tieši jūnija pirmajā dienā es izkāpu Gaujmales stacijā. Aizritējušais gadsimta ceturksnis visu bija vērtis svešādu. Taču es pazinu liepas šosejas malā un netālā Blusukroga sila šmaugās priedes; pazinu starp staciju un bijušo muižas centru uzceltās ēkas dzelzceļa uzbēruma vienā pusē un kādreizējā pelēkā barona saimniecības plašos tīrumus uzbēruma otrā pusē. Tagad tur bija padomju saimniecība, bet muižas centrs piederēja kolhozam. Saule svelmēja. Soļoju Blusukroga sila virzienā, šaudīju acis visapkārt un it kā reibu no iespaidu pārbagātības. Līdz jostas vietai kaili dzelzceļa strādnieki no četrasu platformām izkrāva balastu, lejpus uzbēruma smaržoja ziedošās ievas, Gaujas attekas krastā vizēja dzelteni pieneņu ziedi. Šīs attekas vietējie dēvē par vec-gaujām. Tilts veda pāri vecgaujai; tās rāmo līmeni gandrīz pilnīgi nosedza ūdensrožu lapas. Jūnija otrā pusē starp lapām no dzelmes iznirs skaistais zieds; man allaž šie ūdensziedi šķituši mazliet noslēpumaini — it kā tie paceltos virs kādas teiksmainas, sennogrimušas pils.

Sasniedzu Blusukrogu un iegriezos sila malā sablīvējušos māju pudurī. «Šī būs īstā,» atcerēdamies garā Eida aprakstu, nospriedu, iegāju pagalmā, sāku atkauties no suņa un atviegloti uzelpoju, kad parādījās mājas saimniece: stalta kā jauneklīgs virsnieks un skarba kā prūšu feldfēbelis.

— Zinu, grāmatvedis Kitners! — viņa aprauti noteica un iebelza niknajam plušķim. Tas kvankšķēdams aizbēga. — Eidis rakstīja, esmu uz mieru. Otrā stāva istaba, mēbeles, gultas veļa un trīsreiz dienā paēst. Astoņi simti mēnesī!

Šķita mazliet jocīgi stāvēt pie vārtiņiem un tik strupā veidā nokārtot mūsu turpmākās attiecības. Turklāt mani nervozēja niknais kvankšķis — ka tas pagāns nav noslēpies tepat pie žoga augošajos ceriņkrūmos un pēkšņi neiecērt savus nosiekalotos zobus manu bikšu starās. Taču, līdzīgi Neikena apdzejotajai oliņai jūrmalā, es biju daudz mētāts dzīves bangās un zaudējis jaunības raksturīgās šķautnes, tāpēc steidzos miermīlīgi atbildēt:

— Jā, tas ir labi.

— Norunāts! — Eida māte noteica tādā balsī, ka to varētu salīdzināt ar rotas komandieri, kas uzsauc saviem zaldātiem: «Malači, puisieši!» Viņa pamāja ar roku, es pacēlu zemē nolikto koferi un sekoju saimniecei. Atkal uzradās plušķis, taču šoreiz tas žēli smilkstēja un pazemīgi vēcināja asti. Redzams, ka valdīšana šajā mājā ir stingra. Bet, ja es nepieņemtu Eida mātes noteikumus, velna suns mani aprietu un plēstu kā nabagu.

— Tur augšā jūsu istaba, — saimniece norādīja stāvās kāpnes. — Pēc minūtēm desmit ēdīsim. Bet, ja vēlaties pastaigāties, maizi ņemiet līdzi. Es ne vienmēr esmu mājās. Jāstrādā kolhozā.

— Gan jau iztiksim, — es iebildu.

— Kā tad, — viņa noskaldīja kā ar cirvi. — Un astoņi simti ir sīkums!

Atcerējos, ka pēc dažnedažādajiem atvilkumiem es ik mēnesi saņēmu nepilnus sešus simtus. Bet šobrīd man bija pieci tūkstoši un priekšā trīs saulaini vasaras mēneši. Kāpēc gan lauzīt galvu par turpmāko! Varbūt Gaup mālē neuzkavēšos ilgāk par pāris nedēļām. Jautri svilpodams, uzkāpu savā istabā. Tā izrādījās glīti iekārtota — daudz lepnāka, nekā biju radis, tad jau varēja maksāt tos simtus. Galds balti klāts, vāzē ievu ziedi un blakus vāzei ietvars ar jaunas meitenes fotoattēlu. Tāda bižaina, ar naivu izteiksmi acīs. Brīdi man tas šķita visai intriģējoši, lai gan zināju, ka garajam Eidim māsu nav. Bet kā šī ģīmetne nokļuvusi te uz galda? Nudien, kā saistoša romāna sākumā. Es sāku pat dungot kādu senu dziesmiņu par šauteni, veco pīpi un brūtes bildi, bet tad atdzisu: šautenes man nebija, būtu nekaunība svešās meitenes ģīmetni dēvēt par brūtes bildi, man atlikusi vienīgi pīpe — un tā pati ārstu aizliegta.

*

Un atkal devos ceļā. Vēlējos apskatīt Gauju. Pagāju garām dzelzceļa stacijai, šķērsoju šoseju un steidzos pa lauku taciņām. Gaujas krastā netālu no dzelzceļa tilta redzēju vairāku ēku jumtus — to vidū kā varens milzis nometies zivju apstrādāšanas fabrikas divstāvu korpuss. Es turējos pienācīgā attālumā no dēļu sētas, kas iežogoja fabrikas teritoriju, atkal uzdūros vecgaujai un — sekojot ceturtdaļgadsimtu vecām atmiņām — sameklēju tiltu pār šo atteku. Vēl pāris simt metru cauri Kurpniekkak-tam (tā gaujmalieši dēvē šo nostūri) — un atrados Gaujas krastā.

Te nu plūda šī trauksmainā straume, līkumodama starp smilšainām sērēm un vietumis stāvus izgrauztiem krastiem. Man garām aizšāvās čurkste, zināju, ka šie putniņi savas ligzdas ierīko Gaujas krasta iedobumos. Lēni soļoju virzienā pret straumi. Pilnu krūti ieelpoju pavasarīgo gaisu; smaržoja visa smilšainā krastmala, tās retā, asā zāle un zaļganpelēkās platās lapas.

Atskanēja dziesma — veca romance par Gaujā kaisītajiem skaistajiem ziediem. Nesapratu, no kurienes nāk šīs skaņas: varbūt dziedāja kāda noslēpumaina būtne alkšņu biezoknī, varbūt tā bižainā meitene, kuras ģīmetne atradās uz galda manā istabā. Ak, romantika, romantika! Kamēr pastāvēs cilvēku cilts, nezudīsi arī tu! Taciņa asi pagriezās, un es gandrīz sadūros ar kādu sievieti, kura aprāva dziesmu pusvārdā. Abi apstājāmies un apmulsuši vērāmies viens otrā. Kāds pārsteigums! Dziedātāja neatgādināja ne meža laumu, nedz bižaino meiteni manā istabā. Šī sieviete nodzīvojusi pasaulē jau vismaz pusgadsimtu, iemantodama sirmumu matos un asas līnijas ap muti, tomēr augumu viņa joprojām turēja tikpat staltu kā Eida māte. Romantiskā noskaņa izgaisa; apjucis es ātri sacīju:

— Labdien ... cik skaisti jūs dziedājāt.

Sievietes sejai pārslīdēja gaišs smaids, kas vērta to daudz maigāku un jaunāku — gandrīz līdzīgu tai bižainai

skuķei. Viņa pārcēla skalu groziņu uz otras rokas un iesmēj ās.

— Vai! Kā jūs sabiedējāt! — tad pašapzinīgi paziņoja: — Jā, ir dziedāts gan viesībās, gan koros. Bet tagad tie gadi...

— Katram vecumam savs skaistums, — es minēju kaut kur dzirdētu prātulu.

— Kāds manā vecumā var būt skaistums, — viņa nopūtās un piebilda: — Es gan vēlētos vēlreiz būt jauna un

skaista.

Spožums sievietes sejā apdzisa, tā kļuva veca un skarba. Es nezināju, ko sacīt. Viņa turpināja:

— Tik vien kā bērni, tajos skatoties, tu redzi savu aizgājušo jaunību. Bet nu man jāsteidzas uz fabriku. Visu labu!

— Uz redzēšanos! — es sacīju un atkāpos. Sieviete man šķita simpātiska, gribēju piebilst, ka esmu uz ilgāku laiku apmeties Gaujmalē, ka mēs vēl redzēsimies un ka es labprāt kādreiz klausīšos viņas dziedāšanā, bet viņa jau pazuda aiz alkšņu pudura.

Gāju tālāk, dungoju dziesmiņu un kaut ko izklaidīgi 1 domāju: par pusmūža sievieti ar meitenīgi dzidro balsi, par nezināmo bižaino meiteni, par pavēlniecisko saimnieci un par tiem brūni iedegušajiem puišiem, kas parādījās Pārgaujas krastā un, skaļi trokšņodami, metās ūdenī. Tie jau pieraduši pie gaisa un ūdens peldēm, bet man sūrkstēja saulē ātri apsvilusī āda, un tāpēc nolocīju krekla piedurknes. Šodienai gana. Reiz arī es kļūšu šokolādes brūnumā un veldzēšos Gaujas straumē. Palēnām, uzmanīgi. Pacēlu sprunguli un aizsviedu tālu upē; straume to aizrāva, bet man iesāpējās rokas muskuļi. Cik vārgi esam mēs — spalvaskāta bruņinieki! Kur dzelžainais vīrišķās rokas spēks, zirga ēstgriba un āpša miegs? Es ēdu maz. guļu cauru miegu un esmu kļuvis mīkstčaulīgs kā vāku zaudējis gliemezis. Bet šo laimes dāvāto vasaru pratīšu izmantot. Oho! Rudenī būšu kļuvis spēcīgs un nevaldāms kā pati Gauja.

Mājās pārnācu vēlā vakarā. Iepazinos ar garā Eida tēvu un brāli. Tēvs bija tikpat garš un kalsns, ar tādu pašu izspiedušos gāmuru kā Eidim — vienīgi stāvs vairāk salīcis. Taču viņš nepavisam nebija saknupis večuks, viņš prata spītēt nodzīvotajiem trim gadsimta ceturkšņiem, šis kādreizējais Gaujas plostnieks. — Cik plostu nav nolaists pa Gauju, cik šņabja nodzerts Valmieras krogos! — viņš sacīja skarbā, mazliet pļerkstošā balsi, smēķēja cigareti un pūta dūmu mutuļus. Tagad viņš strādāja par kolhoza namdari, un viņa sastrādātās rokas spiediens darīja sāpes manai grāmatveža plaukstai. — Miķelis pieveiks katru jauno! — vecis lepni paziņoja, un viņa jaunākais dēls Mārtiņš tikai smēja vien. Tas izskatījās jautrs puisis un pavisam citāds nekā Eidis. Zināju, ka viņš ir gadus trīsdesmit četrus vecs, piecus gadus jaunāks par Eidi, neprecējies un dzīvespriecīgs zellis. Taču pēc nostāstiem, kaut arī pēc brāļa nostāstiem, neiepazīt cilvēku. Plecīgāks par tēvu, bez smailā ādama ābola, seja ķieģeļsarkana un linu baltie mati pārgalvīgi izspūruši. Tas viss labi saderējās ar viņa drošo valodu, bezbēdīgajiem, gandrīz izaicinošajiem smiekliem un spraigajām kustībām. Mātei viņš paklausīja tāpat kā tēvs. «Šeit dzīvo laimīga ģimene,» es nospriedu. Bet kāpēc Mārtiņš neved mājās sievu? Ir pēdējais laiks to darīt. Varbūt viņš aizņemts ar darbu, jo strādāja par traktoristu padomju saimniecībā, gāja turpu rītos agri un atgriezās vakaros vēlu. Noguris gan viņš neizskatījās, labprāt piedalījās mūsu valodās, apjautājās par savu brāli un par manu darbu.

Vakariņas beidzās. Pateicos saimniecei, novēlēju visiem labu nakti un devos uz savu istabu. Mārtiņš vēl piezīmēja:

— Guļa jums būs laba. Turiet logu vaļā, lai vienmēr būtu svaigs gaiss. Man augšā patika labāk nekā paša

istabā.

Tātad pirms manas ierašanās Mārtiņš gulējis augšējā stāvā. Bet kāpēc viņš pameta svešām acīm tās bižainās meitenes fotogrāfiju? Varbūt tā kāda māsīca vai cita attāla radiniece?

Ilgi gulēju pie atvērtā loga starp dzestrajiem linu palagiem, klausījos naktsputnu balsīs, elpoju priežu dvesmu un nevarēju aizmigt. Sirds auklēja gurdenas skumjas, naktskrēsla glabāja kaut ko noslēpumainu, un sils brīžiem iešalcās. Tad miegs aizšūpoja mani kā Gaujas straume.

OTRA NODAĻA Autors turpina iepazīties ar Gaujmali un tās cilvēkiem

Skaistas un saulainas bija visas turpmākās dienas; es klaiņoju pa tuvāko un tālāko apkārtni. Gribēju nokļūt arī Pārgaujā, bet dzelzceļa tilts gājējiem bija slēgts. Neko darīt, jāmet līkums pa šosejas tiltu. Galu galā man nekur nav jāsteidzas, varu laiski soļot pa taciņu, kas lokās caur Gaujmalas alkšņiem, šad tad iemest pa sprungulim upes straumē, pētīt vecgaujās saplaukušās ūdensrožu lapas un gausā prātā zīlēt, vai tur ziedēs dzelteni vai balti ziedi.

Beidzot sasniedzu šoseju un uzgāju uz Gaujas tilta; masīvs un smags tas gulēja uz augstiem betona balstiem. Tilta vidū pret margām atspiedies sargs izbalējuša audekla apģērbā, kājas ieāvis pelēki nobružātos kirzas zābakos. Tas laikam garlaikojās, jo noskatīja mani no galvas līdz kājām ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kas tikai ar pūlēm atgaiņā miegu. Pagājis sargam garām, brīdi uzmetos margām un paraudzījos lejup. Vilnīši ņipri spulgoja saules gaismā, un daudzie sēkļi, kas izveidojušies ap tilta balstiem, atgādināja no ūdens iznirušu milzu dzīvnieku brūnganpelēkās muguras. Augstums reibināja galvu, šķita, ka tūdaļ, tūdaļ šie ūdens milži sakustēsies, aizpeldēs, tilta balsti, zaudējuši pamatu, nogāzīsies dziļumā un līdzi tiem nolidos tērauda sijas, masīvā brauktuve, grāmatvedis Kitners un tilta sargs. Atrāvos no margām un steidzos tālāk.

Šī tilta būve nesen kā pabeigta. Gaujas krastā melnēja noplukušas barakas — kādreizējās celtnieku mītnes, kas joprojām ļaužu pārpilnas. Es nogriezos pa ceļu, kas aplocīja kalna pakāji. Senāk Gauja plūdusi gar pašu kalnu, bet tad kādā palu laikā šā neziemeļnieciski temperamentīgā skaistule brāzmaini lauzusi jaunu gultni. Tas tik bija skats! Ūdeņi krāca, zemē iegrauzās rētas, koki gāzās: to zari pazuda dzelmē, bet saknes izslējās virs satrakotās straumes kā izmisumā paceltas rokas pret bargo tēraudkrāsas pavasara debesi. Pali pārskrēja, vec-gaujā uzziedēja ūdensrozes, bet jaunizrautajā gultnē cauru gadu melnēja siekstas; nākošajā pavasarī upe tās apraka smilšu sērē, bet izskalotajā krastmalā iegruva citi koki. Un tā gads gadā. Vecā gultne aizauga aizvien vairāk, līdz vasarās pilnīgi izsusēja un pārvērtās siena pjavā. Gauja tagad plūst patālāk no kalna, bet kalns stāv kā seno notikumu mēms liecinieks. Kalngalā baznīciņa izslējusi zvanu torni, vienā kalna nogāzē ierīkota kapsēta, otrā nogāzē kuplas liepas apēno Gaujmales skolu. Ceļa putekļi kūp, saule tveicē; kapsētas žogs vietumis apgāzts, krusti nolauzti, viss apaudzis ar zāli un šķietas pamests, bet otrpus ceļa skolas jaunie naturālisti iekopuši skaistus lauciņus. Kaut kur kapsētā dzirdamas bērnu klaigas — tas ir tik dīvaini, bet es tuvojos skolas ēkai, un mani prāti sliecas citā virzienā. Ne jau par šo balto divstāvu mūra ēku es domāju, bet par kādu pelēku guļkoku būvi, un man kļūst dīvaini ap sirdi. Gribētos atgriezties savu bērnības dienu zemē, bet nav ceļa uz turieni, tāpat kā nav vairs atceļa tiem, kas dus tur — viņā kalna nogāzē, lai arī žogs sagruvis un sarkano ķieģeļu stabos iestiprinātie vārti pusvirus. Taču spēju savas domas vērst pagātnē, varu atcerēties: lūk, tur gāja ceļš, bet tagad pāraudzis ceriņkrūmu mūris; tur pletās kaila nora, pa kuru spēlējām «sunīšus» ... un tagad sakuplojušas ābeles. Viss pārvērties, tikai liepas vēl pazīst mani un draudzīgā sveicienā iešalcas, kad zaros nometas no tālienes atlidojusi vēja pūsma. No skolas ēkas izskrien dažas meitenes, aprauj čalas un ziņkāri veras nepazīstamajā svešiniekā, kas šķērso ābeļdārzu. Svešiniekā? Vai jūs, meitenes, zināt, ka manis mītā taka ir vecāka par šīm ābelēm un jums? Ka neesmu šeit svešinieks, tāpat kā jūsu sirdīm nekad nekļūs sveša pirmā skola, bērnības pasaku valsts, dzimtenes zeme — kaut arī tā būtu tikai kaila nora. Bet kas var būt skaistāks par Gaujas krastiem?

*

Eju pa Gaujas labo krastu dzelzceļa tilta virzienā. Atkal un atkal mana sirds pārplūst atmiņām — brīžiem rūgtām, brīžiem saldām. Neesmu tūrists, kas ziņkāri vēro svešu apkārtni un allaž alkst pēc jauniem iespaidiem; nē, drīzāk gan svētceļnieks, kas gatavs ik brīdi slīgt ceļos un valgām acīm skaitīt no sirds nākošu lūgsnu. Es atceros ganu zēnu Gaujas sēri un smilšainu, seklu vecgaujas līci. Kādu dienu pie šī līča atnāca skaista, mazliet korpulenta dāma — tā bija vasarniece — un līdz ar viņu ņiprs puisēns matroža tērpā un bikla meitene. Kamēr meitene krastmalā būvēja smilšu pilis un ap tām dēstīja Gauj-malā saplūktās puķes, zēns nodarbojās ar vīrišķīgākām lietām: peldināja līcī balti lakotu skārda bruņu kuģi. Viņš pat sarīkoja kauju — šis mazais admirālis: brīžiem piepūta vaigus un iesaucās — «bum! bum!». Taču neviens vērā ņemams pretinieks neatradās, un baltais bruņu kuģis lepni peldēja iekarotajos ūdeņos. Ne rotaļnieki, nedz viņu māte nepamanīja ganu zēnu, kas, krūmos noslēpies, mirdzošām acīm noraudzījās rotaļā. Saprotiet, ganu zēns arī bija tikai deviņus gadus vecs bērns un pirmoreiz mūžā redzēja tādu brīnišķīgu kuģi.

Beidzot admirālim apnika braukāt — viņš iežmiedza bruņu kuģi padusē, paziņoja: «Māt, man gribas ēst!» — māsiņa piebalsoja, un visi trīs aizgāja. Ganu zēns palika Gaujas sēri pie saviem lopiņiem un ļāvās spožām iztēlēm. Nevis viens, bet desmit, divdesmit kuģi — liela kaujas flote peldēja vecgaujā, savu lielgabalu pērkoņiem tricinot kārkliem un alkšņiem apaugušo kluso sēri. Pa kuģu klājiem pastaigājās grezni uniformēti virsnieki — saulē margoja baltas zīda akselbantes un zeltītas uzšuves; plat-bikšaini matroži ļipainām cepurēm galvās izpildīja virsnieku rīkojumus, bet visa flote klausīja par admirāli kļuvušajam ganu zēnam. Viņš izpētīja tālās vecgaujas, dibināja ostas pilsētas Gaujas līčos, valdīja lielu valsti. .. bija kā milzis Gulivers starp sīkmaņiem.

*

Mežā iekaucās dzelzceļa lokomotīve un atgrieza mani šodienā. Biju nokļuvis vietā, kur Gaujā ietek no netālā ezera plūstošā Meldrupe. Šī vieta ir jauka: Meldrupes krastā paceļas priedēm apaugusi kāpa, no tās galotnes var mielot acis ap skaistu ainavu, ko veido Gauja ar savām attekām, ezers un pļavās izlocījusies Meldrupe. Senāk uzkalnā stāvēja skatu tornis, tagad no tā atlikuši vienīgi pamati, Meldrupes tilts sagruvis, tūristu automašīnām šeit nokļūt neiespējami, un es biju pārliecināts, ka mierīgāku vietiņu saules peldēm nekur citur neatrast. Izlauzies cauri alkšņiem, sasniedzu skaistu laukumiņu pie Meldrupes grīvas, taču tas izrādījās aizņemts — palu ūdeņu balti nomazgātajās smiltīs laiski zvilnēja trīs jauni puiši: viens slaids, ar muskuļainu, spēcīgi izveidotu krūšu kurvi un ieplakušu vēderu; otrs ar šaurām krūtīm un jauneklim nepiedienīgi briedīgu vēderiņu — tas bija vidēja auguma; trešais visīsākais un viscaur apaļš kā cīsiņš. Garajam sarkanas krāsas peldbiksītes ar dzelteniem apšuvumiem, vidējam dzeltenas peldbiksītes ar sarkanām svītrām un īsākajam sarkandzeltenas peldbiksītes. Visi trīs iedeguši grauzdētu cigoriņu krāsā, un šķita, ka baltajās, neauglīgajās smiltīs izplaukuši trīs spilgtkrā-saini ziedi. Pārsteigts apstājos. Trio ne ar mazāko kustību vai vaibstu neizrādīja izbrīnu par manu ierašanos, kaut skatījās tieši manī itin kā tukšā gaisā. Vajadzēja vai nu ātrāk aizvākties, vai arī uzsākt diplomātiskas pārrunas. Vēl šodien nevaru izskaidrot, kāds velns mani dīdīja tuvoties šiem puišiem.

— Labdien! — es sacīju.

Šie joprojām neredzēja mani un nedzirdēja sveicienu. Tikai pēc laba brītiņa garais mazliet pakustināja galvu un caur nāsīm izlaida kādu skaņu, kas apmēram izklausījās kā «n'ien», pēc tam vidējais diezgan skaidri noteica «moins», un tūlīt īsais nograndēja pa visu sēri:

— Salamaleikum!

Jau no ārienes varēja spriest, kas šie par putniem. Spilgtie kostīmi, sievišķīgi garie mati, bakeni, šaurās Ūsiņas virslūpā ... Sapratu, ka garais ir trio atzītais vadonis, tāpēc vērsos pie viņa:

— Redzu, ka esmu uzkūlies nevietā, bet visu laiku gribas uzsmēķēt, un sērkociņu man nav.

Sērkociņu man tiešām nebija, bet nebija arī nekādas kāres smēķēt. Es «piesējos» šim trio, pats nezinādams, ko vēlos panākt. Garais brītiņu it kā novērtēja mani un tad — varbūt garlaicības rosināts — izšķīrās par vislielāko labvēlību, viņš pamāja īsajam un nokomandēja:

— Piespēlē zārknaglas un zēvelbaļķus!

īsais no drēbju kaudzītes apakšas it kā izbūra bulgāru cigarešu paciņu un sērkociņu kārbiņu ar etiķeti angļu valodā. Viņš meta ... garais notvēra ar šķietami laisku kustību, bet viņa ķermenis saspringa kā stīga. Pa vizē ja sudrabspīdošais papīrs, un stiepta, mazliet ironiska balss piedāvāja:

— Ņemiet par labu, mister!

Skaidrs, ka šie puiši parāda man labvēlību, uz kādu citos apstākļos nevarētu cerēt. Es izvilku cigareti, palocīju galvu un sacīju, kā turpinot teikumu:

— ... Kitners. Misters Andrejs Kitners — demobilizēts grāmatvedis.

Vispirms galvu palocīja garais, tad abi pārējie, tāpat smiltīs atgāzušies, izdarīja paklaņām līdzīgas kustības.

— Priecājos iepazīties, — garais pamāja ar roku. — Mans vārds Tedis, šis te ir Fredis, bet tas tur Ledis.

Es saplēsu cigareti, piepildīju pīpi un saņēmu no Teda uguni.

— Ak, jūs pa angliski, mister, — noteica par Fredi nosauktais vidējais.

— Esiet tik laipni, apvelcieties vakartērpā un sēdieties mūsu suarejā, — aicināja Tedis.

Pēc brīža, peldkostīmā izmeties, atstiepos balto smilšu palagā. īsais — Ledis tūlīt ievēroja rētu manās krūtīs; viņa acīs iespīdējās ziņkāre, taču lūpas nepārlaida neviena jautājuma — «vēsā zēna» pašapziņa neļāva izrādīt izbrīnu ne par ko.

— Ellīgi garlaicīga štellīte šī Gaujmale, pirmo un pēdējo vasaru tādos džungļos, — dūmus šiki caur nāsīm izgrūzdams, žēlojās Fredis.

Plakšķināju pīpi, sargājoties pārāk daudz savilkties dūmus, un pagaidām klusēju. Tedis ironiski šķobīja Ūsiņām rotāto virslūpu.

— Ko čīksti! Ir vēl draņķīgākas vietas. Bet Tarzāns džungļos atrada Džēnu. Meklēt vajag! Stāv rakstīts: kas meklē, tas atradīs to, ko tas nav pazaudējis; kas klaudzina, tam taps atvērts un ielikts pa aci.

— Te var atrast tikai blusas... — Fredis turpināja gausties.

Trio galva nikni uzkliedza «muti!» un pievērsās man;

— Negals ar tādiem zīdaiņiem! Gaujā viņus izmērcēt! Visu ziemu noslaistījušies Rīgā, tagad nezin, spēkus kur likt. Būtu jel drusku pašansējuši.

— Kā, piemēram, tu, — Ledis smīnēja un atsedza nodzeltējušus zobus, — vienā ziemā par inženieri divos arteļos. Mans vecais gan saka, ka tu esot pārāk daudz tempis un pārāk maz strādājis. Un vai Fredis nav rāvies melnās miesās? Trešo reizi pēc kārtas viņš ieguvis tiesības uz «nepabeigto augstāko».

— Tas ir liktenis, — Fredis laiski atsaucās. — Manas spējas ir pārāk plašas šīs izglītības sistēmas šaurībai. Filoloģijā ilgāk par pirmo kursu spēj izturēt vienīgi dzimuši kretīni, lauksaimniecību lai studē mūlāpi, bet fizkultūra prasa brīvam garam nepieņemamus disciplīnas žņaugus...

— Redzēsim, cik ilgi tavs labais onkulis atbalstīs tavu «gara brīvību», — zobojoši iebilda Tedis.

Fredis ar Ledi zviedza, Tedis atturīgi pavīpsnāja. Iesmējos arī es — ne tik skaļi kā šie abi un tomēr trokšņaināk par Tedi. Nedrīkstēju zaudēt cieņu un nedrīkstēju arī nostādīt sevi līdzās vadonim. Lai cik vaļīgi Fredis ar Ledi izrunājās, varēja manīt, ka pastāv kāda Teda nosprausta, nepārkāpjama robeža. Viņi abi juta cienību pret neveiksmīgo arteļa inženieri. Es jau apmēram izpratu šo cilvēku «sociālo stāvokli», tikai nespēju saprast, kāds vējš viņus atnesis te Gaujmalē — tādi taču labprāt neattālinās no lielpilsētas un «džungļus» grib skatīt vienīgi uz ekrāna. Fredis ar Ledi pļāpāja bez mitas, un no viņa paīsajām asprātībām izlobīju, ka Leda tēvs ir kāda arteļa mazatalgots darbinieks, kas prot taisīt «lielo rubli», ka Freda audžuvecāki sēž labi atalgotos posteņos un «nagus nesmērē», ka Tedis ir «tikpat kā augstāko beidzis, baigs metējs un brunču mednieks». Citos apstākļos šie zeļļi mani pasūtītu māju tālāk, bet Gaujmalē viņi bija ellīgi nogarlaikojušies un tāpēc priecīgi, ka atradies iecietīgs klausītājs viņu mednieku stāstiem. Tedis vairāk klusēja un tieši tāpēc man šķita simpātiskāks.

Jutu, ka mana āda cietusi saules svelmainajos glāstos. Steigšus jāmetas kreklā! Tedis pavīpsnāja.

— Aha, sarkans. Mēs arī pirmoreiz dabūjām čūkstēt.

Izteicu savu izbrīnu par triumvirāta tumšo iedegumu.

— Maijs taču bija tik auksts, _ka pat ievas neuzziedēja.

— Pāris dienās ar krēmu. Ada gan nolobījās! — Le-dis lielīgi paskaidroja. — Mēs vēl neko, bet no vietējiem daži trakie jau maijā plunčājās Gaujā kā roņi.

— Derēja iesperties ūdenī, — Fredis ieminējās.

Bet es nejutu ne mazākā prieka mocīt savu ādu, paskaidroju, ka man jāsteidzas mājup, un pateicos par sabiedrību. Atvadoties puiši slējās kājās, spieda man roku, un Tedis aicināja:

— Iegriezieties arī turpmāk mūsu rezidencē — sa-smēķēt miera pīpi.

— Nākošreiz džumposim, — Fredis piebilda, un Ledis izteica pārliecību, ka mēs sastapsimies deju vakarā Gauj-males klubā. Nešaubījos, ka esmu atstājis labu iespaidu uz trio. — Patīkami sarunājāmies, — Ledis atzīmēja, kaut gan stundas laikā gaužām maz tiku runājis. Taču par sabiedrisku cilvēku jebkurā vietā uzskata taisni to, kas runāt ļauj citiem, bet pats uzmanīgi klausās un brīžiem piebalso.

*

Mājās mani «ārstēja» labu pusstundu: Mārtiņa māte nosēdināja mani virtuvē uz soliņa, lika pieliekt muguru un tad ar savai skarbajai ārienei pavisam neatbilstošu maigumu iezieda zilgansarkani iekaisušo ādu. — Naktī būs grūtāk, mazliet sūrstēs, bet pēc pāris dienām varēs atkal sauļoties, — viņa apgalvoja. — Skābs krējums labi līdz.

— Jā ... — es žēli nokunkstēju.

— Uzmanīties vajag! Ar pavasara sauli ir tāpat kā ar jaunas meitenes mīlu — apdedzinās tā, ka ir nesamanīsi sevi!

Tādu valodu nebijju gaidījis no šīs vecās, skarbās lauku sievas. Klusēju, un apklusa arī viņa. Gar virtuves logu nozibēja kāda seja. Noklaudzēja durvis, un dzidra meitenes balss sacīja:

— Labvakar, Mārtiņa māt!

Paglūnēju pāri plecam un aizturēju elpu: lūk, tā bi-žainā, kuras ģīmetne stāvēja uz galda manā istabā. Nezinu, kas tajā brīdī mani tā saviļņoja, bet es, aizmirsis sūrstošo ādu, plati atplestām acīm noraudzījos meitenē. Tikai tagad viņa ievēroja mani, samulsa un nedroši pateica otrreiz «labvakar». Es ieņurdējos gandrīz tikpat neskaidri kā pirmīt sērklī Tedis un, manījis ienācējas kautrību, izaicinoši turpināju viņu vērot.

— Ak tu, Lienīt, — labvakara vietā nosacīja Mārtiņa māte. — Labi gan, ka iegriezies mūsmājās. Tas te Eida draugs un mūsu viesis. Nabadziņš apdedzinājies! — to «nabadziņš» viņa izteica tik bargā balsī, ka man pat bail sametās. Taču Lienīte, acīm redzot, bija pieradusi pie Mārtiņa mātes skaļuma; mierīgi viņa atsēdās uz bluķīša plītspriekšā un pacilāja gaļas maļamās mašīnas zobu — esot atnesusi Mārtiņam uzasināšanai.

Viņas uzsāka runas par darbiem kolhozā un par nepiedzīvoti vēlo pavasari, es joprojām vēroju meiteni un sajutu tādu kā vilšanos. Ap šo meiteni nestaroja ne tuvu tāds romantikas oreols kā ap viņas ģīmetni, un skaista viņa ar nebija. Deguns strups un apbiris vasaras raibumiem, mati gludi sasukāti. Var jau būt, ka bizltes liecināja par meitenīgu nevainību un dvēselisku kautrību, taču šī kautrā dvēsele tikai iegūtu, ja matus ieveidotu, atbilstoši modes prasībām — vismaz glītu ārējo apdari. Arī viņas vārds — Lienīte ļoti mīļš, bet nenoliedzami veclaicīgs. Var jau būt, ka visu šo iemeslu dēļ Mārtiņš «aizmirsa» viņas ģīmetni manā istabā. Kas man tur. Pateicos saimniecei un devos augšup pa kāpnēm; virtuvi vairs neredzēju, bet pēc stingrajiem soļiem spriedu, ka ienāk Lienītes gaidītais Mārtiņš. Nospiedu istabas durvju rokturi un apstājos savā gaitā: kā lakstīgalas treļļi mājā izplūda skanīgu smieklu šaltis. Ai, kā smējās šī bižainā, baskājainā Lienīte! No sirds nāca šo smieklu līksme un atbalsojās sirdīs. Jā, jā ... Domīgs nosēdos pie galda un raudzījos ģīmetnē.

Kad saimniece aicināja mani vakariņās, Lienīte bija jau aizgājusi. Edām klusēdami: vecais Miķelis izskatījās visai saīdzis, Mārtiņš domās iegrimis, saimniece runāja vairāk ar mani. Negribēdams ierādīt, ka mani ietekmē tēva un dēla nospiestība, es runāju daudz un centos jokot. Stāstīju, ka esmu izstaigājis visu Pārgauju, triumvi-rātu gan nepieminēju.

Tēvs ar dēlu klusēja, kā pasākuši.

Vairs necentos uzturēt sarunas pavedienu, bet ātrāk paēst un atvadīties.

*

Sācies ziedonis, lauki ievijas raibu krāsu dzīparos, visur zied, visur smaržo. Ievas joprojām stāv baltas, bet ceļmalās dzeltenīgi rotājas akāciju krūmi, dārzos baltsār-tās kupenās pārvēršas ķirši un ābeles. Manā istabā uz galda parādās maijpuķītes, bet visā mājā stipri ož naftalīns — saimniece nodrošina ziemas drēbes pret kodēm.

Spulga un kvēla saule kaist debesīs. Daba aizmirsusi pārciesto neganto ziemu ar tās puteņu aukām un sala sprēgoņu, viss briest un raisās spraiga spēka pārpilnībā. Ūdeņi urdzēdami steidzas uz Gauju, putni trallina — pat nemuzikālākie no tiem kliedz kā neprātīgi, un augstu pāri koku galotnēm šaudās bezdelīgas. Ūdeņi sasiluši, Gaujas sēre ietinusies reibā tvanā, un virs smilšu klajiem

redzama sakarsušā gaisa virmošana. Saules mīļotāji kļūst melni kā mori. Iedegu arī es; labi līdz saimnieces krējuma ziedes, bet pati ziedēja nevēlas pārliecīgu brūnumu, jo seju cenšas aizēnot ar lakatiņu.

Mārtiņš braukā ar traktoru padomju saimniecības tīrumos no agra rīta līdz vēlam vakaram, Miķelis, muguru neatliecis, strādā kolhoza būvbrigādē, bet saimniece aizņemta dārzeņu audzēšanā. Brīžiem man kļūst netīksmi ap sirdi, ka esmu šeit vienīgais bez noteiktas nodarbošanās. Kad mana sirdsapziņa, šķiet, ilgāk neizturēs, pārbraucu Pārgaujā un sastopu pazīstamo trio. Arī tas ir nogarlai-kojies, daudz runā par «bēgšanu no džungļiem», un tomēr paliek uz vietas.

— Svilini saulē muguru un kaisi Gaujā dažu skaistu ziedu, — ironizē Tedis un valstās pa sēres smiltīm.

— Man gan labāk patiktos meklēt daiļu līgavu, — atbild Fredis un kāri smejas.

— Bet man tukšot sausu miestiņa kausu, — nobeidz Ledis.

— Un mūsu draugam? — Tedis uzbilst mani.

— Visu, — atbildu un esmu pārsteigts par šo apjautāšanos. Līdz šim neviens no viņiem neinteresējās par maniem ieskatiem, bet klāstīja tikai savus un turēja mani par lāga zēnu tāpēc vien, ka es visam piekritu. Laikmetīga parādība. Tagad jautāja pēc «štata aplaudētāja» domām, un tas bija tik pārsteidzoši, ka nezināju, ko īsti sacīt.

— Tad tev ari jāprot viss, — Tedis nosaka un kritiski vērtē mani. — Galvenām kārtām izveido glītas Ūsiņas, arī matus audzē garākus. Tas bruģē ceļu uz panākumiem, jo daiļo dzimumu valdzina viss vienreizējais, ekstravagantais. Jāvingrina arī kustības, tās tev gaužām neaptēstas, jāteic, lauķiskas. Tavas bikses ir daudz par platām — veca mode — un krekls vienkārši šausmīgs. Tu līdzinies pirmskara romānu varoņiem, bet tādi šodien pat laukos nav vairs cieņā. Ja gribi spīdēt, tad uzcērties allaž kā dendijs kaut četrdesmit grādu karstumā. Līdzinies pēc mums!

Nevar noliegt — uz Tedi un viņa draugiem neattiecas pazīstamais izteiciens: «Klausieties manos vārdos un neskatieties manos darbos.» Trio drānas, runājot Freda vārdiem: «Pēdējais, zvēriskais modes bļāviens.» Tedis nēsā gaišzilas bikses, kas, ievērojot viņa garās kājas, varēja būt platākas par divdesmit centimetriem, un tumšdzel-tenu žaketi, kurā no vietas sašūti rāvējslēdzēji. Kājās pelēkas zamša kurpes ar biezām baltas gumijas pazolēm, apkaklē iesieta krāsu pārbagāta kaklasaite ar mezglu zirņa lielumā. Fredim un Ledim līdzīgas «porgas», bet uzvalki atšķirīgi: Fredim brūnas bikses un pelēkrūtaina žakete, Ledim apvienota zaļā krāsa ar ķiršbrūnu.

Protams, šobrīd visi izmetušies peldbiksītēs.

Fredis maigi noglāsta smiltīs noguldīto žaketi un lielīgi piebilst:

— Ārzemju audums! Mūsējie neko tādu neprot. Zinu cilvēkus, kuriem radi sūta no Amerikas un Zviedrijas.

Šai sarunai ir zināmi rezultāti: tai pašā dienā es aizeju pie friziera un lieku noskūt gluži kailu galvu. Neesmu stilīgais, un tas ir veselīgi, nostiprinās matu saknītes.

*

Kādu dienu Miķelis man paziņoja:

— Varu dot padomu, kā vislabāk izmantot brīvdienas. Neslaisties Kurpniekkakta krūmos, bet ņem manu laivu un braukā pa ūdeņiem. Redzēsi, ka tas nāks par labu veselībai.

Tā es tiku pie labas laivas.

Atkal paiet dienas, un es tās vadu uz ūdeņiem. Pagatavoju makšķeri no alkšņu zara un spolīšu diega. Aķi aizdod Mārtiņš, kā arī vecu svina plombi; pludiņu konstruēju no vīna pudeles korķa un sērkociņa. Viss, kā pienākas, — noķeru gan raudas, gan asarus, reiz uzkodās pat maza līdaciņa. Mana āda kļūst brūna, muskuļi piebriest, ēstgriba vairojas tādos apmēros, ka sāku domāt, vai nevajadzētu paaugstināt «kostes naudu», miegs kļūst dziļš kā Gaujas atvars. Izvizinu trio un vēroju, ka iegūtā laiva ir krietni paaugstinājusi mani viņu acīs — nedzirdu nevienu zobgalību par savu pliki noskūto pakausi.

Tedis izrādās apbrīnojams peldētājs. Spēcīgiem vēzieniem viņš līčloču šaudās pa ūdens virsu, pēkšņi iekliedzas un ... pazūd. Satraucies dzenu laivu tajā virzienā, bet viņš uznirst tālu prom un skaļi smejas. Fredis ar Ledi uzjautrinās par manām izbailēm.

— Tedis džumpo līdzīgi līdakai.

Nenoliedzami — viņu garais draugs un vadonis ir lielisks nirējs. Taču tā jokot... Ja reiz tiešām atgadīsies nelaime, neviens viņam neticēs un nesteigsies palīgā. Draugi ar nievām uzņem manus aizrādījumus.

— Nepurpini, Andrej! Šitie zēni neslīkst nekādos ūdeņos. Vienmēr peldēsim pa virsu!

— Urrā Tedim! — rēc Ledis, uzlēcis uz laivas soliņa, plātīdamies savām resnajām roķelēm. Tedis kā atbildot ūdenī kūleņo un brīžiem izgrūž gari stieptus kaucienus.

Ko tur teikt. Tie jūtas visgudri un manus padomus nevēlas uzklausīt.

Netālu no Gaujas rūc Mārtiņa traktors. Kā milzīga dzelzs vabole tas rāpo pāri plašajam tīrumam. Asi tērauda nagi uzirdina augsni, un padomju saimniecības ļaudis stāda kartupeļus. Kad traktors nobrauc malā, eju pie Mārtiņa aprunāties.

— Tā tu raujies ik dienas, — saku.

— Maizīte jāpelna, — viņš attrauc. — Visi nevar to tīro darbu ar papīriem, kādam jāstrādā arī melnais. Bet nedomā, ka tevi apskaužu, es nevarētu ne pusstundu mierīgi nosēdēt pie rakstāmgalda. Ieteicu tev mācīties manu arodu... — Un labu stundu abi spriežam par motoriem un mehānismiem.

*

Tovakar ilgi kavējos Gaujas krastos un atgriezos mājās pavēlu. Mārtiņš jau pārnācis, bet iegājis savā istabā un tikai īsu brīdi parāda īgni saviebtu seju. Saimniece, klusu ciezdama, klāj galdu un ir samākusies kā melna nakts. Miķeļa acīs barga izteiksme, un ādama ābols brīžiem noraustās, šķiet, viņš sevī nikni sarunājas.

Redzot tik saspīlētu «vispārējo situāciju», ēstgriba zūd arī man: saimnieces aicināts, mazliet iekožu — šovakar viens sēžu pie galda — un steidzos nozust.

Pa kāpnēm ejot, dzirdu, ka Miķelis sāk grandēt kā pērkons:

— Grāps, tikai grāps! Tādam pas vienīgi princese ... tās citas par prastām! Bet ja nu princese kāro ercogu!?

— Ēd, tēt! — saimniece saka daudz mīlīgākā balsi, nekā parasts.

— Nopērt tādu! — vecais nerimstas. — Grāps!

Ieeju savā istabā un skatos — meitenes fotokartītes

uz galda vairs nav. Ko tas nozīmē? Atkal nogrand vecā Miķeļa dusmu pērkoņi, bet nevaru saprast, ko īsti viņš teic. Taču ģīmetne ir pazudusi.

TREŠĀ NODAĻA Autors ierauga balto ūdensrozi un iepazīstas ar dzeļnieku-prozaiķi-dramaturgu Baltbiksi

To pievakari es neaizmirsīšu nekad.

Bija mākoņains, saule retumis cauri pelēkam plīvuram izsvieda mirdzošu staru šķiesnu. Gaujā lidoja kaijas, kas it kā sasaukdamās brīžiem skarbi iekliedzās. Biju dzirdējis, ka, jūrai bangojot, kaijas meklē patvērumu iekšzemes ūdeņos; varbūt tiešām līcī plosījās vētra, jo skarbi vēji svilpoja pāri Gaujas sērei un kliedēja noziedējušo pieneņu pūku galvas. Viss lēnām nozied... Ari ievu baltums jau nobiris. Bet vēja nestā pieneņu pūka aizlido pāri koku galotnēm un Gaujas plūdumam — varbūt tā traucas nokļūt mūžīgajā ziedu valstī. Gāju gar vecgauju un skatījos ūdensrozes — dzelteno daudz, bet baltās vēl nebiju redzējis; varbūt tāpēc, ka pēdējās dienās vairāk dzīvoju laivā pa Gauju, bet ūdensrozes uzzied klusos atteku līčos.

Lēnā gaitā devos mājup un šoreiz šķērsoju zivju fabrikas teritoriju. Jutos nedrošs, jo nepiederēju pie cilvēkiem, kam tiesības šeit staigāt; labi, ka Gaujas krastā vairāku cilvēku vidū ieraudzīju Mārtiņu — tas māja ar roku, un es klausīju aicinājumam.

— Andrejs Kitners, viņš dzīvo pie mums, — Mārtiņš teica sievietei, kuru es pazinu; tā pati dziedātāja, ko sastapu pirmajā dienā. Priecīgs palocīju galvu.

Sieviete piebilda:

— Mēs jau pazīstamies. Arī Lienīte stāstīja, ka jūs esot apmeties pie Miķeļa.

Ievēroju ari otru, daudz jaunāku sievieti — tā turēja rokā baltās ūdensrozes. Šos ziedus es šovakar redzēju pirmoreiz. Tie izskatījās nule kā plūkti.

— Mana meita Dzintra, — iepazīstināja sieviete, un es nojautu, ka Lienīte ir Dzintras jaunākā māsa. Dzintra vienaldzīgi paskatījās manī, kā skatās svešā, neinteresantā cilvēkā, un atturīgi pasniedza roku. Viņa sarunājās ar kādu vīru, kas rosījās krastmalā piebraukušajā motorlaivā, un viņas māte brīžiem kaut ko piebalsoja. Runāja par cilvēkiem, kurus es nepazinu, un lietām, kuras mani neinteresēja. Pievērsu savu uzmanību fabrikas kor-

pusam — lauku apstākļos tas atstāja iespaidu, te jau nebija tādu lielceltņu, kādas slejas Daugavas krastos. Atceros fabriku vēl pirms pārbūves; toreiz ēkas iekšpusi veidoja nepārtraukta plaša telpa — tās viena gala sānos rēgojās apjomīgu krāšņu mutes, bet otrā galā pacēlās skatuve un telpas aktieriem. Svētku dienās (gaujmalieši mīlēja bieži izpriecāties) krāsns mutes aizsedza, bet uz skatuves rādija pašiestudētas lugas, pēcāk uz betona klona dejas taktī šūpojās desmitiem pāru. Prātā nāk kāda izrāde — Saulieša drāma «Līgo»; tur daudzi daudz mīlējās, līdz pēdīgi viens nošāvās un viss beidzās traģiski. Varbūt «Līgo» bija traģēdija ...

Pēkšņi manīju, ka Mārtiņš paslepšus vēro Dzintru. Aha, sāku kaut ko apjaust. Viņa tiešām glīta sieviete. Laikam atbraukusi viesos pie mātes, varbūt no Rīgas. Skolniece viņa vairs nevarēja būt — diezin vai arī studente. Ievēroju, ka matos viņai nav ilgviļņi, bet tie sakārtoti ar gaumi, pleciem uzmestā jaciņa izbalējusi, bet basajās kājās apautās zandeļkurpes nebija elegantas un nevarēja būt dārgas.

Beigusi sarunu, Dzintra pievērsās Mārtiņam.

— Iesim abi pārī, — viņa aicināja, satvēra Mārtiņa plaukstu un, pagriezusies pret mums, piemeta: — Mājup vakariņot.

Gājām. Dzintra ar Mārtiņu gabaliņu pa priekšu, mēs ar Dzintras māti aizmugurē. Abi priekšējie sarunājās, brīžiem Dzintra smējās un kārtoja vēja jauktos matus — tā paša vēja dēļ nevarēju saprast, ko viņi runā. Mārtiņa gaišie mati izspūruši... Reiz viņš paskatījās atpakaļ, un bija redzams, ka viņa seja kļuvusi kvēlāka nekā parasti. Dzintras māte maigiem skatieniem glāstīja savu meitu, arī es domāju par viņu. Kā iedzirkstījās Dzintras acis, kad viņa uzrunāja Mārtiņu: šķita, no tumšzilas dzelmes izlido desmitiem sudrabainu bultu, kas ievaino un liek mocīties tvīksmainā smeldzē. Nu jā, es atkal kaut ko iztēlojos — īstenība droši vien ir līdzīga «skaistajai, noslēpumainajai» ģīmetnei un tās prototipam — vienkāršai lauku meitenei. Vajag tikai kādās acīs saskatīt to, ko pats vēlas un kā patiesībā tur nemaz nav, lai pazudinātu sevi... ne jau uz mūžīgiem laikiem, bet noteikti uz visu vasaru. Acīm redzot, Mārtiņš saskatījis. Es paraustīju plecus, sevī nogodināju viņu par muļķi un pievērsos Dzintras mātei:

— Es tā sapratu, ka Lienīte arī ir jūsu meita. Bet Dzintra laikam atbraukusi viesos?

— Jā, jā, — viņa dzīvi atsaucās, — meitēns nomocījies mācīdamies. Pa Rīgu.

— Viņa studente?

— To augstāko skolu nu jau beigusi. Tagad mācās tajā visaugstākajā. Nu, kā viņu sauca, nav prātā atcerēties ... akadēmijā.

— Lauksaimniecības?

— Nē jau! Zinātņu ...

«Zinātņu akadēmijas īstenā locekle viņa gan nebūs,» es spriedu. «Nav dzirdēts. Varbūt aspirantūrā, varbūt strādā kādā no Zinātņu akadēmijas institūtiem.»

*

Bijām sasnieguši Dzintras mātes dzīves vietu.

— Pavakariņosim šoreiz pie mums, Mārtiņ, — aicināja Dzintra, — un arī jūs, biedri Kitner.

Māte piebalsoja.

— Lienīte gan vēl nav atgriezusies, — Dzintra piebilda, un atkal viņas acīs zibēja sudraba dzirkstis, taču tās nebija aizrautīgu jūsmu uguntiņas, bet drīzāk atgādināja izsmieklu.

Mārtiņš sarāvās, kā kad saņēmis adatas dūrienu, un atteica, ka viņam jāsteidzoties uz padomju saimniecības centru. — Andrejs var palikt! — viņš nosacīja un gāja prom. Gribēju sekot, bet Dzintras māte mani satvēra pie rokas un ieveda virtuvē.

— Pacienāšu jūs! — viņa stingri paziņoja. — Jūs tāds labs cilvēks ... — lai gan viņai nebija nekādu pierādījumu, kas apstiprinātu šādu apgalvojumu. Apsēdos pie loga, kamēr pati saimniece klāja galdu. Dzintra uzgāja mājas augšstāvā — dzirdēju skanam viņas soļus. Skaidrs, es jaunavu neinteresēju; jau mana āriene neizskatījās sevišķi pievilcīga: pirms pāris nedēļām noskuvu matus un pirms trim dienām bārdu — katrs var saprast, ka manā pakausī rugāji nebija daudz garāki kā pie zoda. Protams, tā bija nolaidība, tāpat kreklā iztrūkusī poga un pogas vietā atlikušais baltais diega pavediens... Tagad to norāvu. Nebūt nenēsāju sliktas drānas, bet tās bija novārtītas un saņurcītas Gaujmalas krūmājos. Sava taisnība Teda atzinumiem par elegantu ārieni bija, jo ikviens cilvēks to

taču vispirmā kārtā redz pie otra. Bet, ja es mācētu «izvērst savu iekšieni», ari tur, taisnību sakot, neatrastos nekā tāda, kas spētu saistīt jaunas, skaistas un izglītotas sievietes ievērību.

Dzintras māte ienesa trauku ar pienu.

Es ieminējos:

— Kur tad Lienīte?

— Stāda kartupeļus. Tur tāda zemiene, kas vēlu nosusēja, un stādīšana dikti aizkavējās.

Nokrakšķēja durvju rokturis, un virtuvē ienāca nepazīstams vīrietis. īsu bridi viņš noskatījās manī, viegli pamāja galvu un pasacīja «labdien». Es satrūkos, gribēju piecelties un nosaukt savu vārdu, bet ienācējs jau pievērsās Dzintras mātei. Apmulsis grozījos krēslā un klausījos sarunā.

Dzintras māte:

— Jums ari sagribējies iekost.

Ienācējs:

— Jā ... tas ir, protams ... Vai Dzintra aizkavējās?

— Kur nu! Viņa taču uzgāja augšā!

— Jā, es nedzirdēju ... Varbūt...

— Sēdieties tik pie galda, — Dzintras māte turpināja. — Tūlīt jau meitēns nāks. Visi esam izsalkuši.

Vīrietis paglūnēja uz mani un izteica vēlēšanos nomazgāt rokas. Iedomājos, ka to vajadzētu darīt arī man.

Kamēr Dzintras māte lēja bļodā ūdeni un meklēja dvieli, es turpināju novērot ienākušo vīrieti. Viņš varēja būt jau krietni gados. Mati rūpīgi sasukāti un uz pieres atkāpušies, patuklie vaigi priekšzīmīgi noskūti. Mute tāda kāra, gaļīga. Ģērbies iznesīgi, bet ne kliedzoši: krēma krāsas zīda virskrekls, krēma krāsas bikses, baltas ādas kurpes. «Tas viss Dzintrai par godu,» es nospriedu. Šis gausi mazgāja rokas — turoties pēc iespējas tālāk no bļodas, acīm redzot, rūpēdamies, lai nenošļakstītu lepnās bikses. Kāpnēs atskanēja Dzintras vieglie soļi.

— Meitēns ari nāk, — sacīja māte un priecīgi smaidīja.

Dzintra ienāca un tūlīt apvaicājās:

— Māte gan laikam jūs abus neiepazīstināja? Bet savstarpēja iepazīšanās ir nepieciešama tādiem cilvēkiem, kas nodarbojas ar rakstu darbiem ... — Viņas acis atkal izšāva sudrabainas bultas, kas vienlīdz varēja paust kā izsmieklu, tā jaunības pārgalvību. Viņa nosauca manu vārdu, bet baltbikšaino vīrieti stādīja priekšā kā dzejnieku, kas dažkārt rakstot lugas un dažkārt arī prozas gabalus. Vārdu, kādā Dzintra nodēvēja dzejnieku — kā to jau sākumā aizrādīju, — esmu aizmirsis. Pats dzejnieks, man roku sniegdams, minēja citu vārdu, varbūt savu pseidonīmu, varbūt otrādi — pseidonīmā viņu nosauca Dzintra; galu galā tas nav svarīgi, jo abus vārdus esmu aizmirsis, un arī tobrīd tie man neizteica gluži neko. Iespējams, ka šis dzejnieks bija no tās sugas, par kuriem jau pagājušā gadsimtā rakstīja Veidenbaums:

Mums, latviešiem, dzejnieku milzīgs bars;

No tiesas tiem dodam šo vārdu,

Jo viņu dzejās mīt burvīgs gars:

Tās miegu mums dāvina gardu .. •

Dzintras māte aicināja mūs pie galda.

Labu laiku rīkojāmies klusēdami: lobījām novārītās olas un dzērām pienu. Dzejnieks izmeta pa vārdam, bet kad neviens neatbildēja, apklusa. Pati saimniece paskaidroja, ka viņai ēst negriboties, apsēdās pie plīts un mīļām acīm novēroja savu meitu. Es ievaicājos:

— Ziedus jūs atstājāt savā istabā?

— Jā, — Dzintra it kā pārsteigta noraudzījās manL — Kāpēc jūs tā vaicājat?

— Vai tas nav savādi, — es turpināju, — ka baltās ūdensrozes ziedus ieraudzīju jūsu rokās... pirmo reizi kopš daudziem gadiem? Dzeltenās šovasar esmu jau redzējis, bet baltās vēl ne. Baltā ūdensroze latīniski tiek dēvēta Nymphaea alba, bet ir vēl Nymphaea candida — sniegbaltā ūdensroze; kas tā tāda, to nezinu.

Latīniskos nosaukumus es izrunāju tādā svinīgā zinātnieka balsī, zemapziņā cerot, ka tas atstās iespaidu uz šiem abiem inteliģentajiem cilvēkiem. Sak, nedomājiet, ka esmu tāds pusautomātisks skaitļu pierakstītājs, nevienam uz pieres nav zīmēts, kas viņš par putnu. Varbūt slepenībā dzejoju un publicēties man liedz tikai mana kautrība, varbūt mana neesošā rakstāmgalda atvilktnē glabājas romāns dzejā, kaut kas līdzīgs modernam «Jevgeņijam Oņeginam». Pamēģiniet uzminēt, mīļie! Bet dzejnieks visu vērību veltīja maizes klaipam un izlikās, ka vispār nebūtu neko dzirdējis. Turpretī Dzintra kļuva uzmanīga; viņas skaistajās tumšzilajās acīs ieviesās spriega izteiksme, šķita, ka viņa nule ieraudzījusi mani.

— Ak tā ... interesanti. Man maz priekšstatu par botāniku. Skolā mācītais sen aizmirsies. Bet, ja jums balto ūdensrožu ziedi patīk tāpat kā man, es labprāt jums atdāvinātu pāris manējo.

— Pateicos, — atbildēju ar lepnumu, jo apzinājos, ka esmu gan mācējis saistīt viņas ievērību. — Taču plūkti ziedi mani nekad nav sajūsminājuši. Visskaistāki tie ir vecgaujas ūdeņos vai arī... — iesmējos un beidzu kā joku, — daiļas gaujmalietes vainagā.

— Kurš dzejnieks sacījis, ka skaistāks ir neplūkts lotosa zieds, kas vēl šūpojas atvarā? Laikam Kārlis Skalbe? — Dzintra jautājoši ieminējās un paskatījās dzejniekā, bet tas joprojām likās aizņemts ar sevi. Viņa piebilda: — Es ar labprāt neplūktu šos skaistos ziedus, tos dāvināja Mārtiņš.

«Šitā gan,» es nodomāju.

Atkal klusējām. Dzintra uzbilda:

— Vecais Miķelis jums aizdevis savu laivu? Varbūt jūs neatteiktos dažkārt sabiedroties ar mums? Tas ir, ja laivā atrastos brīvas vietas. Agrākās vasarās es dienām ilgi dzīvoju uz ūdeņiem.

Pirms paguvu atbildēt, ierunājās arī dzejnieks:

— Udenssports ir augstākā mērā veselīgs.

Paskaidroju, ka laivu varu katrā laikā nodot viņu

rīcībā. Dzejnieks palocīja galvu un negaidīti sirsnīgi sacīja «mīļš paldies» — noprotams, ka viņš neilgojas manas klātbūtnes. Dzintra domāja citādi.

— Nē, tik neglīti uzvesties es negribu. Atņemt jums laivu? Brauksim kopā, ja jums tā tīk.

— Ar prieku! — es atsacīju. Dzejnieks atkal kļuva atturīgi skābs un nedzirdīgs.

*

Te nu man kārojas nodoties apcerēm par cilvēka dabu. Rakstot šīs rindas, es redzu dzejnieku tik spilgti, it kā viņš nostātos manu acu priekšā. Viņu — ar pašapzinīgo sejas izteiksmi, tuklo pazodi, krēma krāsas biksēm, ar gaļīgajām lopu kupča lūpām. Šo nopulēto egoismu, kas citus redz vienīgi savu atziņu gaismā, pie tam atziņu cēlonis nereti izrādās — veikli maskēta savtība. Pie joda! Bet es pazīstu arī citāda tipa cilvēkus; nedrīkstu aizmirst, ka cilvēka daba nav vienveidīga, bet gan dažādu tieksmju, izjūtu, ieaudzinātas morāles vai nemorā-les un vēl daudzu citu elementu konglomerāts. Varbūt tai brīdī es pārpratu dzejnieku, varbūt viņa vēsā atturība pauda kautras dvēseles pašaizsardzību. Es taču iepļaukāju viņa patmīlību, un tādi sitieni ir vissāpīgākie. Negribu apgalvot, ka to nevēlējos, — nav vērts liekuļot sev; ak, šī Nymphaea alba jeb candida — tā šo to nozīmēja tanī aizlijušajā vasarā.

Taču toreiz daudzas parādības vēl neuztvēru īsti pareizi. Bet mani sajūsmināja pārliecība, ka beidzot esmu atradis īstu, nevis sadomātu romantiku. Cik laipni Dzintra atvadījās no manis, cik pieklājīgi — uzsvērti pieklājīgi dzejnieks sniedza savu roku, un cik svinīga tai brīdi bija viņa sejas izteiksme... Droši vien viņu nodarbināja tādas dižas idejas, kādas nekad nesaprast lajiem; varbūt viņu bija sagrābusi slavenā iedvesma un, beidzis atvadīties, viņš skriešus steidzās savā istabā, lai uzburtu kādas vārsmas.

*

Mājās es sacīju Mārtiņam:

— Es iepazinos ar dzejnieku-prozaiķi-dramaturgu, kas atbraucis kopā ar Dzintru. Tikai viņa vārdu neatminos.

— Tas ķēms baltbiksis! — Mārtiņš nikni noteica.

Ar to bija darīts — no šī laika mēs dzejnieku dēvējām tikai par Baltbiksi.

— Nez vai viņš Dzintras sirdsdraugs? — es vēl ievaicājos.

— Ha! — Mārtiņš ierūcās kā sadusmots lācis. — Ko es varu zināt par šādiem tādiem visādiem ... — Viņš iegāja savā istabā un nikni aizsita durvis. Es neuzdrošinājos sekot.

Redz nu, kāda ir cilvēka daba! Bet Mārtiņš patiesībā ir godavīrs, jo neliekuļo savu pārdzīvojumu. Ja viņu ietērptu baltās biksēs, nosēdinātu pie rakstāmgalda, apbruņotu uzsmailinātiem zīmuļiem un pildspalvām, viņš tomēr paliktu Mārtiņš; viņa dzīves enerģija neizzustu, viņa mazliet bravūrīgais skaļums satricinātu tintes līmeni pudelē, viņa sarkanīgā seja un izspūrušie mati nepadotos nekādai nobalsināšanai, nogludināšanai. Bet ja dzejniekam Baltbiksim norautu viņa krēma krāsas čaulu, ieģērbtu eļļainā dungriņā, uzsēdinātu traktorā? Velns zina kas no tā paliktu! Varbūt ampelmanis, kas derīgs vienīgi strazdu atbaidīšanai no ķiršiem; bet varbūt tieši otrādi — izpaustos viss cildenais, ko noslēpj pārāk nopulēta āriene.

Mārtiņa istabas durvis atkal tiek atgrūstas, un spraugā parādās izspūrusi galva, pietvīkusi seja.

— Dzejnieks viņš esot! Jāsmejas ... Stulbenis! Muļja!

Brākt! Un galva pazūd.

Ak, Mārtiņ! Mārtiņ!

CETURTĀ NODAĻA

Autors piedalās literārās debatēs, noklausās vecā Miķeļa spriedumu par mūsu laiku varoni un visbeidzot noslēdz derības ar Tedi

Kā saka Miķelis — lielais karstums uzkrājis zibeņus. Viens negaisa mākonis seko otram, ik pēc pāris stundām pamalē uznirst draudīgs melnums, izplēšas un kāpj augšup, aizsedz sauli un biedē ļautiņus. Tie pamet laukus, pļavas, ceļus un glābjas, kā māk. Dažs pasprūk zem kuplas liepas ceļmalā vai vareni sazarojušas egles, taču, ieraugot ugunīgās švīkas, kas ik brīdi iezīmējas mākoņu melnumā, kļūst domīgs. Ja nu sadusmotais pērkons savu ugunsmilnu ietriec tieši tā koka galotnē, zem kura viņš nostājies? Dienas gaismas spozme it kā nosūbē, iešalcas smagi vēji, satumst piķa melnumā. Debesu artilērijas ka-nonāde sadrebina visu sirdis, nošķīst balti uguņi. — Nu gan kaut kur iespēra! — parastajā feldfēbeļa balsī iesaucas mana saimniece. — Nez vai visi logi, šīberes, juškas ir ciet? — Atkal uguņo, atkal grandoši rūc un it kā aizveļas tālumā. — Drīz būs cauri, — saimniece bargi vērtē, — nu jau pāri... Un atskan tāds spēriens, ka mums abiem aizraujas elpa, logos uzplaiksni balta gaisma. Saimniece sakās saodusi sēra smirdoņu; es gan nemanu neko, bet piekritu, ka iesperts kādā sila priedē. Pēc negaisa izeju laukā un ieraugu, ka lielajai kļavai tepat mājas tuvumā kāds milzu spēks nolauzis resnu zaru. Visā stumbra garumā kokam noplēsta mizas svītra, un baltais stumbrs spīd līdzīgi atsegtam kaulam.

Citreiz negaiss man uzbrūk ceļā. Tas notiek negaidīti un neticami ātri, šķiet, melnais mākonis visu laiku glūnējis Pārgaujas priedēs un pēkšņi, apkaltus septiņjūdžu zābakus pret dzelzceļa tilta fermām skandinādams, metas man virsū. Iesprūku mazā ķieģeļu mājiņā, kas, sarkanai beciņai līdzīga, izaugusi pašā ceļmalā. Te ierīkots veikals: ir manufaktūra, sieviešu kurpītes, konfektes un laipna pārdevēja. Gausi pērku konfektes, meklēju kapeikas un sarunājos ar pārdevēju. Pērkons tricina logu stiklus, bet no gaisa nekrīt neviena pilīte. Taču man trakot bail no zibens zibšņiem, no pērkona grāvieniem — negribu pamest drošo pajumti, lai gan redzu, ka, garos gumijas zābakos iekāpis, stalts zvejniekpuisis omulīgi grozās ceļa vidū un ir nedomā pievienoties man. Ai! Cik tas netīkami, ja tieši degungalā redzi labu priekšzīmi, bet trūkst dūšas tai sekot! Šķiet, arī laipnā pārdevēja nopratusi īsto cēloni manai kārei pēc konfektēm, jo pasmīn. Tāda sajūta, ka sevī viņa nodomā: «Esi gan tu drebulītis! Paskat, kā īsti vīri neko neiztaisa par šiem nieka rūcieniņiem! Tūlīt var redzēt, kurš negaisiem pieradis jūras lauva un kurš tāds spalvaskāta jājējs.» Nē, ilgāk veikalā uzkavēties nedrīkstu, ievelku gaisu plaušās un varonīgi tveru durvju rokturi. Ierūcas pērkons, es salecos un aizcērtu pusatvērtās durvis. Tagad satrūkstas arī pārdevēja, taču ne no patālās debesu rūkoņas, bet no manis saceltā trokšņa. Gluži apkaunējies izsprūku no veikala un redzu, ka «sausais» negaiss jau pārsteidzies pāri Gaujmalei un pašlaik nozūd Blusukroga silā.

*

Svētdienas rīts atnāca ar spožu sauli, dzidru debesi un putnu priecīgām čalām. — Šodien pērkona nebūs, — apgalvoja Miķelis, un es piekritu — ne jau tāpēc, ka ticētu viņam, bet vēlējos, lai patiesi tā notiktos. Mums bija sarunāts izbrauciens pa Gauju.

Mārtiņa mājās nebija. Paēdām brokastis, Miķelis paņēma saimnieces sagatavoto pusdienas tiesu, un devāmies uz Gauju. — Šie nebūs tik agri, — es bažījos, taču izrādījās, ka Dzintra ar Baltbiksi jau sēdēja laivā un par kaut ko dedzīgi sarunājās.

— Kur jūs tā nokavējāties? — Dzintra vaicāja. — Mēs jau vairs negribējām ilgāk gaidīt. — Viņa pievērsās Miķelim: — Vīratēv! Kur palicis mans vīra kungs?

Vīratēvs? Vīra kungs? Es tā apmulsu, ka klupu un gandrīz pārvēlos pāri laivas malai. Vai tas joks vai nopietnība?

— Maizīte jāpelna, vedekliņ! Maizīte... — Miķelis skarbi atteica un kā pēdējais ielēca laivā. Es paskatījos vecā vīra sejā — dusmīgs viņš nebija. Ko tas nozīmē? «Apstākļi sarežģās,» es nospriedu un pavisam piemirsu, ka, pirmkārt, šie sarežģījumi neattiecas uz mani un, otrkārt, tas taču ir romantiski.

— Vīratēv, dodiet airus man, — Dzintra lūdza.

— Tikai nepārstiepies, meit! — Un, laivai zvalstoties, mēs pārkārtojāmies tā, lai Dzintra varētu airēt.

— Esmu veca airētāja, — viņa smējās.

Dzejnieks nosēdās laivas priekšgalā un klusēja, kā pasācis. Miķelis stūrēja, es skatījos jaunavas vingrajās kustībās un atzinu, ka viņa prot irties labāk par mani. Laiva ātri šāvās pa vecgaujas rāmo, ūdensaugiem pieblīvēto līmeni. Nelielā līcī bija uzziedējušas divas baltās ūdensrozes.

— Paskatiet, kur Nymphaea alba! — Dzintra jautri uzsauca.

Tātad viņa atcerējās.

— Piebrauciet tuvāk, es noplūkšu... jums... — dzejnieks ieteicās.

— Ja es varu piebraukt, tad pati varu arī noplūkt! — Dzintra pasmējās uz aizmuguri.

Pāri jaunavas plecam Baltbiksis laikam notvēra īslaicīgo smīnu manā sejā, jo atsaucās visai pikti:

— Dodiet airus man!

— Jums? — liekuļotās bailēs Dzintra iesaucās. — Jūs taču uzbrauksiet sēklī!

— Tagad balto ūdensrožu maz; augustā būs pilnas visas vecgaujas, — ieminējās Miķelis.

Izbraucām Gaujā.

Straume bija spēcīga, un ūdens krāsa iebrūngana — neseno lietusgāžu sekas. Dzintra airēja sparīgi, bet laiva gausi virzījās uz priekšu.

— Gauja tagad strauja, kamēr noskries lietus ūdeņi, — es teicu un piedāvājos nomainīt jaunavu, tā atraidoši purināja galvu.

— Tie lietus ūdeņi skries visu vasaru, — zinātāja balsī pareģoja Miķelis.

— Radio vēsta, ka tuvākajās dienās iestāsies saulains, karsts laiks, — it kā ķildojoties sauca Baltbiksis.

— Radio! — Miķelis aizlaida tālu spļāvienu Gaujā. — Tas var vēstīt, ko vien grib, bet es saku, ka šī vasara būs lietaina. Tādas zīmes ...

— Redzēsim, redzēsim, — Baltbiksis vilka vīzīgi.

— Zinu jau, ka jaunie pārgudrinieki tic tikai radio pīlītēm, — vecais sirdījās un sāka aprakstīt tuvāk savas «laika zīmes». Baltbiksis brīžiem izmeta ironiskas piebildes.

Kamēr viņi strīdējās, es vēroju skaisto Gaujas ainavu. Vilnīši draiski traucās cits aiz cita, un saules stari it kā rotaļājās ar tiem. Krasti apauguši ar alksnāju, no kura spraucās retas priežu un vītolu galotnes. No tālienes šķita, ka krastmalā sablīvējušās zaļganu mākoņu gubas, pāri tiem peld pelēki mākoņi — vītolu puduri, — un tas viss saplūst kopā ar dūmakaino debesi.

— Būs atkal lietus, — saka Miķelis.

Kāda gleznainība, krāsu un nokrāsu bagātība izpaužas šajā ainavā, kāds spēks dzirdams Gaujas šalkoņā! Skaista, strauja, mainīga un vienmēr sava ir šī upe. Vietumis izgrauzti krasti, vietumis ūdeņi atkāpjas un pamet plašas sēres, aiz tām slēpjas vecās attekas ar ūdensrozēm, ar alkšņu birzīm, ar rūgtajiem apiņiem un melnajām kazeņu ogām.

Apnicis strīdēties ar Miķeli, dzejnieks Baltbiksis iedziedājās:

Še kur līgo priežu meži...

Taču vispārākā dziedātāja izrādījās Dzintra. Mēs pārmainījāmies vietām — es nosēdos pie airiem, bet jaunava lika savai balsij noskanēt pāri Gaujas krastiem. Kopā ar dzejnieku viņa izņēma visas dziesmas par Gauju un beidza ar «Līgo laiva ...».

Bijām aizīrušies šosejas tilta tuvumā. No tiltgala sādžas krastmalā atnākušās sievas — veļas mazgātājas pārtrauca savu nodarbību, ziņkāri vērodamas Gaujā peldošo laivu un braucējus.

Miķelis uzbilda:

— Laidīsim laivu atpakaļ?

— Vispirms apmetīsimies tur un ieturēsim azaidu, — Dzintra norādīja.

— Un iedzersim šito, — nez no kurienes Miķelis izvilka «dzidrā» pudeli.

Dzejnieks laikam bija izsalcis vai ari cienīja «garīgos dzērienus», jo kļuva visai laipns, dāvāja man un Miķelim cigaretes, stāstīja anekdotes ...

Laidām laivu lejup pa straumi un piestājām Dzintras norādītajā vietā — kārkliem un alkšņiem apaugušā saliņā. No Gaujas kreisā krasta to atdalīja pašaura, bet dziļa gultne.

— Skaista vieta, — es priecājos, — te var sēdēt ēnā, var arī sauļoties un peldēties. Pēc izvēles.

— Šņabi jādzer ēnā, — paziņoja Miķelis, — un pelde būs no gaisa. Redz, kā dzenas mākoņi!

Dzintra izklāja drānu un uz tās sakārtoja ēdienus. Miķelis attaisīja pudeli un piepildīja vienīgo glāzi.

— Tev, vedekliņ, pirmais malks!

Atkal «vedekliņ»! Dzintra paņēma sniegto glāzi, bet, mazliet iedzērusi, sniedza tālāk dzejniekam; tas izmeta kā ogu.

— Tagad, kad visi iedzēruši, var runāt par gudrām lietām, par dzeju, — Dzintra it kā ķircināja Baltbiksi.

— Apspriedīsim mūsdienu literatūras pamatproblēmu: kāds ir mūsu laiku varonis? Biedrs Kitners izsacīs savas domas.

Nebiju ilgi dzēris, un degvīna glāzīte mani ātri apreibināja. Tāpēc, lai gan par tādām lietām nekad nebiju domājis, braši izteicu pirmo spriedumu, kas ienāca prātā:

— Katram laikmetam ir savi varoņi un savi āksti. Lūk, kāpēc jautājums par laikmeta varoni ir vienādi svarīgs visos laikos. Tas jāatrisina, radot literatūras tēlus, — katram rakstniekam pēc savām atziņām. Un no šiem literārajiem tēliem pati tauta kā augstākais tiesnesis izlems, kas ir laikmeta varonis un kas ir laikmeta āksts.

— Lieliski! — Dzintra it kā atzinīgi izsaucās, pat plaukstas sasita. — Katram literātam pašam jāzina, kāds ir mūsu laiku varonis. Pašam domāt, pašam izlemt. Bet gala vārdu sacīs lasītājs. Tātad, biedri dzejniek, nevis jāspriedelē, bet jāstrādā.

Baltbiksis neizskatījās tik sajūsmināts.

— Izklausās gan lieliski, bet tikai... Kas nodos tautas vērtējumam šo daždažādo pretrunīgo varoņu leģionu?

Brīdi klusums. Visi it kā apdomāja Baltbikša sacīto.

— Labi. Biedrs Kitners izteicās, — Dzintra atsāka.

— Tagad vārds manam vīratēvam.

—- Ko es zinu par tādām lietām, — tas atrūca.

— Jums netrūkst dzīves gudrības, — jaunava neatlaidās. — Zinu gan, ka romānus jūs nelasāt, bet spriediet pēc tā, ko pats esat pieredzējis.

Brīžiem iekremšļodamies, Miķelis gausi runāja:

— Ja tu, meit, neprasi par darba cilvēku, bet kaut ko tādu īpašu, tad jāsaka... vienu'vīreli esmu noskatījies ilgos gados ... Tas prata glumi izgrozīties visādos gadījumos. Nu ko tu darīsi — maizīte jāēd katram, un tā cietā garoza ir lauzusi zobu dažam labam. Taču šis allaž pratis kost mīkstumā. Lokans kā kārklu krūms — līdzīgs tur tam vēja rādītājam zivju fabrikas torņgalā. No kurienes vējš pūš, uz to pusi griežas.

Dzintra domīgi raudzījās kaut kur prom. Viņas acis satumsa gandrīz melnas un sakniebtās lūpas nobāla.

— Labāk ātrāk brauksim prom, — skubināja Miķelis, — citādi pamatīgi sālīsim.

— Brauksim gan mā jup! — Dzintra piekrita.

Sakāpām laivā. Es lūdzu pārcelt mani pretējā krastā

un izsēdināt. — Gribu sastapt paziņas, — paskaidroju. Neviens necentās mani atrunāt. Miķelis pārairēja pāri Gaujai, es izlēcu no laivas un atvadījos.

*

Man nebija nekāda sevišķa nolūka, vienkārši nevēlējos tik ātri atgriezties mājup — labāk drusku paklaiņot Pārgaujā. Lietus mani nebiedēja, neesmu no cukura, neizkusīšu. Iedams noplūcu smilgu, tīrīju pīpi un brīžiem uzsvilpoju. Debess nomācās aizvien vairāk.

Triumvirātu nemaz neiedomājos un jutos visai pārsteigts, kad uzskrēju tiem virsū. Viņi pēkšņi iznira no alksnāja. Pirmais Tedis — ar garām un tievām kājām kā dzērvei, Fredis pāri plecam nesa siksniņā iekārtu fotoaparātu, un Ledis vēcināja binokli. Visi trīs izskatījās it kā nejauši nomaldījušies no lielpilsētas bulvāra.

— Salamaleikum, mister!

— Kas tā par daiļavu, ar ko tu vizinājies? Tā dziedātāja? — Tedis tūlīt noprasīja.

— Kā tu zini?

— Ķīķerējām ar binokli.

— Un tas džekiņš baltajās biksēs? — savukārt prašņāja Ledis.

— Viņš raksta romānus, kurus neviens nedrukā, un drukā dzejas, kuras neviens nelasa, — es paskaidroju. — Meitene ... Tā ir augsti izglītota literatūrzinātniece, — uz labu laimi apgalvoju.

— Oho... — vilka Fredis, — tātad smalka lēdija!

— Tas sīkums, — augstprātīgi noteica Tedis. — Vai tas ērms baltajās biksēs'ir viņas mīļais?

— Šī meitene ir kā Džuljeta, kas vēl gaida savu Romeo, — es atbildēju un ticēju saviem vārdiem, lai gan neko nezināju par Dzintru.

— Oho ... — Fredis atkal novilka. — Hei, Tedi! Vai tu negribētu kļūt Romeo?

Sāka smidzināt sīks lietutiņš.

— Pi.e joda! Saliedēsim klozes! Steigsimies ātrāk! — sauca Ledis.

Pa laipām pārgājām Meldrupi un paslēpāmies zem sila priedēm. Šeit lietu tikpat kā nemanīja.

Tedis atgriezās pie pārtrauktās sarunas:

— Jāiepazīstas ar šo Džuljetu tuvāk, tad varēs spriest, vai ir vērts tērpties Romeo kostīmā.

— Šajā kostīmā tev viņai nemūžam nepiebraukt, — es skeptiski vērtēju.

— Runa nav par kostīmu, bet par būtību, — Tedis augstprātīgi atmeta.

— Es arī domāju būtisko ...

— Tad tu esi muļķis!

— Vispirms paveic, pēc tam lielies. Tā jaunava ir no citām aprindām.

— Varbūt no Platona ideju pasaules? Varbūt no Marsa? Ei tu, naivulīt! Protams, es neapgalvoju, ka esmu visvarens, izņēmumi ir vienmēr. Ko nozīmē ciest neveiksmi? Slaidi nospļauties un doties māju tālāk. Bet es pielauzīšu, saproti! Tev tikai mūs jāiepazīstina, lēdijai nevar šā tā uzbāzties.

— To es darīšu, — piekritu, jo vairs nevarēju atkāpties.

Tedis paziņoja:

— Termiņš līdz... labi, līdz divdesmitajam augustam. Pēc tam nākošajā naktī vai nu uz tava, vai mana rēķina liksim plūst degvīna un citu vīnu straumei — cik vien iekšas spēj turēt.

— Lieliski! — iesaucās Fredis. — Es jau iepriekš varu iedomāties, cik smaga būs vemšana par Andreja naudiņu.

— Un cik daiļrunīgi Tedis attēlos savu uzvaru! — Ledis piebilda.

— Deram! — sauca Tedis tā, ka noskanēja viss mežs.

— Deram! — es atkārtoju.

PIEKTĀ NODAĻA

Dažādi notikumi un atgadījumi. Tedis sāk rīkoties.

Autors pavada nakti nomodā un tomēr redz sapni

Vislabprātāk es peldējos pievakarēs, jo tad ūdens vis-siltāks, taču notika, ka todien izplunčājos vecgaujā jau agrā priekšpusdienas stundā.

Aizgāju Kurpniekkaktā, līkumoju pa krastmalas celiņu, spraucos caur krūmiem un saskrāpēju seju, saslapēju apavus un drānas rasā. Beidzot atrados attekas krastā tajā vietā, kur pēc vērojuma ziedēja abas baltās ūdensrozes. Es atliecu kuplos zarus un sajūsmā iesvilpos: skaistie ziedi gulēja virs ūdens pāris metru attālumā; saules gaisma viesa rožainu nokrāsu baltajās ziedlapās, dzeltenā acs it kā smaidīja un aicināja — nāc noplūc mani! Bet krasts šajā vietā bija stāvs, tīteņaugiem apvi-jušies alkšņi slējās līdzīgi mūrim, un ūdensmalā saaudzis kalmju biezoknis. It kā nocietinājumu josla sargāja krāšņos ziedus no laupītkārām rokām; varbūt šīs rozes bija apburtas daiļavas, kas vilina pārgalvjus purva jodu nagos. Es baidījos no stāvā krasta lēkt šajā slīkšņā; kas zin, nepagūšu ne iekliegties, kad briesmīga ragana sagrābs mani aiz kājām un ieraus muklāja dziļumā vai paša pekles valdnieka piķa katlā. Bet ja nu es nokļūtu dzelmju kristālpill, kur saldu melodiju skaņās bez rimtas dej šmaugas nāras, kur daili neskar zemes dzīves sūbējums un pasaules valdzinošie grēki paceļas jaunu atziņu augstumos? Ja tā notiktu... Hm... es laikam uz galvas mestos šajā dumbrājā un nebeidzamu mūžību tur — ēnaino dzelmju valstībā — skumtu pēc virszemes saules spozmes; tukšojot mūžīgo dzīru kausu, alktu pasaules nīcīgo sāpju... nolādētu piepildītas mīlas lieglaimi un ilgotos Ievas meitas sniegtu vilšanos.

Cilvēka daba ir mainīgu iekāru un nerimstošu dziņu kopojums. Es ilgojos noplūkt šīs ūdensrozes tāpēc, ka nebiju tās noplūcis, un manu vēlmi pastiprināja apstāklis, ka laivu bija paņēmis Miķelis. Rozes jāsasniedz peldus, taču no šīs vietas ūdenī diez vai varētu ielēkt vislabākais peldētājs — un es nepiederu pie vislabākajiem. Atgriezos uz šaurās taciņas un līkumoju tālāk. Pēc simt metriem biezoknis kļuva retāks un taciņa pienāca krastmalā. Te izskatījās, ka varētu iebrist un apslacīties pirms peldēšanās. Drebinoties noģērbos — saule gan spīdēja, bet gaiss bija dzestrs — un iebridu pāris soļu. Brrr... cik nemīlīgi salts; kājas grima dūkstīs, zobi sita takti, miesai uzmetās zosāda no aukstuma un bailēm. Es zināju, ka šīs attekas mudž no asinsdēlēm, kuras zinātniskā valodā dēvē par Hiiudo medicinalis, bet tāpēc tās nav mazāk derdzīgas. Un kā ar citiem zemūdens smūdžiem? Vai te gadījumā nav ieperinājušās haizivīm līdzīgas līdakas vai simtgadīgi sami prāva vepra lielumā; nebūtu joks, ja tāds sagrābtu mani savās ūsās un ūdensmeitu skauju vietā es nokļūtu sama vēderā ... Taču mana apņemšanās palika nelokāma, drusku apslacījos un laidos peldus. Sākumā peldēju kraulā, līdz sasilu un pārgāju uz lēnu airēšanos. Šķita, attekas vidū ūdens top siltāks un saule gluži maigi glāsta manus kamiešus. Parādījās abas ūdensrozes — tagad tām tuvojos no otras puses; no ūdens skatoties, krastmala kā īsti džungļi, neiespējams te izrausties malā. Bet ūdensrozes tomēr ieguvu.

*

Apģērbos un svilpodams izgāju uz iebrauktā ceļa. Tiešām, brīnišķīgi ziedi; no garajiem kātiem var izveidot krelles, tās savīt ar ziediem un iegūt lielisku kaklarotu. Es domāju, ka vajadzētu šos ziedus uzdāvināt Lienītei vai arī Dzintrai... Vai nebūs uzmācīgi bez aicinājuma apciemot svešu māju, tas sasodītais Baltbiksis var iedomāties nezin ko.

Pēkšņi pamanīju sievieti, kas gausi soļoja pa ceļu. Dzintra! Tas, protams, nebija nekas pārsteidzošs — Gaujas krasti ir vispiemērotākā vieta dabas mīļotāju pastaigām, kad tie vēlas atpūtināt garīgā darbā nogurdinātās smadzenes. Bet ko dara dzejnieks? Sēž mājās? Iet uz otru pusi? īstais brīdis uzdāvināt ziedus, bet es jutu apmulsumu, un bija krietni jāsaņemas, lai uzsauktu:

— Labdien l

Dzintra atgriezās un uzlūkoja mani; viņas acu zīlītes šķita tumšākas nekā parasti. Klusu ciezdama viņa palocīja galvu.

— Laikam traucēju jūs pastaigā un pārdomās?

— Atnācu ieelpot svaigu gaisu, — viņa atvairīgi sacīja.

Saprotams, es traucēju, un vislabākais būtu — ātri atvadīties. Taču vēlējos parādīt ziedus.

— Skaistas ūdensrozes... es aizpeldēju pēc tām. — Steidzīgi turpināju; — Tās ir tās pašas ūdensrozes, kuras jūs ievērojāt mūsu izbraucienā ar laivu. Atceraties?

— Neatceros, — viņa dzestri atteica. — Jūs laikam sacījāt, ka visskaistākie ir neplūkti ziedi?

— J-jā .. kā jūs to atceraties?

— Es allaž ievēroju cilvēkos neparasto.

— J-jā... bet nu man jāiet tālāk.

— Visu labu!

Aiz nākošā līkuma es iesviedu ziedus tālu krūmos. Neapšaubāmi, ka rozes dēļ kāpt augstu sētu ir visai parasta lieta. Peldēt? Atceros no bērnības, kā Krancis peldēja pēc vecgaujā iesviesta sprunguļa; kad viņš to iznesa, saimnieks uzspļāva un iesvieda atpakaļ, Krancis nopurinājās un peldēja otrreiz. Es gan vairs nebristu krūmos pēc aizsviestajiem ziediem.

*

Mājās atgriezos pusdienas laikā un sastapu Mārtiņu.

— Nevar jau vienmēr strādāt caurām svētdienām un no saules līdz saulei, — viņš paskaidroja. — Šovakar ciema klubā kinoizrāde. Iesim abi.

— Tev patīk tās izrādes?

— Pēcāk dejošana. Dzintra arī būs ... solījās.

Es iedomājos, ka iespējama arī triumvirāta ierašanās un tamlīdz — Teda iepazīstināšana ar Dzintru.

— Tas piziķis baltajās biksēs arī vazāšoties šai līdz! Pielipis kā dadzis! — Mārtiņš izspļāva pa atvērto virtuves logu.

Atcerējos sastapšanos, bet nekā neteicu: nav mans uzdevums uzmanīt Dzintru.

— Būtu joks saskrotēt viņa baltās bikses un apaļo dibengalu, — Mārtiņš ļauni smēja un burznīja pirkstos savus izspūrušos matus.

— Tev ir bise?

— Kā tad.

Iegājām Mārtiņa istabā — es te biju pirmoreiz. Tūlīt ievēroju uz vecmodīgās kumodes uzlikto Lienītes ģīmetni; tai blakus cits fotouzņēmums: Mārtiņš rokrokā ar izstīdzējušu skuķi. Tikai labi ieskatījies, sapratu, ka tā ir Dzintra — vēl pusaudzes gados.

Mārtiņš cilāja bisi un kumodes atvilktnēs meklēja patronas.

— Damascētā tērauda divstobrene ar gaiļiem, — es sacīju lietpratēja balsī, lai gan neko lielu nejēdzu no medību ieročiem, — veca ...

— Labi velk un nāvē! — Mārtiņš atsaucās.

— Iesim izmēģināt.

— Iesim. Es Baltbiksim uz simt soļiem uzdāvināšu saskrotētu dibenu, — Mārtiņš draudīgi lielījās. Viņš paņēma virtuvē tukšu vīna pudeli, un mēs devāmies patālāk silā.

— Vai te drīkst tā šaudīt? — bažīgi ieminējos.

— Es zinu, ko daru, — Mārtiņš atsaucās.

Uzmaucām pudeli pagarā zarā un atslējām pret resnas

priedes stumbru. Mārtiņš noskaitīja astoņdesmit soļus un sniedza bisi man.

— Šauj pirmais!

— Ko tu... — es sastomījos. — Dod šurp kara šauteni, tad cita lieta. Nemaz nezinu, kā ar šo dūmu pagali lai rīkojas.

Mārtiņš uzvilka labās puses gaili un pamācīja, ka jānospiež priekšējā mēlīte: — Pielādēju ar lodi; skrošu lādiņu tajā pudelē ietrieks katrs zīdainis. Bet arī ar lodi ir sīkums nekustīgā mērķī...

Arī es domāju, ka tas ir sīkums, lai gan pagājuši vienpadsmit gadi, kopš pēdējo reizi turēju šauteni rokās. Nezinādams medību bises lodes trajektoriju, bet rēķinādams, ka astoņdesmit soļu attālumā tai maza nozīme, mērķēju pudeles etiķetē. Atsitiens bija spēcīgs, kūpēja dūmi, bet pudele stāvēja, kā stāvējusi.

— Nez vai nav vilcis uz leju, — Mārtiņš minēja.

Piegājām priedei un rūpīgi apskatījāmies. Nebija «vilcis» ne uz augšu, ne uz leju, nedz sānis pudelei. Stumbrā nemanīja ne mazāko skrambiņu. Kāds kauns! Aizšaut garām tik resnai priedei! — Ja nav ilgi šāvis ... — Mārtiņš ierunājās kā mierinot. Sapīcis iekodu lūpā un klusēju.

Mārtiņš turpināja:

— Man sašaut to pudeli bijis nebijis, — bridi viņš kaut ko apdomāja, tad iesaucās: — Zin, nav vērts tādi ķēzīt lodi! Ja vari uzsviest pudeli labi augstu, es sašaušu gaisā.

Viņš atkāpās pāris desmit solu, un man izdevās uzsviest pudeli krietni augstu. Norībēja šāviens, un stikla drumstalas juka uz visām pusēm.

— Nelabi, ka piešķaidījām mežu, kāds sadurs kājas, — Mārtiņš noteica.

Gājām mājup. Mārtiņš izņēma kūpošu patronu no bises kreisā stobra. Man it kā iebikstīja ar īlenu — platām acīm noraudzījos patronas čaulā. Skaidrs, ka Mārtiņš nav otrreiz lādējis labo stobru, bet šāvis ar kreiso. Lai cik maz pazīstu medību bises, taču zināju, ka kreiso stobru pastiprinātā čoka dēļ var lādēt tikai ar skrotīm. Nu, vai zin! Ietriekt skrošu kūli gaisā uzsviestā vīna pudelē! To tiešām spēj katrs zīdainis.

Kāpēc Mārtiņš mānījās un tēloja labo šāvēju?

— Redz, ka man būtu špicka iztaisīt ar lodi smuku caurumiņu tajās baltajās biksēs. Ha, ha! — Mārtiņš nosmējās. — Vajadzētu pajokot, ko?

Pametu skatienu atpakaļ. Tai vietā, kur šāvām, gar zemi vērpās bālganpelēki pulvera dūmu mākonīši.

*

Pievakarē devāmies uz ciema klubu. Izrādes sākumu bijām nokavējuši, bet Mārtiņš nesteidzās, un es sapratu, ka kino viņu interesē mazāk nekā sastapšanās ar Dzintru. Sasnieguši klubu, mēs pārliecinājāmies, ka neesam vienīgie novēlojušies. Izrādei vajadzēja jau beigties, bet tā bija nesen kā sākusies. Taču zālē neviens vairs negāja; daži ievirzījās bufetē, citi vēroja mākoņus un sprieda, ka arī šodien bez lietus neiztikšot. Tā tas pasācies, ka žampā katru dienu.

Pēc brīža no zāles iznāca vairāki saniknoti puiši.

— Cūcība un neģēlība! — tie šķendējās. — Filma angļu valodā, latvisku uzrakstu arī nav. Saproti nu!

Aizmugurē atskanēja pazīstama balss:

— Labvakar!

Sasveicinājāmies. Vēroju, ka Dzintras acīs zudusi šo-rītējā domīgā izteiksme un tās atkal vizmo pārgalvīgā priekā. Turpretī Mārtiņa bravūra jūtami noplaka. Viņš bikli smaidīja un runāja nedrošā balsī.

Šo to pārspriezdami, pastaigājāmies bijušajā muižas parkā. Kad atgriezāmies, ap klubu jau dūca kā bites spieta laikā: moderni, nemoderni un supermodemi jaunieši, vairāki zvejniekpuiši garos gumijas zābakos un daudz dažādu gadagājumu sieviešu. Es pamanīju Lienīti; pienākusi tā paskaidroja, ka esot nokavējusies darba dēļ. Sveicienā es jutu, cik raupja, sastrādāta viņas mazā plauksta, un mani pārņēma aizkustinājums. It kā lūgsnā viņa vērās Mārtiņā, bet tas palika akls, mēms un kurls.

Pag! Tur taču rēgojās pazīstamais triumvirāts; pāri visiem slējās Teda staltais augums, bet — gods, kam gods pienākas, — viņš tiešām izskatījās iznesīgs puisis; viņa āriene bija kāpināti moderna, taču ne ākstīga, un pat pārspīlētais nebrēca pret labu gaumi. Bakenus un matus viņš bija saīsinājis, tumšbrūnās acis meta izaicinošus zibšņus, sejas vaibsti vīrišķīgi, un lūpās pašapzinīgs smaids. Šajā drūzmā, kur tik daudz jaunu vīriešu, viņu ātri ievērotu pat svešas acis. Cik nožēlojami izskatījās abi viņa pavadoņi, kas tāpat bija centušies ārienes izveidošanā, bet to darījuši iespējami bezgaumīgi. Arī viņi saistīja ievērību — to liecināja apkārtējo smīni; bet Fre-dis ar Ledi ļodzījās vēsā mierā, it kā atrastos dejas zālē, un, cik noprotams, apkārtnes ironiju uztvēra kā apbrīnu.

— Bravo, mister! — piegājis sacīju. — Tu mirdzi kā saule, kas apstaro divas planētas.

— Tedis ir beigts! — Ledis izmisīgi noplātīja savas īsās, apaļās roķeles. — Ja lēdija viņu cirps tāpat kā šodien frizieris, tad šajā dēkā viņš cietīs neizbēgamu fiasko.

Fredis vairāk, nekā parasts, ierāva plakanās krūtis un izrieza apaļo vēderiņu. Viņš nekā neteica, tikai šūpoja galvu un brīžiem izdvesa: — Ai, ai... ai, ai!

— Pietiks vārīties! — Tedis pārtrauca savu līdzgaitnieku gaudas. — Lēdija ir šeit?

— Kā tad. Varu iepazīstināt, lai tu uzsāktu.

— Pumpē, Andrej, kuģītfs nāk!

Es pievedu Tedi Dzintrai.

— Ceru, ka jūs neatteiksieties pieņemt literārās pārrunās manu draugu. Viņš gan ir inženieris, bet vasaras atvaļinājuma laikā interesējas arī par rakstniecību, — piebildu pēc parastiem iepazīstināšanas vārdiem un manīju Baltbiksi noraugāmies manī kā derdzīgā rāpulī. Dzin-

tras skatienā, ar kādu tā nopētīja «inženieri», jautās ziņkāre. Pamodināt sievietē interesi, tas nozīmē ... Es vairs neatceros, kā šis teikums beidzās un kas to sacījis. Galu galā par sievieti izsacījušies visi gudrie un visi muļķi. Un pie visa sacītā man nekā nav ko piebilst — katram sava taisnība. Zālē jau atskanēja deju mūzika. Vēl pamanīju, ka Lienīte mēģina tuvoties Mārtiņam, bet, jutusi viņa nevērību, atkāpjas.

Uz pirmo valsi uzlūdzu, manuprāt, visneglītāko sievieti zālē. Taču viņa dejoja lieliski. Tālāk virpuļoja Tedis ar Dzintru. Paskat, cik šis manīgs! Un nenoliedzami lielisks dejotājs: zibenīgām kustībām, lunkans... izveicīgi viņš vadīja savu dāmu zāles biezajā burzmā. Lienīte tomēr dabūjusi Mārtiņu; tas stūrains un smagnējs kā klucis un nerimtīgi lūkojās tajā virzienā, kur šūpojās elegantais pārītis. Ka tik neizmežģī pakauša dzīslas! Dejodams garām durvīm, pamanīju pret stenderi atspiedušos Baltbiksi, kaut kas napoleonisks izpaudās viņa stājā un sejas izteiksmē. Aha, saprotu! Dzejnieks ir nedejotājs, durvju stenderi balstīdams, viņš droši vien filozofiski apcer Tantāla mokas, un tas dara viņu līdzīgu Elbas kraujā stāvošam Napoleonam. Nē, draugs! Nedejotājs nedrīkst būt skaistules pavadonis deju zālē. Bēdz, laidies prom no šejienes, paslēpies savas istabas četrās sienās, pacelies dižu domu virsotnēs — tur tu būsi Cēzars, absolūtais monarhs, patvaldnieks, bet šeit lielāks komediants par Fredi un Ledi kopā! Pazūdi, dzejniek!

Vēlāk izgāju ārā un ilgi staigāju parkā. Mākoņi bija izklīduši, dzestri vēji brīžiem sašūpoja koku galotnes, un saules zeltainais ābols nogrima aiz sārta apvāršņa. Laiks bija nemīlīgs, un es priecājos, ka esmu biezi saģērbies. Kluba baltā ēka ietinās blāvā krēslā, ko brīžiem it kā pāršķēla skurbas dziesmas.

Kad atgriezos, dzejnieku vairs neredzēju. Varbūt viņa jūtīgais nervu aparāts uztvēris manu padomu, viņš to atzinis par pareizu un nozudis. Nekur nevarēju saskatīt arī Tedi. Zālē bieza drūzma, skaļi smiekli, aplausi. Kas tur notiek? Izspraucos priekšā un ieraudzīju Fredi ar Ledi dīvainā dejā. Nez no kurienes viņi izrāvuši stilīgas par-

tneres un tagad uzjautrināja visus pārējos, kas nedejoja, bet skatījās un gavilēja. Tiešām brīnums, kā cilvēks spēja tā izdejot: brīžiem augums izlocījās kā Gaujas nēģim, brīžiem galva ierāvās apkaklē, brīžiem kakls izstiepās kā teļa zarna... Šķietami neveiklais, apaļīgais Ledis nereti sagrieza savu plecu līniju gandrīz perpendikulāri mugurkaulam, bet Fredis locīja ceļus līdzīgi katoļu dievlūdzējam, tad zibenīgi izslējās un iespēra ar papēdi pats savā sēžamvietā. Arī meitenes ļodzījās kā satrunējušas zvejnieku kārbas sabangotā selgā, turklāt visiem četriem bija tik nopietnas sejas kā zinātnieku grupai, kas nule kā atradusi hipotētisko ļaundabīgā audzēja vīrusu.

Spēcīga plauksta sagrāba manu plecu.

— Nāc!

Tas bija Mārtiņš, kas, ietaisījis krietnu dūšu, aicināja mani un draudīgi šņāca.

«Va vētra!» es iedomājos, un manu netīro sirdsapziņu pārņēma izbailes — vai tad Tedim veicies tik ātri?

Izgājām no zāles. Mārtiņš satvēra arī manu otro plecu un caur zobiem rūca:

— Šī tikai ar viņu, tikai vien ... Vai tas ķēms viņu ieēdinājis, ko? Vairāk tam nav kā tik tās baltās bikses.

Es atviegloti uzelpoju.

— Eh, ja man būtu bise! Tagad, te ...

— Neārdies, — es apsaucu.

— Tad tik taisītu tādu rībienu! Ar putnu skrotīm šim tajās... Iedzersim! — Mārtiņš izvilka «dzidrā» pudeli.

Ieņēmu nelielu malku, bet Mārtiņš dzēra guldzieniem, lielīdamies, ka iestiprināšoties un tad iešot pēc bises. Es piekritu, jo cerēju, ka, šādi stiprinoties, viņš drīzumā kļūs pietiekami vārgs, lai nebūtu jābaidās no trača. Atgriezos zālē un negaidot atrados pavisam tuvu Tedim; taču tā bija Lienīte, ne Dzintra, ko viņš trauca iekarot.

— Meiten, iesim iedzert vēl vienu glāzi!

Viņa mulsi smējās.

— Nevaru... es jau tā esmu apskurbusi... ja nu ierauga māsa vai... Mārtiņš.

— Ko viņi var teikt, ja paši aizņemti ar sevi un saviem priekiem, bet mēs priecāsimies abi un dejosim abi... — drūzma mani aizvirzīja tālāk, es vairs nedzirdēju sarunu, bet īsu brīdi redzēju Teda seju — tajā nemanīja uzvarētāja lepnumu, drīzāk gan nemieru un saīgumu. Kas te notiek? Cietis neveiksmi pie vienas māsas, viņš mulsina otru — šo nepiedzīvojušo, naivo meiteni. Nešaubījos, cik tālu Tedis spēj iet, morāliski aizspriedumi nebija viņa gaumē; bet Lienīte — Mārtiņa saltuma aizvainota — rotaļājas ar uguni. Viņa vēl nezināja, cik rūgtas paģiras nes daži prieki. Vai, iepazīstinādams Tedi ar Dzintru, es neesmu atdarījis Pandoras vāceli? Gandrīz šausmu pārņemts, pametu dejas zāli un aizsteidzos tumsā.

*

Es soļoju naktī, klausos, kā zem kājām čirkst lielceļa grants, un atceros Ļermontova dzejoli: «Viens es domās oļu ceļu eju..» Vējš pierimis, zvaigznes ir blāvas un retas, lec mēness. Gaiss pārpilns dzestruma, Gaujas krastā riešas migla; kā ķēmīgu veļu drūzma tā paceļas no ūdeņiem šūpodamās, snaicīdama garaiņu rokas, veļas uz priekšu, sagrābj, apklāj zāli un krūmus, un kokus, atstādama aiz sevis pelēku tuksnesi. Ielecu laivā un iros uz Gauju. Attekas krastā draudīgi kūņojas miglas tēli, kā grasīdamies uzbrukt, bet Gauja atveras manā priekšā, straumes nemierīgajā šalkoņā skan aicinājums, kas satrauc dvēseli. Airi klaudz... Nakts dzestrums skauj plecus, bet es iros spēcīgi, un ir tik tīksmi sajust miesas siltumu, savu saspringto muskuļu spēku. Atkal atveras krasts, un es iepeldu Meldrupē. Kā milzis nogūlies pusiz-skalotais krastmalas paugurs, un balti ievizas atsegtā smilts. Ezera meldrājā, šķiet, sačukstas tūkstošiem sīku balsu. Pārezera krasti rēgojas kā tāli, tumši mākoņi; gausi cilāju airus — kurp tālāk braukt, pēc kā tiekties? Mēness paceļas vēl augstāk, it kā nomet sēru plīvuru no savas sejas un smaida zobgalīgs, bāls, noslēpumains. Visa apkārtne spēji izmainās, es vairs nezinu, vai laiva peld ūdeni vai vizošā dzīvsudrabā. Viss top bāls un spocīgs; pārdabiskais nomaina reālo, gaiss trīsuļo, un ezera līmenis mirgo. Aizvien satrauktāk, aizvien kaislīgāk skan čuksti meldrājā, trīsas skrej pāri ezeram, krasta priedes nošūpo galvas un_ smagi nodvešas. Vai es sapņoju vai pats radu sapni? Ūdeņi atveras, un mēness gaismā paceļas caurspīdīgi stāvi, it kā mūzika šalc meldros, spulgojošs baltums žilbina acis, bet es nespēju novērsties. Vai es ieskatos Izelmē, vai dzelme iekļāvusi mani sevī, atklādama cilvēka acs nekad neskatītus brīnumus: pērlēm apkaisītus dzintara stabus, smaržojošas ūdensrozes, sudrabotus zivju pulkus un ūdensgarus. Sīki vilnīši skalojas kristāla sienās un atbalsojas kā brīnumainas melodijas. Ezera nāras gavilē, un tām atsaucas meža laumu balsis. Mēness smaida — mazliet skumji, mazliet blēdīgi. Varbūt šis mīlnieku zvērestu uzklausītājs ironizē par manu vientulību un manām iztēlēm. Iros tālāk uz ezera vidu, nakts pasaka mani pavada arī tur. Naivais! Es gribēju aizbēgt pats no sevis, bet tas nav iespējams un nav arī vajadzīgs. Es skaļi smejos un dzirdu gavilējošas atbalsis visapkārt ezerā un dzeimē, un meldros, un tālajos krastos...

Kā spārnotas aizlido teiksmainās stundas, nesdamas līdz sapņu saldumu un liegās melodijas. Iedegas sārtums virs meža galotnēm, un es drebinos vēsumā un sajūsmā. Aust rīts. Mirgodama paceļas saule, nāras nogrimst dzelmju pusnaktī, laumas slēpjas meža ēnās, un gaisu satricina putnu gaviles.

SESTĀ NODAĻA

Dienas iet kā baltas mākoņlaivas, vakari kā balti dūmi kūp ...

Dungoju dziesmiņu un nogriežos no šosejas. Pelēkais asfalts aizzibina Rīgas virzienā, bet es eju pa kādreizējo lielceļu; pavasara pali to saārdījuši un izskalojuši vienās bedrēs: ūdeņi, atdūrušies pret šosejas uzbērumu un nespēdami tikt tālāk, griezušies niknās vērpetēs, atsegdami liepu saknes un izraudami dziļas, konusveidīgas piltuves — nezinātājs varētu iedomāties, ka šeit krituši smagās artilērijas lādiņi. Gauja, Gauja! Tavu varenu spēku! Bet patlaban ir rāms, mīlīgs saulriets. Nesen uzlijušais lietus nožuvis. Jautri laipoju gar bedrēm, lecu no saknes uz sakni un vēroju, ka pretim man steidzas kāda sieviete — viņas gaišās drānas brīžiem pavīd starp liepu stumbriem. Beidzot saduramies šaurā spraugā un es pazīstu Lienīti; dodu viņai ceļu un sveicinot paloku galvu. Meitene ātri paskatās manī, viņas acis ir tik skumjas...

Sveicienu saņēmusi, viņa aizsteidzas tālāk, es eju savu ceļu — dziesma man aizmirsusies un radies nemiers.

Kāpēc?

Tālāk kādreizējais lielceļš jau pilnīgi iznicināts un tikai daži resni, vidū izpuvuši vītoli aptuveni norāda vietu, pa kuru gaujmaliešu senči braukuši uz Rīgu. Šaura taciņa met cilpas cauri alksnājam, nepatīkamu sajūtu tirdīts, esmu pasācis iet straujiem soļiem un aiz kāda krūmu pudura panāku Tedi. Arī tas nogrimis pārdomās un nemana manu pienākšanu. Manī pamostas aizdomas. Ko Tedis tik vēlā pievakarē atklīdis no Pārgaujas šajā nostūrī? Un Lienīte?

Uzsitu Teda plecam; viņš jūtami satrūkstas.

— Ko meklē te manos medību laukos?

Tedis ātri atgūstas:

— Gribi piesiet malu medniecību? Redzi, nevienas stirniņas manā azotē neatrodas.

— Bet viena aizbēga. Tā tev nebija jāmedī.

— Tev arī ne.

— Kas zin, varbūt...

Tedis ziņkāri noskatās manī.

— Neticu gan. Tai gribētos vilināt savu traktoristu, tikai šis aizrāvies ar balto gaceli.

«Kāpēc ne — ar balto ūdensrozi?» es nodomāju.

Tedis piebilst:

— Ja varētu tev tādi iegriezt, ar prieku nocirptu viņas bizītes. Tu esi nāvīgs intrigants.

— Kāpēc intrigants? Vai tāpēc, ka tu saderēji nest to, ko nav spēka pakustināt?

— Tu izprovocēji mani. Nevarēju ļēļāku acu priekšā izrādīt oportūnismu. Velns lai parauj! Tā sieviete taču ir augstprātības un pārgudrības pūslis! Un viņas baltbikšai-nais bruņinieks ... dzimis kretīns!

— Dzimis dzejnieks gan.

— Es arī tā gribēju sacīt.

— Labi, lai būtu tā, — es saku. — Kurā naktī tad rīkosim norunātās dzīres? Protams, uz tava rēķina.

— Lika drusku pagaidīt. Man laika līdz septembra sākumam. Labāk sagatavo savu naudiņu. Nav vēl zināms, kuros kapos ...

— Var jau tepat Gaujmales kapos.

Iznākam Gaujas krastā. Tedis, pieri saraucis, raugās

straume, kas met mutuli ap iegāzušos koka stumbru un runā it kā ar sevi:

— Skaista kapsēta tur. Un tad reiz miers pēc visa...

Es ciešu klusu, jo nespēju saprast viņa vārdu jēgu.

Beidzot saku:

— Ievēro, ka šī meitene ir tik naiva, tik nevainīga. Esi godīgs.

Tedis iesmejas tādus nepatīkamus smieklus, ka es satrūkstas.

— Godīgs!? Kas tur ir... godīgs?

— Tas ir cilvēks, kas katrā vispirmām kārtām redz cilvēku.

— Tā... Bet ja nu šim cilvēkam bijusi piecdesmit hektāru liela saimniecība vai nams Rīgā? Vai tas bijis strādnieka dēls, ko vācieši mobilizējuši savā leģionā? Vai arī tad viņš vispirms ir cilvēks — ar to slaveno lielo burtu? Ko?

Es apmulstu un nezinu, ko sacīt.

Tedis turpat vai kliedz:

— Tu taču esi pietiekami saprātīgs, lai nemuldētu standartfrāzes! It kā es būtu necilvēks... Vai tu ceri, ka dzīve šo naivo meitenīti glabās stikla skapī? — Tad viņš aprimst un sagurst sevī.

Tagad skaidri redzu, ka šajā puisī norisinās kāds sevišķs process. Tikai nesaprotu tā nozīmi, tāpēc joprojām ciešu klusu.

Labu brīdi tā stāvam Gaujas krastā. Pie mūsu kājām, rieta saulē zibsnīdami, traucas vilnīši un, šķiet, savstarpēji par kaut ko nerimtīgi čalo. Teda seja satumsusi kā melna nakts, lūpu kaktiņi brīžiem noraustās. Nudien, nepazīstu vairs viņu; tas taču nav stilīgais bezkauņa, bet kāds cits cilvēks, ko moka iekšējas sāpes, — tāpat kā daža rieksta cietā čaula slēpj rūgtu tukšumu. Viņš uzliek roku uz mana pleca, grib runāt... Šajā brīdī ieķērcās vārna. Tedis nodrebinās — varbūt viņš ļausies vājumam ... tad sašķoba seju indīgā smīnā un nosaka:

— Kad mani apraks tajā kapsētā, tad varēsi noskaitīt: kas vēju sēj, tas vētru pļauj.

Es neveikli iesmējos:

— Velns parāvis! Man vajadzēja tevi iepazīstināt ar baptistu mācītāja meitu, ne ar...

— Aizveries jel! — Tedis uzbrēc, novēršas un strauji aiziet. Te tev nu bija gudrā saruna. īgni griežos uz otru pusi. Gan jau atkal sastapsimies un parunāsim tālāk. Bet par ko? Nav taču par ko runāt, viņš ir nelietis, divkājains kustonis... Skaļā balsī lamāju Tedi, bet mana sirds netop vieglāka, lai gan neprastu paskaidrot, par ko īsti man būtu jāuztraucas.

*

Noeju labu kilometru un tikai tad esmu daudz maz nomierinājies. Esmu izkļuvis vecgaujas krastā, brienu pa garu zāli un vēroju, ka puse pļavas jau nopļauta. Lūk, lauku cilvēki strādā, bet es mētājos apkārt kā pēdējais dienaszaglis. Vienīgais mierinājums, ka ne jau katru gadu laimēsies valsts aizņēmumu izlozēs. Tātad jāiet pavizināties laivā; dienā lija, bet šobrīd mākoņi pazuduši un vakara krēsla plešas maiga, caurspīdīga.

Laiva stāv parastā vietā, bet Dzintra, apsēdusies uz soliņa, plūkā margrietiņas ziedlapas. Saprotu! Arī atpūta: mīlē, mīlē, ne-ne-mīlē... Slava dievam, ka mēs ar Tedi neesam vienīgie Gaujmales slaisti. Dzintra, pamanījusi mani, noslēpj pusizplūkāto ziedu un sauc:

— Sveicināti, biedri Kitnerl Iedomājos nedaudz pabraukāties attekā. Jūs arī?

— Neliecieties traucēties, — atbildu, — nekur tālu nebija domāts braukt. Ņemiet laivu savā rīcībā, bet es paklaiņošu tepat Kurpniekkaktā.

— Neesat nu tik lūdzams, — viņa iesmejas, — brauksim abi kopā tepat pa vecgauju.

Ielecu laivā un ar airi atgrūžos no krasta. Dzintra saburna ziedu un aizsviež. «Tā ir nepaguva izzīlēt,» es nodomāju. Bet varbūt viņa gara laika pēc niekojās.

Vecgauja nav platāka par desmit metriem, liela braukšana te neiznāk — ātri aizdzenu laivu līdz vietai, kur biezi alkšņi saauguši abos krastos, un jautājoši veros Dzintrā: varbūt viņa vēlas laiciņu pasēdēt ūdensrožu vidū. Krēsla šeit tumšāka nekā klajā laukā, bet es labi saskatu jaunavas seju — viņas acis atkal ir domīgas un nešauda bīstamās sudraba bultas. Pēkšņi viņa vaicā:

— Vai jūs vienmēr esat tik savrups un atturīgs pret visiem?

To viņa laikam domā par manu nevēlēšanos pa galvu pa kaklu mesties laivā pie viņas; patiesi dīvains piedzīvojums jaunavai, kurai tik daudz pielūdzēju!

— Tā nav ne lepnība, nedz savrupība, — es paskaidroju, — bet vienkārša piesardzība. Nezinu, kādā mērā kāds ilgojas pēc manas personas, tāpēc nevienam neuzmācos. Neesmu ievērojams vīrs un nedrīkstu iedomāties, ka mana klātbūtne jau pati par sevi aplaimotu līdzcilvēkus. Bet citādi neesmu mazāk sabiedrisks dzīvnieks kā jebkurš cilvēks.

Satumst aizvien spējāk, tomēr redzu pārsteiguma izteiksmi Dzintras sejā.

— Esat gan jūs savādnieks.

— Neticu.

— Tomēr. Jūs man šķietat kā zinātnieks, kam vienīgā aizrautība ir daba, bet kas tad arī to mīl ar visu sirdi. Droši vien zināt jebkura auga latīnisko nosaukumu?

— Un tomēr dabaszinātnieks neesmu, — paskaidroju. — Attiecībā uz latīņu valodu... Es ar to iepazinos sevišķos apstākļos, tomēr manā galvā no kādreiz iedzītā saglabājies visai maz. Sākumā mācījos reālā tipa vidusskolā, tad pārgāju uz humanitāro ģimnāziju; pusgada laikā man vajadzēja sagatavoties eksāmeniem trīsgadīga kursa apjomā. Jāteic, ka latīņu valoda ir tik daiļskanīga, ka pat nejēdzīgā zubrīšanās nespēja radīt riebumu pret to. Beidzot pienāca eksāmenu diena: komisijā sēdēja trīs svinīgi skolotāji, un uztraucies skolnieks drebošā balsī skaitīja bezgalīgos verbu locījumus. Viens eksaminators bija mans klases audzinātājs — cilvēks ar asu, nesaudzīgu mēli, bet no viņa es baidījos ne vairāk kā no apaļā, labsirdīgā papuča — latīņu valodas skolotāja. Trešais eksaminators ... jā, vēl tagad sirds top nemierīga, kad visu tā labi atceros, bet patiesībā tur nav nekā sevišķa; tas trešais bija sīciņa sieviete ar garu skropstu segtām acīm un rokām, kas man šķita tikpat izteiksmīgas un tikpat skaistas kā Džokonaas rokas. Varu šobrīd smiet par jaunības aizrautību, bet sirdī nebeidz atbalsoties senas, skaistas atmiņas.

— Jā, sirds nekad nebeidz mīt atmiņu takas, — Dzintra saka, un viņas balsij ir tāda neizprotama pieskaņa.

Jau gluži tumšs zem alkšņiem. Vecgaujas ūdens kļuvis melni draudīgs, it kā cauri biezajam ūdensrožu lapu klājumam uz laivu glūnētu ļaunas dzelmju acis.

No tālienes, kaut kur no Kurpniekkakta vidus pie mums atlido skaļi, gavilējoši smiekli. Dzintra ātri paveras savā aproces pulksteni, bet laikam gan nekā nespēj saskatīt.

— Vēls un tumšs, — es nosaku, — bet par to nav jāskumst, nāks rītausma, un viss k|ūs gaišs. Taču cilvēku spēj aizraut arī tumsa, biezokņi un noslēpums. Vai atceraties, kā pamatskolas guļamtelpās pirms iemigšanas stāstīja pasakas: par daiļo princesi un ļauno raganu, par varoni pūķu kāvēju un par misiņbārdi, jodiem un sumpurņiem. Zvēri sarunājās ar kokiem, cilvēks kalpināja vējus, rūķīšus, ļaunos un labos garus. Laumas vilināja meža biezokņos, un viņu aicinājums bija tik salds, ka pārspēja pat tumsas baigu. Senā bērnu dienu brīnumpasaule! Vai tā vēl nevarētu atgriezties? Raugieties alkšņu biezoknī un vaicājiet, ko slēpj Kurpniekkakta pusaizaugušās vec-gaujas. Varbūt tur apiņu stīgas apvij zeltainu pili, ko pievakara stundās uzbūvējušas čaklās bites, lai, saulei austot, atkal noārdītu un aiznestu nezināmos tālumos — vienu vaska drumstalu pēc otras. Varbūt Gaujas krastā kuras ugunskurs, pie tā sēž sirmbārdains rūķītis, kas katru pienācēju apbalvos ar pasaules visvērtīgākajiem dārgumiem. Bet varbūt... —brr!—varbūt uguni kurina mūžsena, riebīga un ļauna ragana, kas ar nūjiņas uzsitienu jūs pārvērš akmenī.

Dzintra vaicā:

— Bet šāda iespēja jūs taču neatbaidītu no laušanās cauri biezoknim?

— Nē. Dažkārt ziņkāre spējāk nekā drošsirdība nomāc cilvēkā bailes. Esmu biiis tur — viņā pusē pie ugunskura un sastapis ļauno raganu.

— Un tomēr neesat pārvērsts akmenī!

— Daudz bēdīgāk. Esmu pārvērsts grāmatvedī-filo-zofā.

— Tiešām bēdīgi, ka jūs, jauns vīrietis, ļaujaties vecas raganas burvestībām, — Dzintras balss skan zobgalīgi. — Bet ko tur darīt, ja vīra spēks nelīdz pret ļaunām mākslām. Varbūt... varbūt jums kādreiz laimēsies sastapt kādu jaunu raganiņu, kas gribēs un spēs lauzt vecās burvību.

Saprotu, ka jaunava ironizē, un tas izraisa manī niknumu. Neiedomājies, meitiņ, par daudz — es neesmu ne Mārtiņš, nedz Baltbiksis. Un, ja arī dučiem vīriešu tu

tītu ap saviem pirkstiņiem, es nebūšu to skaitā.

Cenšos pasmieties pēc iespējas jautrāk un saku:

— Dažādu iespēju ir neiedomājami daudz, bet jūsu minētā varbūtība ir visai... kā to sacīt? Neteiksim nepatīkama, tas būtu melots. Bīstama ... lūk, īstais vārds. Piemēram, Mārtiņš. Viņš iekritis jaunas raganiņas burvestībās un patiesi justos laimīgāks, ja iepriekš kāda veca ragana būtu viņu pārvērtusi akmenī.

Apraujos, un klusē arī Dzintra. Pārsteigta? Sadusmota? Tumsa nosedz viņas sejas vaibstus, es neko neredzu un klusēdams gaidu turpmāko. Varbūt viņa tūlīt paziņos, ka vēlas mājup, lūgs laivu pievirzīt krastmalā un neatvadoties aizies, lai nekad ar mani nerunātu. Varbūt ... Bet ja nu es iros prom uz Gauju un neizpildu viņas prasību? Ko tad darīs viņa? Raudās, spārdīsies, kliegs, draudēs?

— Jūs maldāties, — Dzintra klusi nosaka, pārliecas laivas malai un iemērc pirkstus piķa melnajā ūdenī. Jū-

_ tos kā uzvarētājs, bet šī apziņa mani neiepriecina.

* — Mārtiņš ir apburts pats no sevis. No savām iedomām, kas nevar piepildīties.

Nezinu, ko runāt.

—Tā tas ir, — Dzintra vēl piebilst. — Bet nu man jādodas mājup, māte sen gaida.

Brīdi mani sagrābj pirmītējā vēlēšanās — irties tikai prom, lai šī saka, ko grib. Tad pārvaru sevi, piedzenu laivu krastmalai, un mana iekšējā neapmierinātība izpaužas skarbā piezīmē:

— Dzejnieks arī gaida?

— Nezinu ... Varbūt. Vai, piemēram, jūs ļoti gaidītu

mani?

Spējš karstums pārplūst manai mugurai. Ar piepūli savaldos, lai mana balss nedrebētu, un lēni runāju:

— Piedodiet, ja esmu jūs aizvainojis. Jokodams nedomāju nekā ļauna. Protams, jūs neaizskar nepazīstama garāmgājēja piezīmes, bet es negribētu atstāt sliktu iespaidu cilvēkos, ar kuriem liktenis mani kaut īslaicīgi savedis kopā, — runādams palīdzu Dzintrai izkāpt no laivas.

— Ar labu nakti, — Dzintra atbild, — pateicos par jauko vakaru, Andri, — vieglā, gandrīz nemanāmā glāstā viņa aizskar manu delnu un aiziet.

Atgrūžos no krasta, ievelku airus laivā un noskatos, kā tumšs stāvs aizsteidzas pāri tīrumiem. Viņa sacīja — Andri. Kā tas aizkustināja sirdi! Garus gadus biju uzrunāts par biedru Kitneru, par Andreju, un biju jau aizmirsis šo mīļo, seno Andri. Viņa atcerējās. «Cik viņa laba... lai dievs viņu svētī!» es sevī vairākkārt atkārtoju. Krēsla ir silta, ir tik labi sēdēt šeit laivā un nodoties laimīgam aizkustinājumam.

*

Paiet stunda pēc stundas. Ir dziļa nakts. Dzestrums un drūmums lēnām izkliedē visu to brīnumaino, ko aizejot bija atstājusi Dzintra. Uzvar vientulības skumjas. Zemi aprij migla, zvaigznes ienirst mākoņu jūrā... Ir vairs tikai bezveida pelēcīgums un drausmīgs klusums. Šķiet, esmu nomaldījies no pasaules un nezinu vairs atpakaļceļa. Varu airēt un airēt — stundu pēc stundas, dienu pēc dienas, gadu pēc gada... no mūžības uz mūžību. Nav krasta, ko sasniegt, nav gaismas stara, kas pāršķeltu bezgalības okeānu. Te saplūst sākums un gals. Vajag tikai noliekties pāri laivas malai un iedzert dažus malkus — tas, līdzīgi Lētes ūdeņiem, dāvās aizmirstību. Zudīs ilgas pēc iekārotā, smeldze par nesasniegto. Bet es negribu aizmirst un atteikties — mana sirds vēl ir stipra un jauna. Es vaicāju tam, kas nometies laivas galā turpat, kur sen, sen sēdēja Dzintra:

— Kas esi tu? Man līdzīgs vientulis vai mana Es pretmets?

— Vai tas nav vienalga?

— Vēlos zināt!

— Šeit neko nevēlas.

— Bet es nemaz negribu šeit. Pie joda, vai man izkust vai noslāpt šajā pelēkajā biezputrā. Gribu mēness gaismas pielietu nakti, nāru dziesmas, dejas, smieklus.

— Ieklausies! — pavēloši saka tas tur — sēdētājs manā laivā. Viņš ir sasodīti smags: laiva grimst aizvien dziļāk un dziļāk.

Klausos un dzirdu dīvainas skaņas; tās nenāk no tālienes, tās virmo šeit pat. Tās izkāpj no miglas okeāna; visa pelēkā plūsma atdzīvojusies un šalko kā priežu sils rudens vējos. Kādas sāpes paužas šajā šalkoņā! It kā kopā saplūdušas miljonu miljoniem aizturētu nopūtu, elsu, apspiestu ciešanu. Šis skaņas mācas man virsū ar nāves baigumu, plosa sirdi, rada asiņojošas vātis. Tas bija daudz mazāk briesmīgi, kad migla mēmi klusēja. Nē, es nespēju to panest... Šausmās un sāpēs satveru galvu, plaukstām aizsedzu seju, aizspiežu ausis. Nekas nelīdz, briesmīgo nopūtu atbalsis san manī pašā, dedzina kā ar nokaitētu dzelzi. Kļūsiet! Es negribu ... nespēju klausīties! Bet skaņas, reiz saviļņotas, nerimst. Tās šalko kā viļņi jūrmalā, bet es saknupis sēžu laivā un gaidu, kad viss beigsies.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Autors vēsta par aizlijušo jūliju un par neveiksmīgo Tedi

Vairākas nedēļas es nesastapu nevienu no saviem paziņām. Arī mūsmāja bija tukša: Mārtiņš kaut kur tālu braukāja ar traktoru, Miķelis nāca vēlu un cēlās agri, saimniece kopa kolhoza dārzājus. Laiks kļuva aizvien nejaukāks. Dažas reizes pārcēlos Pārgaujā, bet triumvirātu nekur nemanīju — laikam viņi baidījās saliedēt savas modernās «klozes» un tāpēc tupēja istabā.

Uzziedēja šosejmalas liepas. Bites skrēja dūkdamas, vāca medu, bet es lasīju pašus ziedus un nesu mājās, lai žāvētu tējai. Ziediem apbira arī Kurpniekkakta alksnāja kazenāju stīgas, bet ievām jau metās zaļi budzīši, savas sīkās odziņas sārtināja savvaļas jāņogulāji. Jaukā, brīnišķīgā Gaujmalas vasara! Bet kālabad tu esi aizlijuši?

Miķeļa pareģojumi izrādījās pareizi. Lietus nerima, bet aizvien pastiprinājās. Viena gāze sekoja otrai ik pēc pāris stundām; daža diena atnāca, drūmos lietus padebešos tinusies, un rasināja izmirkušos laukus līdz pat vakara krēslai; smagas lāses bungoja skumju šūpuļa dziesmu pret mana loga rūtīm, un rītausmai bija īgns, samācies vaigs. Tad es uzvilku ar gumiju impregnēto putekļu mēteli un patvēros Blusukroga sila priedēs. Mežs uzņēma mani kā viesmīlīgs milzu nams. Vēja auri palika ārpusē, lietus pazuda priežu galotnēs un kuplajās mētrās. Šeit bija mājīgi un mazliet skumīgi. Es klīdu pa pelēk-sūnainajiem sila pakalniņiem, beidzot piemetos uz kāda celma, aizkurināju pīpi un lūkoju atcerēties visas dzejas par Latvijas mežiem. Tā bija valdzinoša nodarbība. Es pūtu dūmu mutuļus un nezin cik tālu aizdzejotos, ja nepamanītu no sūnas izlīdušu brūnu baraviku. Tas izskatījās tik jocīgi, ka skaļi iesmējos. Nudien, kā traips šajā persiešu paklājā. Nebiju domājis par sēņošanu, jo sēņu mēnesis taču ir augusts. Es nolauzu baraviku un iebāzu kabatā; ziņkāres dzīts, meklēju tālāk un atradu ne mazums bērzlapju. Sils izrādījās ne vien drošs patvērums lietū, bet arī bagātīgi klāts galds. Mitrākās vietās gatavojās mellenes.

Turpmāk katru dienu devos uz silu ar groziņu rokā. Jūlija pēdējās dienās lija aizvien vairāk, un sēnes parādījās aizvien kuplākā skaitā. Radās arī daudz citu sēņotāju. Cilvēki klīda pa sila uzkalniņiem, aurodami sasaucās, zibināja nažus, un nabaga bekām klājās plāni. Kur pāri gāja šī armija, tur aizmugurē palika vienīgi balt-vizoši sēņu kāti. «Šogad tārpainas!» sodījās sēņotāji un meklēja jo cītīgāk, bet es pasteidzos aiziet tālāk no viņiem, lai netraucēts baudītu meža vientulību.

Laucinieki sūrojās, ka nav iespējams novākt pļavas — ziemā lopiņiem nebūs siena, bet es nebēdāju ne par ko. Kas man nekait — atpūšos un atveseļoju savus nervus, vakariņās ēdu paša lasītās sēnes ar jaunajiem kartupeļiem, naktīs guļu dziļā miegā. Vai tad daudzajos nemierīgajos, saspringta darba gados neesmu nopelnījis šos dažus atpūtas mēnešus? Nez ko dara Dzintra ar Baltbiksi un Tedis ar saviem draugiem? Varbūt sen jau pametuši Gaujmales «džungļus»?

Kādu vakaru — tas varēja būt jūlija pēdējās vai augusta pirmās dienas vakars — mēs atkal sēdējām virtuve pie ēdamgalda. No kartupeļu bļodas pacēlās balti garaiņi, baravikas tīksmi smaržoja, Mārtiņa māte lēja krūzes rūgušpienu. Mēs, ēdēji, klusējām — kā svinīga rituāla laikā, kad katrs neapdomīgs vārdiņš jau ir smags noziegums. Brīžiem iešķindējās trauki. Un tad negaidot Miķelis nikni ierūcās:

— Māt! Izcep taču maizi! Miltus dabūji... jā ... Šitā bodes maize taču ir inde manai māgai. Velns viņu zina kā to cep!

— Izcepšu, tēt, izcepšu... — saimniece runāja parastajā feldfēbeļa balsī, bet es jau mācēju izšķirt dažādus toņus viņas izteiksmē. Miķelis bija dusmīgs, bet viņa centās būt iztapīga. Taču Miķeļa dusmu cēlonis bija kas cits, nevis veikalā pirktā maize. Viņš tikai «piesējās» maizei. Es paglūnēju uz Mārtiņu — tas šovakar pirmo reizi pēdējo nedēļu laikā pārradies mājās: neskuvies, nopūlējies, jūtami novājējis. Pirkstos ieēdušies melnumi, sacietējušas tulznas. Viņš skatījās šķīvī un smagnējām kustībām cilāja dakšiņu.

Saimnieces mierināts, Miķelis vēl brītiņu parūca un apklusa. Ierunājās Mārtiņš:

— Aiziesim svētdien pie Dzintras, — viņš pievērsās man. — Viņai dzimšanas diena. Lika sveicināt tevi, un lai mēs neaizmirstot ceļu pie viņas.

— Tu gribi iet? — es noprasīju. Manī radās pārliecība, ka Mārtiņš tik ļoti novājējis ne jau darba dēļ. Kļuva žēl šā puiša.

— Man iznāk vaļīgāks laiks, — viņš atteica.

Miķelis piecēlās, dusmīgi pagrūda krēslu un smagiem, klaudzošiem soļiem izgāja no virtuves.

— Paldies, māt! — sacīja Mārtiņš un atstūma šķīvi.

— Tu tik maz ēdi! — iesaucās saimniece, un cauri viņas skarbajai balsij skanēja izbailes. Mārtiņš pa visu vakariņu laiku bija apēdis pāris kartupeļu un izdzēris glāzi rūgušpiena. .. pēc gara un smaga darba cēliena.

— Pietiek! Tu nāksi?

— Tad jau jāiet, — nenoteikti sacīju.

— Norunāts. . Ar labu nakti! — Mārtiņš aizgāja. Arī mana apetīte bija sabojāta, un ēst vairs negribējās. Uzkāpu savā istabā, apgūlos, bet miegs nenāca. Acu priekšā rēgojās Mārtiņa drūmā, novājējusī seja. Ierodoties Gauj-malē, biju kārojis romantiku, bet tagad šīs romantikas man šķita par daudz. Kas to būtu domājis, ka Mārtiņš visu pārdzīvo tik smagi. Beigas varēja izvērsties traģiskas. Ah! Velns lai parauj! Es mētājos pa gultu, riebīgi svīdu un aizmigu tikai rītausmā.

*

Nedēļas nogale — varbūt par godu Dzintras dzimšanas dienai — kļuva saulaināka, kaut tāpat reizumis pāri Gaujmalei pārslīdēja melns mākonis, atstādams aiz sevis saulē mirgojošas lietus plančkas. Sestdienā vairs negāju uz mežu, bet uz frizētavu.

Uzposies devos apskatīt Kurpniekkaktu. Ilgi biju dzīvojis pa mežur un šai laikā pīlādži nobriedinājuši sārtas ogas. Vecgauja pārpilna baltām ūdensrozēm, bet tas mani nesajūsmināja — tā šis zieds zaudēja to noslēpumaino un teiksmaino, kas apvij visu reti sastopamo. Varbūt te vietā aizrādījums, ka jūsmīgas iztēles ir agra pavasara aušība. Vasara sakuplojusi, dzīve sasniegusi briedumu un nopietnību... Jau iešalcas pirmās rudenīgās dvesmas.

Ceļmalā pletās plašs kartupeļu lauks — tas pats, pa kuru vēl nesen rāpoja Mārtiņa vadītā tērauda vabole. O, tagad saprotu, kāpēc Marijas Antuanetes galmadāmas savos matos nēsāja kartupeļu ziedus. Vai jūs esat redzējuši, kā rotāts ziedošs kartupeļu lauks? Zilgans mijas ar zilganvioletu, un baltais ir maigāks par rozes ziedlapām, žilbinošāks par sniega dzidrumu. Kartupelis sen vairs nav karaļpils dārgums, Marijas Antuanetes galmadāmu pasakainās frizūras nocirtuši giljotīna kopā ar to valkātāju galvām, bet skaistie ziedi joprojām smaida pretī kā Francijas, tā Latvijas saulei. Tikai tos neviens vairs neapbrīno, izņemot tādus savādniekus kā, piemēram, mani.

Gaujas straume pēc ilgajām lietusgāzēm bija varen spēcīga. Nogaršoju gatavās kazeņu ogas, tās bija vēl skābenas. Tad pievērsos ievogām. Garšoja labi — rūgtensal-das, sulīgas. Edu, kamēr mute kļuva bieza. Kā pavasarī visi krūmi bija balti no ziediem, tā tagad melni no ogām. Kaut kur alksnājā iemāvās govs. Manu labsajūtu nespēja apslāpēt nekas — tā pavadīja mani mājup, iežūžoja miegā un rītā spirgtu izcēla no gultas.

*

Jādodas pie Dzintras. Biju nopircis vīna pudeli. Mārtiņš no pieliekamā iznesa saimnieces vakar cepto kliņģeri. Toties Miķeļa pieprasītā rupjmaize nebija izcepta, un tagad es jau apjēdzu, kāpēc viņš tovakar dusmojās. Vecajam vīram nepatika dēla aizraušanās — viņš gan saprata, ka no tā nekas prātīgs nevar iznākt.

Dzimšanas dienas kliņģeri noguldīja uz finiera paplāksnes un nosedza ar baltu dvieli. Devāmies ceļā. Nesamais bija diezgan neērts, taču Mārtiņš atteicās no manas palīdzības.

Es ievaicājos:

— Dzintra gan mīl tevi... ķircināt. Vienmer dēvē tevi par vīra kungu.

Pēc pirmajiem četriem vārdiem es ar nolūku nedaudz pauzēju un ievēroju, ka Mārtiņš kļūst jūtami kvēlāks.

— Tas mums no bērnības, — viņš neveikli atbildēja.

Galu galā viņš paskaidroja šīs uzrunas izcelsmi. Tas

sācies pirms daudziem gadiem. Toreiz Mārtiņš mācījies pagastskolas sestajā klasē, bet Dzintra tikai pirmajā. Miķelis bijis lielos draugos ar nelaiķi Dzintras tēvu, un tas lūdzis, lai drauga Mārcis pieskata, kā mazajai meitenei skolā klājas.

— Dzintra toreiz izskatījās vārga un izspūrusi, neviens neticētu, ka dienās viņa būs skaistule, — Mārtiņš stāstīja. — Viņa bija izgulējusi kādu bērnu slimību un vēl neatlabusi. Mācījās sekmīgi, bet ļoti baidījās no klases puikām, un tieši togad bija sagadījušies daudz delveru.

Arī pats Mārtiņš bijis izlaiduma klases lielākais del-veris. Bet meitenēm viņš paticis. Tās kļuvušas gluži greizsirdīgas, vērojot, ar kādu sirsnību brašais zēns rūpējas par neglīto, vārgulīgo pirmziemnieci, kas jutusies ļoti labi sava lielā un stiprā drauga aizvēnī. Darbs radies zobgaļu mēlēm: visā drīzumā Dzintra ar Mārtiņu iedēvēti par jauno pāri. Zēnam tas nepaticis, taču viņš neaizmirsis sava tēva sirdsdraugam doto solījumu. Dzintra turpretī taisni lepojusies kā ar Mārtiņa draudzību, tā ar «saprecināšanu». Draudzenēm viņa allaž teikusi: «Mārtiņš ir mans vīrs, un, kad izaugsim lieli, tad precēsimies.» To pašu viņa paziņojusi saviem māj niekiem; tie, protams, lieliski amizējušies, un skolēnu dotās iesaukas abiem palikušas. Mārtiņš gan klusībā žēlojies mātei: — Ja tēvs saka, ka jāprecas, tad neko darīt... bet man tāds skuķis nemaz nepatīk! — Māte smējusies un mierinājusi dēlu: — Kad paaugsies, kļūs glītāka.

Mārtiņš aprauti iesmējās, apklusa, un klusēju arī es. Tālāk jau viss tāpat skaidrs: Dzintra paaugās, kļuva aizvien daiļāka, izglītojās aizvien augstākās skolās un aizvien vairāk atsvešinājās no sava bērnības drauga. Senākā nopietnība viņai izvērsās jokā, bet šis joks dzēla Mārtiņa sirdi. Miķelis pārāk mīlēja sīvo, lai varētu atļauties skolot dēlus, taču Eidi viņš izvadīja cauri arodskolai un Mārtiņu divus gadus sūtīja lauksaimniecības skolā. Kad organizēja padomju saimniecību, Mārtiņam piedāvāja va-

došu posteni, bet viņš palika uzticīgs savam traktoram. Sastrādātām roku delnām, netīrā dungriņā, raupjš un neaptēsts — viņš Dzintrai ne ar ko vairs neatgādināja pa-matskolnieču kādreiz apjūsmoto zēnu. Dzintras tēvs nomira, brāli iesauca leģionā, un viņš krita kaujās pie Opoč-kas — dzīve izturējās nežēlīgi pret lielo dziedātāju, tomēr viņa darīja visu, lai izskolotu apdāvināto vecāko meitu. Mātes iecerei pakļāvās arī Lienīte. Un lūk! Dzintra jau gatavoja zinātņu kandidāta disertāciju, kamēr Mārtiņš nebija ticis tālāk par traktoru. Ja viņš paziņoja, ka neilgojas pēc činām un diplomiem, tad dažs pavīpsnāja: «Neilgojies tāpēc, ka tu to, puisīt, nevari!» Dzintra, protams, nebija ne lepna, nedz nedraudzīga, bet tas arī bija viss. Miķelis zināja tikai skaitīt: — Viņa ir pārāk smalka priekš tevis. Ko tu iesāksi ar grēpeni... Ņem Lienīti! Ontlīgs, strādīgs un mīļš meitēns. Sieva grib, lai vīrs būtu gudrāks par viņu, bet, ja tu ilgi muļļāsies un cerēsies, Lienīte sāks uzskatīt tevi par duraku, un tu paliksi vecpuisī! — Cerēsies ... Mārtiņš laikam gan pats saprata, ka nekādu cerību nav, ka notiekas tikai tāda «muļļāša-nās», bet lūko pavēlēt sirdij ...

Nez kā tas nāca, bet šī saruna mani noskaņoja nelabvēlīgi pret Dzintru. Tiesa, sirdij pavēlēt nevar arī viņa, bet izturēšanās pret Mārtiņu, manuprāt, nebija pareiza. «Tā ir kundziska nepateicība,» es sevī īgņāju, «un tā baltbikšainā āksta līdzvešana uz Gaujmali vienkārša neķītrība.» Šobrīd, kad rakstu šīs rindas, tiešām nespēju izskaidrot, kas manī tik pēkšņi uzkūra tādas negantas un pavisam nepamatotas dusmas. Taču nikns biju, tik nikns, ka pavisam aizmirsu aizkustinājumu, ko pārdzīvoju, kad Dzintra mani nosauca par Andri.

*

Bijām nonākuši galā. Dzintra laikam mūs ievērojusi pa logu, jo izskrēja pretī.

— Es jau cerēju, Mārtiņ, ka tu man atnesīsi kliņģeri. Tava māte tik gardi prot cept! — pietvīkusi, smaidoša viņa ievadīja Mārtiņu priekšnamā un atrada dažus laipnus vārdus arī man: — Priecājos, ka neesat lepns un uzklausījāt lūgumu.

Mēs vēlējām laimes un sniedzām veltes. «Dzintra tiešām ir jauka meitene,» es sevī atzinu, tomēr sirdī man turējās rūgtums.

Pēc apsveicināšanās mēs iegājām istabā, un tur mani gaidīja tāds pārsteigums, ka bezmaz pārvērtos sālsstabā. Tas taču nebija neviens cits kā Tedis, kas sēdēja pie galda iepretim Baltbiksim, kūpināja cigareti un sprieda par ķīniešu kultūru. Ievērības cienīgs temats. Apstājos durvīs un, nezinādams, ko sacīt, izplūdu muļķīgā smīnā. Mārtiņš pabīdīja mani sāņus, nočukstēja — «baltais pūdelis» un piegāja galdam. Ienāca arī Dzintras māte un Lienīte. Es drusku attapos, varbūt tādēļ, ka Teda sejas izteiksme nepauda uzvarētāja pašapziņu. Kā parasti, viņš bija pārspīlēti elegants. Uzcirties bija arī Baltbiksis — pelēkā vasaras uzvalkā. «Tā ir,» es nodomāju, «baltās bikses pazudušas, bet iesauka nezudīs.»

Sievietes klāja galdu.

Baltbiksis meklēja korķu velkamo, attaisīja manis atnesto pudeli un uzslavēja vīna mārku. «Kā tāds namatēvs,» es īgni spriedu un pašķielēju uz Mārtiņu. Tas sēdēja, sevī ierāvies, un nedraudzīgi vēroja Baltbikša izdarības. Dzintra viņu uzrunāja bieži, bet ne reizi nedē-vēja par vīra kungu.

Saskandinājām un iedzērām uz jubilāres veselību — vīrieši balto un sievietes vīnu. Tad pievērsāmies tītara cepetim un dažādi gatavotajām zivīm. Vēlāk sekoja cepumi, kafija un liķieris. Spriedu, ka to pircis Baltbiksis; iespējams, ka arī Mārtiņš domāja tāpat, jo atsacījās liķieri dzert un nosauca to par sabojātu ķīseli. — Vislabākais ir parastais baltais! — viņš apgalvoja. Dzintra sarunājās ar Tedi; tas vēlējās redzēt kādas tur fotogrāfijas, un viņa vaicāja Baltbiksim: «Kur mēs nolikām albumu?» — «Istabā uz galda,» šis atteica. Dzintra aizgāja pēc albuma, un Mārtiņš noliecās pie manas auss. Es manīju, ka viņš jau ir krietnā skurbulī. — Pie velna! Vai tad viņi dzīvo vienā istabā? — Es paraustīju plecus un atčukstēju: — Varbūt guļ arī vienā gultā ...

Nākošajā mirklī Mārtiņš sagrāba mani pie rīkles. Slāpdams ar pūlēm atgrūdu viņa roku ... Kāda pudele nokrita uz grīdas un saplīsa. Sievietes rādīja izbiedētas sejas, Baltbiksis ar Tedi, šķiet, nespēja izšķirties — iejaukties mūsu sadursmē vai nogaidīt.

— Kas te notiek? — iesaucās ienākusī Dzintra.

Ugunīgi sasarcis, zibošām acīm Mārtiņš žņaudzīja savās varenajās plaukstās galda malu un ar pūlēm valdījās.

Man tā vien likās: tūlīt, tūlīt pa gaisu lidos trauki un plīsīs logu stikli. Uztraucies, pusnoslāpis ievaidējos:

— Tas ... nekas ...

Dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs izrādījās visaukstasinīgākais. Viņš iesmējās un, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, paskaidroja:

— Mūsu draugi tikmēr noslēpumaini čukstējās, kamēr sāka ķīvēties. Droši vien te būs, kā saka franči: «cherchez la femme» — meklējiet sievieti, tā vainīga visās lietās.

Izskatījās, ka Mārtiņš tūlīt eksplodēs.

— Jūs gribat zināt, par ko mēs ar Andreju runājām! — viņš uzbrēca Baltbiksim.

Es aizturēju elpu un jutu, ka karstiem sviedriem noraso mana piere, mugura, roku delnas. Skaidrs, ka Mārtiņš vairs nevalda sevi. Ja viņš atkārto manus vārdus? Brr! Šausmas! Ar negodu man nāksies pamest šīs viesības, Gaujmali. .. Visu mūžu es nevarēšu nokratīt briesmīga kauna apziņu.

Nezinu, cik ilgi vilkās šie mirkļi, kad es jutos kā uzsēdies uz magnētiskās mīnas. Sasprindzinātajā klusumā ielauzās patafona plates melodija:

Pie dzintara jūras, kas Kurzemi vij,

Reiz vientuļā krastā tie tikušies bij...

Šī vecā, skaistā dziesma izglāba mani. Es daudzmaz atjēdzos; arī Mārtiņš jau aprimis — sēdēja nodurtu galvu un nokaunējies. Neviens viņu neievēroja. Dzintras māte sāka dziedāt līdz patafonam, un abas meitas piebalsoja.

— Kāda līksme pārņem, klausoties šās vecās dziesmas! — es iesaucos joprojām trīsošā balsī.

— Vai vēl nav kādas latviešu dziesmas? — Tedis cilāja plates.

— Nav gan, — Dzintras māte nelaimīgi plātīja rokas.

— Dejot var arī pēc šīs ļirum-ļerum mūzikas, — Tedis paziņoja un iedarbināja patafonu.

Kaut arī vispārējā omulībā bija radusies zināma plaisa, tomēr tracis vairs nedraudēja. Tāpat kā Beverīnas dziedoņa laikos dziesmu vara bija novērsusi «kara briesmas». Atskanot deju mūzikai, Tedis uzlūdza Dzintru. Galdu pabīdīja sāņus, un labu laiku viņi kā vienīgais pāris virpuļoja pa diezgan plašo istabu. Es iedomājos, ka man vajadzētu uzlūgt Lienīti, taču vilcinājos. Šī nesen tik kautrā, mīļā un klusā meitene gluži pārvērtusies. Vispirms tai ziņā, ka izgreznojusi savu ārieni, it kā saklausījusi manus kādreizējos klusībā izteiktos padomus. Zīda drānas, kaprona zeķītes un lakādas kurpītes. Toreiz ballē viņa bija daudz vienkāršāka. Un kāda velna pēc šīs no-zieķētās lūpas? Ondulācijas ... No Teda zināju, ka ārzemēs viļņoto matu laikmets jau pagātnē. Lienītes frizūras attīstība nokavējusies vismaz par vienu gadu desmitu.

Taču vēl kaut kas bija pārvērtis Lienīti; īstenībā viņa vairs nebija Lienīte, bet Liena vai Helēna. Sievišķīgāka un varbūt pat skaistāka, taču mutes vaibsti nervozi, smiekli ar tādu griezīgu pieskaņu un acīs nemiers. Gandrīz nekautri viņa uzjautrinājās par Baltbikša divdomīgo anekdoti un kāri izdzēra vīna glāzi. Es ievēroju, ka viņa izvairās pat paskatīties uz Mārtiņu.

Piecēlos un uzlūdzu Lienīti.

Pēc brīža mums pievienojās Dzintras māte ar Balt-biksi. Tiešām, dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs nebija nekāds dejotājs. «Tāds der tikai par mālu mīcītāju ellē,» sacītu garais Eidis, ja pavērotu sava brāļa sāncensi. Mārtiņš turpretī šajā «mālu mīcīšanas» skatā nesaredzēja nekā komiska — viņa seja palika drūma, kā bijusi. Dzejnieks savukārt neuzticīgi vēroja Teda lakstošanos ap Dzintru, bet Tedis nebūt neizskatījās tāds, kuru būtu vērts apskaust, kaut dejoja ar jaunavu deju pēc dejas. Brīžiem viņš savai partnerei kaut ko čukstoši stāstīja, un viņa acīs ieviesās padevības un žēlabu izteiksme. Lienīte vairāk raudzījās vīna glāzē un kļuva aizvien trulāka. Vienīgi mātes acis izstaroja neliekuļotu prieka spozmi. Viņa nesaprata, kas šeit norisinās, un savā lepnumā par bērniem priecīgus redzēja itin visus. Varbūt tas bija komiski, tomēr man smiekli nenāca.

*

Tā tas gāja līdz saulrietam: Tedis aizvien uzmācīgāk lakstojās ap Dzintru, un viņa to turēja pienācīgā attālumā; es centos kavēt laiku Lienītei un pateicībai saņēmu dažu mīļu skatienu; Mārtiņš cītīgi tukšoja degvīna pudeli; deju starpbrīžos Baltbiksis deklamēja dzejoļus — iespējams, ka tie bija viņa paša, jo izklausījās visai pliekani; patafons pļerkstēja, un Dzintras māte dziedāja.

Pēcpusdienā nedaudz nolija, tad laiks noskaidrojās, un saule grima, zeltaini blāzmodama. Visas patafona plates bija vairākkārt izspēlētas, abas jaunavas izdejojušās pēc sirds patikas. Baltbiksis izskatījās sadrūmis: viņa deklamācijas jau labu laiku neviens vairs neklausījās. Piekausējis savu muti, viņš apklusa, nelaimīgi atmāja ar roku un sāka apskatīties pēc dzeramā. Ne vīns, nedz liķieris viņu neinteresēja, bet abas degvīna pudeles bija jau sausas — vienu izdzērām pusdienu laikā un otru iztukšojis Mārtiņš. Saviebies dzejnieks ielēja vīnu, bet nepaguva iedzert — Dzintra paziņoja, ka tagad notikšot «lāču dancināšana», un aicināja:

— Pēdējo deju dejosim mēs abi. Man taču vajadzēs jūs iemācīt valsēt, citādi katrās viesībās garlaikosieties tāpat kā šobrīd. — Viņa izvilka Baltbiksi istabas vidū un sāka apmācīt.

— Vai tas ķēms viņai šķiet vienīgais vīrietis pasaulē? — Mārtiņš sacīja diezgan skaļā balsī, bet patafona mūzika to apslāpēja, un tālāk sēdošie nedzirdēja.

— Līp tikai šim klāt, pārējos nemaz neredz.

Esmu pārliecināts, ka viņš būtu iepriecināts pat tādā gadījumā, ja Dzintra piegrieztu lielāku vērību Tedim. Mārtiņš bija kaut kā slimīgi «ieēdies» uz dzejnieku-pro-zaiķi-dramaturgu. Manuprāt, arī tas šajās mājās nebija nekas vairāk par viesi, taču pats velns mani gumdīja atkal pateikt bezkaunību:

— Tas liecina, ka dejot nepratēji prot labi mīlēt.

Pateicu un nobijos, kā Mārtiņš nobālēja. Patafons

iekaucās un noklusa — kāds nocēla adatu. Mārtiņš pietrūkās kājās ar tādu sparu, ka nošķindēja galda trauki.

— Paldies par visu! — dobjā balsī viņš sacīja.

— Gana pļēgurots. Šovakar vēl jāaizlaiž uz sovhozu.

Dzintra izskatījās vairāk pārsteigta nekā apvainota.

— Kā tu, Mārtiņ, uzvedies? — viņa iesaucās.

Mārtiņš trokšņaini pagrūda krēslu un izgāja istabas

vidū. Dzejnieks paspēra dažus soļus, it kā grasoties aizstāvēt Dzintru.

— Tā jāteic. Ha ... ha ... — Mārtiņš nejauki smējās. — Tu esi nodejojusies mēma, un es piesūcies skaļš! —• Viņš demonstratīvi atraugājās. — Šņabja arī vairāk nav. Ei tu, garais, — tas bija domāts Tedim, — rullēsim prom no šīs meitumājas (viņš lietoja stiprāku apzīmējumu) uz stacijas bufeti! Tur ... — Vairāk es viņam neļāvu runāt, bet, sagrābis aiz elkoņa, izrāvu no istabas. Ātrumā neievēroju Dzintras sejas izteiksmi; man bija tāds kauns .. • ka tikai ātrāk prom. Bezkaunīgi smejoties, Mārtiņš ļāvās manai vadībai.

— Ko gāz tādus podus! — es nikni rūcu.

Mārtiņš atrāvās no manis.

— Kas tev par daļu? Tu runā, ko tu gribi, un es runāju, ko es gribu! Ej savu ceļu, es iešu savējo!

— Domāju, ka šobrīd mums abiem vislabākais iet vienu ceļu — uz mājām.

— Es iešu pie sovhoza meitām. Bet tu... ej, kurp gribi! — Mārtiņš aizsteidzās pāri tīrumiem padomju saimniecības virzienā; es apmulsis un nelaimīgs paliku ceļmalā. Sirdsapziņa man teica, ka esmu stipri vainīgs pie viesību noslēguma. Eh, varētu kost sev mēlē, ja tas vairs ko līdzētu! Sameklēju pīpi, un dūms mani mazliet nomierināja. Tāda sajūta, ka būtu jāslēpjas — varbūt pašam no sevis, un to vislabāk izdarīt alkšņu biezoknī.

*

Vecgaujas krasti jau tinusies dziļā krēslā. Spraucos cauri alksnājam un gandrīz uzkāpu kādam cilvēkam, kas dēdēja krastmalas zālītē salīcis, galvu plecos ierāvis ... Tedis! Viņš nemaz nemanīja, kas notiek viņa apkārtnē — it kā kļuvis kurls un akls.

— Tu! Ko tu te dari?

— Sēžu.

Es nometos blakus viņam.

— Apceri, vai izdosies izgriezt Baltbiksim kņopes?

— Nerunā aplamības!

— Aha, skaiti rubļus. Nekas, Ledis kā miljonāra dēls izliks priekš tevis.

— Tu tiešām esi stulbāks, nekā domāju, — Tedis ar nicināšanu atbildēja. — Vai tiešām nesaproti?

— Varbūt nemaz nevēlos saprast.

Pēc laba laika Tedis atsāka:

— Ja cilvēkam ir drusku ticības, ja viņš vēl kaut ko cer, tad tāds nav gluži zudis. Tas ir kā cietumā, kur caur mazu spraudziņu iespīd gaismas stariņš.

— Uz ko tad tu cerēji? — es zobgalīgi ievaicājos.

Tedis aizsmēķēja cigareti. Sērkociņa liesma uz brīdi apgaismoja viņa seju. Tā bija skarba un mierīga.

— Tu zini, cik tīrs ir baltās ūdensrozes zieds? Bet saknes barojas no dūņām.

— Ir jau dažādas dūņas.

— Zinu jau. Tu esi godīgs papīru tārps .., gribēju teikt — grāmatvedis. Tu nekad neesi apzadzis valsti, tu neslaisties, bet atpūties, jo naudu esi ieguvis likumīgā ceļā. Tu neesi ne blēdis, nedz stilīgais, tāpēc raugies uz tiem no augšas. Apmēram tā?

Es aizrādīju:

— Līdz šim gan nekad neesmu nostājies tiesneša pozā.

— Ja tu to iedrošinātos darīt, es noslīcinātu tevi šeit pat vecgaujā.

— Kāpēc ar tādu patosu? Tas ir nevajadzīgi. Dzīves traģiskās jūtas bieži ir ar jūtamu komisma piegaršu. Neder trakot! Es vienmēr esmu teicis — katram laikmetam ir savi āksti un savi varoņi. Tikai nezinu, pie kādas sugas pieder grāmatvedis... gribēju sacīt — papīru tārps Andrejs Kitners.

Tedis nospļāvās vecgaujā.

— Tad uzklausi: kā laikmeta varoņi, tā āksti pasaulē atnāk pa vienu un to pašu ceļu. Ja piedzimst bioloģisks kroplis, ārsti un zinātnieki meklē tā cēloņus un cenšas tos novērst. Bet, ja sabiedrībā parādās, teiksim, morāliski kropļi, tātad cilvēki, kuri rīkojas pret valdošām morāles normām, tad visu nosedz standartfrāze: «buržuāziskās paliekas». Savādi. Visbargākais tiesnesis prasa būtiskus pierādījumus, bet sabiedriskais spriedums visai labprāt kavējas pie ārējām pazīmēm, bieži aizmirstot ieskatīties dziļumā. Vai tu spētu to?

— Lai spriestu, jāzina fakti, jāizprot sakarība starp šiem faktiem un jāizdara pareizi secinājumi, — es atteicu.

— Tad tik uzklausies, — Tedis aicināja. — Faktus sagādāšu es, secinājumus vari izdarīt tu. Norunāts?

— Norunāts!

— Tad dzirdi!

ASTOTĀ NODAĻA Teda stāsts

Sākšu ar savu ierašanos šajā pasaulē. Biju vienīgais bērns — ņiprs puisēns, kas mīlēja vecākus, skolā mācījās čakli un tika labi ieredzēts kā no skolotājiem, tā klases biedriem. Kadru anketā prasa uzrādīt vecāku nodarbošanos līdz Oktobra revolūcijai un pēc revolūcijas, bet tu to neprasīsi, jo kadru anketas ziņas neapgaismo neko būtisku. Piedzimu kādās mājās Vecbaznīcas ciematā — tas ir ēku puduris Daugavas senās grīvas krastā. Bērnību pavadīju Rīnužos. Vai esi spējīgs aptvert, ko nozīmē uzaugt pie Daugavas? Zinu, Andrej, — tu esi gaujma-lietis. Skaistas ir šīs attekas, smilšainās sēres ... skaista ir pati bērnības dienu zeme, vienalga, lai kur tā atrastos. Vecmīlgrāvja un Rīnužu skaistums neatklājas dabas ainavās, bet dzīves elpā, kas šalko pāri kāpu nostūrim, ko ierobežo Daugava, Mīl grāvja Dzirnupe un Ķīšezers. Bet kailu kāpu tur neredz — tās apbūvējuši čakli ļaudis, kas tālu uz pleciem nesuši maisus ar Ķīšezera malā izraktu melnzemi, lai varētu savaldīt plūstošo smilti. Vecmīlgrā-vis vasarās atgādināja ziedošu dārzu. Cilvēki tur bija strādīgi un godīgi. Ja kāda namamāte aizgāja uz veikalu iepirkties, tā atslēgu atstāja dzīvokļa durvīs, jo zināja, ka neatradīsies nelietis, kas uzdrošinātos aizskart otra mājokli. Tā tas bija manos laimīgajos bērnības gados. Atceros rēkoņu, kas, nākdama no Daugavas, pāršķeļ rāmo vasaras dienu, un es, baskājains puišelis, uztraukumā klaudzošu sirdi pāri saules sakarsētam smilšainam klajumam skrēju uz krastmalu. No turienes skatienam atsedzas Daugavas plūdums, Iekšrīgas torņi un Pārdaugavas fabriku skursteņi, taču tai brīdī manu uzmanību saista Daugavā ienākušais tankkuģis. Reizumis ieaurodamies, tas aizpeld garām Mangaļu jūrskolas drupām uz Oelriha eļļas fabrikas piestātni. Es jau šo to zināju no kuģu tipiem, no ārvalstu karogiem un lēmu dienās kļūt jūrnieks. Mana apņemšanās sevišķi pieauga, kad biju apbrīnojis «Stefanu Batoriju». Šis skaistais jūras milzenis man pēc tam daudzas naktis rādījās sapņos, un katru reizi es biju tā komandieris. Vadīju kuģi pa visām pasaules jūrām. Pagaidām gan bija jāapmierinās ar rotaļu burulaivas peldināšanu Rečkā — tā vietējie dēvē Daugavas atteku pie Dombrovska kokzāģētavas. Mazi ir Vecmīlgrāvja nami, šauras ieliņas, bet vajag noiet tikai dažus simtus metru, lai skatītu lielpilsētu ar fabriku kūpošiem skursteņiem, sešstāvu namu drūzmu... lai redzētu atsedzamies pasaules tāles tur, kur upes ūdeņi saplūst ar jūru un naktīs zibsnī Daugavgrīvas bākas uguņi. Taču labākā novērošanas vieta atrodas pašā Vecmīlgrāvja centrā. Netālu no

Dombrovska būvētās Ziemeļblāzmas augstā kāpā paceļas bērnudārza nams. Tāpat kā visu mīlgrāviešu bērniem, te bija man pirmā skola. Vienā šis skolas galā ir piebūvēta betona arka. Ceļiniek! Kad tu iegriezies VecmīlgrāvI, uzkāp šīs arkas augšējā platformā! Pāri dārzos paslēptajām mājiņām, pāri smilšainajām ielām gulsies saules tveice, rāms klusums, bet tur, augšā, skanēs Eola kokle. Ne žēlabas, bet dzīvesprieku paudīs tās dziesma. Tā vēsta par Atlantika bangām un Dienvidjūru zilumu, par pasātu vienmērīgo pūsmu un orkānu brāzmu. Jūra aicina... Daudzi vīri klausījuši šo aicinājumu, izbraukājuši visas pasaules ostas, redzējuši zemju zemes, lai vecuma dienās, gaidot atdusu Baltās baznīcas kapos, siltās istabās pūtinātu reimatisma lauzītos kaulus un stāstītu mazbērniem brīnumainus, pavisam neticamus svešzemju stāstus, tā uzkurinot arī viņu klejotalkas. Bet ir tādas slāpes, kuras nespēj remdināt jūras ūdeņi, — šīm slāpēm vajag ne vien plašuma, bet arī dziļuma — tās mocīja manu tēvu.

Mans tēvs bija liels cilvēks. Ne vien staltā auguma un plato plecu dēļ, bet arī savā garā ... kaut gan viņš bija vienkāršs ostas strādnieks, bet varbūt tieši tāpēc. Rītos, kad modinātājpulkstenis nospēlēja «Kur tu teci, gailīti manu?» viņš cēlās, uzvilka darba drēbes, iekāpa juhtādas zābakos un smagnēji aizsoļoja. Nereti es biju pamodies un domās pavadīju tēti viņa gaitās, sevī solīdamies sagādāt viņam priecīgas vecumdienas — tad, kad būšu izaudzis un kļuvis lielā kuģa kapteinis. Vakaros es skrēju uz tvaikonīša piestātni: tur pienācis «Mitau», un pāri visiem izkāpējiem pasažieriem slējās mana tēva stāvs. Viņš satvēra mani savās rokās un uzsvieda augstu, augstu. Uhcai, Tedi! Uhcai! Un es kliedzu izbailēs, priekā, lepnumā.

Atceros rudens vakaru, kad biju nepilnus septiņus gadus vecs. Mūsu dzīvoklī iebruka uniformēti vīri, rupji kliedza, grūstīja mēbeles, jaucās visās malās. Māte vaimanāja, tēvs izturējās mierīgi. Viņu aizveda. Mēs nepalikām trūkumā, jo tēva biedri gādāja par mums. $ai laikā mūs bieži apciemoja mātes radi, kas agrāk nekad nebija rādījušies. Tie dusmojās uz tēvu, saukāja to par nelieti, kas sabojājis mātes mūžu un tagad gribot viņu dzīvu aprakt. — Tāda skaistule kā tu! — radi sacīja; es skatījos mātē, un viņa man nešķita skaista, jo nebija tik mīļa kā tētis. Visvairāk kaitināja, ka šie cilvēki, kas apvainoja tēti, gribēja mani žēlot un glāstīt. Es izrāvos, aizbēgu un noslēpos, lai ļautu vaļu asarām. Viņi, lūk, sacīja, ka tēvam draudot gadi.

Taču tēvs atgriezās pēc vairākiem mēnešiem agrā pavasari. Tai pašā dienā notika asa sadursme starp viņu un māti. Māte vaimanāja un žēlojās: — Ak, es nelaimīgā, es nelaimīgā! Vai tāpēc beidzu ģimnāziju, lai visu mūžu dzīvotu tādā postā! — Bet es nesapratu māti, jo mēs taču dzīvojām gluži labi, un viņai nebija jāstrādā — tēvs nopelnīja visiem. Māte turpināja kratīt sirdi: — Un vai pēc skolas man gāja slikti? Strādāju fabrikā, labi pelnīju, un tas jaunais meistars bija kā uzēdies uz manis. Kas nekaitētu meistara kundzei! Vajadzēja būt muļķei un apprecēties ar prastu strādnieku, kas taisa visādas buntes. — Tēvs klusēja, un māti tas kaitināja visvairāk. Viņa klaigāja: — Nevēlos vairs to paciest, ņemšu savu bērnu un iešu prom! — Es pieskrēju tēvam, pieķēros viņa rokai un saucu: — Ej viena pati, es palikšu pie tētes! — Un ko tu darīsi, kad viņu atkal aizvedīs? — apmulsusī māte vaicāja daudz mierīgākā balsī. — Iešu kopā ar viņu, bet nepametīšu tā kā tu! — atcirtu, un mātei vairs nebija ko sacīt.

Protams, tēvs turpināja uzsākto ceļu. Mīkstčauļu žēlabas nekad nespēs aizkustināt īstu vīru. Tas vienmēr paliks sev uzticīgs, un tāds bija arī mans tēvs — līdz tai dienai Piemaskavas kauju laukos, kad savu biedru pulkā viņš cēlās triecienam ar saucienu: «Par dzimteni! Par Staļinu!» — un saļima ar ložmetēja kārtas sadragātām krūtīm.

Drošsirdīgajiem nav jābīstas no vecuma nespēka un nāves gultā.

*

Manā atmiņā spilgti iespiedies pirmais padomju gads Latvijā. Biju desmit gadus vecs un pirmoreiz mūžā piedzīvoju tik satraucošu jūniju. Rīga saviļņojās lielu notikumu gaidās. — Tēt, kas nu būs? — es vaicāju, kad vēlā pievakarē sagaidīju viņu izkāpjam no satiksmes autobusa. — Brīvība! — tēvs atteica. — Brīvība... — es atkārtoju un, steidzīgiem soļiem tēvam līdzi turēdamies, domāju par šā vārda nozīmi. Klusēja arī mans tēvs. — Kas tas ir brīvība? — es atkal vaicāju, kad mēs iegājām pa dārza vārtiņiem. Ar vienu roku tēvs aizvēra vārtiņus un ar otru glāstīja manu galvu. Pārsteigts es ievēroju valgumu viņa acīs. Dīvaini... viņš neraudāja ne tajā naktī, nedz sadursmes brīdī ar māti. Kas gan lēcies šim stiprajam vīram? — Brīvība, dēls, ir tāda, ka vairs nebūs nekādu kungu, nekādu liekēžu, — tēvs skaidroja aizkustinātā balsī. — Visu pārvaldīsim mēs, strādnieki. Visiem būs jāstrādā, un, kas vairāk paveiks, tas vairāk arī saņems. Tu izaugsi liels un redzēsi, cik laimīgi būs cilvēki ...

Rudenī mēs pārgājām dzīvot uz Rīgu — tēvs tagad strādāja vadošā darbā. Mani skumdināja šķiršanās no iemīļotās priekšpilsētas, bet drīz aizrāva jaunā apkārtne un apstākļi. Dzīvespriecīgā bērnība veras tikai nākotnē — atskatīšanās uz pagātni jau ir pirmā novecošanas pazīme.

Nereti mūs apciemoja mātes radi, kas Mīlgrāvī nebija rādījušies kopš tēva atgriešanās no ieslodzījuma. Arī tagad viņi nāca tādās reizēs, kad tēva nebija mājās. Es neuzticējos šiem cilvēkiem, neuzticējos arī mātei un ar nepatiku dažkārt dzirdēju, ka viņa aprunā manu tēvu. — Manējais jau ir tāds aplamis, — māte sūrojās, — grib būt taisns, kā slotas kātu ierijis. — Taču tēvam (mazākais, man dzirdot) viņa pretī runāja tikai vienreiz pavasarī: — Vajag nodrošināties. Laiki grozīsies, un gribot negribot arī pašam būs jāgrozās līdzi.. — Tēva skatiena satriekta, viņa aprāvās un klusēja.

Dažas dienas vēlāk atnāca kāds tēva biedrs, ko jau agrāk Mīlgrāvī biju dažkārt redzējis, bet viņa vārdu nezināju. Tas sašutis par kaut ko žēlojās tēvam un vairākas reizes atkārtoja: — Nē, tā nevajadzēja. Nevis komandēt, bet izprast cilvēkus! — Tēvs kļuva bargs un nepiekrita. Viņa sarunu biedrs gribēja vēl kaut ko iebilst, bet tēvs pamanīja mani un stingri uzsauca: — Ej pagalmā rotaļāties! — Paklausīju tēvam, un, kad atgriezos, viesa vairs nebija. Tēvs paņēma mani uz ceļiem, ilgi iztaujāja par skolu, mācībām, biedriem un tad sacīja: — Mācies čakli, Tedi, lai varētu izaugt par īstu cilvēku. Tad tu spēsi pabeigt mūsu iesākto ...

*

Dzīve centrā, kur trūka priekšpilsētas spirgtā svaiguma, man nebija nākusi par labu, jo ārsti atrada, ka ar manām plaušām kaut kas neesot kārtībā. Māte vēlējās vasaru pavadīt pie saviem lauku radiem — Ķekavas apkārtnes zemniekiem. Tēvs piekrita un pavadīja mūs uz autoostu, solīdamies Jāņos braukt ciemos.

Taču Jāņos tētis neatbrauca, neviens nelīgoja. Gaisā rūca lidmašīnas, no Rīgas puses atlidoja baiga grandoņa, ļaudīs klīda baumas — cita par citu trakāka, — bet apkārtnē jau atskanēja noslēpumaina šaudīšanās. Es vēlējos uz Rīgu, bet mājnieki pretojās: Rīga esot jau daļēji sagrauta un joprojām tiekot bombardēta, ko es tur iesākšot? Taisījos naktī bēgt uz Rīgu, bet māte pateica, ka tēvs atsūtījis vēstuli, lai gaidot viņu — viņš esot Jelgavā. yēl šodien nezinu, vai māte mānījās vai tēvs tiešām gribēja braukt pie mums un viņa nodomu izjauca notikumu ātrā gaita. Katrā ziņā man viņu nebija lemts redzēt vairs nekad ... Rudenī atgriezāmies mūsu dzīvoklī Rīgā. Naktīs atkal parādījās bruņoti vīri un prašņāja pēc tētes. Māte viņiem skaidroja, ka jau pirms kara sākuma aizbēgusi pie lauku radiem, jo nespējusi sadzīvot ar tādu briesmīgu vīrieti, un tas laikam aizbraucis līdzi citiem sarkanajiem uz Krieviju. — Gan mēs viņu tur sadabūsim un pakārsim! — lielījās vīri ar zaļajām roku saitēm ... Es zināju, ka tauta tos dēvē par «šmucmaņiem». Māte turpināja runāt un taisnoties, bet manī dega rūgts naids. Kad «šmuc-maņi» gāja prom, viens ieskatījās manās acīs un nikni nolamājās: — Paskat, kā tas kucēns ņirdz zobus! Nosist tādu, citādi izaugs vēl viens sarkanais krancis.

Reiz šis «šmucmanis» atveda sev līdz briļļainu, tuklu vācieti, kas, neraugoties uz virsnieka formas tērpu, vairāk atgādināja privāto nekā karavīru. «Šmucmanis» viņu godāja «Herr Oberstabsarzt». Viņi sarunājās vāciski, ko mācēja mana māte, bet ne es. Galdā parādījās pudeles, konservu kārbas, saldumi un cigaretes. Māte bieži smējās tādā spalgā, nedabiskā balsī, labprāt iedzēra un naš-ķējās. Beidzot viņa aizkūpināja cigareti. Viņa bieži atkārtoja vienu teikumu, ko es sapratu: «Ach, so schön!» Taču es nesapratu, kas šeit var būt skaists, — man viss notiekošais izlikās derdzīgs.

Es noslēpos otrā istabā, ielīdu gultā un drebinājos aukstumā — ziema bija barga un dzīvoklis nekurināts. Tēvs tālu prom... Kakls man sažņaudzās, asaras dedzināja krūtis, bet es sakodu zobus un valdīju raudas. Atvērās durvis, un parādījās vācietis. Viņš nenāca ļaunā nolūkā, jo nesa šokolādi un laipnā balsī kaut ko garu stāstīja — vairākkārt pieminot «meine Frau» un «Kinder». Viņš gribēja mani noglāstīt, bet es uztrūkos sēdus un iecirtu nagus viņa sejā. Nākošajā mirklī māte apbēra mani sitieniem: viņa sita bez jebkādas saudzības tieši man pa galvu. Vācietis apvaldīja saniknoto sievieti. Viņa kliedza, ka es esot tāds pats zvērs kā tēvs; viņš centās visu vērst jokā, lai gan mani nagi bija atstājuši asiņainas zīmes viņa vaigā. Beidzot abi atgriezās pie dzīru galda, bet es gultā drebēju kā drudzī. Tikai pēc ilgāka laika iegrimu snaudā un atkal uztrūkos dziļā naktī. Tumšs bija arī otrā istabā, un cauri vaļējām durvīm varēja dzirdēt riebīgu krakšķoņu no vecā, izsēdētā dīvāna. Šī nolādētā nakts! Es to neaizmirsīšu, kamēr dzīvošu.

*

Ko stāstīt tālāk? Sīka statistika nav interesanta un šajā gadījumā neko neizsaka. Tāpēc nav vērts uzskaitīt visus turpmākos viesus mūsu dzīvoklī. Uz ilgāku laiku (veselu pusgadu) mana māte nomakšķerēja kādu vācu armijas vezumnieku vlasovieti, kas lepojās ar pelēku ādu apšūtu bikšdibenu.

Ko tajā laikā pārdzīvoju es? Naids, pretīgums, izmisums vijās juku jukām, bet cilvēks prot pielāgoties visam — viņš ir sīkstāks par kaķi un nokrāsu mijā izveicīgāks par hameleonu. Tikai ar piezīmi: jo lielākas kāda cilvēka spējas šajos divos virzienos, jo dziļāks tukšums slēpjas viņā pašā. Arī manī bija kaut kas maitājies pašā serdē. Bez sirdsapziņas ēdām es dažkārt nobaudīju dzīru vakaros neizdzerto konjaku vai «miroņūdeni», kā leģionāri dēvēja trīsdesmitgrādīgo okupantu degvīnu; reizumis jau uzrāvu kuplu dūmu. Skolā mācījos slikti. Varbūt galīgi nogrimtu purvā, ja vasaras nepavadītu Ķekavā pie mātes radiem. Šo cilvēku uzskati bija kļuvuši pilnīgi pretēji. Viņi lādēja vāciešus, bargi nosodīja māti un ar ilgošanos gaidīja mana tēva un viņa biedru atgriešanos.

Māte Ķekavā nerādījās, tāpēc biju pārsteigts, ka viņa atbrauca 1944. gada augustā. Apkārt valdīja juceklis, daudzi bija pilnīgi zaudējuši galvu; saimnieks ieteica palikt pie viņa un nogaidīt, bet māte tai pašā dienā posās prom un ņēma līdzi arī mani.

Rīgas evakuācija norisa pilnā gaitā. Arī māte gribēja braukt prom uz Vāciju, bet vispirms vēlējās salaulāties ar savu vlasovieti. Sapratu, ka viņa ir uz grūtām kājām. Dažkārt viņa raudāja, un tad es brīnījos, kur šai sievietei pēkšņi radušās asaras. Par ilgiem gadiem viņa vēlējās izrādīt mātes maigumu, bet es atvairījos. Viņa ilgojās pēc sava Volodjas, kas pēdējā laikā rādījās gaužām reti, un tad pēkšņi ne no šā, ne no tā sāka runāt par tēvu: «Nu jau drīz tēte būs pie mums. Kā viņš priecāsies par tik staltu dēlu.» — «Viņa taču ir apmāta,» es nodomāju un izsmejoši sacīju: «Bet par tevi viņš nepriecāsies, viņam nevajadzēs tādu ...» Māte histēriski izkliedzās un, tai pašā vecajā dīvānā atkritusi, ilgi šņukstēja. Es savā istabā to dzirdēju, bet nejutu ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Aizmigu ar vieglu sirdi, bet mani iztraucēja vlasovietis Volodja. — Ak šitā, tas suņa bērns!—Volodja rēca un šķindināja vidusj ostas sprādzi. Manas istabas durvis atsprāga, un uz sliekšņa parādījās šis tēviņš: izmeties kreklā, uz krūtīm saaugusi bieza, melna vilna, rokās zvāļojās plata siksna. Es uzsprāgu kājās un atvāzu saimnieka dāvināto kabatas nazi; smailais asmens baigi iezaigojās istabas krēslā, es rūcu caur zobiem... Laikam izskatījos briesmīgs, jo Volodja kļuva pelēkāks par savu netīro kreklu. Kaut ko nesakarīgu murkšķēdams, viņš aizcirta durvis, steidzīgi apģērbās un, atgrūdis lūdzošos māti, aizsteidzās. Tādi viņi ir — varoņi līdz brīdim, kamēr sastop īstu pretsparu. Uz ielas izgājis, viņš gāza vaļā neķītras lamas.

Nākošajā dienā māte paziņoja, ka mums jādodas uz kuģa. Es aizbēgu no mājām un slapstījos līdz Padomju Armijas ienākšanai.

Nav iespējams attēlot, ar kādām sajūtām sagaidīju latviešu gvardus. Mans tēvs... Kur gan viņš? Tūlīt, tūlīt ieraudzīšu viņu savā priekšā: goda zīmēm, rētām un slavu apklātu ... bargu karavīra seju un mīlestībā starojošām acīm. Bet viņa nebija. Beidzot es pamanīju to tēva biedru, kas apciemoja viņu toreiz — īsi pirms kara izcelšanās. Tas man pateica liktenīgo vēsti.

Dzīvoklī neatgriezos vairs nekad. Domāju, ka māte aizskrējusi līdzi vāciešiem, bet mani šausmināja šīs telpas, kas vienmēr atgādinātu pagātni. Iekārtojos darbā, mācījos vakarskolā. Tēva draugs mani neaizmirsa un allaž sniedza palīdzīgu roku, lai gan viņš darbojās tālā lauku novadā. Es mācījos un strādāju čakli. Ievērojot arī kadru anketas nevainojamību, cits manā vietā būtu ticis tālu uz priekšu, bet es sevī nesu smagumu, kas gremdēja mani it kā purvā. Ja šobrīd labi apdomā, tad varbūt vaina tāda, ka biju it kā saskaldīts pretrunīgās daļās. īsti laimīgu dzīvi var nodzīvot tikai tāds cilvēks, kas sevī izveidojis harmonisku personību, bet es līdzinājos instrumentam, kam pārtrūkušas vairākas stīgas... Skan vienīgi pārāk smeldzīgais un pārāk dobjais. Ko man varēja izteikt vārdi — ģimene, mātes jūtas, mīlestība? Tas viss saistījās ar derdzīgām atmiņām. Ne naids, bet mīla rada varoņus, dzīves atzinējus un piepildītājus; es neticēju mīlestībai un nepratu arī pa īstam nīst. Savu māti atcerējos ar šausmām, bet ne ar naidu. Jā, manām jūtām trūka skanīguma. Pie tam mani savā varā bieži sagrāba dzeršanas netikums... Varbūt tas bija tikums, jo alkohola tvanā es spēju gūt priekus un aizmirstību. Varbūt cits meklētu krietnus draugus, bet es biedrojos ar dažādām salašņām. Atceros kopmītni, kurā pavadīju divus gadus. Vēlāk ieguvu atsevišķu istabu, bet vienmēr aplipu visādiem neliešiem. Kā saka: tāds tādus pazīst.

Tomēr pabeidzu vidusskolu un uzsāku studijas. Par spīti izlaidīgajam dzīves veidam, mācījos sekmīgi. Katedras vadītājs paredzēja man spīdošu nākotni, tāpat domāja arī biedri un nepievērsa uzmanību manām palaidnībām. Varbūt ja izdotos atrast īstu pamatu savai dzīvei... Kur to meklēt?

Labi apzinājos, ka esmu nokļuvis uz nepareiza ceļa, nereti tiesāju pats sevi, bet jutu ļaunu spītību pret šo tiesnesi savā sirdī — un tā vēl ātrāk traucos pretī katastrofai. Ja mans tēvs būtu dzīvs, es zinātu kaut vienu cilvēku, pie kā tiekties ar visu savu sirdi, kas bieži bija mīlestības alku pārpilna. Bet viņa nebija, un es turpināju dzīvot kā nebūt Darīju dažādas nelietības... Man daudz piedeva — tēva dēļ. Taču reiz vadzis lūza: piedzēries ierados auditorijā un sāku «dīrāt āžus». Mani izslēdza no pēdējā kursa, bet es par to pasmējos. Ja vēl kaut ko spēju mīlēt, tad tā ir mana dzimtā zeme un tēva valoda.

No tā laika darbojos kopā ar Leda tēvu. Dzintra ... Vai viņa ir labāka vai tikai izliekas labāka par pārējiem cilvēkiem?

*

Tedis apklusa, it kā izteicis visu. Es ieminējos:

— Kā būs? Gribi tiesāt pats sevi, vai man jāuzņemas šis nepateicīgais uzdevums?

— Pēc izvēles, — viņš nelaipni atņurdēja. — Saki, ka esmu sārts ābols, ko brieduma laikā izgrauzuši tārpi. Vai...

— Vai? — es atkārtoju.

— Vaina slēpjas citur. Redzi, jaunatne alkst ne tikai dienišķo maizi vien. Tā kāro tauru skaņas, vīrišķību, drosmi un gaismu; tā kāro idejas, kas paceltos kā plīvojoši karogi, zem kuriem var dzīvot ar pilnu krūti, zem kuriem var arī mirt. Bet es esmu gājis pa tādu ceļu, kur cilvēks pazaudē pats sevi. Neesmu gribējis saklausīt, neesmu saklausījis.

— Pasaki, kas ir tavi draugi, un es pateikšu, kas esi tu, — atbildēju.

— Labi. Klausies tālāk!

devītā nodaļa

Tedis turpina savu stāstu un šoreiz vēsti par Fredi un Ledi

Freda biogrāfija man jāiesāk ar viņa māti un mātes brāļiem. Tie bija muižas kalpa bērni, kuru tēvu noslepkavojusi soda ekspedīcija 1906. gadā. Dēli zvērēja atriebību slepkavām un šo solījumu neaizmirsa. Pēc tēva nāves viņi visi trīs strādāja kādā Rīgas fabrikā, bija dedzīgi aģitatori un streiku vadoņi. Viņi iepazinās ar krievu cara cietumiem, katorgu, trimdu un 1917. gada rudenī atradās Petrogradā, lai bez šaubīšanās sekotu Ļeņinam un boļševikiem. Vēlāk viņi kāvās pilsoņu kara frontēs, guva daudzus ievainojumus un atkal atradās ierindā, kad jaunā Padomju valsts bija tikusi galā ar visiem ienaidniekiem un varēja sākt mierīgu celtniecības darbu. Daudzi strēlnieki atgriezās Latvijā, arī mūsu trīs brāļus tur gaidīja māmuļa un māsa pastarīte, bet stiprāka par dzimtenes mīlestību bija viņu uzticība Ļeņina idejām. Viņi vēlējās celt jaunu, laimīgāku un krāšņāku dzimteni zaudētās vietā. Divi vecākie brāļi apmetās Maskavā: viņi bija vadoši darbinieki un rosīgi piedalījās ar! latviešu sabiedriskajā dzīvē. Viņi sarakstījās ar māti un māsu, aicinot viņas braukt turp. Jaunākais dēls devās uz Urāliem. Ar māti viņš nesarakstījās. Pa to laiku viņu mazā māsiņa bija izaugusi par skaistu meitu un apprecējās ar kādu lauksaimnieku. Saimniecība bija diezgan liela — tā ap četrdesmit pieciem hektāriem, bet vairumā akmeņiem nosētas mitras pļavas. Saimnieku ģimene strādāja smagi, dzīvoja diezgan trūcīgi, tomēr laimīgi un audzināja divus dēlus. Jaunākais no tiem bija 1933. gadā dzimušais Fredis. Dažus gadus pēc Freda piedzimšanas nomira viņa vecāmāte, un laikam tāpēc abi Maskavas brāļi pārtrauca sarakstīšanos. — Viņiem sava dzīve, mums sava. Un tad jau cilvēki atsvešinās, — prātīgi noteica Freda tēvs. Dzīve gāja uz priekšu — sūra darba un skopu prieku caurausta, un tās ritumā māsa ar laiku pa pusei aizmirsa savus brāļus.

Padomju gadā viņa iedegās kārē kaut ko uzzināt par saviem Maskavas radiem, bet zemnieks ir tāds gauss radījums — paiet laiks, kamēr viņš izdomā, un vēl lielāks laiks, kamēr sāk rīkoties. Vācu iebrukums pārvilka svītru visiem nodomiem. Freda tēvs tikai nopriecājās, ka neviens nekā nezini par viņa sievas radiem, — dievs, sargi, ja to saostītu satracinātie aizsargi. Šie prieki izrādījās pāragri. Drīz viņu aizveda uz apriņķa policiju, bargi pratināja un, kad šis uztraukumā sastomījās, iebelza ar gumijas sitamo. Neko neuzzinājuši, pratinātāji viņu izlamāja un, zilumos sadauzītu, atlaida mājup. Taču ar to viss nebeidzās: pēc gada kādā rudens naktī mājās ieradās pāris tālu ceļinieku. Tie mājasmātei sūtīja sveicienus no brāļa (viņa ievēroja «no brāļa», nevis «no brāļiem») un lūdza patvērumu. Freda māte runāja ar savu vīru — viņa vēl nebija aizmirsusi pārdzīvotās gaidīšanas šausmas, kad nezināja, vai vispār kādreiz redzēs to dzīvu; bet Freda tēvs nebija aizmirsis «pratināšanu» — zilumi gan pazuduši no viņa ādas, bet tie joprojām sūrstēja sirdī. Viņš piekrita svešo lūgumam. No tā laika līdz pat vāciešu padzīšanai saimniecībā bieži apgrozījās sveši cilvēki; viņi atnāca noguruši, izsalkuši, slēpdamies no ļaužu acīm, un tikpat slepeni aizgāja — kad bija atpūtušies un paņēmuši ceļa maizi. Neviens nevaicāja, no kurienes viņi nāk, uz kurieni dodas. Viesu dēļ māj nieki piedzīvoja ne mazums baigu mirkļu, taču viss beidzās laimīgi. Pēdējie pārnakšņotā]i izjauca vācu sapieru nodomu uzspridzināt dzirnavu aizsprostu, un Freda tēvs ilgi lepojās, ka pie tā daļa nopelnu ari viņam.

*

Ritēja pēckara gadi, dzīve nesa savus priekus, savas bēdas. Freda ģimenei klājās diezgan tā ... bēdīgi. Varbūt vainīgs bija pagasta izpildkomitejas priekšsēdētājs, kas reiz senākos gados tīri personīgu iemeslu dēļ sanācis naidā ar Freda tēvu. Nu dabūja ciest visa ģimene. Freda tēvs brauca sūroties uz apriņķi, atsaucās uz savu nostāju okupācijas laikā. Diezin kā viņu nevēlējās uzklausīt, taču dažus atvieglinājumus viņš galu galā izkaulēja. Fredis šai laikā mācījās apriņķa pilsētas vidusskolā un iestājās komjaunatnē, ģimene palielinājās ar jaunu māsiņu — tēvam bija ko lauzīt galvu, kā visus pabarot. Labi, ka mājās pārradās vecākais dēls. Tas bija iesaukts vācu armijā un pēc kapitulācijas strādājis ogļraktuvēs. Saimniecībā vajadzēja strādnieku, ģimene priecājās par atradušos dēlu, bet priekšsēdētājam atkal bija iemesls «piesieties».

Topavasar, kad beidzot tika «pielikts punkts», Fredis bija kaut ko nojautis un paguvis laikā aizmukt. Uz mājām iet viņš neuzdrošinājās un šajā izmisuma stāvoklī atcerējās onkuli, ko ziemā ar māti bija sastapuši Rīgā. Tas bija noticis gluži nejauši — dzelzceļa stacijā gaidot vilcienu. Brālis ar māsu toreiz sazīmēja viens otru, lai gan nebija redzējušies trīsdesmit gadus. Tas bija pats jaunākais brālis; abus vecākos viņš pat nepieminēja, tikai teica, ka viņš esot labā vietā, lai māsa ar dēlu apciemojot. Taču māsa negribēja nokavēt vilcienu. Likusi Fre-dim pierakstīt brāļa adresi, viņa aizbrauca, solīdamās apciemot to vasarā. Fredis bija iepaticies onkulim, jo viņa paša vienīgais dēls kritis karā. Taču onkulis Fredim ne visai — tāds tukls, noslēpumaini pļāpīgs. Ja māte daudz runāja par braukšanu viesos uz Rīgu, tad dēls to uzņēma visai vienaldzīgi. Bet nu šis onkulis Fredim šķita kā glābējs salmiņš.

Fredis izšķīrās par simt kilometru garo ceļu uz Rīgu. Viņš to nogāja kājām — vienā diennaktī.

Tā, lūk, šim onkulim bija lemta svarīga loma Freda dzīvē. Onkulis Fredi adoptēja par savu dēlu. Freda māsiņu salauza ceļa gTūtības, bet māti svešums un sirdēsti. Tēvs ar vecāko dēlu drīz atgriezīsies; bet vai cilvēka dvēsele ir zīmējamais papīrs, kurā drīkst kaut ko sašvīkāt, lai tad pārvilktu dzēšamo gumiju un viss pazustu?

Fredis ir ļoti pārvērties, ne ar ko vaiTS neatgādina to bezgala kautrīgo un nelaimīgo lauku pusaudzi, kas toreiz ieradās pie onkuļa nobridies utī asiņaini saberztām kājām. Tagad viņš vienmēr vēsi smaida un mīl ciniski ņirgāties gan par sievietēm, gan par visu, kas citiem izbekas kā svētums. Bez šaubām, viņam ir dvēselē — tāpat kā ikkatram cilvēkam. Kāda tā izskatās? Te ar olekti neko neizmērot — lai saprot tie, kas spējīgi saprast. Audžuvecāki Fredi visā drīzumā iemīlēja, bet pieņemto dēlu tas nespēja ietekmēt. Tai laikā, kad Fredis jau bija izsviests no dīvām augstskolām, ar viņu iepazinos es. Atceros kādu sastapšanos pagājušajā vasarā. Nopirkuši «dzidrb», kātojām pa Dzirnavu ielu pie pazīstamām meitenēm. Bijām« labā garastāvoklī — kā jau tād’ā brīdī — un svilpojām vien. Te uzreiz skatos: Fredis kļūst pelēks kā papirosu pelni, piere šim noraso, zobi atņirdzas.

Vai šis domā uz ielas izkaušanos uzrīkot? Saķēru Fredi aiz elkoņa un rāvu uz priekšu. To vēl ievēroju, ka viņš ai acīm zibeņo uz kādu tuklu vīru: — Tas nolādētais vecis, kas aizdzina manu māti.

Nepaguvu īsti nomierināt savu draugu, kad man pašam, sāka drebēt lūpas. Tā pretimnākošā sieviete! Vai tā nav mana māte? Visus pēckara gadus biju domājis, ka viņa. aizskrējusi līdzi vāciešiem. Pie rokas viņai gadus desmit vienpadsmit vecs skuķis; drānas nabadzīgas, bet kārtīgas. Viņa apstājās, savieba seju tādā kā smaida grimasē... Es nespēju labi saskatīt cauri miglai, kas aizplīvuroja manas acis. Tagad es vairs neturēju Fredi, bet pats turējos pie viņa; metos pāri ielai un gandrīz paskrēju zem automašīnas .. „

Iestājās tikpat ilgstošs klusums kā pēc pirmā Teda stāsta. Pāri zemei gūlās dziļa nakts, ūdeņi dvesa miklu dzestrumu, un es nodrebinājos. Sirdij uzgūlies bezgala smagums; vai to nomāca nakts tumsa vai Teda stāstītais? Nezinu...

— Atliek vēl pastāstīt par Ledi, — Tedis aprauti ierunājās.

— Jā, — es atteicu, lai gan, ticiet man, ne mazākā mērā neilgojos pēc tiešā tikpat drūma stāsta.

*

Neticu, ka pēc diviem iepriekšējiem rtāstiem tev nāktu miegs, bet klausīties esi apnicis — to varu iedomāties, un man piekususi mute runājot, tāpēc būšu pēc iespējas lakoniskāks.

Dažādi ir cilvēku likteņi!

Un tagad tu sagaidi, ka Leda likteņi — neraugoties, ka viņš ir jaunākais un glupākais no mums, — bijuši raibu raibie, ka viņš daudz cietis, daudz baudījis, kā teiktu dzejnieks.

Bezgala vienmuļš ir Leda līdzšinējais mūžs.

Viņš piedzima, uzauga, gāja skolā. Auga viņš, un auga viņa vecāku turība. Ledis nepazina nekādu raižu, nekādu pienākumu, pat ne īstas iekāres, jo vecāki izpildīja katru vienīgā dēliņa vēlēšanos. Dažs, to izdzirdis, iesauktos: — Kā, vai tad Ledis ir Amerikas miljonāra dēliņš? — Nē, viņš piedzima amatnieka ģimenē, kurai vācu okupācijas gados nereti pietrūka ir tā pati sausā maizīte. Karš beidzās, un Leda tēvs vairs nevarēja strādāt par mājamatnieku; viņš iestājās artelī un drīz vairs nezūdījās par tagadējiem laikiem. Arteļos ir tādi «speciālisti»; kādās skolās viņi gājuši, kur ieguvuši savu gudrību, iemaņas, plašās zināšanas, tas man palicis noslēpums. Tiem vienalga, vai artelis ražo zābaksmēri vai marmelādi, etiķi vai deserta vīnu, mazbērnu zeķītes, dena-turēto spirtu, dāmu apavus, petrolejas virtuves vai jebkuru citu preci. Šie speciālisti arteļnieki prot ātri kļūt bagāti.

Protams, Leda tēvs ne jau vienā dienā piesavinājās zelta taisīšanas mākslu — spekulācijas alķīmiķiem jāiziet vairākas mācību pakāpes un visbeidzot jāpārdod sava dvēsele sātanam. Iesākumā viņš centās strādāt godīgi un savu amatu paslepšus piekopa mājās. Šajā periodā viņa acu priekšā norisinājās dažādas afēras. Leda tēvs stāstīja sievai: — Ilgi tas neturpināsies, neviena blēdība nevar palikt neatklāta ... — Visbeidzot viņš uzrakstīja anonīmas sūdzības iestādēm. Sūdzības bija nākušas ari no citām pusēm, un arteli sākās izmeklēšana. Pāris darbinieku apcietināja, pāris «specu» atlūdzās no amatiem. Nopratināja arī Leda tēvu, un viņš, cilvēks, stāstīja laukā visu, ko zināja. Jau pāris dienas vēlāk vaļsirdīgajam lieciniekam līdz šim tik labvēlīgais «specs» paziņoja: — Raksti atlūgumu no darba un saki paldies, ka tiec cauri tik viegli. Tavas sievas radinieks bijis leģionārs... Mana labā sirds neļauj pad?īt tevi kā šaubīgu subjektu. Raksti mudīgāk!

Leda tēvs uzrakstīja un, laukā iznācis, nospļāvās. Maza ķeza! Drīz viņš strādāja citā vietā. īsā laikā šajā artelī kā «speciālisti» parādījās vairāki no iepriekšējās darba vietas padzītie. Leda tēvs par to vairs nebrīnījās. Anonīmus ziņojumus viņš nerakstīja.

Te kādu dienu notika nelaime: Leda tēva privātdarb-nīcā ieradās vīrs ar portfeli — finansu aģents — un sāka rakstīt aktus. Viss bija smalki izpētīts, liegties nebija nozīmes — mūsu māj amatnieku kārtīgi izlamāja un paziņoja uzlikto nodokli.

Ko nu iesākt? Leda tēvs izmisumā drebošu balsi sūrojās kādam arteļa speciālistam, ar kuru nesen bija taisījis mazu veikaliņu. Tas viņu nosauca par duraku. — Ko ķēpājies tādos sīkumos! Ar mani kopā tu nopelnīsi daudz labāk, — specs sacīja. — Bet... valsts apkrāpšana ... — Leda tēvs bailīgi ieminējās. Specs kļuva nikns: — Skaidri redzams, ka tu esi galīgi atpalicis subjekts! Tā ir valsts apkrāpšana, ka tu dibini privātkapitālistiskus uzņēmumus. Artelis ir sociālistiska būšana, un, jo vairāk tu centies, jo vairāk tev tiek. Man padomā pasākums, kurā nopelnīsim labi, un tu varēsi samaksāt nodokli.

Leda tēvs apspriedās mājās ar savu otro pusi, un abi atzina, ka citas izejas nav. — Var jau būt, ka šim taisnība, — vīrs sprieda. — Dzīvosim, kā pratīsim, tikai uzmanīgi. Ar pilnu riekšavu grābt nevaru, jo nepiederu pie speciālistiem, taču ar apdomu ...

*

Mans stāsts ir galā. Leda tēvs pārdeva savu dvēseli. Ar pilnu riekšu viņš nav grābis, tāpēc mierīgi dzīvo vēl šobrīd. Ģimenes mājiņa astoņdesmit tūkstošu vērtībā (pārdošanas cena ir trīsreiz lielāka), dārglietas, drānas un iekārta kāda ceturtdaļmiljona kopvērtībā, limuzīns un pāris simt tūkstošu skaidrā naudā ir šīs «pieticības» vainagojums. Varbūt tu brīnies. Tumsā nevaru saredzēt tavu fizionomiju. Zini, ka esmu darījies ar daudziem daudz bagātākiem vīriem. Ledis drīz kļūs astoņpadsmit gadus vecs; viņš saldi sapņo par «Volgu» un nelabi murgo par eksāmeniem, kas jāiztur, lai iegūtu autovadītāja tiesības. Zēns nav radis piepūlēt galvu ... Taču arī šajā jautājumā varbūt līdzēs tēva maks.

Tu gribi aizrādīt, ka tas ir stāsts par Leda tēvu, ne par Ledi? Tiesa, bet tas izsaka visu ari par Ledi. Šovasar Ledim līdz rudenim jāšķiras no Rīgas — dažu sarežģītu ģimenes apstākļu dēļ, par kuriem tuvāk neizteikšos. Un lūk — Ledis dzīvo Gaujmalē, es turos pie Leda, jo viņam turas nauda, un, kur Tedis, tur Fredis. Ziemā kaut ko uzsākšu. Bet nu man apnicis runāt un nogurusi mute ... Ar pēdējiem spēkiem uzsaucu: — Ja tuvā un tālā apkārtnē atrodas kāds cilvēks, kas jūtas pilnīgi nevainīgs mūsu grēkos un mūsu likteņos, lai tāds tad met to slaveno pirmo akmeni 1

DESMITA NODAĻA Mārtiņš strādā trakumus

Pāris nedēļas pēc Dzintras dzimšanas dienas Mārtiņš nerādījās mājās — varbūt padomju saimniecībā bija daudz darba, bet vairāk ticams, ka viņu mocīja kauns un sirdsapziņas pārmetumi. Trešās nedēļas vidū, kādu rītu pamodies, es dzirdēju Miķeli rājam savu dēlu. Vecais laikam bija pārskaities, jo tik skaļu es viņu dzirdēju pirmoreiz.

— Eh, kāds varonis! Eh, kāds gods! Ak, grāpa lielskungs bijis sadusmots? Princesei tīk ķeizeri ar baltām biksēm. Bet Lienīti! — vecais sita dūri galdā. — Lienīti tu nolūgsies uz ceļiem! Neprecēsi? Kura meita ies pie tāda lopa! Tu viņas vērts neesi... vērts ...

Miegs man vairs nenāca un zvāļāties gultā netikās. Piecēlos, apģērbos un, brokastis neēdis, aizsteidzos prom no mājas. Bija jau krietni vēls rīts, un es labprāt kaut ko iekostu, bet nevēlējos sastapt Mārtiņu. Saprotiet, ka arī mani mocīja sirdsapziņa. Skaidrs, ka puisis toreiz «izgāza tādu podu» tikai tāpēc vien, ka es nemitīgi bakstīju viņa sāpošo brūci. Tas nebija godīgi darīts.

Iegāju stacijas bufetē, izdzēru pudeli alus un ar lielu piepūli apēdu dažas apkaltušas sviestmaizes. Pietiekami samaitājis savu ēstgribu, gāju tālāk.

Dzelzceļa uzbēruma pakājē miklajā pļavā sīki piebiruši daudzi zili ziediņi. Neaizmirstules. Kā skanēja tā dziesmiņa. «Rudzpuķu zilas ir acis tev, meitenīt mīļo!» Kāpēc gan ne neaizmirstulīšu zilumā? Tām daudz dzidrāka un maigāka krāsa, bet rudzupuķes ir viena kaitīga nezāle. Tad es iedomājos, ka Dzintras acis ir rudzupuķu zilas...

Kāpēc gan domas kavējas pie visparastākiem sentimentāliem salīdzinājumiem? Smieklīgi! Ja esmu tik kārs uz ziediem, tad vislabāk nodoties apcerējumiem par tām magonēm, kas spīdina savus sarkanos ziedus tepat dārza malā aiz zivju fabrikas. Par šo kvēlo svešzemju ziedu var sacerēt teiksmas, balādes, dziesmas, pasakas. Šurp, rakstnieki, dziesminieki, skaņraži, daiļrunātāji! Asiniet spalvas, skaņojiet stīgas un vingriniet mēles! Ziedā kvēl uguns un reibums... Inde raso tā kausā; opija dūmi kvēp, un reibīgi sapņi ieaijā dvēseli. Tā nav seno latviešu fantāzijas pasaule, kuru uzbur šī austrumnieciskā inde, tur nepazīst stipro un muļķīgo velnu, labsirdīgo vectētiņu dieviņu, daiļo bārenīti, tēva jaunāko dēlu un koka ķēniņpilis uzkalnos. Opija smēķētāju pasaule ir cita zeme: masīvi akmens tempļi, kuru iekšienes greznotas ar zeltu, ziloņkaulu, dārgakmeņiem.,. baigas ugunsspļā-vēju drakonu apdzīvotas alas, bižaini varoņi un greiz-acainas geišas. Lai dzīvo eksotika! Hei, dziesminiek, — pārstīgo savu kokli, izvilini tai jaunas skaņas un, ja instruments tās nespēj dot, tad sadragā to, tāpat kā Zara-tustra sasita vecos bauslības galdiņus! Dod tautai jaunu dziesmu jaunās skaņās!

*

Aizrāvies klupšus steidzos uz priekšu, sasniedzu sakņu dārza nomali, kur ziedēja magones, usnes, dadži, un ieraudzīju Baltbiksi. Viņš bija tai pašā pelēkajā uzvalkā, kādā viņu redzēju Dzintras dzimšanas dienas svinībās. Dzejnieks sēdēja zālītē un cītīgi rakstīja savā bloknotā. Vai viņam uznākusi slavenā iedvesma? Tādā gadījumā nebūtu labi traucēt. Bet dzejnieks jau uztrūkās, iebāza bloknotu kabatā, nāca man klāt un pa gabalu stiepa roku.

— Sveicināti, amatbrāli papīra smērētāj!

— Sveicināti, biedri Pegaza jājēj! — es centos pielāgoties Baltbikša tonim. Izskatījās, ka dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs ir labā omā.

Šis pasmējās.

— Mūsdienu dzejnieki ir pārak smagiem dibeniem, tāpēc tas lāga lopiņš nemaz nedodas viņu rokās.

— Hm, es gan biju domājis, ka paši dzejnieki, baidīdamies nošmulēt savas baltās bikses, izvairās no Pegaza, — lūkoju iedzelt.

Baltbiksis nedomāja apvainoties.

— Vai tāda, pēc jūsu domām, ir atšķirība starp mūsdienu un agrāko laiku dzejniekiem? Gaišas vasaras drānas valkāja ar! senāk. Pirmais dzejnieks ...

— ... bija Prometejs, — es viņu pārtraucu.

-— Kā? Kāpēc tad tieši Prometejs?

— Tāpēc, ka viņš nozaga no debesīm uguni. No tā laika uguns un drosme ir dzejnieka lepnums. Bet mūsdienu dzejdari olimpiešus nekaitinās.

Brīdi kaut ko neskaidri ņurdējis, Baltbiksis paziņoja:

— Lai būtu tā ar dzeju un dzejdariem. Pašlaik esmu nodarbināts ar jautājumu, kā izveidot savu jauno romānu. Atbraucu uz Gaujmali vākt materiālus — iepazīties ar spilgtiem cilvēku tipiem, ar zvejnieku kolhoza dzīvi un ar zivju apstrādāšanas fabrikas darbību. Bet nevaru atrast nevienu lietojamu tipu. Sākumā biju iecerējis to pašu Mārtiņu kā pozitīvo varoni. Sak, cilvēks nopietns, strādīgs, apzinīgs. Varētu viņu iekārtot zivju apstrādāšanas fabrikā par meistaru. —Baltbiksis sāka pāršķirstīt bloknotu. — Bet kā lai tagad izveido pozitīvo varoni no tāda prototipa, kas tik riebīgi piedzeras un huligāniski uzvedas? Un Dzintras jaunākā māsa. Viņai vajadzētu reprezentēt pozitīvo varoni sievieti. Brīnišķīgi, jūs sakāt, bet ja šķietami apzinīgā padomju sieviete ielaižas lētos mīlestības sakaros ar tādu deģenerējušos tipu kā šo Tedi, kas mums ir svešs, naidīgs cilvēks un bija iecerets kā mana romāna visnegatīvākais varonis? Nu sakiet! — Romāna autors izmisīgi vēcināja bloknotu. — Vēl būtu viena izeja: veidot katru pozitīvo varoni ar kādu negatīvu iezīmi; kā saka, lai katra dzidrajā baltumā būtu kāds melns traips. Bet ko teiks redaktori un kritiķi? Principa vēl nav izlemts, vai pozitīvajam varonim var būt negatīvas īpašības. Tīrā nelaime! Ir vēl tāda iespēja: veidot Mārtiņu ar Lienīti par negatīvajiem varoņiem. Bet... kur lai izrauj pozitīvos?

— Tos vienkārši izdomājiet, — es ieteicu.

— Tad tie būs shematiski, daudz vājāki par negatīvajiem, un viņiem neiznāks nekādas darbības.

— Ļoti labi, — es mierināju dzejnieku, — jūsu iecerētais romāns neizcelsies ar bīstamu oriģinalitāti. Redkolēģijas būs apmierinātas, un neviens kritiķis arī nevarēs neko daudz pārmest.

Baltbiksis — laikam manas uzmanības aizkustināts — sāka žēloties:

— Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik sūra maize rakstniekam. Redakcijās sēž cilvēki, kas absolūti nekā nejēdz no literatūras, toties svītro tavu tekstu, kā vien pašiem iepatīkas; kritikai ir savas teorijas, un tās aizdomīgi atgādina Prokrusta gultu, bet citi literāti... tie tikai gaida izdevību, lai tiesātu tavā darbā tās kļūdas, kuras paši pielaiduši daudz lielākā mērā.

Dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs aprāvās un tādu kā ērgļa skatienu noraudzījās manī.

— Hmm... — es norūcu.

Dzejnieks turpināja:

— Mākslinieks radītājs ik brīdi jūtas kā mūžamežā, kura biezajā zālē ložņā žņaudzošas un indīgas dogmas, bet aiz koku stumbriem zobus klabina asinskāri kanoni. Un briesmīgākais: ja šodien esi iztapis vienam, nemaz neesi drošs, vai rīt otrs tev par to nesaberž kauliņus vai, mazākais, nemazgā galvu.

Bailīgi paglūnējis dzejniekā, es piezīmēju, ka tiešām jūtu līdzi viņa grūtajam liktenim.

Dzejnieks atgriezās pie sava romāna:

— Tagad jums būs priekšstats, cik daudz grūtību jāpārvar, lai vienu literāru darbu varētu nodrukāt. Bez tam romāna darbība norisināsies zivju apstrādāšanas fabrikā, tātad man jāizpētī arī tehnoloģiskie procesi, ko esmu maz darījis, vienīgi guvis nelielus iespaidus no Dzintras mātes stāstītā. Jāiedziļinās ...

— Dziļinājieties, dziļinājieties nēģos! — es dzēlīgi attraucu. — Kā zināms, tad nēģis esot pārejas stadija starp zivi un tārpu. Lai būtu tā! Tehnoloģiskais process ar nēģi norisinās šādi: straumi aizsprosto ar murdiem, un ir tāda likumsakarība — ja nav brīva ceļa, tad gribot negribot jālien murdā. Nēģiska traģēdija, jo/ nēģīši taču saprāta trūkuma dēļ. ielien murdos. Ir vēl tāda likumsakarība — ja reiz esi zaudējis brīvību, tad pārceļot vari vienīgi no cietuma uz cietumu. Tā ari nēģi ceļo no murda uz zvejnieka ķeseli un visbeidzot nokļūst lielā koka baļļā — tur tie lokās un ņurdz, bet cilvēki uzber sāli, lai viņu upuri ātrāk nobeigtos. Nobendētos nēģus sagulda uz dzelzs restēm un iegrūž milzīgās, baigi sakaitētās krāsnīs. Dažs raustās agonijā vēl tur un noveļas pat no restēm, taču viss norisinās klusi un godīgi — ūdens dzīvniekiem nav mutes bļaušanai. Kad nēģi izcepušies, tos sasāla kubliņos, tas ir tāpat, kā garlaicīgas grāmatas iesāla bibliotēku plauktos. Pēc izcepšanās, nēģi tiek apstrādāti — gan ne no redaktoriem un kritiķiem;, tos liek zem preses, aplej: ar karstu ūdeni, saldē uz ledus.... līdz tie kļuvuši cienīgi, lai pazustu radības kroņa — ciLvēka rīklē.

— Jūs visai liriski attēlojāt nēģa likteni, — nosprieda dzejnieks, — taču ne jau par nēģiem jāraksta. Literatūrai jāattēlo cilvēki un galvenokārt cilvēki, darbā — tā ir mūsu laikmeta pamatprasība.

— Nu, ja negribat tēlot nēģus, tad attēlojiet, kā cilvēki cepina nēģus.

— Romānam nepieciešams konflikts. Pēc bezkonfliktu teorijas krišanas tas vispār atzīts un līdz ar to atļauts, — dzejnieks paskaidroja. — Šāds konflikts varētu, piemēram, būt cīņa par uzlabotām darba metodēm. Teiksim ... Mārtiņš kā maiņas meistars izgudrojis, ka, nēģus iesālot, vajag nedaudz piebērt arī piparus, bet viņa pretinieki, konservatīvie zvejnieki, tam nepiekrīt. Notiek smaga cīņa! Šai cīņā Mārtiņu iedvesmo Lienīte ...

— Bet Dzintra? — es pārtraucu iekaisušo runātāju.

Tas šo iebildumu nedzirdēja.

— Konfliktu pastiprinās kaitnieku banda, kas darbojas fabrikā. Tās vadonis Tedis...

— To būtu pārāk uzkrītoši ievest fabrikā! — es atkal iejaucos.

— Viņš inspirē bandas darbību no ārienes, pats maskēdamies par nevainīgu vasarnieku. Kaitnieki piejauc pipariem kaut kādu indi, šo briesmīgo noziegumu ievērojusi Dzintras māte, es gribēju sacīt — Lienītes māte. Viņa lūko noziedzniekus aizturēt,, tiek smagi ievainota, tomēr

paliek dzīva — nevar ar līķi sabojāt romāna gaišo, dzīvespriecīgo noskaņu. Bandīti bēg, bet viņus notver. Mārtiņš tiek apsveikts sakarā ar viņa metodes uzvaru. Romānu var noslēgt ar tēlojumu: Mārtiņa un Lienītes kāzas Līgo svētkos.

— Bet Lienītes un Mārtiņa attiecībās trūks konflikta, — es iebildu.

Dzejnieks rauca pieri.

— Tiesa gan. Varētu izlietot tiešo pieredzi, bet neviens redaktors neļaus Lienītei sapiņķēties ar Tedi. Un, ja kāds šādu romānu nodrukās, kritika noraus galvas mums abiem.

— Atsaucieties, ka dzīvē tomēr tā notiek, — es ieteicu.

— Tad viņi apgalvos, ka es neesmu pratis pietiekami atsijāt mazvērtīgos faktus no svarīgiem, ka esmu nokļuvis dzīves materiāla gūstā. Ak, biedri Kitner, jūs nepazīstat mūsu kritiķus! Uz katru manu iebildumu viņiem atradīsies desmit pretiebildumu.

Dzejnieks nolieca galvu un iegrima sevī. Arī es brīdi pārdomāju un tad teicu:

— Tādā gadījumā lai velns rauj kritiķus un pašu kritiku! Rakstiet, nerēķinoties ar viņiem, — tikai tā, ka varat pieveikt redaktoru, un kritiķi lai bļauj, cik tīk, jūsupēc, lai spļauj paši savās bārdās.

— Kaut kas būs jāizdomā, — dzejnieks atsaucās, — citādi romāns iznāks šķidrs. Vispār... literārs darbs prasa spilgtu, dramatisku konfliktu. Bet kur lai gūstu iedvesmu šādam dziļi dramatiskam konfliktam? Kur? Ja sabrūvēšu kaut ko ārkārtēju, visi brēks, ka tas ir netipiski.

— Gan jau konfliktu atradīsiet, — es noteicu, piecēlos un grasījos iet savu ceļu, jo šī neauglīgā saruna man sāka apnikt. Dzejnieks vēl piezīmēja:

— Jums ir īpatnējs skatījums uz dzīvi. Ja jūtat vēlēšanos rakstīt.. . varbūt pat darāt to (viņš laikam gan gribēja ar dažiem komplimentiem atmaksāt par manu pacietīgo klausīšanos), tad griezieties droši pie manis. Es atbalstu jaunus talantus. Neesmu tāds kā viens otrs mūsu rakstnieks, kas skauž katru jauno un sevī droši vien novēl mērim visus pārējos spalvas biedrus, lai pats kļūtu vai par vienīgo rakstnieku pasaulē. Es neesmu tāds, tāpēc ...

— Paldies, paldies! — atsaucos un steidzos prom. Varbūt man tiešām piemīt īpatnējs skatījums uz dzīvi, bet — spriežot pēc Baltbikša stāstītā — tieši tādiem cilvēkiem literatūrā nav ko meklēt.

*

Es uzgāju nelielu skaistu laukumiņu Kurpniekkakta vidū. Atlaidos zālītē un raudzījos debesīs. Cik spodras tās! Viena no šī augusta nedaudzajām skaistajām dienām. Viegls vējiņš dzenā sniegbaltas mākoņgubas — tās atgādina dīvainas dažādformu laivas. Buru vietā plandās balti spārni, bugsprits šķeļ zilgmi, un kāda roka it kā aicina. Hei, guļava! Pacelies kopā ar mums! Un es traucu līdz — dziļa jūsma aizrauj mani. Aizvien augstak nes spārnu vēdas, saule apzeltī mākoņlaivas bortus un ieskauj mani kā mirdzošās bruņās. Zeme, zaļ-brūn-dzeltenkrāsainā zeme ar sudrabaino upju lentām, ar tumšajām ezeru acīm paliek tālu lejup. Dzelzceļu tērauda stīgas un lielceļu putekļi nepaceļas līdz blāvi vizošajam ēteram. Atveras lielā bezgalības tāle, klusumā iegrimis mūžības okeāns. Vējš lēnām rimst, baltie buru spārni cilājas aizvien gausāk. Laivas bortus izrotājušais saules zelts kļūst smags un lēnām sarit laivā. Zelta bruņas māc arī mani — speru soli, nogrimstu dziļumā un atmostos virs zemes. Beržu miegainās acis un drebinos no dzestruma; debess pārklājusies ar pelēkiem mākoņiem, aiz tiem noslēpies mūžības okeāns. Laikam drīz līs.

*

Tā es drebinos, žāvājos un pēkšņi dzirdu šāviena troksni. Satrūkstos. Pie joda! Kas tas? Sasprindzinu dzirdi. No vecgaujas puses atlido smiekli — skaļi, brēcoši smiekli. Vai tā nav Mārtiņa balss? Otrs šāviens! Mani sagrābj pavisam nelabas nojausmas, uzlecu kajas un metos šāvienu virzienā. Sasodīts! Kāds te biezoknis! Laužos tam cauri, saskrāpēju rokas, seju... bezmaz iedrāžos mazā vecgaujiņā. Jāmet līkums! Kāds zars sāpīgi iesit manā sejā, acis pielīst ar asarām, neko vairs neredzu, bet skrēju, skrēju. Paklūpu, ieveļos usnēs un sāpīgi

sadzeļu rokas, skrienu atkal un atkal klūpu. Asaras līst pār maniem vaigiem, žaketes pogas kaut kur aizķeras un šņirkstēdamas iztrūkst, krekls uz krūtīm pārplīst. Nobrāzies, apdullis, aizelsies, pusakls, sūrstošiem vaigiem un pirkstiem izlaužos līdz ganu ceļam un tur saduros krūtīs ar Mārtiņu. Puiša mati ir izspūruši kā allaž, seja kvēla, drēbes saburznītas un rokās bise ar kūpošiem stobriem.

— Mārtiņ... — es ievaidējos un bezmaz saļimu ceļos viņa priekšā. — Mārtiņ ... Ko tu? Ko tu? ...

Mārtiņa acīs laistījās zibeņi.

— Laid uz vecgauju un velc laukā to žurku, lai salāpa tēva laivu. Bet tās baltās bikses! Tās būs pilnas ar kaudzi!

Viņš aizgāja kā briedis, krūmiem šalcot un līgojoties, bet es metos uz otru pusi, izklumburēju uz vecgaujas stāvā krasta un pēdējā brīdī noturējos pie kāda zara — citādi būtu iegāzies ūdenī.

Pāris desmit metru no manis uz mutes apgriezusies laiva atsedza melni nodarvoto ķīli; aiz laivas pa pretējā krasta slīkšņu, kalmēm un ūdensrozēm pērās kāds dūņām notašķījies radījums. Tas nebija ne milzu sams, nedz Gaujā iemaldījies ronis, bet gan mans paziņa dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs. Elsodams, sprauslodams viņš kūlās uz priekšu, rausās uz krasta, iebruka atpakaļ un beidzot atradās drošībā. Samircis un novārtījies viņš izskatījās nožēlojams. Ieķēries savā zarā, es skatījos ar atplestu muti. Nudien, nespēju aptvert, ko darīt tālāk: uzsaukt dievpalīgu, laist vaļā briesmīgu smējienu, apraudāties no prieka, ka nekas traģisks nav noticis, vai noslēpties alksnājā un klusēt?

Dzejnieks purinājās kā izpeldināts krancis un lāgiem nošņācās — es varu apzvērēt, ka viņš neizkliedza neviena lamuvārda tikai tāpēc, ka bija līdz nāvei nobijies. Pēkšņi viņš ieraudzīja mani, brīdi sastinga, ierāva galvu plecos un mirkšķināja acis, tad apsviedās un lieliem lēcieniem laida prom.

Drīz viņu vairs neredzēju, vecgaujas līmenis bija norimis, pulvera smaka nekoda nāsīs. No mākoņiem izlīda saulīte un mīļi uzsmaidīja. Skrošu ieplosītais laivas dibens it kā šķelmīgi ņirdza.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Autors uzvedas neglīti — grēko pret saviem principiem un tomēr nejūt sirdsapziņas pārmetumus

Pēc šī notikuma diendienā lija lietus un Mārtiņš žūpoja. Darbā viņš vairs negāja, sūtīja pie velna visus priekšniekus un no agra rīta līdz vēlam vakaram nīka stacijas bufetē. Drīz viņam piebiedrojās, lai ne soli vairs neatkāptos, vēl viens izslāpušais. «Dzidrā» pudele pēc pudeles, dučiem alus... viss salija divās izkaltušās rīklēs. Pēc vairākstundu ilgas plītēšanas Mārtiņam bufete kļuva par šauru, viņš mētājās pa stacijas apkārtni, reiz gribēja apgāzt lokomotīvi un spalgā balsī dziedāja. Viņa pudeles brālis turpretī nepārtraukti čurnēja pie galdiņa un pa laiciņam iemeta.

Septembra sākumā laiks noskaidrojās un kļuva gluži silts, bet Mārtiņš turpināja skalot iekšas. Arī torīt, kad gāju garām stacijai, dzirdēju viņa vareno aurošanu:

Tik dēļ tevis vien

Suns gar sētu lien;

Tik dēļ tevis trai rairairairā ...

Biju priecīgs, ka šodien varēšu dzīvot pa Gaujmalu, jo mājās vairs nekāda gaisa: saimniece staigāja saraudātām acīm, un viņas balss neatgādināja feldfēbeļa komandu, bet drīzāk nesmērētu ratu čīkstoņu. Miķelis nerunāja nemaz, tikai nikni rūca. Mārtiņa dziesma maitāja uznākušo labsajūtu, es steidzos attālināties no stacijas, taču dziesma, arvien no jauna atkārtota, vēl ilgi skanēja aiz manis:

Tik dēļ tevis vien

Suns caur sētu lien...

Nezinu, kāpēc gāju Dzintras māju virzienā. Varbūt cerēju sastapt jaunavu. Dzejnieks-prozaiķis-dramaturgs, kā stāstīja Mārtiņa māte, jau pirms dažām dienām aizbraucis uz Rīgu. Es viņu vairs netiku sastapis, tāpēc man palicis nezināms — guvis viņš iedvesmu dziļi dramatiskam konfliktam vai ne.

«Visvienalga,» es domāju, «mani tas neskar ne mazākā mērā. Baltbiksis varoņa lomu man neuzticēs, un es šo romānu nelasīšu. Visvienalga ...» Bet kāpēc tik skumja

mana sirds? Rudens pēc aizlijušas vasaras, un rudenīgas noskaņas krūtis. Rudzi saslieti statiņos, koki lēnām dzeltē, un joprojām sarkanīgi kvēl pīlādžogas. Aiziet vasara un atkal atgriezīsies: kad ūdeņi lauzis ledus vāku, atskanēs uz ziemeļiem traucošo gulbju taures, sulos bērzi un kūpēs rūgstošā zeme.

Gāju aplinkus ceļu, nevēlēdamies, lai mani jau priekšlaikus saskatītu. Varbūt Dzintra sēž istabā pie loga un, garlaicības mākta, vēro, vai kāds netuvojas viņas mītnei. Bet varbūt viņa strādā svarīgu zinātnisku darbu un nemaz nedzirdēs manus klauvējienus?

*

Biju sasniedzis mājas galā augošos ceriņkrūmus un apstājos, jo izdzirdu balsis. Runāja Dzintra ar Tedi.

—... un beigās jāpasaka nepārprotamos vārdos, — Tedis runāja dobji, it kā aizsmacis.

Dzintras balsij bija gluži silta pieskaņa:

— Nē, Tedi... vārdiem maz nozīmes. Vajadzīgi darbi nedarbu vietā. Bet, kas spētu līdzēt Lienītei, to tiešām nezinu. Jums pašam jāmāk vērst visu ļauno par labu.

Tedis dedzīgi:

— Jūs vēl tik daudz ticat man?

Dzintra:

— Jā, mazliet.

Kādu laiku abi klusēja. Es dzirdēju, kā nošvīkst ābeles zari un augļi paukšķēdami birst zemē. Atrados vietā, kas visai izdevīga «ģeogrāfiskā» ziņā, bet apkaunojoša no morāliskā viedokļa. Aiz ceriņu krūmiem sēta iežogoja dažas ābeles un jāņogulājus. Biezie ceriņi derēja kā aizsegs, bet sēta deva drošību, ka netikšu nejauši pārsteigts. Skaidrs, ka šie sadomājuši izrunāties un man radusies iespēja visu noklausīties. Bet kā šāda rīcība saskanētu ar manu pašlepnumu? Ar nerakstīto goda kodeksu? Cilvēks, kas cienī sevi un citus, steigšus mestos prom no ceriņiem un ietu šai mājai ar līkumu, nevēlēdamies būt nesmalk-jūtīgs trešais. Cik cēli ir tikumi un cik zemiski netikumīgie! Es zināju, kas man būtu jādara, un tai pašā laikā zināju, ka neviens mani pat ne aiz matiem neaizvilks prom no šīs vietas. Vai tad es vienīgais šādā veidā, — izmantojot laimīgu nejaušību, iegūstu liriskai dienasgrāmatai nepieciešamos materiālus. Ja nemaldos, Ļermontova

varonis tā rīkojies pat divi reizes no vietas. Cēlais gara aristokrāts Pečorins. Un augstprātīgais poļu muižnieks Henriks Senkevičs savā jaunībā, amora bultas sadzelts, arī uzglūnējis dažādos tumšos nostūros. Un vai vispār cilvēces vēsturē ir bijis tāds laikmets, kad blakus varonim nav stāvējis okšķeris? Gana taisnoties ... Esmu jau attaisnots! Rīkojos negodīgi, pārkāpju savus principus, ārkārtējas nepieciešamības spiests.

Saruna atjaunojās.

Tedis:

— Lienītei līdzēt var vienīgi Mārtiņš. Un es uzņemos ar viņu izskaidroties.

— Vai tas ko dos? — Dzintra apšaubīja.

Tedis apgalvoja, ka viņam tomēr esot tāda ticība. Dzintra pārtrauca viņu:

— Labi, dariet to. Un, ja jūsu pasākums beigsies nesekmīgi, es zinu vēl vienu līdzekli.

— Kādu?

— Tas lai paliek noslēpums, — Dzintra atvairījās. Es dzirdēju vieglu iesmiešanos.

Tedis žēlojās:

— Cik laimīgs es būtu, ja kaut vienā savā noslēpumā jūs dalītos ar mani.

— Mācos no savas māsas pieredzes, kas vieglprātīgi dalījās ar jums visos noslēpumos, — Dzintra atbildēja nosvērtā balsī. — Bet, ja jums pietika drosmes atklāt visu, tad tomēr nesaprotu, kas jūs noveda līdz noziegumam ... savādāk tādu rīcību nevar dēvēt.

— Dzintra! — Tedis iesaucās. — Jūs zināt, ka esmu gatavs...

— Neatkārtosimies! — Dzintra aizrādīja jau skarbāk. — Jūs taču sapratāt, ka manai māsai jūsu bruņinieciskais bildinājums ir vienaldzīgs.

— Jūs zaudēsiet to iecietības drusciņu, ko, pēc jūsu domām, esmu izpelnījies, un aizraidīsiet mani, — Tedis runāja trīsošā balsī, — bet es vēlos kaut dažas minūtes vēl atrasties jūsu tuvumā. Kāpēc jūs raucat pieri? Dzintra! Jūs jautājāt... Redzat, es gribēju darīt jūs greizsirdīgu: biju saderējis par jums un gribēju kļūt uzvarētājs. Jā, ja es runāju patiesību, tā ir derdzīga. Tagad jums skaidrs?

«Šausmas!» es iedomājos. «Viņš vēl izpļāpās, ar kādu cilvēku derējis. Nelaime, kad vīrietim uznāk vaļsirdības lēkme ... Dzintra! Trieciet to pļāpu prom!»

— Tagad man skaidrs, — Dzintra lēnām noteica. — Tikai to nevaru iedomāties, kā jūs no šīm derībām izgrozīsieties. Būs drusku jāpalielās, jāpamelo... Starp citu, ar ko tad tā saderējāt?

Man aizrāvās elpa.

— Varat domāt par mani visu ļaunāko, — Tedis smagi atteica, — bet tik liels nelietis neesmu, lai šādā gadījumā minētu otra cilvēka vārdu.

«Tedis tomēr ir godavīrs,» es atzinu un jutu, ka mana sirdsdarbība top normāla.

— Jūs laikam drīz brauksiet uz Rīgu? — Tedis vaicāja.

Dzintra atbildēja apstiprinoši.

— Un ... es jūs vairs neredzēšu nekad ...

— Tā iznāk.

— Jums tas vienaldzīgi, bet man... Vai jūs saprotat, ko nozīmē atkal iegrimt tajā tukšumā? Bet esmu jauns, gribas vēl ticēt, gribas dzīvot... Lai arī būtu grūti. Dzintra! Neuzgrieziet man muguru tā — vēsā vienaldzībā! Es lūdzu... Nav bijis viegli man šajās dienās! Vai tiešām jūs nemaz nemanāt, kas notiek manī? Ne mazākās atbalss jūsos? Dzintra! Atbildiet taču! — Tedis runāja saraustīti, ar dziļa izmisuma patosu, kas katram viņa vārdam deva neatkārtojamu pieskaņu. Arī mani uz brīdi pārņēma aizkustinājums. Šie vārdi, kādus runājuši daudzi, iedzēlās apziņā ar neatvairāmu spēku, jo tajos izpaudās cilvēka dvēsele. «Dzintras sirds nevar būt dimanta cietībā,» skaudīgi es vērtēju, un šī skaudība izgaisināja manu aizkustinājumu. Sātans tāds! Ko gaudies pēc atbildes? Klusēdama un ļaudama tev muldēt, viņa taču dod vislabāko atbildi. Vai esi tiktāl apstulbis, ka nespēj izprast tik vienkāršu patiesību? Vai, raugot Dzintras sejas izteiksmi, tev skaidrs, ka veltas visas lūgšanas?

Atmetis katru kauna sajūtu, līdzīgs glodenei, es glumi, izveicīgi, beztrokšņaini lavījos uz priekšu cauri ceriņ-krūmiem. Biezā zāle, kuplie zari, sētas dēļi mani apslēpa un darīja neredzamu, bet es redzēju, redzēju ... Piespiedu galvu sētas stabam un dzirdēju, kā klaudz manos deniņos: tuk, tuk... tuk, tuk ... Vispirms ieraudzīju sievietes kurpītes papēdi, kas turpat vai manā degungalā urbināja dārza zemi. Dzintra stāvēja, pagriezusi man muguru. Vēroju viņas izrisušos matus un pieliekto galvu. Toties varēju ieskatīties nemierīgas uguns pielietajos Teda

redzokļos. Vairāk par visiem dedzīgajiem vārdiem Teda izskats pauda pēdējā laikā pārdzīvoto: sejas brūnais iedegums kļuvis pelēks, acis iegrimušas tumšos apēnojumos, pieplūdušas ar nogurumu un dziļu izmisumu. Es nekad nebūtu ticējis, ka cilvēka skatienā var izpausties tādas sāpes.

Aizžņaugtā balsī Tedis vairākas reizes atkārtoja:

— Dzintra! Es lūdzu jūs .. . Esiet bargs tiesnesis, spriediet par mani kā par ļaunu cilvēku, bet... kā par cilvēku.

Dzintra nepakustējās un atbildēja klusinātā balsī:

— Ne man jūs tiesāt.

Tedis aizsedza seju ar plaukstu, brīdi man šķita, ka viņš sāks vaimanāt. Nē, tik daudz izturības viņam bija, lai savaldītos; viņš tikai izteica caur sakostiem zobiem:

— Cik jūs cietsirdīga.

Redzēju, ka Dzintra parausta plecus.

— Visas sievietes nevar būt vienādi mīkstsirdīgas.

Hm ... tāda aizdomīga atbilde. To varēja iztulkot kā

diezgan labvēlīgu Tedim. Var būt, ka arī viņš iedomājās kaut ko tamlīdzīgu, jo mēģināja vēlreiz:

— Dzintra! Vai jūs neatļautu sevi vēlreiz apciemot? Teiksim pēc gada — Rīgā. Tad es sev līdzi atnestu ne vien ļauno, bet arī pierādījumus, ka varu būt cits cilvēks.

«Oho! Gadu ilgs pārbaudes laiks!» es sevī iesaucos. «Vai tas nebūs mazliet par ilgu mūsu raksturam un temperamentam?»

Dzintra atteica:

— Es ticu, ka arī šoreiz jūs atnesāt labo, kaut gan tas pazūd tai ļaunumā, ko esat izsējis. Ticu arī, ka varat kļūt cits cilvēks... kad sapratīsiet, ka jūsu pāraugšana nav ziedojums kādam otram cilvēkam, bet nepieciešamība jums pašam.

Es atkal jutos aizkustināts, skatot, kādas mokas ieēdas Teda vaibstos. Viņa žokļu muskuļi trīsēja, viņš spēra soli Dzintrai tuvāk.

— Tas viss taisnība, — viņš sacīja, — bet ko man līdz šī vispārīgā patiesība? Parādiet, mazākais, cēlsirdību, ja citu jūtu jums nav, un neliedziet slāpstošam dažas ūdens lāses! Jūs neizteicami bagātā!

Dzintra atkāpās dažus soļus manā virzienā. Kā likās, viņa vairījās skatīties Teda sejā.

— Jums vēl jāsastop Mārtiņš, — viņa atgādināja un dzestri piebilda: — Ja atceraties solīto.

Tedis dziļi ievilka elpu un it kā nomierinājies lēnām izteica:

— Jā... ja tas tā nolemts. Eju pie Mārtiņa.

— Visu labu, — Dzintra atteica un novērsās. Ah . .. ieraudzīju jaunavas seju un tūlīt sapratu, kāpēc visu laiku viņa izvairījusies no Teda skatieniem. Skaidrs — Tedis uzvarējis šis sasodītās derības, vienalga, vai viņš to apzinās vai ne.

— Pateicos... eju... — viņš aizgāja smagiem, noguruša cilvēka soļiem. Dzintra spēji sakustējās — it kā gribēdama aizturēt gājēju, bet tikai panācās dažus soļus man tuvāk. Redzēju valgumu viņas acīs. «Tedi! Steidz atgriezties! Meties ceļos, un tu saņemsi piedošanu par visiem darītiem un vēl nedarītiem grēkiem,» es sevi ņirgājos. Bet Tedis neatgriezās. Tādiem pašiem gurdeniem soļiem aizgāja arī Dzintra: smagi noklaudzēja mājas durvis, un dārza klusumu pārtrauca vienīgi vēja nopūtas ābeļu zaros.

Izrausos no ceriņu krūmiem un saknupis lavījos prom, uzmanīdamies, lai mani nevarētu saskatīt pa mājas logiem. Ticis pienācīgā attālumā, izslējos un soļoju ar tik nevainīgu sejas izteiksmi kā jebkurš nedarbā nepieķerts nelietis.

*

Vairāku stundu laikā izklaiņoju malu malas, bet, ja man tagad jāsaka, kur biju, tad jāatzīstas, ka neatceros itin neko. Acu priekšā rēgojās Teda sejas izteiksme, prātā skanēja viņa runātie vārdi. Reiz — uzgājis tīrumā — sāku strīdēties ar rudzu statu, teicu dažas piezīmes: sak, tava cepurīte greiza, nav pareizi nosieta, bet audzis visumā labi un nopļauts kārtīgi — par spīti lietum. Bridu tālāk pa rugaini un nopētīju vēl citus statiņus; beidzot skaļā balsī visu padarīto novērtēju kā apmierinošu.

Vēlā pēcpusdienā soļoju mājup un jau pa gabalu izdzirdu Mārtiņa dziesmu. Reiz pasācis, viņš turējās pie viena meldiņa, tikai tekstu nedaudz variēdams:

Tik dēļ tevis vien Suns pār sētu lien ..

Mani sagrāba vēlēšanās doties bufetē, pieteikt Mārtiņam gaidāmo Teda apciemojumu un dot padomu — izgulēt dzērumu, lai būtu spējīgs nopietnai sarunai. Bet kā uzsākt ar šo stūrgalvīgo puisi? Viņš domās, ka gribu lasīt morāli, varbūt pat, ka nāku viņa vecāku uzdevumā, — viss ciems jau runāja, ka Miķeļa dēls gluži lopa modē ālējoties pa stacijas bufeti, un tūdaļ minēja arī abu māsu vārdus.

Kamēr vilcinoties mīņājos uz vietas, dziesma aprāvās, bufetē atskanēja nikni rēcieni, un trokšņaini atsprāga stacijas uzgaidāmās telpas durvis. Grīļīgiem soļiem laukā izkāpa Mārtiņš, līdzvilkdams kādu ļenganu stāvu. Piegāju tuvāk un «nolūzušajā» pazinu Mārtiņa drauģeli. Arī Mārtiņa spēkus jūtami vājinājuši stiprie dzērieni — tikai ar piepūli viņš spēja aizvilkt savu pudeles brāli līdz lielceļam.

— Ei, Mārtiņ! — es iesaucos; pašlaik likās visizdevīgākais brīdis sarunas uzsākšanai. — Dzirdi tu!

Mārtiņš visu savu vērību piegrieza pudeles brālim. Viņš to purināja aiz apkakles, centās nostatīt uz paša kājām, bet nepanāca neko: vīrs izrādīja pilnīgu vienaldzību pret sava ķermeņa stāvokli. Mērc tādu ūdenī vai svied kaut ugunī!

Mārtiņu sagrāba niknums — viņš ņurcīja ļengano kā kaķis peli un skaļi šķendējās.

— Nu, kam tu tāds deri? Kam deri... Šņabi dzert nespēj, strādāt nemāki! Eh, tu tāds!

Un pa roku galam Mārtiņš iegrūda šo lielceļa grāvī.

— Nāc, Mārtiņ, aprunāties! — es saucu vēlreiz, bet veltīgi.

— Ja esi puika, nāc sadzert ar mani! — Mārtiņš auroja un vēcināja rokas kā vējdzirnavu spārnus. — Ja negribi šņabi, ej dzert paniņas! — Un viņš jau klumburēja atpakaļ uz bufeti.

Atteicos no sava nodoma un steidzos mājup. Pie Blusu-kroga sila mani panāca Mārtiņa balss:

Tik dēļ tevis vien ...

DIVPADSMITĀ NODAĻA Un ceļš pa dzīvi ved tālāk ...

Pēdējā diena Gaujmalē.

Es labi zināju, ka rītdien došos ceļā, lai gan saimniecei nule kā samaksāju līdz septembra vidum un varēju palikt vēl veselu nedēļu. Bet tā tas ir — cilvēku pēkšņi pārņem apziņa, ka šajā vietā viņš uzkavējies pietiekami ilgi, ka viņa ceļš ved tālāk. Varbūt to pavēl iedzimts klaidonības instinkts. Kad pāri jūsu galvai slīdēs dzērvju kāsis, uzsauciet — kāpēc tās lido šodien, bet ne rīt vai parīt? Jā, kāpēc ... Arī es esmu līdzīgs gājputnam, izšķirība ir tai ziņā, ka spārnotie ceļinieki zina, ka viņi steidzas pie dienvidzemju dzīru galdiem, bet es nezinu, kurp vedīs manas gaitas.

Bet vai tas mani apbēdināja? O, nē! Gluži otrādi — reiz izšķīries par aiziešanu, es kļuvu gandrīz vai priecīgs. No rīta gulēju ilgi, jo biju nolēmis aiziet nākošajā diena ar pirmo gaismu. Kad piecēlies nogāju virtuvē, pārliecinājos, ka mājās esmu gluži viens. Saimnieks darbā, saimniece darbā. Arī Mārtiņš kopš vakardienas izbeidzis priekus stacijas bufetē un droši vien atgriezies pie traktora.

Laiks bija saulains. Izskatījās, ka daba grib labot savus vasaras nedarbus un dāvāt cilvēkiem skaistu rudeni. Gauj-males centrā valdīja parastā rosība: stacijā kustējās ļaudis, uz Gaujas tilta iekaucās vilciens, pie veikala durvīm piebrauca automašīna un izkrāva preces. Gaujas krastā kūpēja zivju apstrādāšanas fabrikas resnais dūmenis.

Uzmeklēju laivu, ko pēc Mārtiņa izdarītās «apšaudes» saviem spēkiem savedu kārtībā. Tur nebija nekāda lielā darba: renklode iecirtuši robu laivas bortā un skrošu lādiņš atrāvis dažas skabargas no dibena dēļiem. Dzejnieks laivu bija apgāzis pārliecīgā nobīlī.

Gribēju aizirties uz Pārgauju, sastapt trio un pateikt tam ardievas. Man taču jānorēķinās ar Tedi. Nezināju, vai viņš vēlreiz atgriezies pie Dzintras vai uzskata visu par zaudētu. Es nedomāju sniegt viņam padomus, tāpat negribēju uzstāties kā uzvarētājs. — Derības paliek neizšķirtas, uz neredzēšanos! — tā es paziņošu un iešu savu ceļu, lai viņš domā, ko grib.

Gaujas līmenis augsts, ūdeņi tumši, un straume spēcīga. Iros dūšīgi un drīzā laikā šķērsoju Gauju, iebraucu

Meldrupē. Piesēju laivu pie kāda zara un devos meklēt trio. Viņi noteikti izmantos pēdējās siltās šīgada dienas. Taču draugus nekur nemanīju — vienīgi zīmes smiltīs liecināja, ka nesen te bijuši cilvēki.

Pārgāju Meldrupi un uzkāpu upītes krasta kraujajā izcilnī. Visapkārt koku drūzma, kuru zaļganajā kuplumā jau ieviesušās rudens dzeltenīgās iezīmes. Pēdējās ardievas! Šoruden ... jo es taču atkal reiz atgriezīšos šajos krastos, ieniršu tavos ūdeņos, Gauja, sapņošu par balto ūdensrozi.

Knuts Hamsuns savās ceļojumpiezīmēs vēstī, ka viņš dzēris Kuras ūdeņus un tāpēc mūžam ilgošoties pēc Kaukāza, Klods Farers kaut ko tamlīdzīgu izteicies par Stambulu. Bet es esmu ēdis Gaujas krastu rūgtenās ievogas, un manā sirdī kā pērle Gaujas atvarā iegrimusi mīla uz šo upi. Jā, es atgriezīšos!

*

Kāpjot lejā no uzkalna, pamanīju Meldrupes malā zibam Freda pelēkrūtaino žaketi. Aha, trio ieradies. Uz upes laipām uzmeties Ledis — apaļiņš un īsiņš kā cīsiņš. Vienīgi Tedi nekur nevarēja saskatīt, tas droši vien izmantojis gadījumu un meties ūdenī. Es uzsaucu:

— Sveicināti, lēdijas un džentlmeņi!

Kas šiem abiem lēcies? Apmulsuši, it kā mani nemaz nepazīdami, viņi atņēma sveicienu ļoti parasti, bez jebkāda stilīguma. Viņi izskatījās galīgi nošņurkuši: Ledim zudis omulīgais, pamuļķīgais smaids, kas līdz šim allaž spīdēja viņa tuklajos vaigos un, šķiet, neizdzisa arī nakts stundās, bet Fredis tāds, kā kad ar pūlēm valdītu asaras. Vai Tedis, būdams nelabā omā (varu to iedomāties), viņus sabrāzis? Diez vai... šie zeļļi nebija pārāk raudulīgi. Sapratu, ka noticis kaut kas ārkārtējs, un līdz ar šo atziņu manās krūtīs iedzēlās salta baiļu izjūta. Steidzīgi vaicāju:

— Ko t' jūs tādi kā purva rāvu sadzērušies? Kur Tedis?

— Tu vēl nezini? — žēli iepīkstējās Ledis.

— Viņš vēl nezina, — kā atbalss nopūtās Fredis.

Man sanāca dusmas, ko šie izrādās! Skarbi uzsaucu:

— Kas man jāzina?

— Tedis jau ellē!

— Belcebulam par dzērienu pārzini!

— Un cik muļķīgi viss sanāca!

— Iedomājies, tāds nirējs. Gauja viņam nospļauties ...

— Kur nu Gauja.... Daugava ....

— Kā akmens nog ...

— Tu nejauc mani! Velns parauj!

— Tu pats maisies ...

— Beidziet vārīties! — niknās dusmās es iekliedzos.

— Nekā nevaru saprast!

Taču galveno sapratu, un tas mani apstulbināja. Vienu brīdi es laikam stipri līdzinājos abiem palikušajiem «bāreņiem». Turpretī mans uzkliedziens veda pie saprāta viņus — tie beidza savstarpēji ķildoties un sīki izstāstīja notikušo: vakar ap pusdienu visi trīs atnākuši uz Gauju peldēties. Tedis bijis «tāds jocīgāks», jo milzum daudz smējies un nepārtraukti stāstījis bezkaunīgas anekdotes, ko senāk nekad nav darījis. — Tagad rāposim pa Gaujas dibenu uz jūru! — viņš iesaucies un spēries ūdenī, lai vairs neiznirtu. Abi bēdu brāļi no sākuma priecājušies:

— Tedis, sātana bērns, uzstāda jaunu niršanas rekordu! — Viņi uztraukušies tikai tad, kad «rekorda stādīšana» pārāk ieilgusi. Sanākuši zvejnieki ar ķekšiem un tīkliem. Tedis atrasts diezgan ātri, netālu aiz dzelzceļa tilta, taču atdzīvināt viņu nav izdevies — atbraukušajam ārstam atlicis tikai konstatēt nāvi...

Galvenais stāstītājs bija Fredis, kamēr viņa pārinieks noraudzījās manī tādiem skatieniem kā zīdainis, kas zaudējis iemīļoto aukli un tagad meklējas pēc jaunas.

Stāsta beigās Fredis piezīmēja, ka Teda kabatā bijusi vēstule «tai šmarei». Uz aploksnes uzrakstīts viens vārds — Dzintrai. Acīm redzot, Tedis gribējis nodot personīgi, citādi būtu rakstījis pilnu adresi, bet tā arī naba-dziņš nepaguvis.

— Kur ir tā vēstule? — es ieinteresējos.

Fredis izvilka no žaketes krūšu kabatas un parādīja.

— Dod šurp! — kategoriskā balsī pieprasīju un, vēstuli pievācis, paziņoju: — Šodien pat atdošu viņai.

Fredis nekā neiebilda; varbūt cienība, ko viņi sajuta pret bojā gājušo vadošo triumvirāta locekli, tagad vērsās pret mani kā pret Teda draugu.

Ledis gandrīz vai vaimanāja:

— Ko nu iesāksim, ko iesāksim? Zvanīju papam, bet tas atbrēc: paliec uz vietas! Tādu kā poģi šo pataisījusi

td ... (te viņš izteica tādu vārdu, ko man neērti rakstīt). Un vēl nezin kāda tur revīzija. Dieva zīmes.

— Turies kopā ar mums, Andrej! — aicināja Fredis. • — Citādi gluži pazudīsim.

Tātad šie iedomājušies, ka man jāaizņem mirušā vieta. Nekā nebija. Labāk šķirsimies, draugi, un šķirsimies uz visiem laikiem. Ne vārda neteicis, ielēcu laiviņā un atstūmos no krasta. — Pag, kur tu steidzies! — šie vēl sauca, bet es tikai papurināju galvu un atsaucos: — Dzīvojiet laimīgi! — Ātri izbraucu Gaujā, bet abi puiši vēl ilgi stāvēja krastmalā un vēcināja sveicienus, kamēr vien varēju saskatīt. Viņu žesti pauda atkalredzēšanās ilgas, un vienu brīdi, atceroties Teda stāstīto, manu sirdi skāra aizkustinājums. Bet ko te līdzētu žēlabas? Nav vērts, tie abi ir pietiekami viegli mēsli, lai arī turpmāk peldētu pa straumes virsu. Tedis izrādījās smagāks, tāpēc nogāja dibenā.

*

Un tagad ... esmu pateicis ardievas Gaujai. Vēl tikai jāatvadās no Dzintras, jānodod viņai Teda vēstule. Rūpīgi novietoju laivu un taisnā ceļā devos turp.

Mājas izskatījās it kā pamestas — viss kluss un apakšstāva logiem no iekšpuses nolaisti aizkari. Taču ārdurvis nebija aizslēgtas. Iegāju priekšnamā un pieklaudzināju pie istabas durvīm. Otrajā stāvā atskanēja soļi. Paskatījos uz kāpņu augšgalu un vispirms ieraudzīju Dzintras slaidās kājas . .. Pēc brīža viņa apstājās uz priekšpēdējā pakāpiena.

Mani pārņēma tāds saviļņojums, ka nespēju parunāt ne vārda. Klusēdams palocīju galvu.

— Labdien, — ātri un nervozi viņa izteica.

Tā stāvējām kādu laiciņu. Sapratu, ka Dzintra nedomā aicināt mani istabā. Droši vien esmu viņu iztraucējis. Viņas sejā izpaudās nopietnība, acu dzīles satumsušas kā Gaujas ūdeņi, un neviena sudraba bulta neapsveica mani.

Noprotams, ka viņa jau zināja notikušo. «Tedis uzvarējis derības,» es atkal atzinu. Nejēdzīga nāve. Vai varbūt viņš nogrimtu tā vai tā — līdzņemot otru upuri.

Šurp nākot, biju nolēmis vispirms paziņot par savu aizbraukšanu un tikai tad pasniegt Teda vēstuli, bet tagad apmulsu. Sī jaunava man tikai gadījuma paziņa, un tādus

nemēdz apgrūtināt ar atvadu vizītēm. Jutos aizvien neērtāk, piesarku un steidzīgi izvilku Teda vēstuli.

— Es traucēju... piedodiet... Šeit ir viena vēstule, ko atraduši Teda draugi. Laikam jums.

Ievēroju, ka Dzintra uz brīdi aiztur elpu, viņas gludajā pierē ieviesās un izdzisa rieva. Ar spēju žestu viņa uzplēsa aploksni un izņēma nelielu papīra lapiņu. Tur nevarēja būt rakstīts nekas vairāk par pāris teikumiem, īsu brīdi jaunavu pārņēma vājums — viņa atspiedās pret kāpņu margām, rokas noslīdēja gar sāniem, un lūpas izteica:

— Nezināju, ka vīrietis var būt tik nevarīgs ...

Viņa atkal savaldījās un izslējās.

— Pateicos par atnešanu, — viņa sacīja saltā, atraidošā balsī.

Sapratu, ka man atliek tikai aizvākties. Sakustējos, saņēmu visu gribu un izstomīju:

— Jā, starp citu... Jūs vēl šeit, tā sakot... Es gan rīt braukšu prom. Tad jāatvadās ...

— Visu labu, — viņa atteica tāpat kā toreiz Tedim..

Gribēju vēl piebilst, ka varbūt citgad atkal redzēsimies

Gaujmalē, bet vārdi man ieķērās kaklā. Palocījos un aizgāju.

*

Visu pievakari pavadīju Blusukroga silā. Zilganvioleti virši un bālganpelēka sūna gūlās zem manām kājām, smuidras priedes šalkoja pāri manai galvai, skumjas sajūtas vijās un raisījās manī pašā.

Manas domas atkal un atkal atgriezās pie Teda, un katru reizi es spītīgi tās vērsu citā virzienā. Nekā tur nevarēja labot un lāpīt, kāpēc gan mocīt sevi? Tāpēc es negribēju atcerēties ne Dzintru, nedz Mārtiņu un neko no pagājušajā vasarā notikušā. Centos saukt atmiņā tālās bērnības dienas, kad reiz kādā rudenī šajā pašā silā klīdu kopā ar savu vecāko māsu. Toreiz vēl nepazinu ne drūmas atziņas, nedz sūrstošu dvēseli; steidzu no uzkalna uz uzkalnu, skaļi gavilēju par katru atrasto baraviku, un māsa mani rāja, ka trokšņojot aizbiedēšu visas sēnes. Tagad es pasmējos par tādu māņticību, bet šiem smiekliem trūkst bērnu dienu sirsnības. Pat atmiņas mani vairs neaizkustina tik ļoti kā pavasarī. Šeit nodzīvotā vasara it kā aizplīvurojusi bērnību un atstājusi sirdī daudz dziļākas pēdas.

Saule rietēja, es devos mājup. Saimniece virtuvē gatavoja vakariņas, Miķelis šķūnītī skaldīja malku. Gribēju iet aprunāties ar viņu, te negaidot parādījās Mārtiņš.

— Labvakar, Andrej, — viņš pamāja ar galvu.

— Labvakar, Mārtiņ, — es atņēmu.

Mārtiņa parasti kvēlie vaigi jūtami nobāluši. Ap muti ievilkušās dziļas rievas, acīs gandrīz draudoša izteiksme.

Mārtiņš pienāca man tuvu klāt un, uzsverot katru vārdu, sacīja:

— Mēs ar Lienīti rīkosim kāzas. Atbrauks arī Eidis. Vēl šajā mēnesī. Tu saproti, ka būtu negodīgi izmuļķot meiteni un pamest.

Protams, visu es nesapratu un neuzzināšu nekad, taču aptvēru pietiekami daudz, lai steigtos svinīgi atbildēt:

— Bez šaubām... tu rīkojies pareizi, Mārtiņ. Kā godavīrs!

*

Pēc tam es negulēju visu nakti, kūpināju pīpi, svīdu un kremšļoju. Brīžiem kļuva baigi, un tad šķita, ka no istabas krēslas manī raugās Teda seja — ne tāda, kādu to atcerējos kopš pēdējās sarunas, bet nedzīva, stingu izteiksmi acu skatienā. Šis mirušais skatiens nevienu neapsūdzēja, neko nepauda, tomēr bija tik smagi apzināties notikušo. «Nu ko,» es teicu sev. «Gals paliek gals, vienalga, vai tas labs vai slikts. Reiz pie noslēguma punkta nokļūsim visi, vienīgi dzīve neapstāsies, un nav manos spēkos to grozīt. Tedis gribēja sadzerties degvīnu un citus vīnus uz mana rēķina un dabūja sadzerties Gaujas ūdeņus . .. pats uz sava rēķina. Tagad šis karstgalvis ir atvēsinājies un varēs gulēt skaistajā Gaujmales kapsētā.»

Uz rīta pusi jutu smeldzi plaušās, atrāvu logu un izvēdināju kā riju piedūmoto istabu. Ieelpoju svaigo gaisu, mans prāts kļuva stingrs un nešaubīgs. Ātri savācu savas nedaudzās lietiņas, sakārtoju guļamvietu un uz papīra uzmetu dažus atvadu vārdus. Klusu lavījos lejup pa kāpnēm un uz brīdi apstājos pie Mārtiņa istabas durvīm, tur istabā dzirdējās varena krākšana. Nez kāpēc to vēl šodien nevaru īsti izprast, bet šīs skaņas mani sakaitināja.

Pagalmā ierūcās un tūlīt sāka smilkstēt plušķainais mājas sargs. Es noglāstīju suņa galvu, un tas nolaizīja manu roku. Tātad no viena šīs mājas iemītnieka atvadījos mīlīgi.

Vajadzēja būt saules lēktam, bet debess tā nomākusies, ka šķita dziļa nakts. Steidzos garām stacijai, aizmugurē elsoja un klaudzēja Rīgas vilciens, bet es gāju tikai uz priekšu. Vēlreiz mans skatiens pārslīdēja tumšajiem ēku jumtiem tālumā — tur palika Dzintra. Ceļš klājās zem manām kājām, bet es nezināju, kur tas aizvedīs.

No negulētās nakts mana galva bija smaga, bet sirds viegla. Soļoju naski, svilpoju kādu melodiju un domāju gan šo, gan to. Tāda sajūta, ka viss skaistais un viss drūmais, kas mani priecējis vai skumdinājis pagājušajos mēnešos, ir palicis Gaujmalē, ka pat savu ēnu esmu pametis tur. Esmu kļuvis viegls un atraisīts — kā gājputns, kas lido pret apvārsni un priecājas par savu brīvību.

Pēkšņi mākoņi pašķīrās, rīta saules spilgtā gaisma izplūda pāri rudenīgajai zemes ainavai, un es pārliecinājos, ka mana ēna man tomēr seko ...

AUTORA PĒCVĀRDS

.. . Un nu es nolieku spalvu un nezinu, ko rakstīt tālāk. Pēdējais vārds izsacīts, pēdējā skaņa izskanējusi. Atliek pielikt punktu un atkal uzsākt tālākceļu. Pagājis laiks, kopš pametu Gaujmali, un iestājies dziļš rudens. Lietus un dubļi, vēja auri un nespodra saule. Ņemu koferi, atvados no mājniekiem ... Šeit nevar slepšus aiziet, jo saimnieks tādā gadījumā vispirms meklētu milicijas pilnvaroto un tikai pēc tam apskatītos, ko īsti esmu nozadzis. Bet tagad mani pavada ar laimīga ceļa vēlējumiem — droši vien viesmīlīgie ļautiņi ir iepriecināti, ka ilgāk viņus vairs neapgrūtināšu. Izbrienu dubļaino mājas taku, un zem manu šņorzābaku pazolēm iešņirkstas lielceļa oļainā grants. Vējš sit sejā smalku lietu, pirksti kļūst mitri un sāk salt. Gaisu pilda žēla smilkstoņa ... līdzīga vijoles elsām; it kā ierības bungas, smagi ievaidas ceļmalas koki, no tālienes atlido kaut kas tauru skaņām līdzīgs. Brāzmainā rudens simfonija pārplēš mākoņu aizkaru un sviež savu nemieru, smeldzi, vaimanas līdz bezgalībai. Koki noliecas un kā pēdējo ziedojumu bārsta savu lapu sanošo zeltu. Viss kļūst kails...

Un tad nāk ziema.

1956—1957 Oktobris —s februāris

AR MARMORA TORŅIEM AR ZELTA JUMOLIEM.

STĀSTS NO RĪGAS PAGĀTNES

Tonakt vējš smagi pūta pāri Daugavas tumšajiem ūdeņiem. Salas priedes ik pa brīdim nošūpoja savas galotnes, bet atteka rāmi snauda šaurajos krastos. Tālumā uz Nei-mindes bastioniem plaiksnījās raustīga ugunskura liesma, vecā Dinaminde slīga naktī un miegā. Tumsības stunda aprijusi visu Rīgu ar tās gaiļiem dievnamu smailēs, nocietinājumu vaļņiem, lielgabalu stobriem, veco ordeņpili un ai kuģu stāviem, kas rindojās gar krastmalas pāļiem.

Laivu namdara Virloka mazā mājele kā traips rēgojās krastmalas smiltīs. Niedru jumts čaukstēja, durvis nostiprinātas ar baļķēnam līdzīgu koka bultu, logu aizvirtņi pievērti, bet pavardā gailēja ogles, un sirmgalvis Vir-loks — vectēvs Miķelis — mocījās ar niknām kaulu sāpēm. Negulēja arī mazdēls Pēčuks; citunakt šādā laikā zēns grimis miega atvarā, dvašojis saldi un slienām aptraipījis pagalvī palikto vilkādas vamzi. Bet šī nakts nebija tāda kā cita, šinā naktī miegs bēga.

Lāgu lāgiem vectēvs caur zobiem ierūcās — zīme, ka sāpes kļūst neciešamas. Reizi, kad rūciens stiepās garāks un jau atgādināja slāpētu vaidu, no cisām augšup pa-slējās izspūrusi, palsena zēna galva.

— Vectēti, tev gauži?

— Guli, Pēčuk, guli. Bērniem vajag daudz miega.

Puisēns atbildēja sīkā, žēlā balsī:

— Nenāk miegs, vectēti. — Un pēc brīža: — Diez vai Krists dabū gulēt.

Vectēvs izgrūda aprautu skaņu, bet pie tā nebija vainojamas kaulu sāpes. Pēčuks tā kā sabijies atkal noguldīja savu galvu uz siltās vilkādas.

Vēja nopūta atbildēja sirmgalvja vaidam; atkal sprakstēja sausais niedru jumts — kā žagari raganas sārtā, likās, ka ārpusē aiz guļkoku sienām izmisīgi smej visa nakts. Pavarda ogļu gailējums iegrima bālganu pelnu

kārtā. «Tā izplēn dzīvība, tas uz nāvi,» valdīdams sāpes, domāja vecais Miķelis. «Mēs sagruzdam, iznīkstam, paliek tikai bālgani pelni, ko izkliedē vējš. Mūsu darbus neatceras, sliktos dažkārt vēl pacildina it kā labus, bet patiesi labais izkūp līdz ar pelniem. Taču cilvēku cilts — lai kāda tā — dzīvo, un mēs savu dzīvību turpināsim mūsu dzimtā. Lūk, Pēčuks, pēdējais no Virlokiem, kamēr Krists, Kristaps Virloks, mans mīlulis, mans īstais mantinieks, nedzīvos, neatstās nekā aiz sevis, rīt viņš mirs, viņu iznīcinās tumsonība, negodīgums, ļaunums.»

Miķelis savā garajā, raibum raibajā mūžā gana bija pārliecinājies, ka viscaur pasaulē valda dūres likums un rungas taisnība, ka zelta cauraustos kamzoļos greznojies negodīgums ņirdz par ticīgo naivumu, ka lišķīgu izkalpo-šanos un nodevību tirāni algo ar mantu, ar godu, dēvē par taisnīgumu; vecais zināja, ka patiesīgu vārdu nīst ne tikai valdnieki, bet arī viņu apmuļķotās un apspiestās zemākās kārtas, kuras vaimanā sāpēs, bet nesaprot, kas īsti sāp, kāpēc sāp, un tālab ļaujas uzkūdīties un savu niknumu izgāž pāri tām nedaudzajām gaišajām galvām, kas met taisnības gaismu varmācības un melu naktī. Rīts atnesīs sauli, bet vai jebkad atausīs gudrības atziņa gara tumsībā? Kāpēc viņš, atsegdams mazdēla alkstošajam prātam dzīves lielo patiesību, nebija to iemācījis būt padevīgam un pazemīgam, būt tādam, kas ieraujas savā kaktā, cenšas dzīvot, it kā neviena nepamanīts, un, nepelnītu pērienu saņēmis, noskūpsta netaisnā soģa roku? Kāpēc viņš potējis Kristam neticības garu? Stāties pretī mežonīgajai māņticībai, kas brēc pēc asins upuriem un sārtā cepinātas miesas, — to var atļauties mūža nogalē, kad pēdējā atdusa liekas vairs vienīgais glābiņš no vecuma bezspēka, no sāpošiem kauliem. Bet jaunības rītausmā, kad miesa un gars tiecas pēc prieka, pēc baudas, kad arī apmācies rīts rada gaviles dzīvot, dzīvot... Krists nedzīvos, rīt viņš mirs.

Vēja rumakiem auļojot, sprakstēja niedru jumts. Baiga nakts, bet tā būtu tīkama, ja Krists ierastos šeit. Viņš atrautu durvis saknupis, lai nenodauzītu galvu, pārkluptu pāri augstajam slieksnim un, šurpu turpu pa nelīdzeno māla kuļu drasēdams, ļautu vaļu valodai — tā burbuļotu līdzīgi strautam. Sprigans kā kumeļš viņš tā rikšotu pa telpu. Patiesībā Pēčuka lielais brālis nebija ne stalts, nedz Mbrašs. Viņa augums vēl nebija nobriedis, lempīgs, gaita neveikla, krūtis šauras, rokas vāji muskuļotas, vienīgi plaukstas lielas un smagas — darba vīra plaukstas, kam jānopelna iztika sev, mazajam brāļukam un nespēcīgajam, pusaklajam vectēvam. Vēl jau tikai deviņpadsmit vasaras ziedējušas un deviņpadsmit lauski sprēgājuši viņa mūžā. Bet viņš tēsa kuģa būvbaļķi gluži kā vecs, ilgus gadus un daudzus cirvjus nodeldējis zellis, darbs viņam šķīrās, tad viņš klusēja, ne tā kā brīvajā laikā, kad klāstīja vectēva Miķeļa pieredzēto un piedzīvoto pats savā vīzē, savā skatījumā.

Un pēc trejdeviņu jūdžu no jāšanas — zirgs auļoja, putekļus saceldams, un gar viņa sudrabā kaltajiem iemauktiem vērpās sārtenas putas, — Uvis sasniedza to slaveno pilsētu. Tā pacēlās uz septiņiem pakalniem, lenkta vareniem nocietinājumiem, ar krāšņām pilīm un ziedo-šiem dārziem, ar augstiem marmora torņiem, ar zelta jumoliem. Sudraba zvani iezvanīja svētvakaru, kad Uvis kā pēdējais tika ielaists cauri dzelzīs kaltajiem vārtiem, un saltais marmors kļuva silts un rožains rieta sārtumā. Ielās un laukumos pastaigājās daiļas, mīlīgas jaunavas, biaši jaunekļi; parādoties gados vecākiem, šie jaunieši izrādīja goddevību, bet Uvim visi pievērsa draudzīgu ziņkāri — viņu izprašņāja par ceļa grūtībām, par viņa nodomiem un par zemi, no kuras tas ieradies. Laipni un laimīgi ļaudis šeit mita. Viņi neaizliedza līksmību sev un neaizliedzās arī priekš svešiniekiem, ja vien tie rādīja atklātas sirdis un tīrus nolūkus. Un Uvim tapa sacīts: — Esi sveicināts, ceļiniek, kas ieradies šeitan no tālās ziemeļu upes Dinas, kas iztek no Rifēju kalniem. Mēs arīdzan zinām, ka tur ir daudz dzintara un vasks baznīcu svecēm un jūsu zemē labību žāvē rijās, caur ko tā top garda un izturīga glabāšanai. Par jūsu zemi stāsta daudz brīnumu, mēs šaubāmies, kam ticēt, bet tu, jaunekli, apgaismosi mūsu prātu un teiksi visu patiesību, kā īsti izskatās tai tālajā zemē, tavā dzimtajā pusē. — Uvis solījās runāt tikai taisnību. Viņš ātri aptvēra, ka laimīga un bagāta ir šī pilsēta un tās iemītnieki. Sudraba dālderus viņu mantu kambaros mēroja lāstos, ļaudis bija brīvi, šeitan nebija kārtu atšķirības, bija viena ļaužu kārta — brīvnieki, kas paši cēla savus valdītājus. Un viņi dzīvoja kā brāļi: ne-skauda cits citu, neapkaro jās, nesēja savā starpā melus, liekulību, neuzticēšanos. Viņi nebaidījās no pekles spēkiem, jo bija gudrinieki, kas mazāk šķiež laiku garās lūgšanās, bet vairāk strādā un rada lietas, ar ko iepriecināt un izdaiļot dzīvi. Nabagu tai pilsētā nav, tāpat kā nav pārlieku bagāto, kas pievāc citu labumu un dzīro uz viņu posta. Un pilsētnieki šausminādamies brīnījās, kad Uvis stāstīja: viņa tālajā zemē gan atrodoties moku siekstas, kā arī citi spīdzināšanas rīki, un bieži jo bieži cilvēkus dedzinot sārtos. Un viņi vaicāja: kā tad visvarenais dievs pieļaujot elles valdniekam sagandēt un pazudināt tik daudz dvēseļu? Vai tad viņu pestītājs esot vājāks par sātanu? Jo tie cilvēki bija gaiši, un viņu domas gāja taisnu prāta ceļu.

Tā stāstīja Krists, un, pieminot šīs zemes netaisnību, ļaužu tumsonību un cietsirdību, viņa roka žņaudzīja no tēva mantotā zobena spalu. Lai arī nabadzībā krituši, Vir-loki tomēr bija pilsētas namnieki un, kā daždien brīvi vīri, drīkstēja nēsāt ieročus. Tais brīžos Krists bija gluži kā viņa iedomātais varonis Uvis — dedzīgs, brašs, neno-veicams divkaujās. Tas bija viņa acīs zīmēts, un, tais raugoties, aizmirsās puiša lempīgums, kaulainais stāvs. Vectēvs pasmīnēja. Daudz tur bija arī no viņa, no piedzīvojumiem tais divos klaiņojumos aizvadītajos gadu desmitos. Taču Krists pavērsa visu otrāži. Bagātas pilsētas Miķelis bija skatījis daudz, taču viscaur laimīgu nevienu. Blakus priekiem allaž mita bēdas, un laime atradās tikai tiem, kas mācēja citus darīt nelaimīgus. Lai sev iegūtu dālderi, daudziem jāatņem sīkie šķiliņi.. . daudziem jo daudziem. «Krist, vai tu vēl kam tici? Es vairs neticu nekam.» Bet nebija neviena, kam varētu vaicāt, kas spētu atbildēt; tikai vējš sprakstēja jumta niedrēs kā uguns raganu sārta žagaros.

Toreiz, aizbraucot tālu jūru klajumos, vecais Miķelis nebija nekāds vecis, bet arī par jaunekli viņu vairs nevarētu saukt. Trijus gadu desmitus un vēl dažus gadus viņš pametis aiz sevis, tāpat kā nule viņš uz neatgriešanos (tā pats spriedis) pameta dzimto Rīgu. Priekšpusdienas stundā locis izvadīja nīderlandiešu kuģi «Katerina Horn», uz kā Mikus salīdzis par matrozi, cauri bīstami sēkļai-najai Daugavas mutei. Saule meta sudrabotus plankumus viļņu šūpolēs, Dinamindes drūmie, pelēkie mūri it kā grima zaļajā līdzenajā krastmalas zemē. Mikus atcerējās senus nostāstus par Rīgas karavīru ilggadējām cīņām pret Livonijas ordeni. Gana tur zobenus dabūjuši vicināt

ari Mikus senči; divi Virloki apgūlušies, sturmējot šo cietoksni, dzīvie to nopostījuši, bet pēc zaudētā kara dabūjuši atjaunot augstprātīgi kundziskā komtura virsuzraudzībā. Un tomēr Virloki — seni Daugavas grīvas apmetņu iemītnieki — allaž lepni nesuši savu galvu un ieročus pie jostas. Viņi bija brīvi, bija pilsētnieki, un nekrietnie ordeņa vasaļi nespēja nomākt viņus uz galīgu padevību; viņi negāja klaušu gaitās, nebija spiesti dot savas skaistākās meitas par pilskungu istabenēm, viņi cēla cepures tikai pilsētas kungu priekšā un ne ar sevišķu cieņu noskatīja Rīgā iebraukušos zemniekus. Tiesa kas tiesa, daži no tiem, it īpaši leimaņi, bija daudz turīgāki par ārpilsētas namniekiem, taču neelpoja pilsētas brīvo gaisu.

Tai dienā, kad Mikus aizšūpojās pāri Baltijas viļņiem, ordeņa vairs nebija — to sagrāvis krievu cars, bet pēdējais mestrs padevies poļu ķēniņam. Zemes valdnieki mainījušies, kungi zemniekiem palikuši tie paši vecie. «Debesu valdnieka griba,» apgalvoja dievvārdu teicēji no kanceles. Kāpēc dieva griba bija tik netaisna? Kāpēc dieva griba likusi izbeigt zemes gaitas Mikus mīļotajai dzīvesbiedrei un radījusi nepārvaramu svešuma sajūtu starp viņu un dēlu — vienīgo, kas tam palicis no nelaiķes, — iau pusaudzi, bet visā viņa domāšanā un jušanā pavisam atšķirīgu no tēva. — Mēs esam īstie livoņi, un mūsu amata brālība pastāvēja jau pirms tā laika, kad bīskaps Alberts uzcēla Rīgas mūra pili, — allaž plātījās sievas lepnie radi. Viņi bijuši augstākā kārta, bet nu nospiesta lejup, tikai namnieki, kas, veltīgi par kādreizējām tiesībām izgaudušies, nu centās iekļūt starp vācu ļaudīm un tādējādi atgūt zaudēto. Virloku Mikus nezināja, vai īsti vai neīsti livoņi bijuši viņa tālie senči, bet tie allaž bijuši goda vīri, un Mikus sirdī nievāja sievas radus — pielīdējus. Dievamžēl zēnu tie savaņģojuši savā šaursirdībā un iedomībā. «Lai tad arī zūd viss, gluži viss,» ar iecirtīgu spītību lēma Mikus un ļāva vaļu savām klaidoņa tieksmēm, ko jaunības gados gan apslāpējusi, bet ne apdzēsusi mīlestība. Nu to nesaistīja vairs nekas, un viņš nokratīja Rīgas pīšļus no savām kājām. «Braukšu pasaulē meklēt citu labāku zemi un pilsētu,» tā viņš apņēmās, bet draugiem tikai paziņoja: — Aizpeldēšu apskatīt, vai Amsterdama vēl stāv vecajā vietā, kur to redzēju pirms savām kāzām vanderzeļļa gaitās. — Un viņš uzkāpa uz deķa galionam, kas nesa kādas flisingiešu daiļavas vārdu.

Jaunas gaitas, jaunas pilsētas, jauna laime, jauna dzimtā mala — cik daudzsološi tas skanēja, tomēr ... pēri ējoreizi metot skatienu pāri plecam, šķita, miesās iegriezās Arrīgas nabadzīgā tīruma vārpatas asums. Kā pēdējais atvadu sveiciens.

Tikai pēc pāris gadiem pienāca bridis, kad ne vien dažkārtējas skumjas, bet īstas nomācošas šausmas Mikum lika ar žēlām pieminēt pamesto tēvišķu. Tas notika skaistajā, priecīgi zilajā Viduszemes jūrā, kad viņi uzdūrās alžīriešu pirātiem. Mikus tad bija jau uz angļa «Nort-humbeiland», matroži bija braši, kauties kāri un daudz pieredzējuši viri, bet arī viņi juta drebuli, kad artilērijas kauja tuvojās noslēgumam un cauri biszāļu dūmu mutuļiem uz pretinieka deķa jau vīdēja tumšās, mežonīgās laupītāju sejas, zaigoja desmitiem līko asmeņu un cauri šāvienu dārdiem, lūstošo baļķu brākšķiem, buru rībošai plandoņai un jūras šalkoņai... cauri visam lauzās asinskārie rēcieni: — Allā, allā! — Tā gaudo vētra, kad tā uzklupusi Nīderlandes jūras aizsargvaļņiem un kāro krasta zemieni noslīcināt satrakotajos viļņos. «Vai man lemts vēl kādreiz skatīt dēlu un Daugavas krastus?» vaicāja sev Mikus un neatcerējās vairs, ka viņš labprātīgi tos pametis uz visiem laikiem. Viņš prata zobenu cīņas mākslu, bet bailes sastindzinājušas viņu kā Lata sievu. Te nebija kā sardzes dienests un dažas sadursmes ar zviedru priekšposteņiem poļu-zviedru kara laikā, te dzīvība un nāve bija nostādīta uz zobena plānā asmens. Lielgabala lode iesita smagu robu drūzmā pa labi no Mikus, un, pamanot asinīm notašķīto kuģa deķi, Miku pārņēma tāds nelabums, ka bezmaz viņš pats kā aizšauts nogāztos no kājām. Bet alžīrieši jau traucās abordāžā, borts dārdot atsitās pret bortu, un tad ... pārbijies, šausmināts, izmisis Mikus gāzās uz priekšu un viņa roka it kā pēc paša gribas izdarīja briesmīgus cirtienus; aizmirsis cēlo zobencīņas mākslu, viņš kūla kā zemnieks ar spriguli, bet šie cirtieni bija neatvairāmi. Līkie asmeņi lidoja pa labi un pa kreisi, mežonīgie stāvi dažureiz gāzās pat divi uz viena cirtiena, rēkoņa — «Allā!» aprāvās, tā vietā ieskanējās cits vārds — «Šaitan!». Mikus to nesaprata, tāpat kā pēc kaujas īsti neapjēdza goddevīgo prieku, ar kādu viņu apkampa angļu matroži, un kapteiņa sera Parkinsona draudzīgos sitienus uz sava pleca. Taču vienu Mikus apzinājās skaidri — ja viņa raženo augumu, ko Virloki atdevuši tēvs dēlam no paaudzes uz paaudzi, apbrīnoja pat garie zviedri un skoti un uz ko viņš bijis lepns arī tādā šaurībā, kurā grūti iespiest lielus kaulus, tad savas stiegrainās rokas spēku viņš pārbaudījis šai jūras kautiņā. Kapteinis cerēja lielas lietas no šī gaišmatainā, cīņā spēcīgā Livonijas milža, taču jau nākošā ostā Mikus pa kluso pameta «Nor//?um-berland».

Jā, kāpēc viņš to darīja? Mikus metās pārgalvīgā dēkā — devās ceļojumā pa zemi, kuras ļaužu mēli viņš nemācēja, pretī nezināmam, iedomātam mērķim, un to darīja jauna zeņķa dedzībā, lai arī bija divreiz vecāks nekā Krists šodien. Kāpēc?

Arī viņš alka savām acīm skatīt to brīnumaino pilsētu ai marmora torņiem, ar zelta jumoliem. Teiksmu pilsētu, pasaku pilsētu, laimes pilsētu, ko dēvēja par mūžīgu un kur valdīja svētais tēvs, ko gan par dieva vietnieku mirstīgo vidū vairs neatzina ne zviedri, nedz nīderlandieši, nedz vāci, arī dzimtajā Rīgā ne. Taču to pilsētu Mikum vajadzēja redzēt par varas mākti. Virloku ģints daudzas paaudzes saglabājušas nostāstus par tālu senci, kas mūžīgās pilsētas pirmo sūtni Daugavas pusē uzņēmis savā namā, ticis kristīts Rīdzenes ūdeņos un, reiz kristietībai pievērsts, palicis +ai uzticīgs arī tādos brīžos, kad, svešzemnieku spaidus izjutuši, daudzi citi atkrituši un pat cēluši ieročus pret svēto baznīcu. Virloki bija bīskapa ļaudis — dieva vārda turētāji ne vien mutē, bet arī sirdī, — un uzticība baznīcai bija viņu stiprā pils, lai gan atkritēji un viņu uzkūdītie zaimoja šos par nodevējiem. Cita paaudze cīnījās pret ordeni, jo tas vajāja bīskapus un pat neklausīja mūžīgās pilsētas virsganam. Miķelim Virlokam vajadzēja pabūt tajā pilsētā, redzēt savu senču neskatīto, izprast viņu neizprasto . .. Kas zin, varbūt šeit viņam lemts dibināt jaunu namu, celt jaunu dzīvi un radīt sava vārda turpinātāju.

Viscildenāko nodomu un jūsmu pārpildītu sirdi viņš ieradās tanī pilsētā, gāja pa ielām, apbrīnoja pilis un dievnamus, taču īstu aizrautību nepārdzīvoja. Daudz jau viņš bija redzējis, bet ne tikai tas; šeit dievamžēl nekas neatbilda viņa iztēļu jūsmām. Bija gan marmors, gan zelts, bet maz kā no teiksmaina mirdzuma, maz arī īsta diženuma, turklāt nepatīkama aizskaroša netīrība, kas Rīgas ārpilsētas iemītniekiem allaž dūrusies acīs mūru saspiestās Rīgas šaurajās ieliņās un drūmajos namos. Mikus mīlēja ūdeņus, pirts lāvu, tīrus linu audumus, un Rīgas kungu dārgie, nospeķotie kamzoļi un kundzeņu smagās, putekļainās drānas viņam nekad nebija izraisījušas patīkamu sajūtu. Taču rīdzinieki vēl kā, bet šie ļaudis jau bija gatavie smerdeļi. Viņu lepnie, kuplie apmetņi vazājās pa zemi un notraipījās netīrumos kā kājslaukāmās lupatas, viņu nemazgātās miesas nelabi dvakoja, gandrīz katrs trešais kasījās, un pāri dāmu smalkajām mežģīņu apkaklēm rāpoja kukaiņi, kurus ar riebumu uzlūkoja Mikus dzimtajā pusē. Dievs žēlīgais! Mikus bija ieklīdis pilsētas lepno ļaužu daļā, un kāda daiļava — tikpat šmu-cīga kā visas pārējās — to gražīgi uzrunāja. Mikus, neprazdams ne vārda šajā dziedoši skanošajā mēlē un nejuzdams nekādu vēlēšanos skaidroties ar tādu netīreli, grieza viņai muguru un gāja savu ceļu, taču tūdaļ to aizkrustoja daži kundziņi, kas uztraukti kaut ko skaidroja un pat kratīja smalkus, tievus zobenus. Mikus aizkaitināts piedraudēja ar savu smago cērtamo, un tūdaļ bija klāt bruņota sardze, kas vairs negribēja skaidroties, kaut Mikus nu būtu to sācis visās viņam zināmajās valodās. Viņu aizrāva prom uz kādu drūmu celtni, atbruņoja, atņēma visu mantību un pašu iemeta dziļā, tumšā pagrabā.

Šī smagā nakts un pagraba diennakts tumsība. Vecais Miķelis zināja, ka ausīs rīts, ka laiks jau pavērsies uz gaismas pusi, ka nepārtraukts saules riņķojums pāri debesu lokam ir zemes dzīvība. Bet, ja tas būtu viņa spēkos, tad gaisma nekad vairs neaustu un Krista pēdējais rīts neatnāktu. Ieslodzījuma tumsība toreiz bija daudz baigāka, tomēr ne tik bezcerīga. Viņš bija visu zaudējis, bet joprojām cīņas kārs un mežonīgi gāzās virsū tam neradīju-mam, kas melnajā tumsā aizskāra viņu ar miklām rokām, īsa cīņa... un tumsas biedēklis jau krāca zem Mikus kājām; droši vien tur šis izlaistu garu, ja nesāktu runāt — vispirms kaut ko pavisam nesaprotamu, tāpat kā mūžīgās pilsētas iemītnieki, pēcāk dažus teikumus Mikum diezgan pazīstamajā nīderlandiešu un beidzot pavisam labi saprotamajā vācu mēlē. Tumsas briesmoņa vāciskā runa gan atšķīrās no tās, kuru lietoja Rīgas patricieši, bet saprasties viņi varēja. Tas bija tāds pats nelaimīgais ieslodzītais, kas šajā elles priekškambarī mita nu jau daudzus gadus un iemanījies kaut ko redzēt, ja vien pa kādu spraugu iesūcās vispelēkākā dienasgaisma, kamēr Mikus gluži kā akls kļuvis.

Tumsa sacīja: — Nenobeidz mani. Tā būtu visbriesmīgākā cietsirdība, ja man nāktos mirt, pirms atkal paskatos brīvās debesīs.

Mikus: — Tu mani neapsveici kā draugu ...

Tumsa: — Es iedomājos, ka viņi izspiegojuši un pārsteiguši mani.

Tai pagrabā Mikus pavadīja vairākus mēnešus.

Mikus nelaimes biedrs bija augsti skolots zinību vīrs, kas šajās mokās iesviests par to, ka aizkaitinājis paša dieva vietnieku; Mikus mācījās svešinieka dzimto mēli un uzzināja daudzas gudrības, kas likās neparastas, tomēr pieņemamas cilvēka saprātam. Jo Daugavas krastos dzimušajam vienkāršajam namdarim un matrozim bija gaišs prāts, attapība un dziļas šaubas par dieva un cilvēku noliktās kārtības, likumu, tikumu taisnīgumu — tieši šīs šaubas visaugstāk vērtēja nelaimīgais zinātnieks. Abi ieslodzītie brālīgi dalīja ēdiena paliekas — barību, ko diezin vai ēstu labi turētas cūkas un ko viņiem ne visai kārtīgi nosvieda pa lūku griestos. Tikai ar sasmirdušu ūdeni sargi pārāk neskopojās. Mikus novājēja, apauga ar netīrumiem, izaudzēja garus matus un bārdu, tomēr turēja rasmīgu garu, jo biedrs bija atklājis savu noslēpumu — kā tikt laukā no šīs bedres. Zinātnieks tiktāl novārdzis, ka spēka viņam trūka, to deva Mikus un arī savu tiesu saprāta bīstamā pasākuma veikšanai. Mikus bija gatavs labāk iet bojā cīniņā nekā nonīkt šeit; atkal tikt jūras klajā, tā bija viņa ilgošanās un cieta apņemšanās. Biedrs teica tikai vienu: «Zem brīvas debess,» — un neko vairāk.

Viņiem izdevās izrauties no briesmīgā pagraba, piedevām tik veikli, ka tas palika nepamanīts. Tātad drošība, ka veiksies aizkļūt līdz ostai, pirms sargi attapsies un cels trauksmi. Mikus biedrs prata šīs zemes valodu, zināja, kurp iet un ko darīt, lai atkal nekristu nelaimē. Ar visu spēku piepūli dažās dienās bēgļi nokļuva ostas tuvumā, un zinību vīrs vēl pamācīja Miku, kā viņam jādarās, lai uzk]ūtu uz kāda kuģa, kas dodas tālumos prom no Vidus-zemes jūras.

— Bet tu!? — Mikus iesaucās. — Arī tev te nav palikšanas. Mēs taču solījāmies turēties kopā.

— Mūs izšķir pasaules visvarenākā nepielūdzamā vara, — biedrs atbildēja. — Mans spēks ir izsīcis, ceļš ir galā. Es mirstu.

Mikus nometās ceļos pie vīra, kas gulēja, uz muguras atlaidies, galvu pret akmeni atbalstījis. Daugavas krastu barbars un augsti skolots svešzemju gudrais. Visu savu mūžu Mikus bija daudz domājis — daudz un ķecerīgi, — daudz pieredzējis pēdējo pāris gadu laikā, un tas viss dīvainā kārtā sasaucies ar šī mirstošā vīra paustajām atziņām. Dieva priekšā Mikus savus ceļus diez vai vairs locītu.

— Tev nav spēka dzīvot?

— Esmu dzīvojis jau pāri saviem spēkiem. Mana vienīgā vēlēšanās bija redzēt brīvu debesi, saproti, brīvu debesi... Nāve piestājās man pirmajā brīvības dienā, bet es to atgainīju, man bija pienākums atvadīt tevi līdz ostas pievārtei. Viens tu pazustu. Un, lūk, ada est iabula kā sacīja imperators Augusts. Aizeju laimīgs — brīvs cilvēks uz brīvas zemes, zem brīvas debess.

Vīrs izdzisa mierīgi. Dažas asiņu lāses uz viņa sazi-lējušajām lūpām un bālgani, neko neizteicoši acu redzokļi. Šī zeme, šī debess... Tālumā bija redzami augsti klinšu kalni, bet šeit tikai nelieli, nabadzīgi apzaļumoti pauguri. Reti koki, kuri savā slaidumā atgādināja šķēpu smailes un kuru nosaukumu Mikus nezināja. Bet debess gan bija tik dzīvīga un spilgta, kādu to nekad neredzēja virs Daugavas plūduma. Nāve, brīvība — kādi svinīgi, bargi vārdi. Nāve ir visur, bet kur ronama brīvība? Vai tikai uz īsu brīdi nāves pievārtē? Nebija vairs neviena, kas atbildētu, bija tikai mirušais, klajie pakalni un tumšzaļie šķēpa asmeņi, kas, sāpīgi ievainodami Mikus dvēseli, šķēlās pret koši zilo dienvidzemes debesi.

Vecais Miķelis nopūtās. Smagi, smagi.

Atkal iepīkstējās Pēčuka balss:

— Vectēti, tev gauži?

— Rimsties, guli! — vectēvs bija skarbs. Un kam gan lai viņš izraudātu savas pusaklā veča asaras? Šim puišelim, ko viņš kā pirmo sastapa pēc ilgās — divu gadu desmitu prombūtnes. Karš dedzinājis, melnā nāve pļāvusi; [6]

lepnie sievas radi visi pazuduši, ne miņas no tiem nebija palikušas, Miķeļa dēls ar savu lauleni un abām meitām iemesti mēri mirušo kopkapā. Nu Rīga piederēja zviedru ķēniņam. Pilsēta sāka atkopties, lai arī poļu sirotāju pulciņi šad tad no Kurzemes hercogvalsts puses apdraudēja Pārdaugavu. Arpilsētnieki jau būvēja pirmos namus, atjaunoja iedzīvi tik ticīgi, it kā būtu saņēmuši drošu ķīlu bezkara un bezposta nākotnei. Rīgā iebēga dzimtcilvēki, kas vairs negribēja kalpot bargiem kungiem, un tos priecīgi ņēma pretī — pilsētai vajadzēja krāt spēkus. Un šis puisēns ar palseno galviņu šķita kā nākotne, kas izaugs no kuslā pirmsākuma. Miķeļa acis pieplūda asarām, jau tad šīs acis lādīja vāji, bet visu apstaroja atgriešanās prieks. Vecais vīrs tagad zināja, ka te ir viņa mājas, ka citur mājvietu viņam nav lemts gūt. Var jau būt, ka jauns spētu iemīlēt svešu malu, pierast pie svešiem krastiem un sākotnē nesaprotamas mēles, bet Mikus aizbraukdams bija bijis vīra gados un savas saknes atstājis Daugavas krastu smilšu kāpās. Te viņš varēs atzaļot. Pienāca arī otrs mazdēls Kristaps. Aizdomīgi sabozies, pusaudzis skatījās svešajā vīrā; Kristā nemanīja bailes, nemanīja naidīgumu, un pēkšņi Miķeli apskaidroja pārliecība, ka mazdēli noārdīs žogu, kas toreiz šķīris tēvu no dēla.

Virloku īpašumi, kas atradās Daugavas kreisā krasta priekšpilsētā, visi pārvērtušies pelnos, pat bijušā pavarda vietu vairs neatrast. Grunts pilsētā pārgājusi svešās rokās. Taču palikusi šī vecā celtne uz attekas krasta lejpus Rīgas — tā bijusi par tālu no pilsētas, lai tiktu dedzināta, aplencēji zviedru karavīri to izmantojuši dzīvošanai un, protams, pēc Rīgas iegūšanas nav sagrāvuši. Tikai sīki bojājumi, turklāt saglabājušās arī visas saimniecības ēci-ņas un pirtiņa. Uh, kas par prieku bija uzmest garu, izstiepties uz lāviņas un plīkšķināt miesu ar kuplu, mazdēla Kristapa sietu bērza slotu! Un slaikās kāpu priedes šūpoja galotņu pušķus, un resnie, vidū izpuvušie vītoli, zarus attekā mērcēdami, stāstīja Miķelim par viņa bērnības priekiem šajos krastos. Koki bija gudri, koki atcerējās, un tas svešzemju zinātņu vīrs bija Miķelim mācījis lasīt dabas grāmatā.

— Vectēti, tev gauži?

Atbildi zēns nesaņēma. Un, ja ar tā skanētu, tad tikai kā prasījums gulēt. Pēčuks zināja, ka viņš neaizmigs. Kā gan viņš spētu gulēt, ja vecākais brālis ir tur — drūmā, tumšā torņa pagrabā pilsētas bendes varā. Mīļais, labais brālis — viņš taču nevienam nekā ļauna nav nodarījis! Pēčuks sakoda zobus, nošņācās; nē, viņš nepinkšķēs, asaras nelīdz. To viņš zināja no Krista nostāsta.

Un tai zemē, kur Uvis nāca, daudz bija posta, maz prieka. Jūdzēm vijās putekļainā ceļa cilpas cauri dzeltējušiem labības laukiem, taču brieduma vārpām nebija, un Uvis pajautāja zemniekiem, kāpēc tā. Atbilde skanēja:

— Ļaunais burvis atņēmis mūsu druvām svētību. Katru pavasari mēs sējam, bet labība neienākas, un ziemās ciešam badu, tas nomaitā mūsu bērniņus, kā salna nokož ziedu pumpurus. — Un Uvim sirds skuma par to. Skumīgs viņš jāja tālāk un atkal redzēja citu bēdu ainu: purvs slīcināja vīna dārzus, bet cilvēki, kas iesākuši purvu nogrāvot, savažoti un piekalti pie nokaltušu koku stumbeņiem. Nabaga nelaimīgie lūdzās: — Labais svešiniek, palīdzi atbrīvoties mums, lai mēs varētu savu darbu godam veikt un dot visiem gardas ogas un līksmu dzeramo, bet tā mūsu dārzi aizies postā un mēs paši arīdzan. — Taču važu kalums bija tik pamatīgs, ka Uvis, no visas sirds, ar visiem spēkiem pūloties, nenieka neiespēja un bija spiests pamest šos nelaimīgos viņu bēdās. Un tālākā ceļā Uvis sastapa meitenes, kuru daiļie vaibsti nepazina smaida, puišus, kas tempa vienā tempšanā brandvīna, dzīvoja nešķīsti kā lopiņi, nepazīdami tiekšanos pēc cēlā un daiļā. Viņš saslapa daudzām vainām un kaitēm sistus ļaudis un tādus, kas bija pilni neizprotama Jaunuma pret saviem līdzcilvēkiem: tie šķauda otram klibu jēru un paši bija gatavi zaudēt visus savējos ganāmpulkus, lai tik kaimiņam nepiederētu itin nekas, un citi izšķieda pa augstām tiesām dālderu maisus, lai varētu piesavināties nabaga brāļa pēdējo vērdiņu. Nelaimīga bija tā zeme, un Uvis domāja, kā varētu piekļūt posta saknei un palīdzēt šejieniešiem, jo viņa sirds bija laba un skumdēja par citu likstām. Un vēlā vakara stundā Uvis guva mājvietu pie kāda vientuļnieka. Tas vīrs savu laiku pavadīja nerimtīgās lūgšanās, un, dieva priekšā zemodamies, bieži jo bieži viņš dauzīja savu pieri pret būdiņas kuļu. Uvis brīnījās, lūk, viņš pirmo reizi redzot tik pazemīgas un izmisušas lūgšanas, vai tad vīrs esot ko smagu noziedzies, jebšu viņa sirdi nomācot bēdas, kas piemeklējušas šo pusi, un savās lūgšanās viņš cerot izsaukt debesu palīdzību.

— Ak, nerunā par to, svešiniek! — atteica izmisušais vientuļnieks. — Mani moka nožēlas par maniem noziegumiem, jo šejienes posts ir mans roku darbs, taču netiesā mani pārāk bargi, jo es esmu nevainīgi vainīgais. — Uvis to nesaprata, un tad viņa namatēvs izskaidroja: — Vēl pirms neilga laika šī zeme bija īsta laimes sala, kur vārpas brie-din brieda un graudi birtin bira, kur vīna dārzi nesa bagātīgus augļus, meitenes gavilēja no ausmas līdz rietam un vēl pa nakts melnumu, bet puiši dzīvoja krietnos tikumos un mīlestībā uz visu cēlo. Reti kādam uzkrita nelaime, un, ja tas notika, tad ikviens ieskatīja par savu pienākumu ar maizes riecienu, ar labu padomu vai ko citu palīdzēt cietušajam, un daudzu laimīgu ļaužu kopīga talka allaž pieveica nelaimi. Tai laikā arī es biju laimīgs un saimniekoju uz savas zemes, un man bija tas pats, kas visiem citiem, un, ja kā būtu trūcis, neviens neaizliegtu no sava. Bet, lūk, manā dvēselē ieperinājās skaudības indīgais tārps. Tuvumā mita divas māsas, abas tās tālu tika daudzinātas kā čaklas un daiļas, tā bija patiesība. Mēs ar savu kaimiņu precējām viņas, un nez kāpēc man šķita, ka daiļāko māsu guvis kaimiņš. Nezinu pat, kā tas pēkšņi iekrita man prātā un pieņēma tādu spēku, ka zuda mīlestība un prieks uz jauno sievu, tik viena sajūta vajāja mani — lūk, viņš guvis labāko. Un viss manējais tāpēc sāka šķist pārlieku slikts. Ne vairs maize garšoja, nedz dzēriens deva veldzi. Un, jo tālāk dzīvoju, jo ļaunāks un skaudīgāks tapu: skaitīju vārpas kaimiņa tīrumā, un pašam savas likās retas, tukšas, sīkas; skaitīju lopus kaimiņa ganībās un apskaudu viņa zirgu spožumu, kumeļu ņiprumu, govju pienīgumu, aitu biezo kažoku. Savu vairs nemaz neredzēju, skaudība, no sīka tārpiņa dzimdama, auga augumā kā melns mākonis, piebrieda un nožņaudza visu labo, kas kādreiz mitis manī. Varbūt burvis mani apbūra, pirms tuvojās man, es to nezinu, bet viņš parādījās kā labvēlis, un es kāri piekritu slēgt sadraudzību ar viņu. Burvis sacīja: — Līgums ar mani dos tavam skatienam tādu spēku, ka tu varēsi samaitāt katru, ko vien apskaudīsi. Bet ievēro — mūsu brālību neizbeigs pat tava nāve, vienīgi manējā. — Biju tā sažuldzis, ļaunuma pārpilns, ka, neko nedomādams, lielā steigā pieņēmu šo nolādēto līgumu, kas padarīja mani par burvja kalpu, jo ar ļaunumu biedrošanās nav iespējama, — pret ļaunumu vai nu jāpazemojas, vai jāstājas tam pretī. Es zemojos. Burvis no tā laika valda pār mani, un mana skaudība ir tikai ierocis viņa rokās, ar ko ļaudis samaitāt. Patiesi, nav nekas briesmīgāks par to, ka tu jūti skaudību pret otra veselību un tas nelaimīgais tūdaļ saslimst, ka tu izposti zemi, nogalē laimi, saindē ļaužu prātus un domas. Nenovīdība mājo katra cilvēkā, varbūt dažā mazdrusciņ, bet mēs neviens neesam no tās pasargāti, taču, ja tu samani labo otrā, tad apkaunies no savām zemajām jūtām, apslāpē tās. Man tādos brīžos uzkrita vēl niknāka skaudība par citu labajām īpašībām, un tā es viņus darīju nekrietnākus par sevi pašu. Un, kad mana sieva žēloja apkārtnes postu, es nošķaudu viņas labsirdību, un sieva pārvērtās īstā raganā. Tad es ap-skaudu pats savu lauku mierīgo skaistumu, jo manā sirdī vārījās īsta elles žults, un arī mans īpašums pārvērtās postažā. Es atjēdzos, mani sagrāba šausmas par izdarīto, atbēgu uz šejieni, lūdzu dievu to kungu dienām un naktīm, bet viņš nepalīdz, nemaz neatsaucas, it kā nemaz nebūtu. Un skaudība moka mani joprojām. Arī tevi, svešiniek, es skaužu un tūdaļ noskaudīšu, tu kļūsi vecs, neglīts, ļauns, stulbs un slimīgs.

— Tu maldies, nelaimīgais, — atteica Uvis, — es nepadodos ļaunumam, un tāpēc tavai skaušanai nav varas pār mani.

Tad svešais metās ceļos Uvja priekšā, sacīja, ka Uvis esot izredzētais, kas spējot pašu burvi pieveikt, izglābt zemi no posta un pašu skauģi no mūžīgās skaušanas ellišķīgā rūgtuma.

— Kur lai ai ronu to burvi? — Uvis vaicāja. — Varbūt šis mājo nezin kādos tālumos — aiz jūrām, lediem un smilšu klajumiem.

— Ak nē, — atteica skauģis, — tā melš tikai pasaku blēņas, ka Jaunais noslēpies kaut kādos tālumos, tas būtu vislabākais, tad viņš nemūžam nespētu gandēt ļaužu dzīvi. Dievamžēl mošķi turas ar mums un mūsos, un tā mēs no tiem nespējam atraisīties. Arī burvis ir tuvu — tepat aiz būdas zem uzkalna. Dienas laikā viņš guļ, bet naktīs izlien no savas alas un klimst apkārķ spiegodams, vai kāds vēl nav nesamaitāts, vai kāds vel nesmaida, vai kāds lauks vēl nenes augļus. Ja viņš atrod, tad nāk pie manis un līguma vārdā pavēl man skaust. Un es skaužu, skaužu... Pastāstīšu, kā piekļūt pie burvja, bet brīdinu, ka mazākā šaubīšanās, vilcināšanās, baiļošanās nesīs neveiksmi un varbūt postu tev pašam. Un tad būs par vēlu raudāt, asaras nelīdz. Redzi, ka es mirktin mirkstu rūgta mitrumā, bet tam ir nieka vērtība.

Uvis sacīja, ka viņam ir dūša iet pret burvi, un skauģis izstāstīja, kā to iespējams sastapt. Tuvīnā avotā izmazgājis skaidras acis un pret īkšķa nagu pārbaudījis zobena asumu, Uvis devās uz norādīto uzkalnu.

Tik tiešām skauģis bija runājis patiesu vārdu, sacīdams, ka jaunums neslēpjoties tālumos, — uzkalns atradās gluži klajā vietā, to lenca panīkusi druva, un bija redzama arī kāda zemnieka sēta — visai pelēka, noplukusi, kā noprotams, ļaunā burvja mocīta. Uzkalna pakājē nostājies, Uvis diktā balsī izrunāja viņam pasacītos burvja izsaukšanas vārdus, taču bija gaužām pārsteigts, ka viņa priekšā nostājās labi pazīstamais skauģis. Nudien, tas pats ģīmis, kas, šķita, iezīmē sevī kaut ko no žurkas purna, un glāžu acis, kas zem ārējas laipnības glabāja ļaunumu, nekrietnību, mantrausību un citus nāves grēkus.

Vai burvis iemājojis skauģī, vai skauģis ar burvi bija divvienība, kas reizumis dalījās? Uvis noprasīja, vai šis esot dižais burvis, un sastaptais skauģa līdzinieks tapa briesmīgs — atņirdzās, nošņācās un sprauslodams kliedza: — Es tevi gabalos saraustīšu! — Uvis aicināja: — Nāc, kausimies! — Bet dižais burvis bija tikpat ļauns, cik gļēvs. Viņš atkāpās alā, kas brīnumainā kārtā aiz viņa muguras bija uzkalnā atvērusies. Ātri viņš pazuda no Uvja acīm, tikai tur pazemē baigi gaudoja: «Upurjērs pats nāk!» — un, kad Uvis tuvojās ieejai, viņam pretī stājās no čūskām izpīti režģi un ļauni vampīri, un citas briesmas. Uvis pacēla zobenu, lai ar cīņu mestos burvja miteklī, taču brīdi vilcinājās, nespēdams uz reizi bailes pārvarēt. Un ieeja alā pazuda, tikai kāds kaut kur ķircinoši un gavilējoši smējās. Velti Uvis izsaucās burvi, tas otrreiz nerādījās. Un Uvis atcerējās skauģa brīdinājumu, ka mazākā baiļošanās un vilcināšanās nesīs neveiksmi. Nu viņš bija papilnam sagatavojies uz bīstamo cīniņu, nu bija par vēlu. No dusmām, no žēlabām viņš apraudājās un tad atcerējās vēl citu, ko sacījis skauģis: — Asaras nelīdz! — Un apkaunots, sāpināts viņš bēga prom no tās nelaimīgās zemes.

«Asaras nelīdz,» Pēčuks domās atkārtoja. Toreiz, kad vecākais brālis stāstīja savu pasaku, viņš tikai ievaicājās: — Kālabad, Krist, tava pasaka beidzas tā bēdīgi, varonim taču allaž ir jāuzvar pat tad, ja viņš nonāvēts un gabalu gabalos sacirsts, tomēr atkal ceļas augšā un panāk savu taisnību.

Krists atbildēja:

— Tiesa gan, varonis allaž uzvar, taču tas uzvarētājs ir ļaunais varonis, tā esmu dzīvē to novērojis, un man netīkas aplam melst un patiesību ar kājām gaisā griezt.

— Bet pasaka ir un paliek pasaka, — tiepās Pēčuks, uz ko lielais brālis atteica, ka viņš nepasakojoties, bet stāstot tīru patiesību, ko Uvis esot pasaulē pieredzējis. — Tikpat daudz kā vectēvs, — Krists vēl piebilda. Tad savu balsi pacēla arī vectēvs Miķelis.

— To vienu lielo patiesību tavs Uvis un tu pats allaž vien aizmirsti, — viņš runāja. — Patiesību par patiesību, ko nedrīkst vārdā saukt, jo tiem, kam pieder vara, tas nepatīk, un aizkaitināt šīs pasaules varenos nozīmē bendes cirvi uz sava kakla izbaudīt.

Krists uz to atsacīja:

— Vectēv, vai tas nozīmē, ka man pašam sevi jādara aklu un kurlu? Tu dāsni devi man no sava zināšanu pūra, ko pielocīji, ceļu ceļus klīzdams, tālās jūras braukdams un brīnumainas zemes skatīdams. Tagad esmu atdarījis acis un saskatu visapkārt sev tādas būšanas, par ko senāk nemaz netiku domājis; esmu atdarījis ausis un dzirdu tās sāpes, kas skan ik uz soļa, un pret ko es nevaru paturēt nejūtīgu sirdi un trulu prātu. Kāpēc tu māci — redzi un izliecies neredzam, dzirdi, bet atsakies uzklausīt?

Vectēvs toreiz pūta tikpat grūši kā patlaban:

— Mīļo Krist, ne visu tu saproti un zini. Jaunekļa dedzīgums apveltī sevi ar viszinību, tas ir bīstams malds, jo ceļ cilvēku uz dumpi pret to kārtību, kas pastāvējusi kopš laika gala. Visu zina tikai dievs — ja tāds ir, — bet cilvēks, kā mācīja mans skolotājs, «zina tikai to, ka nekā nezina». Tāda ir patiesība. Tad vēl — tu esi dzirdējis visus manus piedzīvojumus, bet neesi tos cauri gājis. Un ir liela atšķirība — uzklausīt vai pašam pārdzīvot. Cilvēks pa īstam izprot vienīgi paša izciesto, par ko stāsta veci aizrētojumi miesā un dvēselē. Vārds «sāpes» ir tikai vārds; kad bende lauž tavus kaulus, tad uzzini, kā sāp.

Krists sirmgalvja runāto uzklausīja ar dziļu goddevību, tada pati bija arī viņa pretošanās, bet goddevībai cauri manīja nelokāmību:

— Vectēv, katrā tavā vārdā klausos kā pravieša sludinājumā, jo patiesi tu esi gudrs un tava gudrība arī mani darījusi, kā jau teicu, dzirdīgu un redzīgu. Taču, ja tu slēptu no manis savas zināšanas, arī es mistu tumsībā un nesaprastu nenieka. Ja kāds mests tumsībā kopā ar daudz citiem, tad savu lāpu slēpt nedrīkst, jo gaisma zudīs arī viņam pašam.

— Ak, dēls, varbūt daudziem šī tumsība ir mīļa, jo tā slēpj viņu netaisnos darbus. Tie ienīdīs lāpas nesēju, kāros to iznīcināt.

— Tad, pieļaudams tos netaisnos darbus, es noziedzos piet saviem brāļiem.

— Tā vai tā lāpu nodzēsīs, tumsoņas savu panāks. Tu neglābsi nevienu, tikai pazudināsi sevi.

— Vectēv, vai gan godīgs vīrs mierīgi turēs zobenu makstī, kad varmākas dara pāri vājākam. Ikviens nicinās kuģinieku, kas nav steidzies palīgā jūras briesmās nokļuvušajiem. Viņu neaizbildinās bailes par paša dzīvību. Par to nedomā, tāds ir likums.

— Likums, dēls, grozās šā un grozās tā. Gluži kā baznīcas torņgala gailis stipros vējos. Esmu pieredzējis, ka par vienu un to pašu darbu viena un tā paša likuma vārdā cilvēki saņem pretējus spriedumus. Jo cilvēki ir ne vien tie, kas top tiesāti, bet arī tie, kas tiesā. Soģu krēslos ne katrreiz sēž cildenākie.

Un vēl pēc brīža vectēvs piebilda:

— Saprotu, kāpēc tanī pasakā Uvja sastapto burvi un skauģi esi apstāstījis tā. Bet Diženais sulainis ir vēl ļaunāks par burvi, jo viņam nekalpo pārdabiski spēki, viņam kalpo cilvēku zemiskums, un tas ir pats bīstamākais un indīgākais, kas vien mājo zem saules. Sargies, dēls, sargies! Labāk es zaudētu pēdējo gaismu, kas vēl piemīt manam skatienam, labāk es mirtu uz mieta nekā zaudētu tevi. Tevī mājo mans prāts, bet daudz drosmīgāka dvēsele, tev jādzīvo, jāturpina Virloku ģints, bez tevis arī Pēčuks būs zudis. Mierini mani, pirms es aizeju aizsaulē, es paredzu kaut ko nelabu. Ja Diženais sulainis izdzirdēs tavus stāstus, viņa atmaksas kāre nepazīs robežas. Jo zemiskumu nekas tā nesanikno kā viņa paša atveids.

— Un tomēr ... viņam ir jāierauga sevi, un cilvēkos jārodas nesamierināmam pretīgumam pret viņu, — nepiekāpīgi atteica Krists.

Pēčuks zināja, par ko tiek spriests. Diženais sulainis nebija nekāds pasaku varonis, lai gan visai līdzīgs Uvja sastaptajam skauģim un burvim, taču viņš dzīvoja šodien tepat Rīgā, bija iemantojis turību, Virloku bijušo grunti pilsētā un arī savu ārpilsētas sētu ierīkojis uz Virloku bijušās zemes. Godīgā vai negodīgā ceļā? Viņš būvējis likumīgā kārtā, ar pašas augstās rātes atļauju; klīda gan valodas, ka baļķus, dēļus un visu citu būvei nepieciešamo viņš ieguvis apšaubāmā kārtā, bet vai nu visu tik sīki izpētīt. Tomēr par Virloku dzimts zemi radās strīdi, daži kaimiņi piebalsoja, ka Diženais sulainis izplēties arī uz viņu zemes rēķina, taču pēc ilgiem kara un posta gadiem grūti nācās sazīmēt īstās robežas un pat īstos īpašniekus. Vectēvs Miķelis samierinājās ar to, kas palicis, toties zaudētā tēva sēta ļoti sāpināja Kristu. Un Diženais sulainis nedomāja rimt savā varas apziņā un ieraušanas kārē. Jo tā tas ir, ka viens nekrietns darbs rada otru, un, kas ar blēdībām un nodevību sācis, tas tāpat turpina līdz savai pēdējai stundiņai. Diženais sulainis bija bijis kāda muižtura mājas puisis, un par šo bruņinieku melsa nelabas valodas, ka viņš bijis ļaunāks par pašu sātanu, izvirtis un neviens viņa kalps nav varējis tam pa prātam kaut ko izdarīt; vienīgi Diženais sulainis pratis, kā nākas, šim izdabāt, jo pats bijis tikpat ļauns un samaitāts. Kad negantais bruņinieks krita no zviedru zobena, viņa uzticamais sulainis atbēga uz Rīgu. Te šis atrada darba devējus, labvēļus, aizbildņus. Un visi, kas vien tuvāk ar sulaini saskārās un bija augstākas kārtas par viņu, nevarēja vien beigt slavēt šī vīra iztapību, gudro izdomu, mīļo padevību, allaž jautro prātu, izveicību un prasmi vai katru neizteiktu vēlējumos jau no acīm nolasīt. Un viņu mācēja novērtēt, atalgot un uzticēt tādus amatus, kuros kalpojot nedrīkst runāt sirdsapziņa, toties paklausības garam allaž jābūt modram. Sulainis rāts tiesā — augstākais gods, uz ko drīkstēja cerēt nebrīva dzimuma nevācietis, un Diženais sulainis zināja goda devējiem savukārt godu dot. Pret zemākajiem viņš nebija ne tuvu tik mīļš un lunkans, taču arī ne ļauns, ja vien tie locījās viņa priekšā. Vajadzēja redzēt, cik bargi kādu pārdrošnieku Diženais sulainis uzlūkoja cauri savām acu glāzēm, ko viņš mantojis no mirušā bruņinieka un kas taisītas tālajā Vāczemes pilsētā Nirnbergā. Vai šīs acu glāzes Diženajam sulainim maz bija nepieciešamas, to varbūt zināja tikai viņš pats, taču, kad, aukliņā ietītas, viņš tās aplikās, tad visiem gan radās jušana, ka tādu neparastu daiktu nēsātājs ir viens varens vīrs. Un šādi un tādi viņš guva aizvien lielāku varu un svaru Rīgas dzīvē un bija kļuvis vai pats izcilākais namnieks ārpus pilsētas apcietinājumu vaļņiem. Kad atgriezās Virloku Miķelis un tālāk par vārdiem un pieprasījumiem negāja, Diženais sulainis noprata, ka pārbraucējs ne vien zaudējis savu senāko svaru, augstos radus un bagātību, bet arī neko sevišķu no svešuma sev līdz nav atvedis. Tāds nav bīstams, tādu vajag sist, lai nekad neuzdrošinātos pat ne iepīkstēties. Un Diženais sulainis pacēla skaļu balsi: vai šie salašņas Virloki drīkst sevi skaitīt par Rīgas nam-niekiem, vai viņi spējīgi pildīt namnieku pienākumus un vai sen jau nav dzēsti no namnieku kārtas sarakstiem? Jo Diženais sulainis kļuva trokšņaināks un varonīgāks, jo Virloku Miķelis klusāks un rimtāks. Varēja cerēt, ka Miķeļa piekāpība ir līdzējusi, taču Pēčuks reiz nejauši noskārta, kāds negants ienaidnieks» radies viņa vecākajam brālim, — bīstamāks jo tāpēc, ka atklātas cīņas vietā tas pielietoja intrigu.

Bija pavasara sākums, ledus iešanas laiks. Ziema bijusi barga, uzsaldējusi ūdeņiem biezurn biezos ledus, sadzinusi kupenu kupenas, un pēkšņi marta otrajā pusē kļuva varen silts. No jumtiem tecēja strūklas un gruva slapja putra, kupenas pārvērtās lāmās, takas strautos, Daugava kāpa ārā no krastiem. Lauku ļaudis stāstīja par neredzētiem plūdiem. Daugavas lejtece nespēja vien atbrīvot savus ūdeņus, kad nāca jau Krievzemes ledus. Rīgas dievnamu torņi dimdināja zvanus, šāva lielgabali, pali izskaloja vaļņus, atdūrās apcietinājumu mūros un ieplūda pagrabos — apslīka daudzi cietumnieki. Rīdzene, sasmēlusies Daugavas ūdeņus, uzbruka pilsētai no iekšienes. Ļaudis gaužām iztrūcinājās, visu lūpās skanēja jautājums — vai mūs nenoskalos, vai izturēsim? Pa nepārskatāmā plašumā izplētušos Daugavu peldēja milzīgi ledus sablīvējumi, kluči krāvās cits uz cita un nesa sev līdzi ar saknēm izrautus kokus, siena šķūnīšus, nopostītu riju baļķus, zemnieku sētas žogus, pat kāds melns kazlēns lēkāja uz augsta, līdzena ledus kluča un blēja žēlā balsī.

— Tas ir pats elles lielskungs! — gluži bāls kjūdams un krustu mezdams, izsaucās lielgabalnieku vecākais. Un visiem, kuri tai brīdī pulcējās uz ledus uzbrukuma apdraudētajiem pilsētas mūriem un kuru sirdis jau tā bija nomākušas un prātus apstulbinājušas izbailes, visiem viņiem izlikās, ka nelaimīgais kazlēns pēkšņi izaugtu prāva vērša lielumā, ļauni ņirgdams, kratītu savu bārdu un draudētu ticīgo draudzei ar līkajiem, briesmīgajiem ragiem. Luterāņi, kas tur bija sanākuši, aizrautīgām balsīm sāka dziedāt «Dievs kungs ir mūsu stiprā pils», bet karavīri, lai rādītu savu dūšu, vērsa šaujamos stobrus pret ledus kalnu ar kazlēnu virsotnē. Pāri robotajai sienas augšienei izšāvās biszāļu dūmu grīstes un liesmu mēles, bet ledus jau triecās pret mūri, iedauzīja tanī dažu pamatīgu robu. Tomēr vēl nebija situsi pilsētas pēdējā stundiņa, Rīgai bija lemts dzīvot — palu nestā ziemeļmātes krava aizpeldēja uz jūru, un kādā ātrumā tas notika, varēja spriest pēc kazlēna, ka šis, tikai savu bārdu vien paguvis noskurināt, aizzibēja un izgaisa. Vēlāk apgalvoja, ka melnais lops esot stāvus ellē iebraucis. Beidzot upe k]uva brīva no ledus, ūdeņi nokritās un rātskungi apskatīja bojājumus, kas nodarīti apcietinājumiem un krastmalas pāļiem. Par noslīkušajiem cietumniekiem paklīda valodas, ka kazlēns esot tos parāvis sev līdzi. Ieslodzītie taču bija īsti elles prauli, velnam sen jau nobrieduši, kamēr Rīgas godīgos cilvēkus, dieva bērnus, sargāja baznīcu zvani, lūgšanas un ticība tā kunga varenībai.

Visu palu laiku Pārdaugava un, protams, arī vecā Vir-loka sēta bija šķirta no Daugavas labā krasta. Krists strādāja cunftes eltermaņa Hāzenfūsa kuģu būvētavā, kas atradās augšpus Rīgas. Ziemas mēnešos puisis ik rītus cēlās ai otrajiem gaiļiem, ielika kulē ēdamo un devās tālajā ceļā. Pat Krista garajām kājām un knašajai gaitai tas bija prāvas stundas gājiens. Viņš turējās gar Daugavas krastu pa sen zināmu, iemītu taciņu, taču puteņi allaž to aizvilka, Kristam bieži gadījās brist pāri jostas vietai, un gadījās, ka viņš iestiga pat līdz krūtīm. Dūšas puisim netrūka, viņš cīnījās cauri sniegiem un tumsai, jautru dziesmiņu dungodams. Pāri upes plašumam vējš atnesa saraustītas vārdu skaņas, tur sasaucās sargi pilsētas torņos un bastionos, kā maldugunis pavīdēja un izdzisa lāpu uguns. Un bija vairs tikai tumsa ar rēgaini baltām kupenām un vējš, kas cirta sejā asu, griezīgu sniegu. Krists gāja un gāja, līdz sasniedza pazīstamo melnalkšņu puduri, — te bija vieta, kur šķērsot Daugavu, te upe izplūdusi attekās un veidoja salas daudz vairak nekā pretī Rīgai, straume te gluži apsīkusi un nebija jābaidās ievelties kādā lāsmenī. Pāri ledus klajumam vējš vilka spēcīgāk nekā krastmalas koku aizvēnī, brīdi pa brīdim Krists berza savu stingstošo labo vaigu, kaut mugurai smagajā bridienā metās pārlieku karsti. Galvenā gultne pārvarēta, atkal viena atteka un mazā saliņa ar Antes atraitnes zemo būdiņu. Gluži sniegā pazudusi, pat jumts ar baltu blāķi nokrauts, bet Krists it kā redzēja cauri tumsai — tur mājo Antes atraitne ar savu pameitu — patlaban vel miega varā. Un Krists brida tālāk.

Kuģu būvētava atradās Daugavas krasta pie māju pudura, netālu no kaļķu cepļa — šo priekšpilsētu dēvēja par Kellers-Acker. Karos ar zviedriem iznīcināta, priekšpilsēta atjaunojās — vecie namnieki cēla ēkas, daži jaunie iesēdās viņu vietā par īstenajiem saimniekiem, tā Diženais sulainis bija pievācis Virloku gruntsgabalu. No Kārļa ravelīna priekšlauka līdz kaļķu ceplim — visur kūsāja dzīvība, to varēja matīt pat ziemas puteņu barguma. Vēl pirms ausmas svīduma gaisā sāka vīties dumu strūkliņas, cilvēki iekūra savus pavardus, lai ar gaismu ķertos pie darba. Krists, kā pats jaunākais zellis, pirmais arī uzsāka: uz tecīlas trina cirvju un kaltu asmeņus, ielika jaunu āmura kātu, sagatavoja koka tapas. Ziemas mēnešos steidza lielo jūras kuģi izbūvēt tiktāl, lai pēc pavasara paliem to varētu nolaist ūdenī. Hltermanis Hāzenfūss kuģa būves pasūtījumu bija saņēmis no ķēniņa pilsētas Stokholmas bagāta tirgoņa; Hāzenfūss bija sacenties ar nīderlandiešu slavenajiem meistariem, tos pārsolījis un, nobažījies par savu labo vārdu un peļņas izredzēm, ar nepacietību gaidīja proves kuģa tapšanu. Labi zeļļi viņam tur strādāja, īpaši Virloku Kristaps, vēl gluži zaļš, bet puisietis ar nagu, ar pienākuma apziņu, darbā tas stājas stingri vēl pirms gaismas un kā pēdējais lika rīkus pie malas, lai gan dzīvoja vistālāk. Tāds ietekmēja arī citus, un darbs šķīrās. Bija prieks vērot, kā veidojās kuģa varenais stāvs. Un meistars, lai priecinātu acis, bieži jo bieži iegriezās būvētavā; citā nolūkā — zeļļu skubināšanas labad — tas nebūtu vajadzīgs.

Kristaps par to nenieka nedomāja, darbs pats par sevi darīja viņam prieku, tāpat kā apziņa, ka meistars ar viņu

ir mierā. Hāzenfūss bija daudz rūpējies par puisi, arī par veco Miķeli, ko pazina un cienīja no jaunības dienām. Bieži viņš savu zelli pamācīja ar tēvišķiem padomiem, teicās atbalstīt viņa kļūšanu par meistaru, kad tas būs sasniedzis vajadzīgos gadus un īsta vīra briedumu. Tikai par Virloku īpašuma tiesībām un Diženo sulaini Hāzenfūss izvairījās pat runāt. Kristam tā vien šķita, ka meistars bīstas no fogta uzticības vīra, tāpēc neparko negrib to aizkaitināt.

Nu nekas, gan jau Krists pats tās būšanas nokārtos, savas tiesības izcīnīs — kad kļūs patstāvīgs. Vēl jau viņš jauns un zaļš, lai arī meistars viņu ciena vairāk par jebkuru citu zelli; un viņu cienīja un mīlēja arī vectēvs Miķelis un amata biedri, un Pēčuks taisni dievināja savu vecāko brāli. Vēl pirms ledus iešanas katru pusdienlaiku Pēčuks rikšoja uz kuģu būvētavu, lai gatavotu brālim siltu ēdamo. Un pēc azaida ieturēšanas, kad zeļļi dzēra meistara a‘sūtīto alu un runāja gudras valodas, Pēčuks nevarēja vien aizklausīties. It īpaši, kad pasāka vecākais brālis. Klausījās arī tie citi, un visi sajuta, ka Krists runā tādus vārdus, kas ikvienam iet pie sirds, un dažu reizi viens vai otrs piezīmēja; — Vadzi, Krist, tev gan vajadzētu mācītājam būt un no kanceles sludināt!

Pēdējo dienu Pēčuks atnāca pa visai nedrošu ledu — vairāk to ceļu viņiem nevienam nebija lemts staigāt, pēcpusdienā ledus sakustējās un peldēja uz jūru. — Līdz ledus iziešanai palikšu šeit, — priecīgi sacīja Pēčuks, — par vectēti neraizējies, viņš sapratīs, ka esmu pie tevis, vectētis ir gudrs. — Kā pasakaina dēka šķita iespēja pavadīt slietenī kopā ar Kristu kādas pāra nedēļas, ātrāk palu ūdeņi nenokritīsies. Pēc tam viņi abi laivā irsies no mājām uz darbu un mājup no darba, bet tagad slietenī tepat kuģu būvētavas tuvumā. Pēčuks ies uz tirgu pirkt ēdamo un pie reizes ar savām modrajām, ziņkāres pārpilnajām acīm pētīs raibin raibo, mutuļaino Rīgas tirdzniecības dzīvi. Pēčuks skatīs gan iebraukušos Vidzemes sīko zemnieku pajūgus, kas piekrauti ar mājdzīvnieku gaļu, medus spannīšiem, vaska ritulīšiem, gan lielo muiž-turu vagaru vadītās labības vedēju rindas, gan siena vezumus, ko pieveda jātnieku karaspēka vajadzībām un ko allaž apsargāja zviedru reiters ar spožu bruņu cepuri galvā un garu zobenu pie kreisā sāna. Un tirgū būs arī latviešu brīvzemnieki, kas izrīkos daudzus kalpus un varēs

Rīgas kungiem piedāvāt pirkšanai gandrīz tikpat daudz labības kā vācu muižturi; lepni vīri tie brīvzemnieki, naudu viņi žvadzināt žvadzināja, dažs lietoja savu personisko zieģeli un negrieza ceļu nevienam vācu lielmanim. Bajāri kas bajāri, bet Rīgas tirgū būs redzami arī Mas-kavijas bajāri — dārgās zvērādās, milzīgām bārdām apauguši, un tiem pretī iznākušie lielās ģildes tirgoņi būs ai apcirptām bārdām, kruzuļotiem matiem, mežģīņoti, lielām platmalēm, samta kamzoļos, īsās biksēs un garās zeķēs un svinīgā solī spers savas sudrabsprādžotās kurpes. Un viņi slēgs darījumus par lielām naudām, sudraba dālderi biris kā bāreņu asaras, un kumēdiņu rādītāji taisīs visādus špāsus, varbūt parādīsies pat kāds dzīvs moris. Pēčuks tādu bija redzējis pagājušogad un nevarējis vien beigt nobrīnīties par viņa melnumu — gluži kā ar sodrējiem notriepies, vai cauri skurstenim rausies, vai. Brīnumus rātslaukumā noskatījies, Pēčuks rāmi aizkāps uz tirdziņu Daugavmalā un tur pie kāda sīktirgotāja par saviem šķiliņiem nopirks vai nu zaķēnu, vai gabalu no aļņa ciskas, vai cūkas ribiņas un, slietenī atgriezies, ceps un vārīs, gādās malku pavardam un lubas apjumšanai, lai pavasara ūdeņi cauri netecētu, bet Krists strādās. Skaidas lasīdams, Pēčuks vēros vīru darbu, varbūt viņam pašam atļaus šur tur roku pielikt — zēns gluži labi prata apieties ar namdara rīkiem.

Un tā labi bija visiem. Un viņi noskatīja ledus iešanu Daugavā, redzēja melno kazlēnu, šaušanu ar lielgabaliem un visus citus notikumus, par kuriem pēcāk ilgi sprieda pilsētā.

Vectēvs atkal nopūtās līdz ar vēja locītajām kapu priedēm, un Pēčuks rija rūgtas asaras. Novaldīties! Asaras nelīdz! Divas nedēļas ar brāli kopā darbā, valodās. Klaudzēja cirtieni, šmīkstēja zāģi, vērpās skaidas un auga kuģis — liels kuģis, īsta peldoša pils. Atnāca meistars Hāzenfūss, pats namdaru vecākais, laipni runājās ar Kristu un noglāstīja Pēčuka galviņu. Meistars, nudien, bija labs. Pēčuks tikpat kā nepazina mīļus glāstus — māti viņš neatcerējās, vectēvs bija skarbs, bet Krists kautrējās savu mīļumu izrādīt. Pēčuks jutās kā runčuks, kas izlaidies saulītē un ko paijā laipnīga roka.

Parādījās Diženais sulainis. Visi zeļļi viņa sveicienu un dievpalīgu atņēma ar jūtamu goddevību, visi, izņemot Kristu. Diženais sulainis allaž lika manīt, ka viņš ir pilsētas fogta redzīgā acs un dzirdīgā auss šeit, ārpus Rīgas aizsargvaļņiem. Bet tas jau bija tikai pret apgrēcīgiem vaidu ļaudīm; tiem, kuru sirdis, darbi un rokas bija tīras, Diženais sulainis rādīja mīļu smaidu un sacīja draudzīgus vārdus. Un cilvēki sprieda: — Lūk, kādā augstā amatā pie paša fogta šis vīrs, bet allaž laipnīgs, smaidīgs, valodīgs. Nemaz nav lepns. Vajag prast šim labajam cilvēkam godu dot, un arī viņš atbildēs ar godu. Un varbūt pats augstais fogts caur viņu mūs pamanīs.

— Labāk gan būtu, ka augstais fogts mūs nekad nepamanītu, — Krists uz to iebilda. — Cik man zināms, tad tiesnešu skatieni nenes saldumu un viņa gādība izpaužas tikai bargos sodos.

Visi tad smējās kā par labu joku, bet atradās arī pa kādam, kas saprata jaunā Virloka vārdu īsto nozīmi, un šo vīru smiekli bija rūgti. Un daži citi, prātā gana pa-glupi, apgalvoja, ka pret tiesnešiem jātur aplama bijāšanās tikai tiem, kam sliktas domas un neskaidra sirdsapziņa. — Mēs nekā peļama neesam darījuši, mēs droši varam stāties augstā soģa acu priekšā, — viņi lepojās, uz ko Krists atteica, ka dievvārdu grāmatā stāvot rakstīts: pestītājs atļāvis sviest akmeni uz nabaga grēcinieku tam, kas savā sirdī jūtoties pilnīgi bez vainas, taču tāds neatradies. Klausītāju vairums palika nopietni, jo sprieda, ka neklājas irgoties, kad piemin dievvārdu grāmatu un pestītāju. Tas mazums, kas pirmīt bija rūgti smējušies, iesmējās vēl rūgtāk, bet Krists juta dīvainu prieku, ka allaž atrodas kaut pāris cilvēku, kas izprot viņa slēptākās domas. Un tie glupie, tie blisināja apaļas acis un valdīja mutes, jo grāmatu bija redzējuši tikai pa gabalu, un apbrīnoja cilvēku, kas to rokā turējis un prata pārstāstīt tur rakstīto. Viņi nemūžam to nespētu, jo neprata vācu mēli un zināja tikai dažu burtu nozīmi.

Bet, lai kāda gudrinieka slavu Krists guvis, tomēr Diženā sulaiņa vārdam bija lielāks svars, jo lielāks bija arī viņa amats. Diženais sulainis bija lasījis ne vien Bībeli, bet arī likumu grāmatu un prata to tulkot, viņš stāvēja pie labās rokas Rīgas rātskungam, kas ieņēma augstā fogta krēslu un tiesā lēma par dzīvību un nāvi. Turklāt, kā to visi atzina, šis izcilais cilvēks nebija lepnīgs. Viņš izmija pa laipnam vārdam ar katru sastapto namnieku un pat zemāko kārtu piederīgiem uz viņu sveicieniem atbildēja ar vēlīgu smaidu. Un viņu ar prieku sagaidīja

Hāzemūsa zeļļi, kas kāroja kaut ko uzzināt par jaunumiem Rīgas dzīvē un plašās pasaules notikumos. Klīda valodas, ka poļu ķēniņš drīz līgšot mieru ar zviedru Gustavu Ādolfu un atstāšot šim un šā pēctečiem Rīgu uz mūžīgiem laikiem. Arī tagaa par to kāds uzbilda viszinošo atnācēju; šis laipni atbildēja, ka par valdīšanas būšanām vārdu teikšot pati augstā rāte, un jautātājs aprāvās. Diženais sulainis zina, par to neviens nešaubījās, taču laikam negrib savu gudrību dalīt ar kuru katru.

Un gadījās, ka tajā laika sprīdī pie saviem zeļļiem bija atnācis arī pats meistars. Hāzenfūss apsveicinājās ar Diženo sulaini patiesā cieņā, kam izmanīgs vērotājs, kāds bija Virloku Kristaps, cauri manīja dzestrumu un nepatiku. Jo cunftes eltermaņa iznešanās nebija diez cik smalka, nogludināta, kā to bieži vien tam bija aizrādījis pats ģildes eltermanis. Un neba kāds brīnums, jo meistara Hāzenfūsa vectēvs vēl bijis šaubīgas izcelsmes Arrīgas namnieks Zaķkāja, un viņa dēls (jau Hāzenfūss) savam dēlam nav spējis dot labu audzināšanu. Toties meistara pēcnācēji jau saradojušies ar īstiem vāciešiem, vecākais dēls pat mācījies tālu zemju augstās skolās un sēdēja rāts tiesas rakstveža krēslā, — tad arī pats cunftes eltermanis tika skaitīts par vācu cilvēku un cienījamu rīdzinieku. Taču īsta dižmaņa slīpētā viltība, kas tam ļauj noslēpt savas patiesās jūtas, Hāzenfūsam bija sveša, un lielās ģildes tirgoņi, kam bieži iznāca darīšanas ar kuģu un laivu būves meistaru, uzskatīja to par neaptēstu ķūli; jo tirgoņi nu reiz ir ļaudis, kas mūždien mācījušies treknas peļņas labad rādīt smaidošus vaigus pat saviem niknākajiem pretiniekiem. Hāzenfūss gan zināja, ka gudrs vīrs cenšas ar visiem pa godam sadzīvot, taču cauri šai zināšanai lauzās vectēvu zemnieciskā daba un patiesīguma izpratne. Tāpēc viņš novērsās no Diženā sulaiņa un izlikās apskatām nule kā atvestos ozolkoka baļķus — baltu naudu tie bija maksājuši, — toties Diženais sulainis ar saulainu laipnību liptin lipa šim klāt. Godātais meistars pasācis būvēt tik lielu kuģi, kā tas Rīgā līdz šim nekad nav redzēts, pat lepnajiem nīderlandiešiem būšot ko apbrīnot; kā godātajam meistaram esot ar veselību un kā jūtoties viņa godājamā frau; un godātā meistara godātais dēls, kā labs likumu pratējs un tulks, esot izpelnījies augstā fogta vairākkārtējas uzslavas. Nevarēja saprast, vai Hāzenfūsam glaimo vecākā dēla cildināšana daudzu ļaužu

»

priekšā vai tikai pieklāšanās pēc viņš apvaicājās, kā jūtas pats augstais fogts.

— Pateicos par vaicāšanu, godājamais meistar, — Diženais sulainis atsaucās. — Varu tev pavēstīt, ka augstais fogts allaž ir pie spirgtas veselības, kad tam paveicas dievam patīkami darbi, kas, bez šautām, ir raganu un citu nešķīsteņu iznīcināšana. Tu jau zini, ka pagājušo rudeni mums laimējās izraut no sātana tīkliem brangu lomu, tas augsto fogtu tā stiprināja, ka viņš solīja drīzā laikā izskaust visu elles valdnieka draudzi, kas ieperinājusies mūsu tiesas varas robežās.

Šķiet, meistaram Hāzenfūsam šī valoda diezin kā nepatika; pieri saraucis, viņš ierunājās:

— Kā ļaudis teic, tad tajā procesā gan nav bijusi īsta skaidrība. Nezinu, vai tas taisnība, bet draudzes mācītājs apšaubījis, vai abas notiesātās māsas bijušas īstas raganas, kaut arī atzītas par vainīgām tām piedēvētajās tumšajās mākslās un ļaunajos darbos.

Diženais sulainis kā izbrīnīts apstrīdēja meistaru:

— Godājamais meistar, kā nu var atļauties tādas šaubas!? Māsas atzinās jau pie īkšķu skrūvju pielietošanas, tas ir, pašā vieglākajā pakāpē, turklāt neviena no viņām neizturēja ūdens pārbaudi. Arī par jaunākās māsas vīru dievs tas kungs savu ir spriedis. Zini, godājamais meistar, — Diženā sulaiņa ģīmis kļuva svinīgi bargs, — tas melnais āzis, kas peldēja uz ledus gabala, aizrāvis viņu ellē kopā ar citiem torņa pagrabā ieslodzītajiem grēciniekiem. Bet abas raganas tiesā runāja patiesību, par ko viņas drīkstēja baudīt svēto vakarēdienu, un viss var būt, ka sadedzināšana sārtā glāba viņu melnās dvēseles no mūžīgas pazudināšanas.

Taču meistara Hāzenfūsa vaigs samācās aizvien drūmāks.

— Es neticu, ka pekles valdniekam būtu kāda vajadzība iemiesoties nevarīgā kazlēnā, tur no velna gan nebija ne smakas. Un tie nelaimīgie ieslodzītie! Par to bija atbildīgs fogts, ka, plūdu briesmām draudot, vajadzēja izvākt šos nelaimīgos no torņa pagraba. Viņi nebija notiesātie, tikai izmeklēšanai tur iesviesti, varbūt gluži nevainīgi, tāpēc neklājas viņu bēdīgo galu nonievāt ar tādām velna pasakām... — un pēkšņi meistars attapās, ka izrunājies daudz par vaļīgu.

Diženais sulainis tāds pavisam jokains.

— Godājamais meistar, — viņš paklusi aizrādīja, — tavs miesīgais dēls ir rātes tiesas rakstvedis un augstā fogta labā roka.

— Jā, jā, — meistars iztrūcies atsaucās, — augstā rātes tiesa ir gudra savā darbošanās. Un es cildinu fogta gaišo saprātu un taisnīgumu!

— Tāpat kā mēs visi! — ar dziļu goddevību Diženais sulainis piebalsoja. — Tiesa, kas spriež dieva kunga vārdā, allaž turas dieva kunga taisnīgumā, — viņš svinīgi runāja; patiesībā tas bija augstā fogta izteiciens, jo Diženais sulainis pats, lai arī mīlēja gudri izrunāties, nebija spējīgs neko tādu izdomāt, tāpēc saklausījās citu izteicienus, salasīja tos, kā zvirbulis salasa graudus pa cin-gužiem, un uzdeva pats par savu. Tā viņš daudziem šķita gudrs un asprātīgs. Meistars Hāzenfūss, kaut ko nodudi-nājis, pagājās nostāk, bet Diženais sulainis ticīgi sekoja viņam. Pietiekami attālinājies no saviem zeļļiem, lai tie nevarētu sadzirdēt, meistars pievērsās Diženajam sulainim un pusbalsī pikti noprasīja:

— Tik tiešām saki godīgi — vai tu svēti tici visam, ko šitādā vīzē muldies?

Diženais sulainis sašķieba muti tādā kā smīnā, kā sāpju izteiksmē.

— Un ko tad, godājamais meistar, tu ieskati par godīgumu un ticēšanu?

Meistars Hāzenfūss bija noskaities un iekaisis, kas atgadījās reizēs, kad uzpeldēja viņa no senčiem mantotā vientiesīga zemnieka iedaba. Viņš runāja rupji un tieši:

— Es esmu Lutera draudzes piederīgais un ticu svētajiem rakstiem, baznīcai, trīsvienīgajam dievam un mūžīgajai dzīvošanai viņa valstībā. Kāds tam sakars ar pesteļu māņiem, kādus dzen tumsonīgi ļautiņi, kautarī...— vmš sastomījās, tomēr neslēpa spriedumu, kas vērsās pret paša dēlu, — kaut ari tie būtu mācījušies augstās skolās, taču prātā palikuši stulbi. Tu labi zini, ka katru nevainīgu cilvēku bende ar moku rīkiem pataisīs par noziedznieku un ka tavs fogts ir... ir... — Un atkal šis raupjais vīrs attapās, ka pārlieku uzticējies tādam Diženajam sulainim. Viņš vairs neapjēdza, ko runāt.

Brīdi klusēja abi. No savas vaļsirdības pats pārbijies, meistars Hāzenfūss ieplestām acīm skatījās Diženajā sulainī, bet tas savējās acis zem glāzēm pavisam samiedzis un arī galvu nodūris. Tad viņš pavērās meistarā ar nekad neredzētu izteiksmi un sacīja:

— Labi. Dots pret dotu, atklātība pret atklātību. īsti tiesu prāvas man ir rādījušas, ka visas šīs raganas, burvji, vilkači un citi sātana kalpi ir apmelojumu upuri vai plānprātiņi, tāpat kā garu parādības ir tīrie murgi. Nezinu, vai ir tāds dievs ar velnu ... ja kāds no tiem ir iespējams, tad drīzāk sātans, jo, vērojot, kādas lietas notiekas pasaulē un cik ļauni, samaitāti ir cilvēki, jādomā, ka dievs ir tikai velna pašsadomāta bilde, kādā viņš licis sevi uzpindzelēt iztapīgam skunstmālderim. Tikai nesaki, ka nelgas tic māņiem, tieši gudrie to dara, jo tas ir izdevīgi. Padomā par manas miesas vārgumu! Amatu arī neprotu nekādu. Kur tāds lai liekos, ko tāds lai iesāku? Baznīcas priekšā ubagot! Bet fogta Diženajam sulainim nav peļama dzīve, ir alga laba, ir citi ienākumi, ja tikai pats prot tos iekārtot. Augstā fogta nāsis kutina sārta dūmi, un es gādāju raganas, kuras stiept uz sārta; augstā fogta ausīm patīkami dzirdēt mocīto vaidus, un es savācu sūdzības un pierādījumus vainīgo nodošanai mokām — par viņu atzīšanos un fogta iepriecināšanu rūpējas bende. Es negribu badoties, ubagoties, gribu labi dzīvot... un būt labs cilvēks, ja man ļautu labam būt. Cilvēku ļaunumu es neesmu radījis, lai par to atbild pasaules radītājs ...

Vēl viņš sacīja:

— Tagad esam bijuši vaļsirdīgi un esam saistīti ar savstarpēju klusēšanu. Viens otru nevaram nodot, jo abiem mums tad klāsies gauži. Lai sātans, ja tāds maz ir, kļūst par mūsu vienīgo liecinieku.

Un, uzgriezis muguru gluži apstulbušajam meistaram Hāzenfūsam, Diženais sulainis atgriezās zeļļu pulkā. Taču bez viņa piesauktā sātana šai sarunai bija vēl viens liecinieks — Virloku Pēčuks, kurš gadījuma pēc vāca skaidas iekuram turpat aiz nelielas dēļu grēdas. Zēns nespēja savām ausīm ticēt, ka jel kaut kas tāds tiek runāts, šķita, zeme tūdaļ atvērsies un aprīs zaimotāju, zili dūmi vien novērpsies. Taču ne zeme vērās, nedz dūmi kūpēja, pavasarīgā saule izlīda no mākoņiem un mīļi uzsmaidīja grēciniekiem. Pēčuks skatīja meistara smagnējo augumu it kā sagumušu sevī, viņa raupjais, pārlieku zemnieciskais ģīmis pauda izbailes, izmisēšanos, apstulbumu; Diženais sulainis izpaudās ļaunumā, viņš gan sacīja, ka gribot būt

labs, bet ar nojautu, kas piemīt suņiem un bērniem, Pēčuks saprata, ka tie ir salti meli, ka šis cilvēks nekad nespēs būt labs, kaut arī tam dotu visas iespējas. Diženais sulainis bija ļauns un zems jau pēc savas dabas. Pēčuks klusītiņām manīgi aizslīdēja un pēkšņi sajutās, ka brīdī, kad viņš noklausījās šo sarunu, būtu kļuvis par dažu gadu vecāks. Atmiņā atausa vārdi, ar kādiem reizi pa reizei apmijušies vectētis un Krists. Vai arī viņi bija neticīgie, domāja tāpat, bet tikai to slēpa no viņa — Pēčuka, muļķa nezinīša? Taču meistars apliecināja savu ticību dievam un tā baznīcai; Pēčuks nevarēja un nevarēja atcerēties, kad vectēvs vai Krists to būtu darījuši tik klaji, tik cietā pārliecībā. Bet arī otrāži — tikpat klaji kā Diženais sulainis viņi nezaimojās.

Ar dziļu nepatikšanu pārdomādams savu izskaidrošanos ar Diženo sulaini,-pat nepateicis ardievas kuģu būvētavas zeļļiem, meistars Hāzenfūs:; atgriezās pilsētā. Viņš lēma turpmāk pa gabalu vairīties no šī pretīgā cilvēka. Diženais sulainis turpināja maisīties pa kuģu būvētavu, un Pēčuks kļuva liecinieks vēl kādai sarunai — starp Diženo sulaini un Kristu, — tā notika atklāti, visiem Hā-zenfūsa zeļļiem dzirdot un vērīgi klausoties.

Viņi visi atkal sprieda par ledus iešanu un kazlēnu, tik tiešām, liekas, neatrastos tāda, kas neticētu, ka melnais bārdainis nebijis pats elles valdnieks jebšu vismaz... Nu negaidot ieja icās Krists, kas klusēdams cītīgi strādājis. — ... Vismaz elles valdnieka diženais sulainis, — viņš iebilda.

Diženais sulainis tapa uzmanīgs. — Ko tu ar to gribēji sacīt? — viņš noprasīja; joprojām viņš turējās laipns, vēlīgs, smaidīgs, taču patlaban šis smaids likās tāds iesalis.

— To, ko sacīju.

— Bet ko tu domāji, tādus vārdus runādams?

— Tev arī viss jāzina, — Krists pavirši noteica.

— Man ir jāzin!

— Vīri, — Krists vērsās pie citiem zeļļiem, — es jums pastāstīšu, ja vien gribat dzirdēt, kā algojas pārliecīga okšķerība.

— Stāsti, Krist, stāsti! — tie sauca.

Uvis bija aizklīdis tālu jo tālu pasaulē. Un viņš nonāca tādās zemēs, kādas pat ļaužu valodās nekad nebija

dzirdējis, laikam neviens tās vēl nebija redzējis, un viņš saslapa dīvainus, nekad nepazītus cilvēkus. Taču tie tāpat bija pēc dieva ģīmja un līdzības radīti, tie cieta līdzīgas sāpes un priecājās līdzīgus priekus kā šai pusē, un viņu cerības un ilgošanās neko vis neatšķīrās no mūsējām. Bet bija arī daudz kā neredzēta, un pats lielākais tās zemes brīnums bija gardegunība. Ar to nav sacīts, ka tās zemes iemītnieki būtu gariem deguniem, nē, deguni viņiem bija apmēram tādi paši kā Uvim un mums, kā Uvis to redzēja, pa tās zemes ceļiem klīzdams. Bet tad satumsa vakars un Uvis vēlējās gūt sev naktsmieru. Viņš īsti droši nezināja, cik augstu šeit tiek turēts viesmīlības tikums, kas skubina nevienam ceļiniekam, ja vien tas nācis ar godīgiem nolūkiem, neliegt pajumti. Vajadzēja to pārbaudīt, un Uvis, iejājis kādā pagalmā, nolēca no zirga un klaudzināja pie istabas durvīm. Un, vīrieša balsij atsaucoties, viņš runāja šādus vārdus: — Saimniek, vai tu atļautu pārkāpt savu durvjslieksni un baudīt miegu zem tava jumta nogurušam ceļiniekam, kas nāk ar vislabākajiem nolūkiem? — Brīdi Uvim atbildēja klusums, tad saimnieks sacīja: — Es nešaubos, ka tavi nolūki ir labi, tikai nezinu, vai tas labums kritīs man vai tev un tavam kungam. — Uvis atteica, ka viņš ir brīvs vīrs, kas pats savs kungs, bet arī saimniekam atbilde radās ātri — vēders un pašlabums jau esot ikviena augstākais kungs. Uvis noskuma, jo matīja, ka šajā mājā naktsmītni viņam nedabūt. Jau grasīdamies projām jāt, viņš piebilda, ka viņa dzimtajā malā gan ceļiniekam neviens patvērumu neliedz, un, ja kāds to dara, visi tādu uzskata par nelabu cilvēku. Nu, kad saimnieks izdzirda, ka Uvis ir svešinieks, viņš kļuva pielaidīgāks, solījās ar prieku dot naktsmājas — ja tikai Uvis apzvērēšot to, ko šis pieprasīšot. Uvis atbildēja, ka viņš esot gatavs apzvērēt tikai godīgus darbus, bet ne itin visu, ko viņam kāds pieprasa. — Tavi godīgie darbi manās acīs sver nieka vērtību, — saimnieka balss pauda izsmieklu, — jo pasaules ļaužu vidū ir dažādi ieskati par godīgumu, un, ko viens domā par vispareizāko, tas citiem ir gluži nepieņemams, pat dzeļ kā dūcis sirdī. Laupītājs, savu upuri aptīrīdams, spriež, ka godīgi ēd savu maizi, un bende, uzpirktas tiesas nevainīgam upurim kaulus lauzdams, domājas rīkojamies godīgi. Bet lai paliek šīs valodas, kas nenieka nedod ne tev, nedz man, savu godīguma izpratni paturi pats pie sevis, es tikai prasu, lai tu apzvēri, ka tev nav garš deguns.

No šā jautājuma Uvis tā apmulsa, ka sāka baiļoties, vai tikai vaicātājs ir pie pilna saprāta. Turklāt Uvis par savu degunu nekad nebija īpaši domājis. Var jau būt, ka tas bija kādu nieku garāks, bet varbūt kādu nieku īsāks nekā citiem cilvēkiem. Neviens taču nekad savu degunu nav mērījis. Nemācēdams neko prātīgu atbildēt un nojauzdams, ka pratinātājs aiz durvīm atkal kļūst nemierīgs un aizdomīgs, viņš ierunājās:

— Esmu izklaiņojis malu malas, bet tādu jocīgu jautājumu gan nākas pirmoreiz dzirdēt. Klausies uzmanīgi, šīs mājas saimniek, — vai tad ar deguna garumu nav tāpat kā ar godīguma izpratni? Katram savs, un to grūti salīdzināt ar citiem. Es zinu tik daudz, ka mans deguns neko īpaši neatšķiras no citu cilvēku deguniem, garumā tas būs apmēram divas trešdaļas no mana mazā pirksta garuma.

— Sacīto tad arī apzvēri, — pieprasīja saimnieks. Un Uvis atbildēja: — Es to apzvēru pie sava goda, galvas, naudas maka. — Un viņš tika ielaists. Degošu skalu pacēlis tā, lai gaisma kristu Uvja sejā, saimnieks viņu aizdomīgi nopētīja, tad tūdaļ metās pie durvīm, tās rūpīgi aizbultēja, pēc tam parādīdams Uvim necerētu laipnību un sirsnību. Saimniece cēla galdā medījuma gaļu, alu, maizi un uzcienāja pat ar pienu un medu. Mielodamies Uvis atbildēja uz visiem saimnieka jautājumiem, līdz tas pārliecinājās, ka tiešām ielaidis savā mājā šai pusei pilnīgi nepazīstamu cilvēku. Tad Uvis jautāja savukārt un saņēma pārsteidzošu izskaidrojumu saimnieka neuzticībai un dīvainā zvēresta paģērējumam.

— Sājā novadā, svešiniek, valda bargs un mantrausīgs soģis; visu, ko mēs ar saviem sūriem sviedriem iegūstam laukā, mežā, dravā, visu viņš apliek ar trīs un septiņ-kārtīgām nodevām. Galu galā nodevu lielums pārsniedz zemes nestos augļus, un, pat atdodot visu sastrādāto, mēs tā vai tā būtu soģa parādnieki, tā ka nemaz nebūtu vērts pūlēties kādā darbā, ja uz to mūs nespiestu mūsu pašu vēderi. Nevēlēdamies pliki un salkuši mocīties šajā pasaulē, mēs vienkārši nepildām uzliktās nodevas. Soģis to nojauš, jo viņam ir garš deguns, kas deviņas jūdzes pa vējam visu saož, piedevām viņam ir arī sulainis ar tikpat garu degunu un tikpat negantu prātu. Soģis sēž savā goda krēslā, osta gaisu un sūta sulaini pa pēdām šīs zemes labumiem. Taču ķēniņš devis mums tādu likumu, ka novada kungu meslu piedzinēji drīkst ieiet tikai pa durvīm — vienalga, istabā vai klētī. Bet tu pats redzi, ka klēts un istaba mums te ir zem viena jumta. Mēs esam raduši turēt durvis aizbultētas un paši ložņājam cauri lūkai jumtā, bet šo ceļu soģa sulainim liedz ķēniņa likums. Nelietīgais sulainis dažu reizi ielavījies kādās mājās tumsas aizsegā, uzdodamies par nogurušu bezpajumtes ceļinieku. Tur viņš tad ari iztīrījis visu līdz pēdējam graudam. Tagad saproti, kāpēc es tev neļāvu apzvērēt godīgumu, — ja tas būtu soģa sulainis, iekšā ticis, viņš paskaidrotu, ka tieši godīgums viņam pavēl kunga labā izģērbt mani līdz kreklam.

Uvis savos klaiņojumos bija stājies krūti pret krūti ar dažādiem pretiniekiem, veicis dažu varoņdarbu, un ari tagad viņš sāka apdomāt, kā varētu apvaldīt vai vismaz pārmācīt negantnieku soģi un tā sulaini. Viņš izdomāja un nostrādāja trīs dienas, visu sagatavodams. Tad pievakarē viņš atklāja sa\ru nolūku saimniekam un vaicāja, kur un kā varētu sastapt soģa sulaini, tieši sulaini, jo Uvis gudrā ziņā nosprieda, ka bargs kungs bez izdarīga sulaiņa būs gluži kā odze bez indes zoba, turpretī čūskas inde pat pēc ļaunā tārpa nogalēšanas ir un paliek bīstama. Saimnieks nopriecājās par Uvja apņemšanos, vēlēja tam sekmes un pateica, ka soģa sulaini parasti varot sastapt krustceļos, kur tas apčamdot tirgus braucējus. Reizumis tur parādoties arī pats soģis, kas gan esot vārgs un pavairāk sēžot pie kamīna savā pilī. Abi viņi esot vienādi noplukuši, kā jau daždien bagāti sīkstuļi, deguni esot vienādi gari, bet soģi no sulaiņa varot atšķirt pēc tā, ka soģa degungalā allaž turoties rozgana pile.

Tad kāds no klausītājiem pārtrauca Krista stāstu ar vaicājumu: cik īsti gari bijuši tie abi deguni? Uz to Krists paskaidroja, ka turpat vai Reinas ass 1 garumā. — Deguns garāks par vīru! — visi izsaucās un smējās. — Kā jau okšķerim pieklājas, — Krists atbildēja, un jautrība augtin auga. Vienīgi Diženais sulainis nesmējās, pat nepasmaidīja, jo bija iedomājies, ka viņa kungam, pilsētas augstajam fogtam, degungalā allaž turas pile.

Rīta agrumā Uvis devās uz krustcelēm un jau pa ga-

‘ Reinas ass = 1,88 m.

bālu redzēja tur drūzmējamies bariņu visai sadrūmušu cilvēku. Tie nelaimīgie bija cerējuši, ka soģa sulainis ošņāsies citā vietā, un reizē ar šīm jaukajām cerībām zaudēja visu savu mantību, jo soģa sulaiņa alkatība pārspēja katra laupītāja cietsirdību. Un Uvis, pirms paguva vārdu bilst, jau manīja kaut ko garu, lunkanu izčamdām savas kabatas; paklausīdams mājas saimnieka gudro padomu, Uvis bija ģērbies vecās darba drānās un kabatā noglabājis pāris šķiliņu — negauša sulainis tos tūdaļ ierāva sava garā deguna nāsīs un atvēlēja: — Tā kā ceļa nodevu esi samaksājis, tad vari iet tirgū iepirkties, tikai neaizmirsti atgriezties un dot pirkuma nodevu no iegādātajām precēm. Jo to nosaka mūsu visžēlīgā soģa likums.

— Paldies, augstais kungs, par likuma pamācīšanu un arī par to, ka neapsmādējāt manus pāra nieka šķiliņus. Es būtu atnesis tos zelta dukātus, taču dievamžēl...

— Zelta dukātus!? — izsaucās sulainis, un no viņa mutes sāka tecēt kāruma slienas. — Rādi tos šurp, tie visi pieder mūsu kungam un pavēlniekam — augstajam soģim.

Uvis pazemīgi atteica, ka dukātiem viņš nekādi nespējot piekļūt. Šajā zemē viņš ieklīdis pirmoreiz un neizprotamā kārtā nekur nav guvis mājvietu, visi turējuši pievērtas durvis. Viņš pārnakšņojis mežā zem ozola un pusnaktī redzējis tur piejājam laupītājus, kas salaupīto — veselu riekšavu zelta dukātu — sabēruši ozola bluķa spraugā. —^ Mana roka tur nelīda iekšā, — Uvis taisnojās.

— Vai tas ir tālu, ved mani turpu! — sauca sulainis. — Gan es pietikšu dukātiem.

Uvis paskaidroja, ka tā vieta atrodoties no šejienes varbūt pus jūdzi, bet viņš nešaubījās, ka zelta riekšava vedinās skopuli dzīties vai līdz pasaules galam.

— Rādi ceļu!

Ceļu rādīdams, Uvis ieveda soģa sulaini īstā biezoknī, bet tas nebija nekāds varenais gājējs, klupa pāri saknēm un čakārņiem, beidzot sāka Uvi gānīt, ka tas nevedot pa īsto ceļu, sen esot noieta jau vesela jūdze. Kad sulainis kļuva pārlieku draudīgs, Uvis, atcerēdamies brīdinājumu, ka šis vīrs bruņots ļaunām mākslām, pret kurām nelīdz ass zobens un vīra spēks, mierināja viņu: — Vēl tikai pāris simt mēra rīkšu^7, vēl atlikušas simt, nu jau drīz būsim galā. — Un viņi iznāca pie ozola, кит Uvis bija darbojies trejas dienas, tur patiesi gulēja varens bluķis ar iešķēlumu un veikli noslēptu ķīli, kas turēja vaļā šo iešķēlumu. Bluķi ieraudzījis, soģa sulainis, gluži kā ba-dains vepris kviekdams, krita tam klāt un iegremdēja plaisā savu degunu. Uvis nevilcinājās, zibenīgi iespēra pa ķīli, tas izsprāga, un briesmīgs kauciens liecināja, ka Jaunais sulainis pamatīgi ieķīlēts. Nospriedis, ka viņam te vairs nav ko darīt, ka labāk būt tālāk no negantnieka, kad tas attapsies, ka ticis piemānīts, Uvis steidzās pazust. Pie saimnieka nonācis un kumeļu seglodams, Uvis pateica:

— Soģa sulainis savaņģots un nonīks mežā, soģa vara nonīks bez izkalpīgā sulaiņa. Jo, kā jau sacīju, Jauns kungs bez Jauniem kalpiem ir maz bīstams. Ļaužu brīvība un laime ir pašu ļaužu rokās — ja jūs neviens nesūtīsiet savas meitas par kungu istabenēm, tad neviens kungs nebradās viņu jaunavas godu, un, ja nedosiet savus dēlus par sulaiņiem, vagariem, bendēm, tad kungam nebūs rokas, ar ko jūs izsūkt, kalpināt, bendēt. Jūs būsit brīvi uz paaudžu paaudzēm, ja būsit šīs brīvības cienīgi. — Un, beidzis runāt, Uvis lēca sava rumaka mugurā un aizauļoja pa ceļu, ka dimdēja vien.

Darbs kuģu būvētavā nebija tik vien kā pasaku stāstīšana; naski atsāka klaudzēt āmuri un cirvji, skaidas putēt, zāģi dziedāt. Diženajam sulainim vajadzēja prasties un kopties prom, bet viņš kā apmāts turējās tepat uz vietas. Un, tā kā darba trokšņi un kņada neļāva visus uz reizi uzrunāt, šis trinās apkārt zellim, kas strādāja Krista tiešā tuvumā; tas vīrs bija pārlieku valodīgs, dievamžēl viņam neērti bez mēra zagt meistara laiku, it īpaši blakus čaklajam Virlokam. Diženais sulainis murkšķ tikai savu: atkal par paliem, ledus iešanu, melno kazlēnu un citām savādām būšanām, kas notikušas tai laikā. Rau, Antes atraitnes būdiņa, kaut arī saliņai pāri gāzušies visi ledi, palikusi uz vietas neskarta. Vai tas nav pavisam neizskaidrojami, kad cietuši pat Rīgas mūri un izskaloti vaļņi? Protams, ja cilvēka spēkiem nāk palīgā kādi citi spēki... Krists, kas visu laiku nodarbojies ar savu, tomēr bija dzirdējis, jo sacīja:

— Tai saliņai ledus pāri nebija gāzies, tā atrodas sāņus no galvenās straumes. Kāds blāķis bija uzsēdies uz sēkļa saliņas galā un noturējis lielo plūdienu. Ir ar to ledus straumes spēkā aizdzinies vai līdz pašai būdiņai.

Pēčukam tai brīdī nez kāpēc šķita, Jca lielā brāļa balss skanētu nedroši, pat pielabinoši, pavisam savādāk, nekā viņš parasti mēdza runāt ar Diženo sulaini. Turpretī šis gan atsaucās ar parasto laipnību:

— Kā tad, kā tad. Ledus apstājies pie pašas būdiņas, tālāk ne par puspēdu. Cilvēka spēkam to neapturēt, bet ja nāk talkā visādas mākslas . ..

Krista balss pat iedrebējās:

— Antes atraitne zina tikai mākslu pagatavot dziedinošas zāļu tējas. Tās ir labas, tu zini, ko mūsu pestītājs saka par puķēm laukā ...

— Jā, jā. Runā jau, ka Virloku Miķelim Antes atraitnes zāles līdzējušas tādā mērā, ka viņš papilnam atguvis acu gaismu... tikai ar tām jaunajām acīm pasaule viņam rādoties pavisam savādāka nekā citiem cilvēkiem.

— Manam vectēvam gan acu gaisma ir gaužām vāja, to zina visi, bet par tenkotājiem negribu spriest. Tas tiesa, ka Antes atraitnes gatavotās zāles ar dieva palīgu mazina viņa sāpes un ciešanas, — Krists atkal kā taisnodamies.

Diženais sulainis parasti smaidīgs un valodīgs:

— Saku tikai, ko ļaudis runā. Viss var būt, ka īstais spēks ir viņas skaistajai pameitai. Ha, ha! Kā sauca skaistuli? īra laikam. Ha, tavu vārdu! Kristīgie tādus nemēdz saviem bērniem dot.

Pēčuks skatījās Krista acīs un redzēja tur īru. Slaida, saspringta kā stīga, kastaņkrāsas matiem, acis kā tumšais dzintars — tāda viņa bija un skanīga kā vasaras gaviles, ziedoša kā vasara. Krista lūpas kļuvušas bālas, viņš vairs nezināja, ko atbildēt, un Diženais sulainis, smieklos līdzīgi vistai reizumis ieklukstēdamies, aizgāja. Varbūt viņš tāpēc tik ilgi šeit kavējies, ka juties Krista aizvainots, gaidījis iespēju gūt gandarījumu un guvis. Pēčuks sevī sprieda, ka tas nav godīgi panākts, viņu apbēdināja arī tie skatieni, ko Diženais sulainis palaikam slepšus uzmetis lielajam brālim, — tie pauduši ļaunumu. Vēl nesen Pēčuks savā naivumā un uzticībā Kristam būtu spriedis: «Ko nieku šis var iespēt pret taisnīgu, gudru un stipru cilvēku, kāds ir mans brālis,» — bet nule noklausītā saruna starp meistaru Hāzenfūsu un Diženo sulaini bija satricinājusi viņa ticību taisnīgumam vispār. Bērna sirdi sažņaudza skumjas un ļaunu vēstošas priekšnojautas. Viņš neuzdrošinājās Kristu uzbilst, jo brālis bija samācies kā melna nakts, un nostrādāja visu atlikušo dienas daļu, gandrīz ne vārda neizrunādams.

Pēčuks sprieda, ka Krists vienmēr bijis tāds — sev! noslēdzies. Jā, savos pasaku stāstos viņš bija īsti valodīgs, bet par to dienām strādāja kā mēms, varbūt kaut ko domādams, kamēr radās atkal kāda pasaka. Bet nu tas vairs nebūs, Krists gaida pēdējo rītu. Pēčuks zināja to skaidri, bet viņa sirds atteicās to pieņemt, prāts saprast.

Tās dienas vēlā nostundā, kad viņi, iebaudījuši vakariņas, iekārtojās kopējā guļamvietā, Krists paziņoja brālim:

— Palu ūdeņi nu jau noskrējuši, tev jāatgriežas pie vectēva. Nez kā vecītim ... Rītvakar ir svētvakars, brauksim abi; un parit paskatīsim, kur sameklēt attekā labas zivju vietas. Nu jau pēc tādiem ūdeņiem viss izmainījies. Būtu brangi nogaršot zivju zupu.

Pēčuka sirds smēja priekā, ka lielais brālis atsācis valodas. Un tūdaļ viņš atstāstīja sarunu, ko noklausījies no meistara Hāzenfūsa un Diženā sulaiņa mutēm. Beidzot viņš noprasīja:

— Jel saki, Krist, — tu tici dievam vai tāpat kā Diženais sulainis?

— Kas tā par runu — ticēt, neticēt. Neviens taču nezina, vai dievs ir vai nav. Brīnumi taču nākot tikai no velna — pats to šodien gana izklausījies. Izaugsi liels, zināsi spriest, — Krists strupi norāva, un Pēčuks vairs neuzdrošinājās neko vaicāt. Tikai ļoti, ļoti gribējās tūdaļ būt lielam un visu pareizi izspriest. Krists vēl it kā pie sevis noteica:

— Tas cilvēks nav tik muļķa prātā, kā es to līdz šim vērtēju. Stulbs ļaunums ir līdzīgs satrakotam bullim, no kā viegli izvairīties. Gudrs ļaunums ir daudz bīstamāks ... Tas atradīs iespēju iznīcināt katru, kas vien tam būs nepatīkams. Nu, Virloki nav ar pliku roku ņemami, mūsu vārdam ir svars.

Pēčuks saklausīja naivu lielību brāļa balsī. Vai to viņš izprata jau toreiz vai tikai tagad, kad bija mācījies daudz, daudz prasmīgāk vērtēt cilvēku vārdus un darbus?

Un tad bija atnākusi vasara un abi brāļi laivā aizīrās uz salu, kur mita Antes atraitne. Vectēvam Miķelim ap-tiūkušāsacu zāles. Krists ar Pēčuku tātad brauca nopietnā uzdevumā, taču viņi bija jautri, dziedāja vien. Krists nemierīgs smējās, daudz runāja, turklāt par tukšu, kas

pie viņa bija pavisam neparasti. Ēnas jau metās garas, un dienas tveicē sakarsušie ūdeņi dvesa mīlīgu atveldzi. Krists uzvilka laivu krastā un kā pirmais brida cauri biezajai kārklu audzei, Pēčuks sekoja viņa pēdās. Viņi pusbalsī dungoja jautru dziesmiņu, līdz Krists pēkšņi aprāvās. Pretī nāca jauna meitene, un viņa bija tik daiļa kā Uvja līgava, kādu to Krists kādā savā pasakā bija apstāstījis Pēčukam; un viņas abas — tā pasaku līgava un šī īra — arī izskatā bija ļoti līdzīgas. Pēčuks to lielajam brālim nekad netika sacījis — ja tas savu pasaku būtu stāstījis īrai, tad jau nu gan mazais brālis nenociestos. Taču Krists Irai pasakas nestāstīja, vispār ar viņu bija kluss un tā kā nobijies. Varbūt Pēčukam tas mānīgi izlikās, jo viņš būtu gatavs savu galvu ķīlā likt, ka lielais brālis nebīstas it ne no kā zem šīs saules.

īra bija ģērbusies rupja auduma kreklā, svītrainā bruncī, basām kājām un kuplos matus pušķojusi pieneņu ziediem. Bet viņas skaistums rotāja šo nabadzību, tāpat kā daža dižmaņa meita ar lepnu lepnajām kleitām, zvērādām un pērlēm nespēja izskaistināt savu neglītumu. Mīlīgs bija īrās vaigs, spriganas kustības, un pieneņziedi viņas matos atstaroja saules spilgtumu. Viņa visa bija saulaina, gaiša un ar līksmiem smiekliem sveica abus brāļus.

— Esat gaidīti viesi, — viņa sacīja.

— Pie jums jau nāk daudzi, — redzami iepriecināts, Krists atbildēja.

— Jā, savārgušie prasa mātes zāļu tējas, — atbildēja īra; viņa savu pamāti mīlēja un godāja par māti. — Māte teic, ka tas neesot no laba. Ļaudīs klīstot runas, ka viņai piemītot stipras mākslas, un rātes augstais fogts... pats zini... — viņa baidījās pat vārdā saukt tās briesmas, kas draudēja no krišanas augstā fogta aizdomās. — Kādu laiku māte raidīja prom visus, bet cilvēki tik gauži lūdzās ... un žēl savārgušos, kā tiem drīkst atteikt, ari pestītājs māca, ka cilvēkiem jāmīl citam citu, jābūt kā brāļiem. — Nokaunējusies no savas garās runas, viņa apklusa.

— Mēs daudzi varam liecināt, ka tava māte labu vien visiem darījusi, — stingri noteica Krists un pat uzsita roku zobena spalam. Tas bija lielīgi un nepārdomāti, jo Krists nekad vēl savā mūžā ne'pret vienu ieroci nebija pacēlis, bet viņš mazāk domāja par savām izdarībām nekā par šo jauko meiteni. Un viņa atbildēja ar pateicīgu skatienu par sacītajiem, labajiem vārdiem. Jaunība nebēdā bēdu, un Ira, atgaiņājusi tumšās domas, gribēja paķircināt Kristu.

— Pret mani gan tu esi ļauns. Tu zinot daudz skaistu pasaku un nostāstu, visi visapkārt to daudzina, bet man nekad nevienu neesi teicis.

— Krist, — Pēčuks iesaucās. — Pastāsti Irai to pasaku par Uvi un viņa līgavu, — zēns apklusa, gluži vai iztrūcies no lielā brāļa tumšā pietvīkuma.

— Droši vien tā līgava ir skaista un.... bagāta, — minēja meitene.

— Kāpēc gan līgavai jābūt bagātai? — Krists piesmakušā balsī ievaicājās; viņš ievilka elpu, saņēma dūšu un ātri izgrūda: — Kad es kļūšu par meistaru, ņemšu tādu sievu, kas būs tīkama, tikla un mīlīga, vienalga, lai cik nabadzīga.

Ira ķircinājās:

— Lai kļūtu par meistaru, tev būs jāprecē kāda meistara atraitne.

— To nu ne! — Krists iesaucās. — Eltermanis Hā-zenfūss solījās man palīdzēt, viņš savu vārdu turēs, un amatu gan protu. Tapšu par meistaru un tad atnākšu pie tevis ...

— Ko tad vairs viesoties pie manis, kad būsi iekļuvis Rīgas dižmaņos, — īra joprojām tādā pašā vīzē.

— Krists nu gan nav tāds, ka aizmirstu savus draugus! — Pēčuks maisījās pa vidu. Lai meitene būtu pilnīgā skaidrībā, viņš vēl piebilda: — Ja tu būtu dzirdējusi, cik labu Krists tevi un tavu māti visur daudzina. Un man arī tu patīc, tu esi laipna un jauka.

Pēc tam viņi visi klusēja, kā pateikuši tik daudz un sapratušies tik labi, ka vairs nav vērts par tukšu melst. Klāt arī mazā būdiņa un Antes atraitne, kuras seja savilkās smaida grumbiņās. Viņa atcerējās, kāds bijis Vir-loku Miķelis savās jaunības dienās, atcerējās tikai labu, jo Miķelis ticis uzskatīts par godprātīgu un labsirdīgu cilvēku, un tādi paši bija arī mazdēli. Antes atraitne vadīja jau septīto desmitu, bet bija vēl gluži žirgta un ar labu atmiņu. Stundām ilgi — tāpat kā Krists stāstīja savas pasakas — viņa varēja cilāt senus notikumus no Rīgas dzīves: Livonijas ordeņa godības norietu, poļu ķēniņa Stefana Batorija spārnotos jātniekus, dumpi pret jauno kalendāru, zviedru karapulkus pie Rīgas, Kārļa IX neveiksmi Daugavas krastos un kara postu, un mēri, un visādus citādus vaidu laikus. Cik reižu pali nebija draudējuši Rīgu noskalot, cik reižu sarkanais gailis savus spār-: nus nebija plivinājis virs pilsētas. Bet pilsēta atkal un atkal auga un pieņēmās spēkā. — Mēs, zemes ļaudis, Rīgu ceļam un darām stipru, bet vācu kungi par to mums paldies vis nesaka, — vecenīte piebilda.

Krists ierunājās:

— Un tomēr neviens svešzemju kungs mums nebūtu pārāk bīstams, ja ne mūsu pašu sulaiņi un diženie sulaiņi. Un, ja kāds tiek kungos, tas kļūst jo neģēlīgāks, jo grib iztaisīties par īstu dižmani. Meistars Hāzenfūss vēl ir pēc cilvēka, bet viņa dēls vairs ne. Arī par mūsu nelaiķa tēvu dzird... dažādas valodas. Un fogta Diženais sulainis ...

— Vai, kur tas pretīgs! — izsaucās īra. — Kad viņš mani uzskata caur savām liekajām glāžu acīm, tad liekas, ka raugos čūskā.

— Diženais sulainis ir laipns kā saulīte pret mani un īru, — piebilda vecenīte, — bet es to neuzskatu par labu zīmi. Bieži viņš te valkājas, dažureiz prasa šādas vai tādas zāles un maksā bagātīgi, lai gan naudu no viņa nevēlos ņemt. Un citreiz viņš sakās viesojamies pie Iras — it kā jokojot, — bet precēts vīrs ar tādiem jokiem apvaino jaunavu.

Krists rauca pieri. īra piesarka, noskurinājās un noteica:

— Redzēt tādu negribu. Viesis ...

Pēčuks ieminējās savu:

— Atceries, Krist, kā toreiz pēc ledus iešanas šis irgo-jās par īrās vārdu. Bet vārds skan labi.

Antes atraitne sacīja:

— īrās kristīts vārds ir Marija, tā arī baznīcas ruļļos stāv ierakstīts. Pa mūsu paradumam vajadzēja viņu saukt Māru, bet, rau, mans nelaiķis iedēvēja par īru. Viņas vecākus aizrāva mēris tāpat kā jūsējos, meitene, pie mums atvesta, bija bikla, tramīga kā stirniņa, bet stirna jūrmalnieku mēlē skan īra. Tev, Krist, ir jāzin, ka mans nelaiķis bija no jūrmalnieku cilmes; senākos laikos šai zemē mita divēji ļauži — jūrmalnieki un zemes ļaudis; kā vāci tos dēvē — līvji un leti. Nu jau jūrmalnieki pārņēmuši zemes ļaužu runu, maz vairs prot savu mēli, bet Ante vēl zināja. Un visi Daugavas zveji, laivinieki, loči, salu apdzīvotāji un arī nesēju un līģeru amati pa lielai daļai cēlušies no jūrmalniekiem. Tāpat Virloki. Tie ir stalta auguma vīri, daudziem brūni mati kā īrai, jo arī viņa ir no jūrmalnieku cilmes. Bet nu mēs visi esam Rīgas kungu ļaudis, un kungi mūs bez izšķirības sauc par un-teutschen.

Izciemojušies un kaltētās zāļu tējas paņēmuši, brāļi Virloki devās uz laivu. Ira pavadīja viņus. Krists it kā vēlējās meitenei kaut ko gaužām s. ārīgu pavēstīt, taču kautrējās un gana pastrupi atvadījās. Straume nesa laivu, uzpūta arī vējš, un Krists pasteidzās pacelt mastu ar pie-rīkoto linaudekla gabalu; vilka gan no sāna, taču, manīgi stūrējot, peldēja naski uz priekšu.

Kad Krists pāri plecam atskatījās uz salu, tur krastā stāvēja meitene un vēcināja koši dzelteno pieneņziedu vainadziņu.

Un Pēčuks atcerējās vēl kādu dienu, kad viņi atkal ciemojās Antes atraitnes būdiņā.

Bez zāļu tējām vecenīte vāca arī dažādas saknes un tās vai nu kaltēja, vai savārīja ziedēs, kas pēc vectēva Miķeļa atzinuma esot kā balzams viņa aizvien vairāk sāpošajām un satumstošajām acīm. Un pēc šī balzama, kā parasts, atbraukuši abi brāļi. Pēčuks allaž centās turēties pie lielā brāļa, un pats šis airējiens pa Daugavu zēnam šķita vēl brīnumaināks piedzīvojums nekā vectēvam Miķelim vai Krista Uvim viņu ceļojums uz pilsētu ar marmora torņiem, ar zelta jumoliem. Un lielajam brālim smago airu cilā jums likās kā spalviņas vēcinājums, jo tai saliņā mita meitene, ko jūrmalnieku valodā dēvēja par stirnu un kas patiesi bija vingra un bikla kā stirniņa meža pļavā. Un Antes atraitne, kā parasti, apsveica viņus ar vecuma grumbotu smaidu.

Taču īsts prieks bija pametis to būdiņu un tās ļaudis. Kamēr Antes atraitne cilāja savus podus un krūkas, līdz beidzot sameklēja vajadzīgo un no tās Krista atvestā maziņā, maziņā podiņa dibenā iekratīja pikuci brīnišķīgās ziedes, īra rūgtā balsī sūrojās par Diženo sulaini — nu jau šis diendienā valkājoties šurpu un kļūstot bez mēra nekaunīgs. — Miera no tāda nav, — viņa sacīja, bet mazāk žēlabaina kā sašutusi. — Kas tad nekaiš vajāt divas vientuļas sievietes, kurām nav neviena apsarga.

Krists pārlieku iekaisa un solījās; — Tev būs apsargs, un lai dievs žēlīgs tam, kas mēģinās jums pēri darīt. Es to saku, un mans vārds ir Virloks.

Un īra uzsmaidīja ar savām dzintara acīm.

Pēčuks kāroja nopeldēties attekā. Diena tik sutīga, un te bija tāda pati baltu smilšu sēre kā pie viņu mājām. Viņš vedināja lielo brāli, bet tas aizbildinājās, ka cienīgi jāsagaidot Diženo sulaini, nevis tādam plikam no ūdeņiem izlīdušam. Lai mazais brālis gan ejot — viņi šepatās noskatīšoties, kā šis kūleņojot pa ūdeņiem kā delfīns. Jo raugi — vectēvs Miķelis mazdēliem reiz bija stāstījis, ka savos tālajos klaiņojumos ne reizi vien esot sastapies ar dīvainiem radījumiem, kas mājojot jūrā tikpat svabadi kā cilvēki uz sauszemes un notālēm esot vai gluži līdzīgi cilvēkiem. Tos saucot par delfīniem. Kopš tā laika brāļi peldoties sacīja viens otram — «kūleņojam kā delfīni», jo, Daugavas krastos augot, viņi gaužām labi bija iemācījušies peldēt. Pēčuks ar prieku piekrita lielajam brālim, aizmetās aiz kārklu pudura, lai norautu bikšeles un kreklu, un drīz vien trokšņaini pērās pa atteku. Lai pilnīgi piesaistītu šo abu uzmanību un iepriecinātu šodien tik skumīgo īru, Pēčuks izlika visu savu prasmi: trokšņoja, nira stāvus, palika ilgi, ilgi zem ūdens, brīžiem palaida kaucienus un svilpienus — tāda, pēc viņa sprieduma, esot delfīnu sarunāšanās. Vectēvs gan bija teicis, ka delfīniem neesot valodas, bet viņš taču varēja būt tāds delfīns, kam ir valoda.

Beidzot, gauži aizkusis, Pēčuks aizpeldēja pie apģērba un, laukā iznācis, elsoja vien. Šie abi sēdēja turpat, zālītē nometušies. Lielais brālis turēja Iras roku, un meitene sacīja: — Jā, es priecājos par to, tā būs labi... — Pēčuku pamanījusi, viņa aprāvās, pielēca kājās un, pateikusi, ka jāaiziet pie mātes, veikli aizsteidzās. Arī Krists slējās kājās — smagnējs, lempīgāks nekā jebkad un gausā gaitā sekoja īrai. Pēčuks savukārt brida viņa pēdās un brīnījās — kas nu atgadījies, vai šiem abiem kaut kas lēcies? Dienasvidus bija smags, nokarsis, saule svelmēja, nedziedāja neviens putns, un neviena zivs netaisīja plunkšķi Daugavā. Katra radība meklēja vēsāku vietiņu: zivis atvaru dzestrumu, putni koku lapotni, cilvēki paēnu. Vienīgi Pēčuka atvēsušie kamieši ar prieku baudīja saules smago karstumu.

Tosvētdien tad arī notika sadursme starp lielo brāli un Diženo sulaini.

m

Notikuma atcere uzbudināja Pēčuku, un, līdzīgi ritentiņam, viņš griezās pa savu guļamvietu. Toreiz bija tā, ka tūdaļ, tūdaļ šķindēs zobeni, līs asinis un Antes atraitne, triepjot ziedes uz tērauda cirstajām vātīm, liks lietā visu savu dziednieces mākslu. Krists bija piesteidzies tieši brīdi, kad Diženais sulainis, nogrābis Iru aiz viņas kuplās bizes, it kā jokoja, it kā draudēja:

— Nebēdz, putniņ, man negribas ļaut tev aizlaisties. Būrītī jūs esat abas ar māti, bet es neesmu ļauns, es tev došu atslēdziņu no tīra zelta, ja tu ...

Tālāka runāšana Diženajam sulainim vairs neko neiznāca, jo klāt Krists, un, ja Iras izmisīgo raustīšanos — «laid mani, laid mani» šis pilnīgi neievēroja, tad ar jauno Virloku nebija nekāds joks, nekāda savas varenības izrādīšana. Pirmajā iekarsumā Diženais sulainis gan pieskārās zobenam, bet tūdaļ kļuva gluži zaļš no bailēm, jo Krista ierocis jau bija izlēcis no maksts un tā smaile cēlās pret viņa krūtīm.

— Nelieti, stājies cīņai!

Ira aizbēga gluži kā no valga pasprukusi stirniņa.

— Stājies!

Kas nu šis par cīnītāju. Ir ja spēkos spētu mēroties ar Kristu, jēra dūša tā vai tā zemotos stipra un droša pretinieka priekšā. — Ko tu, Kristap Virlok, tu taču esi spēka vīrs un goda vīrs, — Diženais sulainis iztapīgi runāja, un viņa vaigs reizē ar smaidu pauda pazemību, goddevību un nezin vēl kādas Kristu cildinošas jūtas. — Kāpēc gan mums jākrusto zobeni? Nieka joka dēļ ar tādu skuķi?

— īra ir mana līgava!

Visas citas izteiksmes Diženā sulaiņa ģīmī izdzēsa bezgala sāpīga nožēla.

— Un es to nezināju! Krist, tagad es saprotu tevi, tavas dusmas un aizvainojumu. Taču tāpēc jo mazāk iemesla izliet asinis, tas tikai skumdinās Iru un viņas labo māti. Tici jel, es cienu Virlokus, un Virloka līgava man ir svēta. Nolaid savu ieroci, sniedz brālīgi roku un pieņem laimes vēlējumus, ko patiesi saku no visas sirds.

Krista dusmas jau sāka rimt, jo grūti bija nenoticēt šim mīlīgajam smaidam, šai apbēdinātajai, labu vēlošajai sejai un pazemīgajiem vārdiem. It kā vilcinādamies, it kā nezinot, ko īsti darīt, Krists ļāva zobenam noslīdēt gar sāniem un beidzot iebāza makstī. Ir taču neiespējams uzbrukt cilvēkam, kas nepretojas, kas nožēlo savu nedarbu un lūdz piedošanu.

—Tu esi straujš, bet varens vīrs, — pieglaudīgā balsī Diženais sulainis turpināja. — Nu, protams, katrs aizstāvēs savu līgavu. Es tevi saprotu, vēlu laimes, un, kad būs kāzas, tici, mana dāvana nebūs peļama. Še mana roka uz to!

Ar dīvainām jūtām un slēptu nepatiku Krists saņēma pasniegto plaukstu. Viņš bija labsirdīgs pēc dabas un uzticējās cilvēkiem, viņu atbruņoja šis mīlīgums.

Vēlreiz nodievojies, ka īru viņš turpmāk cienīšot, Diženais sulainis aizvācās. Pēčuks atcerējās, ka pati īra bijusi sajūsmā par savu aizstāvi un ka Antes atraitne tikai nosacījusi: — Neticu šim cilvēkam un vismazāk tad, kad viņš smaida un runā mīļus vārdus. Neticu...

Un vēl Pēčuks atcerējās, ka šo lielā brāļa un īrās līgavaiņa un līgavas būšanu neviens no viņiem vairs nedaudzināja.

Virloku pavards pavisam apdzisis, ogles izplēnējušas, tumšs kā bedrē. Pēčuka acis bija jaunas un asas, tomēr viņš neko vairs neredzēja; vectēva Miķeļa skatiens jau tikpat kā izdzisis, bet viņš manīja, ka iet uz rīta pusi. Laiks nebija apturams, varēja apturēt visas pasaules smilšu pulksteņus, bet laiks aiztecēja — ne dieva, nedz sātana spēks pret to nenieka nespēja. Vēja smagie pūtieni sāka piestāt, saviļņotais debesu jums un ūdeņi rīta pusē kļūs mierīgi. Būs salnas rīts, un šī salna nokodīs divas ziedošas dzīvības. Ar dieva tā kunga ziņu. Kāds zemis-kums, ka cilvēki savus ļaunos darbus pieraksta žēlsirdības dievam, bet līdzcilvēku labos darbus sātanam. Vecais Miķelis sen, sen bija zaudējis ticību augstajām varām, diezin vai jebkad tā īsti no sirds bija ticējis, toties viņš spējis ticēt draugu uzticībai, savai drošajai rokai, viņš ticējis alkām pēc labā, dziņai gūt izpratni par pasaules lietām, kas mītot katrā cilvēciskā radījumā, ko tas zinību vīrs bija dēvējis par homo sapiens. Nu šī ticība bija nokauta, mūža nogalē Miķelim bija jāpieredz, ka draugi draudzības vārdā nevis ziedojas, bet nodod, ka viņa roku nomāc vecuma gurdums, bet pārējo rokas bezspēcīgi nolaižas māņu priekšā, bija jāpieredz, ka cilvēku alkas tīksmināties pie citu ciešanām ir spēcīgākas nekā taisnīguma alkas un ka gaismas dziņa pazūd pūļa tumsībā un apmātībā. Viņš bija jau zinājis, cik netaisna ir pasaules kārtība un cietsirdīgi ir vīri, kas teicās valdām žēlsirdības vārdā, taču bija cerējis rast mierīgu ostu savai ģimenei, savas ģints turpinātājiem, bet ļaunums izpostīja šo patvērumu.

Pakļauties varai, ko nav iespējams lauzt! To Miķelis turējis kā svētu bausli, bet vai dzīvē nav tā, ka ikvienu bausli nākas slepšus vai pat atklāti pārkāpt? Vai Krists nebija līdzi domājis sava vectēva slēptākās domas? Vai viņš nebija pārņēmis tā ieskatus, spriedumus? Un vai Miķelis pats tais nelaimīgajās kāzās būtu rīkojies savādāk nekā Krists? Viņš taču nebūtu nodevis savu iemīļoto ... bet varbūt viņš citu priekšā klaji neparādītu Diženā sulaiņa negodīgumu — saudzētu nekrietnību, lai nekrietnība saudzē viņu. Krists bija jauns un straujš, viņš nespēja samierināties un klusēt, viņš gāja taisnu ceļu.

Miķeļa domas pa atmiņu takām atgriezās liktenīgajā kāzu dienā.

Eltermaņa Hāzenfūsa vecākais zellis Liepiņš precēja amata meistara Lindemaņa atraitni. Visi sprieda, ka zellis cēlies vīros — no pakļauta amatnieka par patstāvīgu meistaru, no pilsētas vienkāršajiem ļaudīm par namnieku kārtas piederīgo un no Liepiņa par Lindemani, jo cunftes sarakstos viņu ievedīs pēc vāciskota vārda, kas sakrita arī ar sievas famīliju. Pēdējā punktā Liepiņš gan nesaskatīja nekādu prātu, bet uz to pastāvēja pats eltermanis Hāzenfūss. — Mums, visiem latviešu amata vīriem, vajadzētu censties pēc iekļūšanas starp vācu ļaudīm, — viņš sacīja, — iegūt vācu vārdus, tiesības un visus labumus, un tad mēs būtu saimnieki un noteicēji Rīgā un pati augstā rāte rēķinātos ar mums. — Liepiņš uz to iebilda: ja latvieši pieņemšot vācu vārdus un runāšot ar vācu vārdiem, klausīšoties vācu dievvārdus, tad jau tie darīšoties kā vācieši, bet viņš gribot palikt savā tēvu būšanā. Un, tādējādi pret Hāzenfūsu ķildojoties, Liepiņa acu priekšā stāvēja šī paša Hāzenfūsa dēls, kas bija ģiftīgāks vācietis par jebkuru citu no Vāczemes šurp atbraukušu vācieti. Jo tauta sprieda: kas savus senčus un viņu ieradumus nievā liek, tas arī tēvu un māti negodā un vispār ir nelabs cilvēks. Eltermani Hāzenfūsu ļaudis cienīja, bet, pieminot viņa dēlu, klusēja: nekā laba nebija ko sacīt, klaji pelt neļāva cienība pret Hāzenfūsu, vecāko. Šī cienība aizslēdza arī Liepiņa lūpas bargākiem izteikumiem.

Toties eltermanis kļuva bargs. Vai tad zellis tiešām nespējot saprast, ka viss tiekot darīts tikai viņa paša labā? Kā cilvēks varot parādīt tādu auna stūrgalvību! Linde-manis jau esot tas pats Liepiņš, turklāt neviens viņam neliedzot savā ģimenē ar sievu un darbnīcā ar zeļļiem runāt nevācu mēlē. Ģildē, protams, tas neklājoties, tā būtu tāda baura dumlba un necieņa pret vācu ļaudīm. Liepiņš nopūtās — viņš zināja, ko Lindemaņa atraitne, kas lepojās, ka ir īsta vācu gaspaža, domā par unteutschen. Un zeļļi tai salasīti īstas vācu cilmes jeb, mazākais, tādi, kas negrib būt prasti zemes ļaudis. Liepiņš pūta ilgi un dikti, taču... viņš bija vārgas veselības, nebija stiprs ne spēkos, nedz amata zināšanās; patstāvīgi izcīnīt stāvokli un taisīt meistarstiķi, iekļūt labāko ļaužu kārtā — tas neizdevās pat ne visiem izredzētajiem, kur nu vēl tādam kā viņam. Lindemaņa atraitne piedāvāja visu gatavu, bija tikai gadus desmit vecāka par viņu, nemaz ne neglīta, no pirmās laulības viena meitiņa, un pati gatava dot dēlus pēcnācējus. Ko pliks, pavārgs puisis vairāk varētu vēlēties? Un Liepiņš izšķīrās kļūt par Lindemani.

Atraitne rīkoja varenas kāzas — tik varenas, ka daži ieminējās, vai netiekot pārkāpti rātes izdotie greznības noteikumi. Jaunais vīrs pagaidām vēl nebija ne amata meistars, nedz namnieks, toties atraitne bija lepna, bija īstu vācu ļaužu un sprieda, ka drīkst atļauties visu. Atraitnei bija bagāts pūrs, nelaiķis vecais Lindemanis bijis pazīstams kā Jāņa ģildes sīkstākais meistars un negantākais izdzinējs, vai mazumu viņš bija sarausis. Nieka lieta bija noraut galvu vērsim pēc vērša, nostatīt alus pagrabā vāti pie vāts, brandvīnu laistīt kā ūdeni, bet kautos sīklopus nemaz neskaitīt. Un bija savs ēdienu gatavotājs mājlopu gaļai, savs medījumam, savs zivīm un putniem (Antes atraitne) un savs smalkajiem ēdieniem, un īpašs dzērienu pārzinis, un visiem tiem bija palīgi un bija arī maiznieki, un kalpi galda apkopšanai. Tā bija gribējusi Lindemaņa atraitne, kas nu kļuva jaunā sieva. Tikai vienā gadījumā viņa pieņēmusi vīra padomu — kāzu svinības rīkot nevis ģildes namā, bet šeitpat viņu Arrīgas īpašumā. Lai cik iedomīga uz sevi, lepnā sieva tomēr apjēdza, ka tik trokšņainas kāzas var izsaukt Lielās ģildes locekļu skaudību un nelabvēlību. Visa Rīga runās par tādām kāzām un pieminēs arī vīra nevācisko cilmi, likumu tiesa savukārt sūtīs savu sulaini vērot, kā

tiek izpildīti greznības noteikumi. Toties šeit viņus sargā rātes tiesas Diženais sulainis, telpas te ir pietiekamas, pagalms plašs, un apkārtnes acīs viņi ir paši izcilākie, godājamākie. Virloku Miķelim viņa ieslodzījuma biedrs, zinību vīrs, bija stāstījis par slavenu mūžīgās pilsētas valdnieku, vārdā Cēzaru, kas teicis, ka labprātāk viņš esot pirmais ciemā nekā pēdējais Romā, varbūt tāpēc Miķelis šo to izprata Lindemanietes negaidītajā piekāpībā vīram. Pati jaunlaulene no tāda Cēzara nenieka nezināja, taču sprieda gana cēzariski. Lielmanības gars vadīja arī viņas viesu izvēli, un, ja to skaitā parādījās visi trīs Vir-loki, tad galvenokārt tas bija Kristapa tēva dēļ un tikai pēc lielas šaubīšanās, kad zellis Liepiņš pārvarēm uzstāja par Kristapu, ko augstu vērtēja kā teicamāko darba biedru. Var jau būt, ka šie Virloki reiz atkopsies un kļūs tikpat cienīti un bagāti kā pirms poļu-zviedru kariem. Un šajās smalku ļaužu kāzās parādījās arī īra. Protams, ne jau lūgto viesu pulkā — dūmu istabā kā Antes atraitnes palīdze.

Un puisēna spridzīgās un veča sāpošās, tikpat kā pilnīgi satumsušās acis šai naktī no jauna skatīja tos kāzu priekus, ļaužu lielo un raibo pūli, pārkrautos galdus, bet ausis klausīja dzīrotāju gaviles, laimes vēlējumus, dziesmas un smieklus.

Un tai viesu pulkā bija daudzi ģildes un itin visi cunftes meistari, bija, protams, eltermanis Hāzenfūss, kas pie galda sēdēja vissmalkāko viesu galā, bet iedzēries gāja arī pie vienkāršajiem un bezbēdīgi trieca latviešu mēlē; bija viņa vecākais dēls, pats smalkais rāts tiesas rakstvedis, un viņš turējās salts un lepnīgs, jo domājās parādījis lielu godu šim namam un tikai tāpēc vien, ka Lindemaniete bija neapšaubāmi vācu dzimuma. Viņas vīram, tam nožēlojamam Liepiņām, tiesas rakstvedis skatījās pāri galvai. Hāzenfūsa, jaunākā, ģīmis bija gluži uz mātes plauka — vājš, pabāls, ar augstprātīgu vaibstu, sava tēva zemnieciskajam tuklumam viņš nelīdzinājās nemaz. Un bija tur draudzes mācītājs un šķesteris un visi Arrīgas namnieki, un Diženais sulainis, kas runāja smalkā vācu valodā ar frau Lindemani un bezgala goddevīgā izteiksmē ar rāts tiesas rakstvedi. Latviešu mēli Diženais sulainis tais kāzās negribēja prast.

Toties, kad Virloku Krists sāka stāstīt savas pasakas par Uvi, tad noklusa visi citi trokšņi, visas citas runas un lielais kāzinieku bars uzmanīgi klausījās — arī Hāzen-fūss, jaunākais, un visi tie, kas likās nesaprotam bauru valodu.

Daudz ceļu aiztek, krustojas un kopā savērpjas plašajā pasaulē, bet Uvis sprieda, ka īstam vīram allaž jāturas uz taisnākā ceļa. Un, kaut arī taisnākais ceļš prasīja drosmi un neatlaidīgu dzīšanos pēc mērķa, Uvis jāja pa to. Un tā viņš sasniedza daudz un pieredzēja raibum raibas lietas. Bet reiz Uvis sacīja sev — gana esmu dzinies taisni vien uz priekšu, neesmu apkārtgājējs, tomēr esmu kārs pēc zināšanām, un, raugi, ir pienācis brīdis, kad vēlos uzzināt, kā ir tad, kad jāj pa apkārtceļu, jo arī tur jābūt kaut kam pievilcīgam, citādi tik daudzi nedzītos aplinkus ceļos un nerežģītu skaidras būšanas. Un Uvis nolēma proves pēc reiz mest līkumu. Un viņš to darīja. Tas notika kād:\ rītā, kad viņa jātais ceļš šķīrās, un tas, uz kura rādītāja bija rakstīts — iet taisni, bet caur lielām briesmām uz kāzu namu, — kā cirvja cirtiens iešķēlās biezā, drūmā egļu gāršā; un pa labi roki atdalījās otrs ceļš, uz tā bija rakstīts — uz kāzu namu caur omulīgu pielāgošanos, — un tas ceļš aizvijās pa ziedošu pļavu, kur dejoja zeltaini tauriņi un mīlīgi dūkāja kamenes. Visi Uvja prāti tiecās sviest izaicinājumu briesmām, bet viņš apvaldīja savu dedzīgumu un pavilka rumaka pavadu pa labi, viņš kāroja uzzināt, kāda ir jušana cilvēkam, kurš rīkojas aplinkus.

Tik tiešām nemaz nebija peļami: saulīte mīlīgi sildīja, briesmas palika kaut kur tālu pamalē, virsū mācās mīksts snaudiens, un arī kumeļš vairs neraustīja pavadu, neslējās pakaļkājās, bet soļoja rāmi kā rūnīts darba zirgs. Uvis gan centās turēt možu garu, bet iesnaudās. Viņš pat nepamanīja, kā tas notika, tikai attapās, kad zirgs bija apturēts un viņu necik mīļi modināja no miega.

— Vīkšies žiglāk, — pavēlēja kāda balss. Tur bija daži vīri, kas, aizturējuši Uvja kumeļu, izdarījās itin kā būtu tiesīgi lemt par dzīvību un nāvi. Un viens no tiem vīriem sniedza Uvim ēzeļa ausis. Uvis jau zināja, ka lopiņu, ko sauc par ēzeli un ko svešās zemēs izmanto viņa tēvišķā parastā zirga vietā, ka šo lopiņu ieskata par visai stulbu un tā ausis apzīmē glupību un tukšprātību, tāpēc viņam nepatika vīra vārdi: — Es tev pavēlu pielikt ēzeļa ausis! — Uvis pikti atsvieda, ka viņš nemūžam neļaušoties ieskaitīt sevi muļķu kārtā. — Tad nevajadzēja meklēt pielāgošanās taku, — virs atteica. — Es nekad līdz šim neesmu pielāgojies, — Uvis skaidroja viņam,

— vienmēr dzinos taisni un krustoju šķēpus ar katru izaicinājumu. Nepadevos nekam, un, lūk, esmu atkļuvis šeit. Un tikai tāpēc, ka reiz gribēju izpētīt šo taku, jo nav labi, ja cilvēks dodas pasaulē un, vērodams tās būšanas, negrib neko zināt par nebūšanām.

— Visvarbūt, ka tu runā taisnību, tavi vārdi skan pārliecinoši, — vīrs atteica. — Bet mums ir gluži vienalga, kāpēc tu izvēlējies, ko darīt, reiz esi šeit, tev jāpadodas noteikumiem. Tāpēc neplāties ar zobenu un žigli liec klāt ēzeļa ausis, tāds ir likums, un pret to nelīdz ne ieroči, nedz liela dūša.

Un tā Uvis ar dziļu nepatikšanu iemantoja ēzeļa ausis un muļķīgu ģīmi. Brīdi viņš pat domāja, vai tikai neva jadzētu griezties atpakaļ, bet, metis skatienu pāri plecam, redzēja, ka veiktais ceļa posms saritinājies zem viņa zirga astes. Un Uvis jau ar nebija tāds vīrs, kas atsakās no nodomātā. Viņš jāja tālāk un redzēja, ka vēl ir daudzi ceļa biedri ar tādām pašām ēzeļa ausīm un stulbiem purniem. Bet pēc laiciņa viņu atkal apturēja pavēlnieciski vīri un paziņoja, ka tālāk jāceļojot, ielīdušam auna ādā Kad Uvis kurnēja, viņam atteica, ka tas vēl esot gluži nieks, ka drīz viņu pašu apseglošot. Un tas piepildījās un arī vēl tas, ka nerātni puišeļi plucināja viņa ausis un ņirgājās par tām, ka pļāpīgas sievas apmētāja viņu ar tenkām kā ar spļaudekļiem, ka viņam vajadzēja zemoties, gluži vai uz vēdera šļūkt dažu vepru, teļu un zosu priekšā. Visbeidzot Uvim atņēma viņa vārdu un auniski pārkris-tītu veda uz kāzu namu, lai salaulātu ar apkaltušu bulku, ko pirms tam bija apslienājis kāds plušķains krancis.

— Nēļ — kliedza Uvis. — Nē! Nē! Es to nevēlos! — Un viņam atbildēja, ka tāds ir aplinkus ceļa gājēja liktenis. Uvis šoreiz nelokāmi pastāvēja pie sava — viņš ir taisna ceļa gājējs un pielāgojies tikai izņēmuma kārtā, lai remdinātu savu zinātkāri. Tad Uvim vaicāja, vai viņš patiesi vēlas piedzīvot to, kas galā sagaida taisnā ceļa gājēju, un Uvis sauca: — Tikai to! — Un viņš redzēja ataulekšo-jam savu uzticamo kumeļu putās, putekļiem apbirušu, ar asinīm notašķītiem tukšiem segliem. Un Uvis saprata, ka taisno ceļu bija pāršķēlusi nāves izkapts. Viņš nodrebēja baigumā, tomēr spītīgi palika pie sava: — Lai top piepildīts, lai arī bojāeja, bet ne dzīve cita ādā, ar cita vārdu, ar ēzeļa ausīm! — Un, kā viņš to pateica, tā tūdaļ tapa atbrīvots un varēja doties tālāk. Jo nāvi spēj pārvarēt tikai tas, kas pārvar bailes tās priekšā.

Kāzu nams iedūcās atzinīgos vārdos par skaisto un gudro pasaku, kā arī smieklos par ēzeļa ausīm un līšanu auna ādā. Tikai viens palika kluss — pats jaunais vīrs, jo viņš saprata, uz ko zīmēta šī Krista pasaka, saprata, ka tapis nežēlīgi izsmiets. Nokaunējies viņš nodūra galvu un ilgi, ilgi skatījās galdā, itin kā nezin kādus rakstus tur redzēdams. Un, kad viņš atkal pavērsās pret Kristu, no viņa ģīmja bija zudusi gan nokaunēšanās, gan apjukums, viena vienīga spītība tur bija nolasāma un tumšs drauds, kas nesolīja nekā laba.

Maz laikam bija starp kāzu viesiem tādu, kas to ievēroja. Pēčuks jā, jo viņš mīlēja lielo brāli. Bet kāziniekiem vairāk rūpēja baudīt kārumus, kas sakrauti uz galda. Un īsā brīdī apēda ceptu teļu, tika iztukšotas bļodas ar sautētu vēršgaļu, cits pēc cita pazuda lieliski gatavotie lāča šķiņķi un brūni kūpinātās zemnieku desas, un virsū uzdzēra alu no krūzēm un zāļu šņabi no māla trauciņiem. Kalpotāji un kāzu laikam pieņemtie apdienētāji knapi vien jaudāja pienest jaunas bļodas un krūkas. Viesi ēda, itin kā būtu badu nocietušies, visu mutes kustējās, rokas alkatīgi tvēra izskatīgākos kumosus, un pirksti aplipa taukiem, pāri zodiem un kamzoļu krūtīm tecēja mērce; lepnais rātstiesas rakstvedis Hāzenfūss notraipīja savu dārgo, no nīderlandiešiem pirkto mežģīņu apkakli, viņa tēvs spīdēja sviedros un treknumā, bet, tā kā visi aizrāvušies ar ēšanu un dzeršanu, tad neviens neko neievēroja. Kāzinieku bars jau jūtami iereibis, balsis pārkliedza cita citu — runāt kāroja visi, klausīties negribēja neviens. Atturīgi bija un palika vienīgi Diženais sulainis un Krists. Diženais sulainis apzinājās, ka tiesas rakstveža klātbūtnē viņam pieklājas uzturēt savu cildeno pazemību, un Krists necienīja rijību un pļēgurību. Ja Diženo sulaini mierināja doma, ka augstais kungs atnācis tikai uz šodienu, lai parādītu godu jaunajam pārim, un rīt vairs nebūs, bet kāzas vilksies dienas trejas, un arī viņam rāsies iespēja izpriecāties un likt just zemākiem bijāšanu pret sevi, tad Kristu apkārtējā skaļā murdoņa, šķiet, skumdināja, viņa vaigs nebija līksms. Pēčuks iedomājās, ka lielo brāli varbūt apbēdināja un nomāca namatēva sapīkums par stāstīto pasaku. Jo Krists gan bija ar asu mēli, bet ne ļauns pēc dabas, un, pateicis skarbu patiesību, viņš kāroja, lai to arī saprot kā patiesību, nevis iztulko par noniecināšanu un apsmiešanu. Bet cilvēki visi jau laikam ir tādi, kas patiesīgu vārdu ienīst tāpēc vien, ka trūkst dūšas pašiem atzīt savas aplamības un nelabos darbus. Pēčuks, vērodams lielā brāļa atturību, arī rādīja teicamu sātu. Vectēvs Miķelis ēst ēda maz, toties ar baudu meta brandavu pēc brandava un katru šņabja malku noskaloja ar alu. Viņa acu gaišums jau tikpat kā izdzisis, bet sirds siltums gan ne, skumīgas atmiņas pārņēma viņu un aiznesa uz tiem tālajiem klaidoņa ceļiem tais tālajās zemēs. Aizgājušo dienu saule apspīdēja viņu svelmīgi un briedināja vīna ogas, kas bija dzeltenas kā gaišais dzintars, dziedāja melnmatainas, brūnacainas meičas, kuru sejas bija melnūksnēji iedegušas, un viņas dziedāja un plūca lielos, sulīgos ķekarus, krāva tos grozos, kas bija uzsieti uz brašu puišu mugurām. Jaunība, skaistums, dzīves briedums, saules svelmainums, krāsu spilgtums. Un Miķelis, tolaik viņš vēl bija staltais Mikus, apsēdies jāteniski uz tavernas sola, malkoja vīnu no galdā noliktā trauka. Šajā sulā bija salijis meiteņu prieks — viņu dziesmas, saldie smiekli, acu mirdzums un puišu brašums un bezbēdība. Vēl nebija pienācis tas laiks, kad, vīnu dzerot, Mikus atcerējās Līgo dziesmu skanēšanu pāri Daugavas plūdumam, atcerējās, kā puto bērz-sulas uz Jāņu dienu un cik salda ir kļavu sula pavasari, un rūgts un saskābis tad šķita vīna malks. Mikus vēl jutās kā visas pasaules pavēlnieks, un, jo vairāk viņš skatījās kausā, jo lepnīgāka un pacilājošāka kļuva šī jušana. Kad tavernā ienāca vairāki tās zemes kavalieri, Mikus jau kļuvis tik kundzisks, ka svieda izaicinājumu tiem tieši vaigā. Viens no ienācējiem lepni izvilka zobenu, Mikus arī ķērās pie savējā, un viņa kaujās rūdīta prasme, vienota ar spēku, darīja to, ka svešinieka tievais zobentiņš salūza līdzīgi ledus lāstekai. Nobālis atbruņotais pretinieks gaidīja savu galu, bet Mikus nolaida smago kaujas ieroci, sēdināja uzvarēto pie galda, aicināja arī viņa biedrus, un drīzi jo drīzi viņu balsis saplūda kopīgā līksmībā. Tai zemē ļaudis nebija tik lieli izēdāji un mucu izstrēbēji kā šinī pusē, bet tur arī nekad nebija tādi vilku puteņi un sala sprēgoņa, tur ļaudis pietika ar kviešu karašas riecienu, eļļu un sāli. Māras zemes bargumu panest varēja, tikai stiprinoties ar rudzu maizi un kārtīgu gaļas ēdienu brokastī, launagā, vakariņās. Tad vīri spēja strādāt zem klajas debess tādā laikā, kad putni nosala lidojumā un dižgabalu lodes nejaudāja iedragāt upju ledus nocietinājumus, tad jauni puikas izturēja peldējumu pāri Daugavas straumei jau maija mēneša pirmajā pusē un neprasīja pēc ūdens piena siltumā, kāds bija zilajā Viduszemes jūrā un kāds šeit sasila vienīgi jūlija karstumā un arī tikai seklās lāmās.

Un atmiņu apsēstais Miķelis kleknēja savā kaktā, jo goda viesu tuvumā viņš netika sēdināts. Vecajam, pusaklajam vīram tas bija gluži vienalga, reizi pa reizei viņš iemalkoja un pat īsti nedzirdēja balsis sev apkārt. Šīs kāzas, tāpat kā visas citas kāzas un citas dzīres, bija īsti trokšņainas, ļaudis priecājās par katru nieku, arī strīdējās, bet tas viss notika līksmā garā. Uzgavilēja, kad ievēla jaunu alus vāti, un tad gavilēja, kad ienesa ceptus putnus, jo pēc dižā medījuma un mājdzīvnieku cepešiem vēderi kāroja kaut ko citu. Un sievu un jaunavu vidū, kas apkalpoja galdu, parādījās arī Antes atraitnes pameita īra.

Kalpot šādās kāzās — tas jau bija liels gods, protams, ne tik liels kā sēdēt lūgto viesu pulkā. Un visas šīs sievas un meitas to apzinājās un bija koši jo koši uzposušās. Ari Ira. Viņas kuplos, brūnos matus rotāja izrakstīts vainadziņš, ap kaklu krelles no naudiņām un glāžu gabaliņiem, krāšņo villaini uz pleca saturēja liela sudraba sakta un krūtis greznoja vairākas mazas, gluži zeltaini mirdzošas pakavu saktiņas. Raibum raibi bija viņas lindraki, un vieglajās kurpītēs ieautās kājas naski tecēja apkārt galdam. Un ne vien tērpā, bet ari vaigā un augumā viņa bija skaista un cēla, tā ka ikviens jauns puisietis ar prieku noskatīja šo jaunavu. Arī Krista acis iemirdzējās, bet tūdaļ atkal apdzisa, un viņa vaigs kļuva pavisam drūms. Jo viņš manīja, cik kāriem skatieniem Diženais sulainis it kā aptausta jauko meiteni; Pēčuks to vēl neapjēdza, vecais Miķelis gan būtu sapratis, cik ļoti Kristu ievainoja šī nekautrā, kārā acu izteiksme. Un, kaut gan ar skatieniem cilvēks varot izsacīties, taču ne izdarīties, Kristam likās, ka tie liek nievā īru, ka vajag dot mācību nekauņām, tādu mācību, lai šis nekad vairs neaizmirstos. Krista roka sažņaudza alus kannas rokturi, un brīdi Pē-čukam likās, ka lielais brālis sviedīs šo smago trauku šķērsiski pāri garajam galdam Diženajam sulainim tieši pa pieri. Ja Diženais sulainis to manītu, viņš gan nobītos un ievilktos atpakaļ savā vēlīgā atturībnieka čaulā, bet viņš tā aizrāvies ar Iras skaistumu, ka aizmirsis visu apkārtni. Un viņa acis zem dīvainajām svešzemju glāžu acīm zalgoja kā runcim, kas uzglūn putniņam. Tad varenajai kāzu nama murdoņai cauri izlauzās Krista spēcīgā balss:

— Un tagad es pastāstīšu pasaku par Uvi un sīkčie-pēju! Klausaities!

— Stāsti, stāsti! — visi mudinot atsaucās un apklusa, kā balsi zaudējuši. Arī galda apdienētāji pārtrauca savu darbošanos un kāri klausījās. Vecais Miķelis satrūkās un, pie lūpām nepiecēlis, atlika uz galda dzeramā trauku. Krists nekad nebija bijis tik paģērošs un skaļš; vectēvs saklausīja mazdēla valodā tādas skaņas, kas vēsta nelaimi. Viņš būtu pārtraucis Kristu, bet, kā to spēt. ja visi klausījās viņā itin kā kādā pravietī.

Tai pašā zemē, kur apkārtceļa gājējam pieauga ēzeļa ausis, Uvis piedzīvoja vēl dažu citu dīvainību. Reiz, izlūdzies naktsmītni kādā turīgā namā, viņš matīja, ka, tumsai metoties, namatēva kalpotāji savāc visus vara šķīvjus, bļodas, nažus, dzeramos traukus un citas galda-lietas un noglabā tās skapjos aiz trejām atslēgām. Un viņi pārmeklēja savus makus un atrasto sīknaudu tāpat nolika aiz atslēgām. Un vēl viņi savāca citus priekšmetus, kas ikviens varēja būt dažu šķiliņu vērtībā, un tos ieslēdza skapjos un rūpīgi pārbaudīja, vai durvis pareizi noslēgtas un neviens bez atslēgām tur nepiekļūs. «Šai pusē laikam tāds dīvains paradums,» nosprieda Uvis, jo domas par zagļiem tam nemaz neiešāvās prātā. Un kā gan viņš varētu nākt uz tādām domām, ja saimnieks, kas pārbaudīja kalpotāju veikumu, itin mierīgi vēroja sudraba un pat zelta priekšmetus pamestus pavisam novārtā; dažs dārgs zelta kalums, kas varētu maksāt siekiem dālderu, bija atstāts tumsas segtajā dārzā, kam bija zems žogs, tā ka katrs, kas vien gribētu, spētu pārkāpt šo žogu un dārgumu pievākt. Bet namatēvam, redzams, tas nesagādāja nekādas raizes. Var jau būt, viss var būt, ka tai zemē varš skaitījās lielākā vērtē nekā zelts un sudrabs. Uvis bija pieredzējis ne vienu vien brīnumu un bija radis skaļi neizpaust savu pārsteigumu. Lai arī viņš negribēja būt uzmācīgs, tomēr kāroja uzzināt un noskaidrot, tāpēc vaicāja namatēvam:

— Saki, labais vīrs, — kāpēc gan tu ar saviem ļaudīm tā centies noglabāt vienkārša metāla priekšmetus un sīknaudu, kamēr pamet bez apsardzības pat zeltu, un redzu ari uz palodzes nosviestu dukātu, kas taču vērtīgāks par visiem šiem šķiliņiem kopumā? Vai jūsu mājās tāds paradums, jeb varbūt šai pusē zelts un sudrabs ir tikpat nevērtīgi, cik augstā cenā tos tur pie mums?

Namatēvs atbildēja:

— Tu, ceļiniek, maldies, spriezdams, ka zelts un sudrabs pie mums būtu lēta lieta. Nē, tai ziņā laikam gan visur zem saules, kur vien mājo ļaudis, ir vienādi — zelts sver vairāk par bāriņu asarām, apspiesto nopūtām, vairāk par ļaužu ciešanām un asinīm. Un laikam gan maz atrastos tādu, kas, zinādami, ka nebūs jādod nekāda atbildēšana, zelta dēļ nepaceltu roku pret līdzcilvēku godu, mantu, dzīvību. Ja draudētu briesmas manām vērtslietām, tad es tās nevis glabātu aiz atslēgas, bet liktu zem atslēgas visu savu namu un cauru nakti, acis neaizvēris, sargātu to ar zobenu. Tas, ko tu redzi, ir pavisam kas cits. Klausies uzmanīgi, lai pa Īstam saprastu un lai es varētu rāmā garā pamatīgi apstāstīt. Mūsu zemē ne vien pastāv bargi sodi, kas ķer visus garnadžus, bet ari ļaužu nievā pret tiem, kas negodīgi iekāro un pievāc otram piederošo mantu. Kā tu to, pasaulē klīzdams, būsi ievērojis, sodi ne vienmēr attur alkatībā paceltu roku, bet ļaužu vienprātīgs nopēlums ir kā trejdeviņi simti sīku urdziņu, kas sagrauž cietāko zagļa dūšu. Taču mūsu sentēvi, dodami labus likumus un veidodami skaidrus tikumus, ir pieļāvuši dažu kļūdainu ieskatu, un ir zināms, ka valdnieki, kas kūtri savā garā, nelabprāt atkāpjas no pastāvošiem, nosirmējušiem, dažu reizi jau gluži aplamiem seno laiku pieņēmumiem un spriedumiem. Gudri dara tie zemes pavēlnieki, kas, saprazdami, ka ar tēvu paaudzi kapā aiziet ari tēvu ticējumi, darbi un nedarbi, sarūsē varoņu šķēpi, kas, visu to saprazdami, jaunajai audzei dod jaunus ticējumus, jaunus ieročus. Dievamžēl par šis zemes valdniekiem to nevar apgalvot, jo viņi sīksti turas pie reiz pieņemtā, līdz ar to skādēdami visām ļaužu kārtām un sagādādami lieku darbu vakaros maniem kalpotājiem un man. Jo tais laikos, kad dzīvoja mūsu slavenais likumu devējs, zagļiem bija parasts, ka tie pievāca vienīgi zeltu, sudrabu, pērles un citus dārgumus, kamēr uz mazvērtīgām metāla mantām tie pat

nepaskati jās. Tāpēc ari sodi paredzēti tikai dārglietu zagļiem, tie ir bargi sodi, vari man ticēt, un tie izskauda visus, kas palaida garus pirkstus. Pārpalikušie blēži attapās, ka sods par sīku mantu zagšanu nav taču paredzēts, un sāka mesties tieši uz šim mantām. Dažs zaglēns, cauru nakti ar maisu apkārt valkādamies, salasa pilnu nešļavu, kas Jauj tam dzīvot pārticīgāk, nekā ar godīgu darbu tas būtu iespējams. Caur to zemē cēlusies liela kurnēšana, bet tiesas kungi pastāv pie sava — ja lielais soģis savā gudrībā kaut ko nolicis, tad grozīt to būtu drausmīgs grēks. Un paskat — manam namam pielipušais sīkzaglis jau ir klāt, viņš līkņā tur pa dārzu un tik vien skatās, ka varētu ko nebūt pakampt. Zeltu viņš neaiztiks, sudrabu ari ne, bet visu citu aiznesis sev Ildzi.

Un, namatēvam tā runājot, Uvis tiešām matīja tumšu stāvu klimstam zem dārza kokiem. Un tas virs, sīkzag-lēns, bija tik nekaunīgs, ka uzdrošinājās parādīties tiešā tuvumā. Uvis vēroja lielu kuli pie viņa jostas un glāzēm bruņotas acis, kas tādā vizē redzēja tumsā un samanīja, ko varētu sagrābt.

Pirmo reizi atgadījās, ka, Kristam pasaku stāstot, cēlās liela kurnēšana un nemiers. Jo visi sāka skatīties uz Diženo sulaini un atcerēties: viens, ka Diženais sulainis ņēmis šādus tādus kukuļus, otrs, ka viņš pievācis daļu no tā, ko ar viņa starpniecību deva lielākiem kungiem, tjrešs, ka šis pratis par brīvu iemantot būvkokus sava Arrīgas nama celšanai, un vēl citi pieminēja, ka nams celts uz bijušās Virloku grunts, kas nezināmā ceļā pārgājusi Diženā sulaiņa īpašumā. Un visi, tā domādami un Diženajā sulainī vērdamies, saprata, ka viņš domā tieši to pašu. Un šie ļaudis nobijās, jo baidījās ietekmīgo vīru aizkaitināt — kaut tikai ar savām domām un skatieniem aizkaitināt, — tāpēc viņu īgnums vērsās pret jaunā Vir-loka pārdrošību. Te bija kāzas, te vajadzēja ēst, dzert, līksmoties, nevis apsmiet Rīgas labiešus. Un viņi neļāva Kristam tālāk runāt. Diženais sulainis visu saprata, un, ja no sāktā gala viņam uzbrucis kauns un bailes, tad ātri viņš tika tam pāri. Ļaužu acīs tā apsmiet un pazemot viņulJPar šo Krista pasaku tagad sačukstēsies un smīkņās visa Arrīga. Tas tā notiks, ja vien nekaunīgais pasako-tājs nedabūs tādu mācību, kas drošākajam vīram uzdzīs šausmu drebuli un liegs šīs ēverģēlības paust tālāk. Pē-čuks savā bērna prātā pareizi saprata visu tālāko, ko da-rijis Diženais sulainis. Pēcāk viņš saklausīja valodas, ka Diženais sulainis bāls no vaiga un bālganām lūpām bija noteicis: — Tu, kucēn, to pieminēsi. Neriesi vairs... — Šie draudi noslāpuši apkārtēja kņadā, tomēr palikuši ne gluži nedzirdēti. Todien Pēčuks pamanīja tikai īru no-spurdzamies un ātri aizsteidzamies uz dūmu istabu, kur rīkojās Antes atraitne. Droši vien lai pavēstītu arī viņai. Gan jau Diženais sulainis pamanīja arī to — viņš bija vērīgs, viņš redzēja pat tādas būšanas, ko vairums palaida gar acīm.

Kāzu ļaudis, pukodamies, ka šī Krista pasaka bijusi pārlieku aplama, krietni vien iedzēra, atkal kļuva līksmi un piemirsa savas nerrastības. Tikai no Krista visi atvirzījās nostāk, un viņš sēdēja viens, gluži kā celms pļavas nostūrī. Lindemaniete dusmojās uz jauno vīru, ka tas uztiepies ar šo Virloku, un Liepiņš, kam bija lemts kļūt par Lindemani, no sirds padevās sievas pārmetumiem un nožēloja. Neviens vairs neaicināja Kristu pastāstīt kaut ko jaunu un, ja viņš pats būtu mēģinājis, tad tiktu pārtraukts un apsaukts. Kuram gan patiktos, ja dzīru priekos atkal iedzeltos kāds asums. Bet Krists nepavisam nekāroja apgrūtināt citus ar sevi un saviem nostāstiem. Manīdams, ka kļuvis nepatīkams, viņš jau grasījās pamest kāzu namu un to nedarīja tāpēc vien, ka pusaklo vectēvu ar mazo brāli šeit pamest nevarēja, bet raut tos prom tagad, prieku pašā pirmsākumā, būtu pārlieku cietsirdīgi. Taču Pēčuks nebija tāds gluži muļķa puisītis, viņš gan ievēroja, ka visi novēršas no Virlokiem, ka šie kļuvuši itin kā par apgrūtinājumu; gardais mielasts Pēčukam sāka spriesties kaklā, krūtīs radās vēlēšanās tikt prom. Ja lielais brālis aicinātu «iesim», Pēčuks ar prieku sekotu.

Nemierīgi zvalstīdams savu galvu pa vilkādu, Pēčuks atcerējās kāzu dienas vakaru. Saule rietēja, jau slēpās aiz ēku jumtiem, bet trokšņaina jautrība cēlās pāri jumtiem un, šķiet, draudēja nocelt jumtus un kā lielas vētras laikā sasviest Daugavā. Strinkšķēja un kvieca stīgas, gavilēja stabules, jaunie ļaudis dancoja, un godājamais rātstiesas rakstvedis ar eltermani Hāzenfūsu labvēlīgi noskatījās viņu dančos un rotaļās; vecie tērgavoja diktās balsīs un veltīgi pūlējās cits citu pārkliegt, un laiku pa laikam viņi atkal un atkal baudīja no cepešu bļodām un dzērienu krūkām. Dažs uz brīdi izgāja zem klajas debess, lai izkustētos un rastu jaunu sparu pie mielasta. Arī Diženais sulainis piecēlies un, kā vēlāk stāstīja ļaužu valodas, ieklīdis dūmu istabā, apskatījis, gluži vai apošņājis Antes atraitnes gatavotos zivju ēdienus, jo vecā sieva bija ieslavēta ne vien kā zintniece, bet arī kā prasmīga zivju meistariene. To atzinis arī Diženais sulainis un labu laiku, Antes atraitni slavinādams un viņai kamiešus glaudīdams, maisījies pa kājām. Diženā sulaiņa mīlīgums iepriecinājis daudzus, to uzņēma kā zīmi, ka viņš nav apskaities par Krista bezkaunībām. Labs kungs, vēlīgs kungs, nepavisam ne lepns kungs. Un, ja trīs Virloki bija saskābuši, tad tādiem taču varēja pagriezt muguru; visi citi jutās pacilāti garā un miesās, pat niknie suņi, kas, ievākušies zem kāzu galda, labsajūtā rāmi rūca — kauli krājās tā, ka suņi nespēja visu aprīt. Un kauliem klāt bija gaļas vairāk, nekā jebkad piedzīvots suņa sūrajā mūžā, un dažs iedzēries viesis ļāva pagaldē nokrist tik gardam kumosam, kādu dažam nabaga ārpilsētniekam savā cilvēka mūžā nebija atgadījies celt pie mutes. Tās tik bija kāzas, varenas kāzas!

Un Pēčuks atcerējās nobeigumu tiem priekiem, kas pienāca nevis pēc dienām trim, bet jau pirmās dienas vakarā; un arī vectēvs Miķelis atcerējās nobeigumu tiem priekiem un sirdī skumdēja, ka vispār bija klausījis aicinājumu un rādījies to tumsoņu kāzās. Ja viņš būtu sacījis stingru «nē», Krists būtu ļāvies viņa gribai, Virloki paliktu savā attekas krastā, zem sava niedru jumta, un nelaime, kas zin, ietu secen. Bet, vērpjot tālāk domu pavedienu, vectēvs šaubījās, vai tas būtu bijis glābiņš, tas attālinātu, bet ne sāņus pavērstu to, kam bija jānāk. Jo Krists bija pārlieku nesavaldīgs un atklāts vārdos, un domas, kuras viņš domāja un neprata apslēpt, gan nebija tādas, kas patiktu šīs pasaules varenajiem. Ir sacīts, ka muļķis dabū pērienu baznīcā, bet gudrais pat ne krogā. Patiesi tā, bet, ja Krists ar sava Uvja muti gan mācēja pateikt, ka pret likumu vīra spēks un zobens nenieka nespēj, tad viņam pašam tie bija tikai vārdi, viņš ar dūšību stājās pretī varai un likumam.

Vectēvs Miķelis un Pēčuks katrs savās cisās turpināja atcerēties vienu un to pašu, tomēr katrs savādākā skatījumā. Pēčukā atmiņu ainas savērpās raibā mudžeklī: tumstošā nakts, mežonīgi gaudojošie suņi, bālais, saļimušais rātstiesas rakstvedis, jaunlaulene un vēl daži viesi, kas mocījās uz dzīvību un nāvi, baiļu niknumā satracinātais pūlis, kliedzieni, draudi, paceltās dūres un mestie akmeņi, ceļos nokritusī un rokas lūgumā pēc žēlastības izstiepusī Antes atraitne, sarkanīgie lāpu gaismas plankumi, kas it kā krāsoja asinīm rātes kalpu spožās krūšu bruņas, zobeni — Krists viens pret visiem pārējiem, — Ira, kas tvērās pie sava aizstāvja, bet viņus abus aizveda kā noziedzniekus; un Diženā sulaiņa balss, kas nāca no tumsas, šķita, ka pati nakts ar viņa muti izsaka briesmīgākos draudus, nolādējumus un ļauna pareģojumus ne vien Kristam, bet visai Virloku ģintij. Vectēva Miķeļa atmiņas nebija tik krāsainas, daudz sausākas, aprautākas, bet arī tās dzēla dvēselē kā čūskas indes zobi. Tobrīd viņš nesaprata, kā tas atgadījies, ka vairāki cienījamākie kāzu viesi saslima, kolīdz iebaudīja Antes atraitnes gatavoto un Iras atnesto gardo zivju maltīti. Jaunlaulene bija gan ieminējusies: — Tāda nelāga piegarša. — Kāzu nama augošajā troksnī tam neviens nepievērsa uzmanību. Sāka krēslot vakars, tāpēc neviens arī nepamanīja, cik bāls kļūst jaunā Hāzenfūsa vaigs, viņš krietni vien ieturējies ar trekno zuti, vīrs mīlēja taukus ēdienus, taču pats palika kārns un bez sārtuma vaigos, bet nu jau gluži vai zaļgans. Eltermanis, gandrīz vai iekritis sautētās vērš-gaļas bļodā, nelikās par zivīm ne zinis, un secen viņam gāja nelabuma sajūtas. Tāpat arī Liepiņš, kas šais kāzās kļuva Lindemanis. Bet jaunlaulene svīda ledainus sviedrus, un dažs pie smalkā galda sāka vaimanāt. Taču gaviles joprojām pārbļāva vaimanas, jo daudzi bija tai dienā daudz un negausīgi ēduši un strēbuši, un nevienam vien nācies pazust tumšā nostūrī, lai pārvarētu rijības un tempšanas grūtumus. Un kāzinieki sauca: — Sveiks, lai dzīvo jaunais pāris sveiks! — un vēl citādus laba novēlējumus, un daži, kas bija pirmāk turpat pie galda aizsnaudušies, trokšņa pamodināti, sāka brēkāt: — Rūgts, rūgts! — un, kaut arī viņiem bija gluži raibas acis un redzēt neko nespēja, taču viņi kāroja skatīties, kā jaunlaulātie mutējas. Un smiekli joprojām nerima, lai arī smalkais Hāzenfūss pēkšņi pavisam nesmalkā vīzē notašķīja savu samta kamzoli un mežģīņu apkakli. Visi domāja šo pārēdušos un pārdzērušos. Kad vaimanātāji jau krita uz grīdas, locījās sāpēs un nelabumā, lūdza palīdzēt un piesauca dievu itin kā pēdējā stundiņā un pati jaunlaulene sabruka un vīram nācās to turēt, tikai tad lielie trokšņotāji pierima un visiem uzmācās baiga nelaimes nojausma. Un pienāca bridis, kad nesen vēl tik trokšņainais, gaviļu, dziesmu, prieka pielietais kāzu nams, ko, šķiet, vajadzēja sastīpot, lai tas neizjuktu gabalos, nu šis nams noklusis kā kapliča. Baiļu sagrābtie kāzu viesi lēnām slīdēja uz durvju pusi; tas notika klusi, kā pēc-vētras rītā aizplūst uzdzītie ūdeņi, locījās un brēca tikai uz grīdas nokritušie — gluži kā apburti, bet māņticīgas bailes liedza tiem tuvoties. Ikviens vēlējās būt tālu prom, un vairums jau nožēloja, ka ieradušies šajās kāzās, kurās būt par viesiem viņi ieskatījuši par tik lielu godu. Vienīgi eltermanis Hāzenfūss centās palīdzēt savam dēlam, bet viņš nezināja, ko iesākt; un Virloku Miķelis tuvojās pakritušajiem slimniekiem, bet viņa acis šajā vakarstundā neko vairs nespēja rādīt. Krists bija apmulsis, bet ne nobijies, un Pēčuks droši turējās pie Krista. Bet ārzemju dakteris, kas nesen uzklīdis Rīgā un lielījās smalki pārzinām visas gara un miesas kaites un bija viesu pulkā, tagad manījās uz durvju pusi.

Nelaime šajā brīdī sūtīja Antes atraitni dzīru telpā, lai apvaicātos, kā garšo ēdiens un vai kāzu viesi vēl kaut ko nekāro, jo ārpusē nezināja, kas šeit notiekas. Jaunais vīrs nemācēja neko iesākt ar sabrukušo sievu, izmisis, pārbijies viņš uzbrēca Antes atraitnei:

— Tu gatavoji zivju maltīti! No tās visi sasirgst. Redzi pati...

Un pūļa vidū kāds izsvieda vārdu: — Nobūrusi!

Brīdi tāds klusums. Pat sasirgušie pārstāja vaidēt. Un tad visi kliedza jukjukām un viss notika jukjukām. — Ragana! Apbūra! Tiesai viņu! Ūdens pārbaudi! Nosist tādu! Nolādētā! — Dūres vēcinājās gaisā, niknumā sašķiebtas mutes izsvieda putas, apvainojumus, lāstus. Krists vienīgais stājās aizstāvēt veco sievu. Nāca bruņoti rātes kalpi. Kur tie te tik ātri, tik pēkšņi gadījušies? Tagad vecais Miķelis to saprata. Krists, trakgalvis, iedrošinājās draudēt ar ieroci rātes kalpiem. — Saņemt viņu! — Diženā sulaiņa balsī pavēlēja tumsa. Un pūlis kliedza: — Burvis! Raganas draugs! — Un Liepiņš, kas sākumā it kā nespēja ticēt apsūdzībai, ko svieda pret nelaimīgo vecenīti, un rādīja tādu ģīmi, kā kad gribētu Antes atraitni aizbildināt pret pārmetumiem, nu Liepiņš gauži izmainījās un, tumši Kristā vērdamies, brēkā ja ska-ņāk par visiem pārējiem: — Burvis! Tu nobūri manas kāzas! Aiz skaudības nobūri. Tu pesteļoji un nobūri! — Viņš nespēja valdīt savu līksmību, kad rātes kalpi saņēma Kristu. Turklāt viņa jaunlaulātajai sievai kļuva vieglāk, un sāka atžirgt arī pārējie saslimušie, ko uzskatīja par labu zīmi, ka pieķerti īstie vainīgie un burvestības spēks mazinās. Taču saimnieks uzklausīja Diženā sulaiņa gudro padomu, ka raganas gatavotie ēdieni visi jāsasviež atkritumu bedrē.

Vainīgie ieslodzīti torņa pagrabā, viņu apburtais ēdiens aprakts; visi apmierināti, taisnībai būs valdīt pasaulē, un netaisnīgajiem jāsaņem sods. Vai tiešām neviens cilvēks nešaubījās par vainu, ko pierakstīja nabaga vecenītei, viņas daiļajai pameitai un jaunajam Virlokam? Dīvaini, ka Miķeli šis jautājums reizi pa reizei mocījis gandrīz vairāk nekā bailes par mīļā mazdēla dzīvību. Nevar taču būt, ka itin visu cilvēku prātos un sirdīs valdītu tik mežonīga tumsonība. Antes atraitne ļaudīm darījusi labu, ne vienu vien grūtu slimību viņa izārstējusi, ne vienu vien teicamu padomu devusi saviem kaimiņiem. Visi to zināja. Ja Krista lielā mute aizkaitinājusi daudzus, to varēja saprast, bet Miķelis nespēja pieņemt, ka pasaules alga ir mūžīga nepateicība — daudz labu, gaišu, pašaizliedzīgu cilvēku viņš sastapis savās svešzemju klaidoņa gaitās. Un tomēr — ļaunais, tumšais, patmīlīgais valdīja. «Zeme ir mūžīgās važās iekalta,» vecais vīrs domāja, «debess ir brīva.» Arī viņa gudrais draugs to zināja, viņš vēlējās pirms nāves tikai vienu — ieskatīties debesu brīvībā. Varmākas nespēja pacelties putnu spārnos un uzspiest zilajai velvei un baltajiem mākoņiem savas varas zīmogu. Zeme piederēja viņiem, un viņi to iežņaudza robežās, nomāca ar likumiem un nodokļiem. Pat cilvēka domu, jūtas, dvēseli valdnieki alka komandēt — likt padotajiem domāt tā, kā viņiem tīkas, uzsēdināt kaklā dievus, priesterus, ticējumus. Sultāns vazāja visus uz ceļgaliem ar savu Allahu, pāvests iznīcināja tos, kas neticēja svētās jaunavas bezgrēcīgumam, vācu firsti pēc savas labpatikas pakļāva pavalstniekus vai nu Romas virs-gana latīņu mesēm, vai Lutera mācekļu sprediķiem, bet raganu sārtus kūra kā vieni, tā otri. Vai zemes virsū jebkur sastopami brīvi ļaudis, kas droši var runāt visu, ko domā, kuriem uz kakla nesēž šādi vai tādi pavēlnieki un kuriem nav jātic visādām blēņām, ko izdomājuši glumi blēži un liekēži? Laikam gan nekur tas tā nav, tāpat kā nav atronama Uvja teiksmu pilsēta. Vecums samierinās ar šo atziņu un jūga smagumu, tāpat kā darba zirgs padevīgi stiepj galvu pretī sakām; jaunība, ja vien tā sāk domāt, nespēj samierināties, tā cīnās un krīt. Un krīt tāpēc, ka nav daudz tādu, kas domā, un pavisam nedaudzi spēj līdz galam izdomāt. Arī Bībelē stāv rakstīts: «Daudz ir aicināto, maz izredzēto.» Tātad Krists ir izredzēts mocībām un moku nāvei. Vecais Miķelis dziļi, dziļi ievilka elpu — viņš vaidēja sevī bez skaņas, bet šis vaids bija briesmīgs, tas plosīja krūtis.

Sākumā viņš vēl cerējis. Lai arī prāts un dzīves pieredze neko labu nesolīja, tomēr vecis paļāvās uz spēcīgāko dziņu, kas piemīt daudziem jo daudziem cilvēkiem, — uz mantrausību, kāri pēc dzeltenā metāla. Neviens to nezināja, pat ne Krists, taču vecais Miķelis savā tēvišķā nebūt nebija atgriezies gluži kā tukšinieks, kaut daudzi viņu par tādu ieskatīja. Zem viņa cisām jau kuro gadu glabājās neliela kuļķene — to varēja saņemt plaukstā un sažmiegt prāvā dūrē, bet tā bija pildīta ar zelta dukātiem. Dzeltenais metāls — par asinīm un cilvēku ciešanām vērtīgākais metāls — bija Miķeļa laupījuma daļa no tām kaujām, kuras viņš izcīnījis pie Rietumindijas salām un Meksikas piekrastē. Miķelis turējās kopā gan ar angļiem, gan ar nīderlandiešiem, jo vienlīdz prata šo abēju ļaužu mēles; viņa piederību un darbību noteica gadījums un tas, ko šajos braucienos varēja iemantot. Jo svešinieks viņš bija un palika, un jo vairāk viņa acis skatīja pasaules raibumus: kalnus, kas vēma dūmus un uguņus, upes, kas krita pāri augstiem granīta sliekšņiem, krāšņus, bet ģiftīga tvana piesātinātus mūžamežus, cilvēkus ar melnām un dzeltenām ādām un putnus ar krāšņām spalvām, pasaku pūķiem līdzīgus briesmoņus, kas mita upēs, un vēršus, kas ganījās zāļainos bezgalīgos klajumos ... jo vairāk viņš visu to skatīja, jo vairāk apgura prāts, bet sirds ilgojās pēc Daugavas lēzenajiem krastiem un rāmā plūduma. Un viņi sagrāba spāņu kuģus un dalīja laupījumu, apciemoja piekrastes pilsētas un nekautrējās pievākt pat dievnamu sudraba traukus un citas vērtības. Lielgabalu pērkoņi pavadīja viņu gaitas, un aiz tām kūpēja biszāļu dūmu grīstes, locījās liesmu mēles, vaidēja mirstošie, un neganti lādējās aplaupītie. Pirāti smējās par lāstiem, jo viņu sirdis kļuvušas cietas, un tās atmaidzēja tikai zelta džinkstoņa. Bet Miķelis sajuta aizvien rūgtāku neapmierina jumu. Sākumā šīs raibās, ienesīgās dēkas bija priecējušas viņu, sākumā biedru nievājums pret varu, kas mērdējusi tumšā pagrabā viņu un zinību vīru, bija šķitis gandarījums, nu tas nomāca sirdi un prātu. Mikus bez saudzības sagrautu visu dievu visus tempļus, svētos traukus lietotu kā naktspodus, baznīcas tēviem mācītu godīgu darbu, klosteru saraustās bagātības izmītu vīnos un gardumos — visu to viņš darītu smiedamies, bet viņš nespēja kļūt ciets un nejūtīgs pret cilvēku ciešanām. Cīņa ir cīņa, un, kur bruņoti vīri krusto ieročus, tur nav ko gaust par asinīm, brūcēm un kaulainās ievāktiem mesliem, jo mirstīgi ir visi, un karotājs pats no laba prāta metis izaicinājumu liktenim. Taču pirāti grima aizvien dziļākā asinskāres un mantkāres purvā, viņi aizmirsa naidu pret varmācību, meliem, apspiešanu, cietsirdību, kas daudzus no viņiem kādreiz skubinājis sabiedroties ar valdnieku un baznīcas tēvu naudas lāžu aptīrītājiem; paši viņi kļuvuši ļauni, cietsirdīgi varmākas. Viņi bija gatavi aplaupīt katru, nesaudzēt ne sievietes, nedz bērnus, atņemt pēdējo grasi arī nabagajiem. Zelts kļuvis viņu dievs, mantkāre viņu ticība. Kaut kas Mikum liedza kļūt par īstu laupītāju, varbūt atziņas, ko viņa prātā iesējis mirušais draugs, varbūt mūžīgās šaubas, kas viņu pavadīja visos ceļos, varbūt iedzimtā labsirdība. Paruna, ko Mikus mācījies no savas tēvu cilts, apgalvoja, ka, vilku barā iekļuvušam, jākaucot līdzi vilkiem, bet Mikus papilnam neticēja nevienai gudrībai. Viņš centās glabāt savu cērtamo tīru no nevainīgām asinīm un slepšus gatavojās pamest šo vilku baru. Pēdējā karagājienā iemantotos dukātus Miķelis vairs nenotrieca ostas plītnīcās, kā citkārt bija radis darīt; ar tiem varēja atkal atvērt ceļu uz Rīgas birģeļa-namnieka godu un tiesībām, uz mierīgu mūža novakari. Un, kaut arī Miķeļa ceļš uz mājām bija līkumots un ilga vēl daudzus gadus, viņš saglabāja savu krājumu un atgriezies, mazdēlus audzinādams, iztika ar to, ko nesa dienas darbs. Lai zelts paglabājas Kristam, kad tam būs jāiepērkas amata meistara godā, vai nebaltām dienām. Nu šī nebaltā diena bija pienākusi.

Vecais Miķelis, līdz šim Pēčukam bargs un nepieejams, tagad sarunājās ar Virloku visjaunāko atvasi kā vīrs ar vīru. Viņi bija palikuši divi vien, viņiem bija kopējs pienākums — tāpēc vecajam vajadzēja kļūt jaunākam un žirgtākam, bet zēnam gūt vecā mieru un apjēgu. Vecais Miķelis zināja Pēčuka nejauši noklausīto sarunu starp cunftes eltermani un Diženo sulaini; viņi abi to vēlreiz pārsprieda, un vectēvam likās, ka meistars Hāzen-fūss ir īstais, ar kura palīdzību likt lietā zelta svaru. Pesteļiem eltermanis laikam gan neticēja, kaut vispār bija ticīgs vīrs un arī godavīrs, kas neatteiks cilvēkiem nelaimē, it īpaši, ja pašam savā makā nav jāgrābj. Viņa rokās tiks nodots viss dukātu maks, un viņam nebūs tālu jāmeklē, kur ieripināt šos zelta ripulīšus, dēls taču sēž aug stajā rātes tiesā.

Vectēvs ar mazdēlu nosprieda, ka tūdaļ jāapmeklē meistars Hāzenfūss. Miķelis sāka posties, bet vēl nepaguva uzvilkt goda drānas, kad meistars Hāzenfūss pats ienāca Virloku sētā. Viņš bija pārcēlies pāri Daugavai, kalpus atstājis pie laivas un smagiem soļiem šķērsojis smilšaino salu no Daugavas krasta līdz attekas krastam. Viņš uzsauca, kā šķiet, pabargu dievpalīgu Pēčukam, kas nojumē cirta žagarus. Zēns pateicās un uzbilda, ka vectēvs pašlaik vīkšoties apciemot godājamo cunftes eltermani.

— Nu redzi, es pats atnācu, — eltermanis atbildēja un, muguru saliecis, pazuda mājeles zemajās durvīs.

Atceres par abām sarunām ar meistaru Hāzenfūsu vairs nekūra dusmas un aizvainojumu vecajā Miķelī. Bija tikai skumīga izpratne, cik mazdūšīgs un nevarīgs ļaunuma priekšā ir pats labākais cilvēks. Bet vai tad Miķelim to nebija mācījusi visa viņa dzīve? Mācījusi un tomēr neiemācījusi. Kā pirmo, tā otro reizi eltermanis pats ieradās pie Virlokiem. «Nav viņš lepns,» sākumā sevi bija priecinājis Miķelis; pēc otrā apciemojuma vecajam iešāvās prātā, ka varbūt meistara Hāzenfūsa nelepnības īstais iemesls ir nevēlēšanās redzēt kādu Virloku ieejam savā namā. Pilsētā ātri sāksies valodas, un viņi, kas krituši tik zemu, nemaz nebija cienīgi pārkāpt šī godājamā bir-ģeļa slieksni. Hāzenfūss, lai kā gribēja darīt labu, par visu augstāk turēja pilsētas likumus un tikumus, un tie liedza īstiem vācu ļaudīm pīties ar visādiem unteutschen. Šeit viņš nāca tāpēc, ka zināja — izmisums tā vai tā spiedīs Miķeli viņu uzmeklēt. Bet aizraidīt pusaklo sirmgalvi — kādreizējo bērnības draugu — no savām namdurvīm Hāzenfūss nespētu. Viņš vēl laikam nebija pietie-kāmi īsti vāciskojies. Viņš pat kaunējās no tā, ko vajadzēja pateikt.

Vecais Miķelis uzzināja, ka Krists tiek apvainots par burvi, uz to sevišķi pastāvot bijušais Liepiņš, tagadējais Lindemanis. Hāzenfūss neteica, ka viņš tādus apvainojumus vērtē kā aplamas izdomas, viņš vairījās runāt noteiktus vārdus, vairījās skatīties Miķeļa acīs. Eltermaņa balss skanēja nedroši, brīžiem pat iedrebējās. Jā, tad gan viņš kļuva pikts, kad runāja, ka tas vien jau esot smags noziegums — glābjot raganu, pacelt ieroci pret augstās rātes kalpiem. Ar kādām tiesībām Krists nesis zobenu pie savas jostas, tas atļauts tikai augstākās kārtas ļaudīm! Miķelis bargi izslēja savu sirmo galvu — viņi, Virloki, jau kopš paaudžu paaudzēm bijuši Rīgas namnieki. — Kas bijis, tas izbijis, — atrūca meistars Hāzenfūss un skatījās iesāņus. Kopš mēra laikiem Virloki ir svītroti no namnieku sarakstiem; vai kāds no viņiem ir spējīgs pildīt namnieka pienākumus? Vai tie puikas vai viņš, sirmgalvis? Namnieka tiesības nevar piesavināties katrs pēc savas iegribas, tās piešķir augstā rāte. Par to, kas bijis, nav vērts runāt, Virloki tagad ir pilsētas zemie ļaudis, šīs sētas nomnieki, svešu gaitu gājēji. Viņš, meistars Hāzenfūss, nav ļaunīgs, viņš ņemšot Pēčuku amatā mācīt, bet lai šie izmetot no galvas tukšas iedomas, turoties, kā zemiem ļaudīm pieklājas, un ticot augstās rātes tiesas gudrībai, taisnīgumam, žēlastībai. Miķelim aptecējās dūša, viņš pavēra muti, lai teiktu ļaunus vārdus, bet pat viņa vājās acis rādīja, ka meistaram Hāzenfūsam ir smagi — vīrs ar delnu reizi pa reizei norausa sviedrus no pieres un šajā dzestrajā septembra dienā atāķējis visus kamzoļa āķus; un Miķeļa saprāts atgādināja, ka šobrīd vienīgā iespēja paskandināt zelta dukātus. Viņš to darīja.

— Tu taču zini, — Miķelis teica klusu, klusu kā draugs draugam, — ka augstais fogts kārs uz skanošo.

Meistars Hāzenfūss cīnījās sevī, tomēr uzņēma citu valodu, — viņš zinot gan, bet švaki laiki... (Miķelis cilāja maku.) Labi, viņš ir ar mieru ko nebūt mēģināt. Lai gan tiesa jau sākusies un viss esot pret Kristapu. Taisīta ūdens pārbaude — tas noticis agrā rīta stundā, kad ūdeņi visdzestrākie, un Antes atraitne, atvarā iesviesta, uz reizi mirusi. Fogts sakot, ka velns viņu parāvis, lai ragana nespētu uzdot citus līdzvainīgos. Bet īra un Kristaps pārbaudē peldējuši kā pīles ...

— Zinu to, — ar rūgtumu Miķelis pārtrauca runātāju, — bende veikli parausta virvi un neļauj nelaimīgajam

grimt.

Meistars Hāzenfūss atkal minstījās un neteica ne «jā», nedz «nē», tikai piezīmēja, ka apsūdzētos jauniešus jau rīt nodošot mokām, jo ar labu tie neatzīstoties.

— Lai šis nezvērs ņem visu zeltu, bet atdod man mazdēlu! — sauca vecais Miķelis un sniedza skanošo kuļķeni, bet meistars Hāzenfūss atvairījās.

— Tu zini, ka esmu godīgs cilvēks un nekāroju otra labumu, — viņš beidzot sacīja, — un pagaidām arī nevaru galvot par iznākumu. Redzu, ka dukātu tev nav mazums, tas ir labi, bet nav labi tos ar vieglu roku aizsviest. Es pazīstu fogtu. Ja tu sniegsi visu, viņš spriedīs, ka tev ir vēl daudz vairāk, jo neticēs, ka kāds spēj atdot visu savu mantību. §ai ziņā viņa sirds ir akmens cietībā. Viņš prasīs nezin ko, un savā tiepībā tavs devums viņam liksies tīrais nieks. Tāpēc no sākuma solīšu tikai kādu daļu no tavas naudas — varbūt patiesi izdodas glābt Kristapu un arī dažus dukātus, ar ko doties pasaulē, jo no Rīgas jums noteikti būs jāpazūd.

Vecais Miķelis sadrūma un noteica:

— Vecumdienās dzimtā puse allaž dārga sirdij, jo gribas atgulties šajā smiltainē, kas izaudzējusi mūs visus. Bet, ja savējie tik ļauni cilvēki, labāk pamest tos un meklēt krietnākus ļaudis svešumā.

Meistars Hāzenfūss atteica, ka ļaudis tajā kāzu vakarā tiešām bijuši saniknoti bez mēra un varbūt netaisnīgi, bet lai Miķelis neaizmirstot, kā uzvedies un citus apsmējis viņa mazdēls, un viss tiešām izskatījies pēc burvestības. Un arī tas tiesa, ka fogts ir cietsirdīgs, taču mums būs zemoties pilsētas valdnieces priekšā, jo, tāpat kā dievs valda debesīs un ķēniņš Zviedrijā, tāpat rāte valda Rīgā.

Miķelis kļuva vēl drūmāks.

— Tev gan vajadzēja atcerēties savus bērnības gadus, kad tavs tēvs kā īsts vīrs uzstājās pret šo naudinieku saujiņu, kas uzkundzējusies Rīgai. Vai Zaķkājas un Vir-loki nebija to skaitā, kas cēla, darīja stipru un sargāja šo pilsētu pret ordeņa tīkojumiem? Tavs tēvs vēl to zināja, un, ja poļu karapulki nebūtu stājušies pretī Mārtiņam Gīzem un viņa biedriem, tad rātes kundzība būtu lauzta. Var jau būt, ka latviešu ļaudīm no tā maz labuma rastos, iegūtu tikai pilsētas lielie namnleki. Bet tu jau esi starp tiem, un tavs dēls uzskatot par naidnieku katru, kas viņam atgādinot Zaķkājas.

Meistars Hāzenfūss neapmierināti atrūca:

— Kāpēc es neko nesaku par tavu dēlu? Pats taču zini... Ja mēris nebūtu aizrāvis viņu un viņa sievas famīliju, tad šodien Krists būtu sapratis mani un klausījis mani. Mēs esam zemas izcelsmes ļaudis, mums jāiekļūst vācos. Tā ir tukša tiepība — turēties pie bauru mēles un bauru būšanas. Mans dēls ir mācījies augstās vācu skolās, bijis pasaulē un zina, ka esam tikai nieks un sīkums.

— Bet es esmu bijis pasaulē vēl tālāk, redzējis daudz vairāk un zinu — to, kas neciena savu mātes un tēva cilti, to nicina visi. Un kāpēc skaitām sevi zemas izcelsmes? Virloki ir vecāka ģints par jebkuru no Vācze-mes šurpu atklīdušu famīliju.

— Viņi ir valdnieki!

— Tas tiesa, — Miķelis noteica. — Nu, vienalga. Šie, tavuprāt, taisnīgie valdnieki nolaupīja manu īpašumu un atdeva tādam smerdelim, Diženajam sulainim... Daži teic, ka tieši viņš tai kāzu vakarā būries ap ēdieniem un tūlīt pēc tam steidzies pēc rātes kalpiem. Taisnīgā rāte atņēmusi manas namnieka tiesības, ar netaisnību tā sagrābusi visas pilsētas bagātības, kā asinsdēle piesūkusies pie ļaužu kakliem. Lai viņa ņem manus dukātus arīdzan, lai ņem manu dzīvību un sadedzina mani kā burvi, tikai lai atdod zēnu dzīvei. Viņš ir jauns, viņam jādzīvo, lai dzīvotu Virloki.

— Es darīšu visu, — solīja meistars Hāzenfūss, aizkustināts no sirmgalvja izmisuma.

Tāda bija pirmā saruna — ar solījumiem, cerībām, nākotnes izredzēm. Pēčukam pat likās gluži jauki, ka viņiem var iznākt doties prom pasaulē (kā to pēc elter-maņa apciemojuma lika nojaust vectēvs), viņš kāroja redzēt, kā izskatās tur, jūras otrā malā, kāroja pats pabūt pilsētā ar marmora torņiem, ar zelta jumoliem, vai tad Uvim vienīgajam atļauts. Un kopā ar Kristu! Dievs, kādus brīnumus viņi vien nepiedzīvotu, kādus varoņdarbus vien nepaveiktu! Beigu beigās uzceltu lepnas pilis, apņemtu par sievām daiļas princeses — Irai, protams, kristu princis — un laistu ziņu Rīgas rātei, lai tās sūtņi dodas pie viņiem un apbrīno Virloku dzimtas godību.

Pēčuks krietni vien izprātoja visādas lepnas būšanas un gandrīz vai gaviļaini apsveica eltermani, kad pēc dažām dienām viņš atkal parādījās. Protams, bērniem neklājas līst pieaugušo acīs un tos apgrūtināt, taču prieku, kas izlauzās smaidā un izplūda pa visu Pēčuka ģīmi, to viņš pats nemaz nemanīja. Meistars parasti smagnējs, ar sviedriem norasojušu pieri. Pēčuks vēl neko lielu nemācēja lasīt, kas rakstīts cilvēka vaigā, tomēr kaut kāds smagums uzgūla viņa priekam un smaids nozuda skumju ēnās. Noskatījies, kā meistars Hāzenfūss ieiet pie vectēva, zēns atgriezās savā darbā, taču rokas vairs nemaz negribēja kustēties. Nu kāpēc? Meistars nāk ar labām vēstīm.

Vecais Miķelis pasācis kārtoties tālajam ceļam. Kas zina, varbūt jau rītdienas pievakarē pārradīsies Krists un parītdienas ausmā viņiem būs jāsaka ardievas šiem krastiem. Istabā gan bija patumšs un vēl tumšākas vecā vīra acis, tomēr prāts pietiekami gaišs, lai jau pēc meistara Hāzenfūsa gaitas noprastu, ka nekā laba viesis nav atnesis. Smagi tas atmetās solā un sakuca ar elkoņiem uz galda malas. Brīdi klusums, apsveicināšanās vārdi netika izrunāti. Istabā sīca pēdējās mušas. Pļavā viņpus attekas māva kāda govs.

Vectēvs nošļuka uz mantu kules un, pusaklās acis mirkšķinādams, vēroja tumšo, galda galā sagumušo blāķi, neko citu viņš nespēja vairs samanīt. Eltermanis, it kā zaudējis cilvēka apveidu, kļuvis drūms padebess. Sājā padebesī saspringti vērdamies, vecais Miķelis atkal reizi pārdzīvoja tos laikus, kad viņa acis bija modras kā vanagam, roka stingra, cirtiens neatvairāms, kad viņa gaita dimdināja zemi un ielīksmoja meiteņu prātus; uz brīdi viņš atguva seno balss skaņumu un teica:

— Vai augstais fogts reiz atburts no savas mantkāres?

— Nepulgo... — nodudināja tumšais padebess.

— Elterman, saki atklātu vārdu! Saki, kas īstenībā noticis!

— Tu to zini pats. Pret Kristapu ir celta apsūdzība, un augstā rātes tiesa ... nevar ... to atraidīt. Fogta pienākums ir izmeklēt un ar visu likuma bardzību sodīt. Ja cilvēks apzinās nevainīgs, tam nav jābaiļojas un jāmeklē aplinku ceļi.

— Un godīgs cilvēks runā atklātu, gaišu valodu, nemeklē aplinkus vārdus. Tu kaut ko slēp! Redzi, es uzticos tev, tāpēc neliekuļošu. Nav vairs atlicis ilgi man mājot uz zemes, tāpēc kaulainās nebaidos. Nebaidos ari no stāšanās dieva vaiga priekšā, ar ko mācītāji biedē visus grēcīgos, jo tāda vaiga nevienam neredzēt. Mirušo miesas aprok smiltainē, bet veļu valstībā klīst viņu ēnas, kas nedzird, nejūt, nesalst un nesalkst. Elli ir izdomājuši tie cilvēki, kas saviem brāļiem rada elli zemes virsū. No mums pāri paliek tikai mūsu darbi, paliek mūsu miesa un asins. Cilvēki slikti atceras, tāpēc darbi, ari nelabie, tiek aizmirsti, bet, kamēr dzīvos Virloku ģints, es mitīšu viņos. Nezinu savu tālo sentēvu vārdus, tomēr viņi man ir tuvāki par daudziem dzīvajiem. Kristaps Virloks nedrīkst mirt.

Eltermanis it kā mierinot: — Tev paliek Pēteris.

— Par Pēteri nav vēl ko spriest. Varbūt viņš rada tēvam, kurš bija vairāk savas sievas vīrs nekā dzimtas galva. Bet Krists droši ir mans.

— Tāpēc jau arī...

— Vai tev mēlē stīvums iemetās?

Meistara Hāzenfūsa nomāktība pārvērtās īgnumā, ka viņš iekūlies šādā nelāga jezgā, ka viņš grib būt labs, bet trūkst dūšas uzstāties ar visu savu iespaidu. Un šis vecais izrunājas, kā kad viņš būtu soģis, bet cienījamais cunftes eltermanis vainīgais. Galu galā — kas bija Vir-loki un kas Hāzenfūsi?

Meistars Hāzenfūss kļuva skarbs:

— Ja tu tā gribi, varu pateikt klaju patiesību. Ne ar visas pasaules zeltu, kur nu ar dukātu riekšavu neiežēli-nāt fogtu. Tavs Krists ir grūši noziedzies augstās rātes kungu priekšā. Jo viņš paudis visādus blēņu stāstus tādā pašā bezdievības, cienījamu ļaužu apsmiešanas un dieva noliktās kārtības un celtās valdīšanas nopulgošanas garā, kā dari tu. Kapa malā stāvēdams un ar godīgu cilvēku divatnē sarunādamies, to var atļauties, bet ne ļaužu pulkā, kur klausās desmitiem ausu, ko vēlāk izgrozītā veidā pārstāstīs desmitiem mēļu. Tas viss ir nācis ari augstu vīru ausīs, viņu prāti ir aizkaitināti, un viņi Kristapu bez soda nepalaidīs.

Un atkal sīca tikai mušas.

— Blēņu pasakas, — vecis beidzot nomurmujoja, — vai tām kāds svars, kāda vērtē? Jauna puiša aušības, sadomāti piedzīvojumi tādās svešas zemēs, kādu nemaz nav. Tas nav nekāds grēks.

— Arī es augstajam fogtam sacīju gluži to pašu, — eltermanis atsaucās. — Un viņš atteica: bet ļaudis, šīs blēņu pasakas saklausījušies, sāk melst, ka tur tais svešās zemēs gan esot labāka būšana nekā šeitan, vai atkal, ka tie pasaku nelieši esot uz mata līdzīgi mūsu pilsētas tēviem, un sodu, kādu tie beigu beigās saņemot, pelnījuši arī Rīgas labieši un augstie rātes kungi. Un Kristaps bezkaunīgā kārtā tieši uz to gumda ļaužu prātus. Tās ir ļaunas pasakas, sacīja augstais fogts, tās pavedina uz grēku, uz netikumu, uz dumpības garu. Tavs Kristaps Virloks ir bīstamāks par Mārtiņu Gīzi un Johanu Brinkenu^8 kopā. Tie kūdīja namniekus pret rāti, bet Virloks kūda zemos ļaudis pret augstākām kārtām, nabagos pret bagātniekiem, nevācu dzimumu pret vāciešiem. Jau gadu simti ir pagājuši, kopš diženās Vāczemes ļaudis atnesa latvjiem un līviem kristīgo ticību, ko viņi paši lūdza; mēs uzcēlām stipru Rīgu, aizsargājām to pret kuršu, zemgaļu, leišu pagāniem; mēs gādājam par labklāšanu, gādājam par laimi, par visiem tēvišķi rūpējas mūsu mīļotā rāte. Kristapa Virloka mēle mūsu labo būšanu apmelo, nomelno, sēj kūdīšanu un nievas. Tā teica augstais fogts un vēl to, ka viņu nedrīkst notiesāt savādāk kā vienīgi burvja nāvē uz sārta, tā ļaudīs izbeigsies viņa kūdīšanas spēks... Tas izdegs ar uguni. Bet r>ar apžēlošanu un atlaišanu ne runas.

Nu viss bija pateikts. «Tev paliek Pēteris.» Kāda bezkaunība un nekrietnība šādā mierinājumā! Izrauj sirdi no krūtīm, un «tev paliek aknas». Kā cilvēks lai dzīvo bez sirds?

— Jā, kungi ir sapratuši, — vecis rūca kā grūti ievainots. — Šajā tumšajā pagrabā, ko jūs dēvējat par labu būšanu, mājo zemās kārtas, cieš savas ciešanas un nesaprot, kas īsti sāp. Tādi kā Krists izdrupina sīku sprau-dziņu mūrī, ielaiž nedaudz gaismas, un visi apžilbst, sāk skatīties. Nu jums šīs acis jāpiekvēpina ar sārta dūmiem, lai tās atkal kļūtu stulbas un neredzīgas. Bet Krists ir arī darījis dzirdīgas ausis, viņš ir runājis patiesību.

— Patiesību zina vienīgi augstais dievs, un to lemts

iztulkot baznīcas kalpiem. Krists melsis tādu blēņu patiesību.

— Ja tās ir melšanās un blēņas, tad kāpēc jūs viņu

gribat stiept uz moku sola, uz sārta? Atdodiet viņu man! Tu, elterman, klusē... Tā tas izskatās: jgstās rātes pusē

ir baznīca, ģildes, visi bagātie un tie, kas ir laimīgi šajā būšanā vai domājās esam laimīgi; augstās rātes pusē ir arī ļaužu tumsonība. Augstajai rātei ir bruņoti kalpi, tiesas vara, bende, lielgabali, tās pusē stāsies viss šeit pulcētais zviedru ķēniņa karaspēks. Kristam ir tikai viņa pasakas un tēva vecais zobens. Kāpēc tad šī augstā rāte tā bīstas no jauna puiša blēņām, kāpēc alkst viņu iznīcināt?

— Tādām runām maza vērtē, bez tam tās ir aplamas, — ar nepatikšanu sacīja meistars Hāzenfūss. — Izbeigsim tās, jo es negribu stāvēt bezdievīgās runās. Pasaules kārtību gan nolicis pats dievs. Tiesneši un augsti ļaudis, kuru vārds ir likums zemākajiem, pastāv kopš pasaules radīšanas un pastāvēs līdz galam. Dumpību soda visur. Tev līdzēt neko nevaru. — Viņš cēlās no sola.

— Paliec, elterman, — gandrīz vai pavēlnieciski rīkoja vecais vīrs. — Tu vari man līdzēt. Uzklausi... Tik tiešām nav vērtēs spriest par pasaules būšanām, jo ar to nekas nemainīsies, bet spriedīsim, kā glābt Kristapu Vir-loku, manu mazdēlu. Lūk, kā! Es saprotu, ka rātes kungu naids pret tādu, kas apdraud viņu privilēģijas, viņu dālderu lādes, ir stiprāks par mīlestību uz riekšavu dukātu. Bet kalpi, kas apsargā Kristu, neko nezaudēs, jo varēs aizbildināties ar burvju spējām izkļūt no ieslodzījuma. Ņem manu zeltu un rīkojies, lai Krists izkļūtu ārā un visi noticētu burvja mākai.

Eltermaņa atbilde skanēja kā cirvja cirtiens:

— To neprasi no manis. Es to nedarīšu. Kādas noziedzības tu vēl neizdomāsi! — Viņš lika cepuri galvā.

— Vēlreiz saku — paliec, elterman! Tu teicies esam ticīgs vīrs, goda vīrs? Tad atbildi godīgi uz manu vaicājumu. Reiz, un tā diena nav nemaz tik tāla, tu stāsies dieva krēsla priekšā, un viņš vaicās ar Jēzus vārdiem, kas rakstīti svētajā grāmatā: vai tu esi mani paēdinājis, kad es biju izsalcis, vai tu esi glābis mani, kad es biju nevainīgs (kā tu to labi zini) iemests torņa pagrabā mokām? Jo, ko jūs esat darījuši manam viszemākajam brālim, to jūs esat darījuši arī priekš manis. Ko tu viņam atbildēsi, elterman?

— Es atbildēšu arī no svētajiem rakstiem, un tur stāv: dodiet dievam, kas dievam piederas, un valdīšanai, kas valdīšanai piederas. Un pār mums valda augstā rāte. Tai klausīt ir dieva bērna pienākums.

— Tu tici tam, ko tu patlaban runā, elterman?

— Jā... — vīrs atbildēja pēc laba brīža ne pārāk droši. Vēl viņš piebilda: — Katra valdīšana ir celta no dieva.

— Tad ļauns un nežēlīgs ir tavs dievs, ja viņš pieļauj tādu valdīšanu un tās izrīkošanos.

— Dievs ir bargs pret tiem, kas noziegušies. Pret savējiem viņš ir mīlīgs un gādīgs tēvs.

— Manu, ka tu ilgāk negribi kavēties manā pajumtē, elterman. Staigā sava dieva ceļus, kas tev liek pamest vecu vīru izmisumam un nevainīgus jauniešus nepelnītām mokām. Bet, ja tava cilvēka sirds vēl nav pārakmeņojusies, tad tu atgriezīsies un uzklausīsi manu lūgumu.

Eltermanis aizgāja. Vēl dažu dienu vecais Miķelis cerēja, gaidīja šo atgriežamies, līdz šurpu atnāca runas, ka vainīgie mocīti. Ira atzinusies savos grēkos pret dieva un cilvēka likumiem, kamēr Kristaps stūrgalvīgi liedzoties. Pēčuks todien asaru nomāktā balsī vaicāja: — Vectēti, vai tad Krists ar īru nenāks pie mums, lai mēs visi brauktu prom? — Miķelis klusēja, viņš negribēja par to runāt. Ko gan sacīt šim bērnam, varbūt asi atcirst un raidīt pie darba? Pēkšņi veča prātā atausa kāds bargs pašnosodījums. Pēčuks gaidīja arī īru, kamēr viņam, Miķelim, šī meitene bijusi gluži vienaldzīga, ka tikai Krists glābtos, bet šo lai moka, lai met liesmās. «Vai arī mana sirds nav pārakmeņojusies, es taču esmu līdzīgs eltermanim, kam rūp paša dēls, paša labums, bet citiem paspert ar kāju. Krists gāja briesmās, Antes atraitni un Iru aizstāvēdams, viņš vairāk rūpēja par citiem nekā pats par sevi. Tāds ir mūsu — apspiesto un pazemoto — galvenais likums, jo neviens cits mūs nežēlos, ja to nedarīsim paši. Pēčuks ir līdzīgs Kristam.» Un no tā brīža vectēvs īsti pieķērās otrajam mazdēlam, izstāstīja visu, kas bijis, kā bijis, un sūtīja viņu izlūkos. Varbūt manīgais zēns iekustinās eltermani, varbūt viņš var kaut ko sarunāt ar Krista cietumsargiem. Meistars Hāzenfūss sākumā rādīja laipnīgu seju, domādams, ka zēns grib stāties amata mācībā. Par vecāko brāli viņš atteicās runāt, kļuva nelaipns un nevaļīgs. Kā bērni ar šādām būšanām uzdrošinās apgrūtināt pieaugušos? Galīgi izlaidušies, tad nav brīnums, ka tādi noziedzas pret likumu. Citur Pēčukam paveicās labāk, kāds gluži laipnīgs torņa sargs zēnu uzklausīja un, padzirdis par dukātiem, kļuva itin mīļš. Viņš aprunāšoties ar biedriem, un lai Virlok' turot dukātus pie rokas, varbūt kādu nakti... Virloku mājelē atkal iegriezās cerība; ja vien Krists nebūs tā samocīts, ka nespētu paiet, naudas kāres mtisināti, sargi varētu gan viņu palaist. «Vecums nāk bērna prātā,» Miķelis tagad dusmojās uz sevi.

Pienāca nakts, kas laupīja Virloku pēdējās cerības. Tai naktī vējš pūta daudz brāzmaināk nekā patlaban. Brīžiem šķita, ka ausmā celsies īsta vētra. Krakšķēja kāda aizlauzta priede — tai šonakt jāmirst. Un tā nolūza — gāzās ar klaudzienu, ko augstu uzsvieda vējš, un zeme nodimdot atbalsoja. Un tai brīdī nodimdēja arī sitieni pie ārdurvīm. Miķelis neticamā ātrumā bija pie durvīm un blakus viņam pielēcis Pēčuks. Viņi nerunāja ne vārda, dvašu aizturējuši, klausījās, varbūt tas tikai izlicies, bet durvis atkal nodunēja.

Vectēvs uzlika plaukstu uz bultas un vaicāja: — Kas iraid?

— Kristaps Virloks, — rupja balss atteica.

Smagā bulta it kā pati izsprāga no iekabes, durvis atvērās, un pāri slieksnim klupdami gāzās četri vīri. Cerības, apjukums, izbilis — visu to vienlaicīgi pārdzīvoja vecais Virloks un jaunais Virloks, un viņi neredzēja iebrucēju sejas — tumsā rēgojās četras melnas lupatas ar izgrieztiem acu caurumiem, zaigoja četri naži. Divi tēviņi sagrābuši Pēčuku, otri divi uzmācās vecajam Miķelim.

— Atdod saburto zeltu!

— Mēs esam nabaga ļaudis ...

— Nemelsies, veci, zeltu šurp!

Viņi žņaudza vectēva rīkli, bet kā šis tika pie elpas, tā atkārtoja: «Nav, nav, nav...» Pēčuks gribēja steigties vectēvam palīgos — pirmā nestunda, ko viņš piedzīvoja savā mūžā, un viņš rādīja drosmi, tā plēsās, ka abi laupītāji ar pūlēm novaldīja viņu. «Kāpēc es neturēju pie rokas dūci?» Pēčuks sevī sirdījās, baiļu viņš nejuta, tikai

niknumu. Viņš nezināja, ka vectēvu māc izbailes par visjaunākā Virloka dzīvību ... viņa cilts pēdējais.

— Nolādētais veci! Mēs tevi cepināsim pavardā, ja tu neatdosi burvja zeltu!

Iebrucēji runāja vācu mēlē, bet savādākā skaņā nekā rīdzinieki, un Pēčuks atcerējās, ka tāda pati izruna bijusi arī tam mīlīgajam torņa sargam.

— Ko jūs gribat no nabaga veca vīra, kam nekā nav?

— Zeltu, veci! Jebšu tu kvieksi!

— Ātrāk rādi, ātrāk!

Viņi iebāza vecā Miķeļa kāju pavarda oglēs, uzmeta skaidas, uzpūta liesmu. Veča zobi nočirkstēja, bet viņš klusēja.

— Tu nedosi zeltu!

— Nav ko dot...

Laupītāja sitiens notrieca vectēvu uz kūla, kā miris viņš gulēja blakus gaišās liesmās degošajam pavardam. Abi laupītāji vandījās pa viņa cisām, ar nažiem bakstīja sienas baļķu starpās, bet nekas neķērās. Viens no viņiem, kā liekas, bandas vecākais, sabrēca tiem, kas turēja Pēčuku.

— Guļavas tādi! Nāciet palīgā! Noskatās... Vai tā pelnāt savu daļu!

— Šitais kucēns vienam grūti valdāms, — sarātie taisnojās un ieduņķīja zēnu, tas atbildēja ar spērieniem.

— Nazi viņam rīklē! — vadonis kļuva aizvien niknāks. Šie vārdi uztrauca veco Miķeli, kas gulēja kā beigts.

— Atstājiet bērnu mierā!

— Aaa... tas tev nepatiktos, — laupītājs attapās. — Dzīvību pret zeltu! Dod šurp, jebšu kucēnam rīkle būs pušu!

— Nedod, vectēti! — Pēčuks iesaucās un sāpīgi iespēra vienam no turētājiem. Tas iekaucās, pacēla nazi, un laikam tikai mantkāre apvaldīja liktenīgu dūrienu. Miķelis pierāpoja pie slēptuves un izvilka kuļķeni. Alkatīga roka to satvēra, laupītāju gaviles nomāca zelta šķindu. Miķelis uz brīdi redzēja sevi — jaunu, staltu, bezbēdības un dzīves alku pārpilnu. Viņa labā roka pacēla smago kaujas zobenu un cirta, kreisā tvēra laupījumu; zem labās rokas skanēja vaidi, kreisajā plaukstā džinkstoņa. Asins un zelts, zelts un asins. Viņš kļuvis vecs un vārgs, bet pasaule nenovecoja, tā slāpa pēc zelta un asinīm.

Savu panākuši, laupītāji aizmirsa dusmas un iemantotos sīkos belzienus, visus pārņēmusi savstarpēja neuzticība, vēlēšanās ātrāk pārskaitīt un sadalīt laupījumu, kaut kādas neizprotamas bailes; viņi aizbēga kā aplipuši apkārt tam vienam, kas pagrābis zelta maku.

Pēčuks steidzās pie vectēva.

— Dēliņ, tu dzīvs!

— Vectēti, viņi mocīja tevi. Nu mums vairs nav

nekā.

— Tā tas nācis, tā tas gājis ...

Vectēva Miķeļa apdedzinātā kāja vēl nebija sadzijusi, kad sākās ļaužu valodas: viscietāko mocību spiests, atzinies arī Kristaps Virloks. Vectēvs samulsa, vai tas var būt, ka Virloki neizturētu, paši apmelotu sevi? Taču drīzumā ieskanējās arī citas — gan gauži, gauži nedrošas balsis. Kristaps mocīts pāri visam atļautajam laikam un tā, kā likums to aizliedz, tomēr nav atzinies. Bet reizi, kad viņš zaudējis apziņu, Diženais sulainis iespiedis rakstāmo spalvu Kristapa pirkstos un uzvilcis viņa parakstu. Fogts, kam apsūdzētā stūrgalvības pēc šī mocīšana jau sākusi apnikt, turklāt augstā rāte skubinājusi viņu ātrāk nākt pie kāda gala, kopā ar savu palīgu un jauno Hāzenfūsu šo parakstu atzinuši par «taisītu ar paša vainīgā roku». Spriedums bija ātrs: atzinušos burvi sadedzināt uz sārta kopā ar raganu. Tas notiks rīt.

Un, lūk, ausa šis rīts. Gaisma pastūma tumsas autu uz vakaru pamali; vēl, pirms rīti sāka sārtot, zemākajām vietām uzkrita īsa salna. Zemliku laiks — kolīdz naktī stājās vējš, koda aukstums. Negulējis vecais Miķelis rausās no savām cisām un meklēja drānas. Šodien viņš vēl pēdējo reizi redzēs mīļo mazdēlu. Ģērbās arī Pēčuks, arī viņš cauru nakti nebija acis aizvēris. Viņi nepārmija nevienu vārdu, arī brokastis nerīkoja. Tikai kad bija aizgājuši pie laivas, vectēvs ieminējās:

— Varbūt tu paliksi mājās. Tas, kas tur notiks ... — viņš gribēja sacīt «nav priekš bērniem», bet nobeidza, — būs briesmīgs.

Zēns neko neatteica, viņš ielēca laivā un palīdzēja iekāpt arī vectēvam. Airi noklaudzēja duļļos, airēja Pēčuks, bet vectēvs nekustīgi sēdēja laivas pakaļgalā, skatījās iesāņus uz Rīgas krastu un neredzēja neko. Pēčuks izīrās Daugavā un pāri savam labajam plecam gan redzēja: kuģu slaidos mastus, baznīcu astoņšķautnainos, pi-ramidālos torņus, Rīgas mūrus, apcietinājumu vaļņus — visu šo bagāto pilsētu, ko iežņaudza bruņas, cietsirdība, tumsonība, varmācība ... Zēna dvēselē senā apbrīna mijās ar naidu: tur šie cilvēki dzīvoja, tirgojās, bija priecīgi, rausa bagātību, un maz daļas viņiem bija par Vir-loku postu, par Krista ciešanām un nāvi — vienas dienas izrāde, prieks par iznīcināto burvi un raganu. Pēčuks nesaprata, kā var vienaldzīgi paiet garām citu cilvēku sāpēm vai pat tīksmināties ap tām.

Viņš airēja uz Daugavas krastmalu pie Kārļa rave-līna.

*

Torņa pagrabā ausmu nemanīja. Drūmajā tumsībā rīts nokāpa sarga smagajos soļos, krakšķināja atslēgu, ar brākšķi atgrūda biezās ozolkoka durvis. Pagraba smacīgajā smirdoņā ieplūda tīrāks gaiss. — Kristap Virlok! — sacīja barga balss, un lāpas gaisma iekoda Krista acīs. Ar piepūli viņš rausās augšup no savām cisām — plikiem ķieģeļiem, — samocītās kājas neklausīja gribai, izlauzītās rokas ļenganas. — Marija Ante! — Viņai taču pašai sava famīlija, viņa bija tikai Antes atraitnes audžumeita, kāpēc viņu Antes vārdā? Kristaps pūlējās atcerēties īrās tēva ģints vārdu, bet viņa galva tukša, tukša, un šajā tukšumā rūca tādas kā dzirnas.

Kāpnes stāvas, pakāpieni augsti, vietumis izdrupuši. Senāk Krists palēkdamies uzskrietu pa tām, tagad viņš slāja kā zem smagas nastas. Un augša viņš bija gluži noplūdis sviedriem, cik grūti gājis. Atkal vērās kādas durvis, dienas gaisma iesitās viņa acīs, dedzināja kā uguns. Krists gandrīz iekliedzās, samiedza acis, bet gaisma koda cauri plakstiem. Ieslodzījuma un moku kambara tumsība kļuvusi par viņa ikdienu, viņš tur izdzīvojis desmit izmisušu ciešanu mūžus, gandrīz aizmirsis, kāda ir saule, zila debess, zvaigžņu raksts pie naksnīgās velves. Nu viņu izveda dienā, un tā darīja sāpes. Viņš stāvēja, atspiedies pret dzestru mūra sienu, sakucis, grīļīgs, aizcēla plaukstu acīm priekšā un vēl nevarēja pietiekami stingri nosegt. Kaut kur tuvumā atskanēja Iras lūdzošie šņuksti; dienu pēc dienas Krists tos dzirdējis, tie jau kļuvuši kā daļa no viņa paša, tāpat Ira visa šķiet pārvērtusies asarās un vaimanās. Ar pirmo dienu sākot, kad taisīja ūdens pārbaudi, Ira lūdzās, raudāja, bet tas neiežēlināja, gluži otrādi — ielīksmoja fogta sirdi. Iesarkanīgā pile viņa degungalā jautri purinājās, kad jaunava vaimanāja pie mirušās pamātes. Droši vien augstais fogts tīksminājās ap to, kas īru gaida un kā tad viņa brēks. Pirmo pratināja jaunavu, viņa, protams, neatzinās, ko gan lai viņa atzītos? Būrusi, pinusies ar velnu, piedalījusies elles dzīrēs? Viņa neko tādu nezin. Augstais fogts rāmi, mīlīgi pasmīnēja, un viņa smīnam atbildēja tiesas rakstvedis jaunais Hāzenfūss. Diženais sulainis stāvēja nekustīgs kā statuja, tikai viņa acīs dega ļaunums. Un Virloku Kristaps arī esot pierakstījies burvju cunftē? īra nesaprata, kas tā tāda burvju cunfte. Augstais fogts jau pavisam smaidīgs. Uz viņa mājiena Diženais sulainis ataicināja bendi. Tad fogts iegāja moku kambarī un viņam sekoja pārējie. Drūmā, piesmakušā balsī bende aprakstīja moku ierīces un to pielietošanas veidus. Lāpa smagi kūpēja, un darva pilēja no tās kā ugunīgas asaras. Krists neatlaidīgi skatījās Diženajā sulainī, un tas neizturēja, novērsās. Laikam arī bezsirdsapziņas cilvēks sajūt kādu pretīgumu no saviem negoda darbiem. Ja Krists tiktu mocīts, tas nebūtu tik grūti kā meitenes biedēšana, kad viņš nespēja to aizstāvēt. Tiesa zināja, ko dara. Uguns švirkstēšana, bendes smagnējā balss un jaunava, kas drebinājās šausmās. Tomēr viņa noturējās, un augstais fogts nebūt ne apbēdināts žēlīgi deva visu nākošo dienu pārdomām.

— Krist, — īra šņukstēja un spieda savu asaraino vaigu pie puiša kamzoļa. — Es nekā ļauna neesmu nodarījusi. Vai tad māte tiešām... — it kā Krists būtu tas soģis. — Es nevaru iedomāties, ka velns viņu ierāvis ellē. Man bail no elles!

— Vai tad šeit jau nav elle? Un vai velns būtu ļaunāks par fogtu? — Krists atvaicāja.

īra brīdi apdomāja. Pēc Antes atraitnes nāves viņi divi vien palikuši šajā pagrabā, kas šķita dziļi, dziļi pazemē. Akla tumsa, dzestrs, mitrs, pieducis, no griestu velves pilēja, pīkstēja un skraidīja žurkas, tik nekaunīgas, ka ik brīdi centās iekost.

— Ellē deg moku guns, — viņa beidzot atteica.

— Tad mēs sasildīsimies pēc salšanas šeit, — Krists rūgti pasmējās.

Jaunava atrāvās. — Tu nezaimo! — Bet pēc brīža, kad ieskrāpēja žurka, viņa iekliegdamās spiedās Kristam klāt.

Ko viņam spēt Iras labā? Pateikt nežēlīgo patiesību, ka nav ko gaidīt debesu palīdzību, nav ko cerēt uz soģa žēlsirdību un taisnīgumu? Viņa to nepieņems. Pats Krists sevī bija atmetis pēdējo cerību, tās vietā krājās izmisuma spītība. Lai vai kas, viņš nelocīsies. Bet īra locīsies . .. Krists glaudīja jaunavas kuplos matus, rūgts kamols spiedās viņa rīklē. Asaras nelīdz.

Nākošajā dienā bende norāva Iras tērpu un pliku nosvieda uz moku sola, uzlika īkšķu skrūves. Viņa žēlojās:

— Kā jūs apkaunojat mani, esmu bez vainas! — Viņas žēlabas izvērtās kliedzienā. Bende pievilka skrūvi, lietpratīgi piedauzīja ar skrūvju atslēgu un pievilka vēlreiz.

— Es atzīstos, atzīstos! — Pile priecīgi nolidinājās no fogta degungala, un tūdaj krājās jauna. īru izveda no moku kambara, ļāva atpūsties, bet, kad viņa atsāka liegties, no jauna stiepa mocīt. Bende ielika jaunavas kāju spāniešu zābakā. Nu viņa vairs nepretojās. Jā, Antes atraitne bijusi ragana, Kristaps Virloks ir burvis, kas slēdzis līgumu ar velnu. Jā, kāzās viņi trijatā apbūruši ēdienu. Jā, viņi piedalījušies elles dzīrēs. Augstais fogts aplaizījās un vaicāja, vai īra pinusies ar velnu. Jaunava sastomījās, tad bende pievilka skrūvi un viņa atzinās, ka tā esot bijis, un pile fogta degungalā gluži vai laistījās. Par šo punktu fogts apprasījās sīkāk, un īra stāstīja visu, ko vien šis kāroja dzirdēt, un, ja kaut ko sevišķi nejēdzīgu viņa vilcinājās atzīt, tad bende ar kādu skaņu vai kustību atgādināja savu klātbūtni, un viņa runāja, runāja.

Un Kristam tas viss bija jānoskatās un jānoklausās.

Viņu pagrabā tika iemesti vēl daži nelaimīgie — tie bija apsūdzēti par zādzībām pilsētai piederošos mežos, un kāda pavecāka kalpone, kuru uzdevis viņas kungs, īra turējās pie šīs sievietes un vairs netuvojās Kristam. Kāpēc tā? Jaunava joprojām viņam mīļa, viņš nedusmojās, ka tā nespēja pretoties bendem un plāja vaļā visas šīs nejēdzības. Viņam pašam priekšā stāvēja arī tas pats.

Bet nu jau viss aiz muguras. Krists atsedza acis, tās vairs nesāpēja. Dienas gaisma bija balta, balta, un spīdēja saule. Dievs augstais, patiesi saule. Viņš stāvēja torņa pakājē, saule vēl nebija pacēlusies pāri Rīgas jumtiem, bet cauri kādai spraugai izlauzušies stari ievilka zeltainas švīkas netīrajā bruģī. Apkārt viņam bruņoti rātes kalpi un cieši blakus īra. Kā pārvērtusies viņa, tā vairs nebija īra — biklā stirniņa, lepnā, skaistā, skanīgā jaunava. Izvārgusi nenosakāma vecuma sieva grīļojās pie torņa mūra: kārna, izģindušiem pleciem, smirdošās, netīrās skrandās tinusies, ieplakušie vaigi notraipīti, mati sapinkājušies, acīs trula izteiksme. Kāds Krists bija pats? Arī viņu vārgums spieda meklēt atbalstu, arī viņa drānas piesūkušās ar mitriem netīrumiem, sasmirdējušas; bendes izlauztā labā roka nokarājās kā slapja lupata, un arī kreiso spēks tikpat kā pametis. Viņš jutās iepriecināts, kad piebrauca smagi rati — vismaz uz soda vietu nebūs kājām jāiet, viņš to vairs nespētu.

Abus notiesātos tikpat kā celšus iecēla ratos, braucējs nosēdās uz šķērskoka ratu priekšgalā, bende aizmugurē. Āvas plecos uzlikuši, sargi soļoja līdzās. Cauri apkalto riteņu dārdiem nelīdzenajā bruģī Krists izdzirda īrās izmisušo čukstu:

— Piedod man, Krist, piedod!

— Ak, ko, — viņš atteica, un nez no kurienes asaras ielija viņa acīs. — Tev dikti sāpēja, viņi piespieda tevi.

īra atkal:

— Krist! Vai patiesi mūs nonāvēs? Es neko neatceros, ko stāstīju. Tas bija tik briesmīgi... Negribu vairs pagrabā, negribu mirt...

Bet rati smagi ripoja uz soda vietu.

«Visi grib dzīvot, tāpēc iznīcina cilvēkus, kas traucē dzīvot,» Krists domāja. «Es maisījos pa kājām, kaitināju, mani nobeigs.» Šī doma vairs nesāpēja tā kā no sākta gala. Sapūžņojusi brūce zaudē smeldzi, kļūst trula. Viss Krista ķermenis bija viena vienīga sāpju sajūta, tas vairs nešķita briesmīgi. Vēl uz brīdi viņš ieelpos svaigu gaisu un tad pārvērtīsies pelnos. Nāve būs žēlīgāka par cilvēkiem. Cilvēka mute noskaitīja visnekrietnākos melus par viņu, un rāts tiesas rakstvedis, Vāczemes augstās skolās augsti mācītais tieslietu pratējs, šos melus nodēvēja par corpus delictiK Viņš ar nicināšanu atteica «nē», un viņa balsī skanēja kaut kas tāds, kas fogta pilei lika bez jebkāda prieka atrauties no degungala. Neizprotamu iemeslu [9] pēc fogts tomēr vilcinājās ar spīdzināšanu, laižot darbā visus iespējamos iepriekšējas iebiedēšanas paņēmienus territio, kā to sacīja jaunais Hāzenfūss. Viņu pratināja atkal un atkal, pavēlēja īrai atkārtot visas sadomātās muļķības, un izmocītā jaunava negaidīti iecirtās — nosauca tiesnešus par nezvēriem, noliedza jebkādu vainu. Tomēr, par Antes atraitni runājot, viņas balss kļuva nedroša, lūdzoša. Ira bija dziļi ticīga, un viņu māca šaubas, vai pamātes zintnieces māksla bijusi no dieva; un jaunava atsāka baiļoties no moku sola, viņas gribu grauza dievticība. Fogts to izprata, soģa prāts bija auksts un skadrs, sirds nejūtīga, to iepriecināja tikai citu ciešanas. Viņš aizsūtīja Diženo sulaini pēc mācītāja un pa to laiku atļāva bendem pielietot mocību trešo pakāpi. Iras kliedzieni un vaidi rima, kad atnāca mācītājs; nu viņa šņukstēja un veltīgi lūdza mierinājumu, aizstāvību. «Atzīsties, glāb savu dvēseli!» Un viņa padevās, pavilka rakstītnepra-tējas trīs krustus — īstenībā apsūdzēja Antes atraitni, Kristu, pati sevi. Tomēr pie Krista pratināšanas viņu vairs neaicināja, varbūt baidījās, ka viņa vēlreiz atteiksies no izspiestās atzīšanās. Veda citus lieciniekus, tie nodeva savas liecības, roku uz Bībeles turēdami; viņi neviens nerunāja nekā laba, kaut arī dažs no tiem guvis lielu labumu no Antes atraitnes dziednieces mākslas. Visģif-tīgākais no lieciniekiem gan bija jaunais Lindemanis, ļaunākos vārdus viņš svieda virsū Virloku Kristapam, un tiesas kungi — pats fogts, viņa palīgs rātskungs un jaunais Hāzenfūss — uz to atzinīgi locīja galvas un ar dziļu līdzjūtību saprata godīga cilvēka sašutumu par apburtajiem un sagandētajiem kāzu priekiem. Tad nāca bende, kas izcilāja, izrādīja savus amata rīkus un aprakstīja gaidāmās mocības. Atkal parādījās draudzes cienīgtēvs. Atzīšanās soģiem glābšot Krista dvēseli no pazudināšanas un mūžīgām mokām. Caur grēku nožēlošanu un uguns nāvi viņš ieiešot atdzimšanā. Krists bargi paskatījās mācītājā — cik svešs nu šķita šis vīrs, kurš viņu ne vienreiz vien pieņēmis pie dievgalda, — un noprasīja, vai šis stājies tiesas dienestā par bendes palīgu. Mācītājs pasludināja Krista dvēselei mūžīgu pazudināšanu un aizvācās. Fogts lēma: — Zm scharfen, zur peinlichen Frage, ad torturam,[9] — un bende ķērās pie darba. īkšķu skrūves [10]

Krists izturēja bez vienas skaņas, kas vedināja tiesas rakstvedi pārliecināti spriest, ka jaunais Virloks pilnīgi pārdevies velna varai, pat sāpju sajūtu zaudējis. Krists atcirta: — Pats tu esi pārdevies sātanam, kas žņaudz Daugavas krastu ļaudis! Tavi senči vēl bija godīgi, vēl bija Zaķkājas, bet sātans tevi pārvērtis smirdīgā zaķa sūdā! — Tad fogta degungals kļuva pavisam sauss, bet jaunais Hāzenfūss ķērcošā balsī sacīja: — Ad acriorem torturam!1 — Kristam sveša bija latīņu mēle, bet viņš saprata, kad fogts to pašu atkārtoja vāciski: — Mit ziemlicher Schürfe.1

Turpinājās viņa mokas. Šodien tās izbeigsies.

Gausi, gausi ripoja rati. Bet neko tālu jau nebija. Apstājās. Pēdējais gājiens garām ziņkārīgiem, glupi nosodošiem skatieniem. Skanēja zaimi. Vai visi viņi tādi? Itin visi? «Cilvēki!» Krists gribēja kliegt. «Apsmiedami mūs, jūs apsmejat paši savas ciešanas!» Bet viņam pietrūka spēka kustināt muti, viņš piekusa un aizelsās kā vecs vecis. Vai tad tas nebija visā pasaulē — cik reižu to stāstījis vectēvs Miķelis, — ka apstulbotais pūlis uzgavilē rokai, kas nomet tā priekšā nedaudz grašu no viņam pašam izsūktajām bagātībām. Valdnieku vara vienmēr balstīsies uz cilvēku muļķību, un tā ir mūžīga. Kristam šodien jāaiziet, un viņam vienaldzīgs viss, ko cilvēki dēvē par mūžīgu vai laicīgu. Pēdējos spēkus saņēmis, viņš lēnām uzvilkās jau sagatavotajā sārtā un atmetās pret stabu. īru uznesa, un viņus abus sasēja ar muguru pret muguru. Vai skatītāji jau pēc Krista ļenganās labās rokas neapjēdza, ka šī roka nav varējusi parakstīt kauna pilnu atzīšanos? Kad pēdējās mokās Krists zaudēja apziņu, viņš atguvās uz pagraba mitrā klona, un dīvainā kārtā izlikās, ka Ira pielikusi pie viņa lūpām dzeramā trauku. Nē, viņš gulēja Daugavas sēres smiltīs, un debess bija mīlīga, silts vējiņš paijāja viņa vaigus. Ira sēdēja blakus — ne jau šī samocītā, bet seno, laimīgo dienu meitene, spulgace jautrā, ar smaidu, kas staroja līdzīgi saulītei. Krists atjēdzās, viņš bija cietumā viens, un krūtīs briesmīgi smeldza atmiņas. Drīz viņu veda pie fogta, un tas pavēstīja nāves sodu, jo Krists esot atzinies un parakstījies. — Es neatzinos jūsu nejaucībās, neparakstījos! — Krists kliedza, bet fogts atsacīja: — Velna gars

atkal nak par tevi. Rīt tevi sadedzinās, ta tu tiksi pie sava elles kunga.

«Mani sadedzinās, Uvi sadedzinās, gana esam sariebuši šīs zemes varenajiem ... sadedzinās arī to nelaimīgo būtni, kas šņukst man aiz muguras.»

— Krist, — Ira dvesa, — Krist. Dievs taču mani pieņems, mācītājs man solīja apžēlošanu. Mana pamāte laikam gan bija ragana, viņa zināja visādas mākslas un mācīja arī mani. Bet es atzinos, dievs mani žēlos.

— Jā, dievs tevi žēlos. Reiz mācītājs tā solīja, — Krists atteica. Kāda nozīme, ko viņš domā. Ira gaidīja mierinājumu, lai viņai tas tiek.

Ļaužu pūlī skanēja zaimojoši kliedzieni: — Nolādētais burvi, velns tevi raus! Ragana, ragana! — Un daudzi ar riebumu stiepa pirkstu uz viņu pusi. Atlidoja daži akmeņi, un kāds ķēra Krista celi. Bez dusmām skumji viņš nodomāja: «Cilvēki, vai jūs apjēdzat, ko darāt?» Un tad viņa skatiens atrada brāļuku un vectēvu. Tik tuvu, bet drīz viņus šķirs nāve. Krists gribēja uzsmaidīt, bet viņa mute tikai dīvaini sašķobījās. — Burvis grib kost! — kāds sauca, un pūlis atkal cilāja dūres. Vectēvs ar Pē-čuku kā sasaluši ledus gabali. Vai tur tas bija viņu Krists? Tas izdilušais, nosirmojušais vecis ar ļenganajiem locekļiem un greizi sašķobīto, krunkaino vaigu? Ko viņi ar Kristu ir darījuši — augstais fogts, jaunais Hāzenfūss, Diženais sulainis? Pēčuks vairs neko nespēja saskatīt, viņš noplūda asarām, bet vectēvs redzēja — lai kā viņa mazdēls pārvērties, acu izteiksme nebija mainījusies, tajā paudās drosme un labsirdība. Zēns nav padevies, nav apgānījies ar melu atzīšanos. Viņš palicis neuzvarēts. Ar ko citu šādā brīdī sevi mierināt?

Sargi gaiņāja pūli nostāk, un tas trokšņodams atkāpās. Bende rosījās kurt sārtu — ar mazu uguni, kā tas viņam piekodināts, lai notiesātie ciestu ilgstošākas mokas.

Tas brīdis ir klāt. Krists pacēla galvu un no sava nāves paaugstinājuma vēlreiz pārlūkoja visu, ko viņa skatiens aizsniedza. Viņš spēja redzēt tālu. Daugavas plūdums skalojās tuvu pie viņa kājām, un krasta koku puduros rudens salnas jau iekvēlinājušas dzeltenīgi sārtas krāsas. Tāpat kā vasaras saulē neauglīgi dega kāpu virsotnes un Rīga bailīgi pierāvusies aiz pašas augstākās — Kubes kalna, bet padusē iežmiegusi Rīdzenes līkumu.

Zemliku saule nebija kvēla, bet gana spoža, un debess bija zobena asmens krāsā, ūdeņi tumši, Rīgas jumtu šķautnes melnīgas, kuģi krastmalā ar uzpūstiem vēderiem, un sīki ļautiņi tekalēja šurpu turpu, šurpu turpu.

Uvja pēdējais ceļojums.

Un viņš nonāca tai pilsētā ar marmora torņiem, ar zelta jumoliem. Un tur mita laimīgi un gudri ļaudis, kas nedarīja gauži cits citam, nemeloja, neblēdījās. Tai pilsētā nebija nelaimīgo, tāpēc nebija arī cietumu un soda vietu. Tur ...

Krista sirdī ieskanējās kliedziens, ka tās ir aušības, nelgas pasakas. Ne jau par tālo brīnumpilsētu viņam domāt šais pēdējos mirkļos, bet par šiem acu priekšā guļošajiem krastiem, kas tūdaļ būs jāpamet un kas tik mīļi sirdij. Un, ja viņam dotu vēl trejdeviņus mūžus, nekur citur viņš negribēja mājot kā tikai šeit. Nekur citur nevarēja būt tik mīlīga upes sēre un jūras liedaga smilts, kas glaudās zem baso pēdu apakšas kā svešzemju tirgoņu dārgi pārdotais zīda audums; un nekur citur nevarēja būt tādi dzestri ūdeņi, kas spirdzināja bula tveices gurdinātos locekļus; un kur vēl varēja atrast tik gardu zivi kā reņģi un tik smaržīgu rudzu maizi? Un vēja pūtiens pāri Vecdaugavas niedrājiem, pāri kāpu priedēm un Virloku jumtiem atvēra visas pasaules plašumus, atnesa visas pasaules buras. Paaudžu paaudzēm viņi šeit mituši, šeit ir viņu zeme, viņu krasti un ūdeņi. Un Krists elpoja dziļi, līdz pēdējai pilei izdzerdams Daugavas plūdumu un savu rūgto likteni.

Sārts aizdegās ar mazu, mazu liesmiņu. Gausi, kā negribēdama tā rāpoja augšup, apvija abu notiesāto kājas. Iras kauciens šķita pāršķeļam debesi, negribēdams un negribēdams rimt. Kristaps dobji ievaidējās. Viņa seja sašķobījās, stāvs locījās virvēs ... Uz brīdi pat cietākās sirdis pārņēma šausmas. Vecais Virloks atņirdza zobus, it kā uguns cepinātu arī viņu.

Spirgta vakarvēja brāzma, pār Daugavu nākdama, uzrāva liesmu augstu, augstu. Uguns kūrās rūkdams, velti bende centās to slāpēt. Iras kliedzieni aprāvās, notiesātie pazuda pūļa acīm. Visi klusēja. Rūca, sprakšķēja vienīgi sārts.

*

Pēčuks iegrieza laivu straumē un ļāva tai peldēt, pats tikai stūrēdams ar airi. Cik reižu viņi abi ar Kristu tā bija braukuši mājup no apciemojuma pie Antes atraitnes. Nu viņš palicis viens. Vecais tētis sakņupis kā žuburains, aptrapējis celms, ne dzirdēja, nedz runāja. Lēnām viņi slīdēja garām nīderlandiešu kuģu virtenei, kas izkrāva sāli, siļķes, vadmalu. Kuģinieki, jautri puiši, māja ar rokām, kaut ko klaigāja savā dīvainajā mēlē, ko prata Virloku vectēvs, un smējās. Vecais Miķelis neko nedzirdēja. Pēčuks brīnījās, kā šie ļaudis var būt tik priecīgi, smieties šodien, kad lielā brāļa vairs nav. It kā pasaulei gar to nebūtu nekādas daļas. Un mazā brāļa sirds ar skumjām sajuta, ka dzīve iet savu gaitu, tā neapstāsies. Viņam tagad jābūt Krista vietā, jāapzinās sevi par Virloku dzimtas gādnieku.

Pēčuks satvēra airus un, visā spēkā airēdams, dzina laivu iešķērsus pāri straumei. Ka tik neaiznes garām attekas ieejai. Viņam bija mazāk spēka nekā lielajam brālim, tāpēc sāka ātrāk un laikā paguva. Vai tad nu pirmā reize. Gribējās dzirdēt kādu vārdu no vectēva, bet tas nekustīgs, nejūtīgs, kā ne gluži pie pilnas apziņas.

Attekā straume pavisam, pavisam rāma. Airi šļakstēja, duļļi klaudzēja, skumji vītoli kā sēru parādē. Virloku mitekļa zemie jumti. Pēčuks uzlaida laivu uz smilts, izlēca un aizskāra vecā Miķeļa plecu.

— Vectēti, iesim nu istabā. Es tev palīdzēšu.

— Kur mēs esam? — vecis izslēja galvu un mirkšķināja plakstus.

— Mūsmājās. Vai tad neredzi?

— Neredzu ... viss tumšs. Varbūt Antes atraitne mani izārstētu, bet nu zāļu vairs nav. Pirmiņ pie sārta redzēju tik skaidri kā jaunības dienās. Laikam izskatīju visu atlikušo gaišumu.

— Iesim, vectēti. Es tevi vadīšu.

— Kam esmu tev vajadzīgs. Akls vecis, lieki barojama mute. Ko tu iesāksi pasaulē viens? Ko tu iesāksi ar mani?

— Iešu rīt pat pie meistara Hāzenfūsa stāties amata mācībā. Viņš ir uz miera mani ņemt.

— Pie tā nodevēja!

— Vectēti, tā tas ir. Svešiem kungiem un nodevējiem pieder visa šī zeme. Viņi kalpina mūs, viņi lemj netaisnu tiesu pār mums. Man jāiet pie Hāzenfūsa. Kaut kā iztiksim, vectēti.

Tā nebija padevīga kalpa valoda. Šie vārdi skanēja cieti, likās, ka tos nerunā zēns, kas nule kā aizvadījis savu trīspadsmito vasaru.

Viņš piebilda:

— Vectēti, es esmu tev vajadzīgs tāpat kā tu man. Manas acis rāda gaiši, bet ko es iesākšu bez tava prāta gaišuma.

Un viņi izkāpa no laivas un devās uz mitekli: vecais vīrs, kas sevī sakrājis tikpat daudz senu atmiņu, ciešanu un sīkstuma kā mūžīgās Daugavas krasti, un puisēns, viņa cerības, viņa nākotne.

1971. gads marts — jūlijs

SĒRSNU STUNDAS

ROMĀNS

Traumatoloģijas nodaļas palātā ieveda jaunu slimnieku. Paša galvenā ārsta parādīšanās nespētu tik ātri radīt tādu saspringtu klusumu kā šis notikums. Visi skatījās. Rokas, kas sniedzās pēc kārtīm, apstājās, cigarete palika neaizsmēķēta, vārds pusizteikts, vienai no divām palātas mušām laimējās paglābties, sitējs to vairs neredzēja. Slimnieku ieveda ratiņos: ritentiņi čīkstēja, priekšgalā bija iejūdzies sanitārs, kājgalī dežurējošā medmāsa. Lielajā, biezi pieblīvētajā palātā bija divpadsmit vietas, viena vienīga brīva, un visus vienpadsmit slimniekus nodarbināja jautājums — kāds būs jaunais? Slimnīcas ikdiena ir vienmuļība. Cilvēki, kuri ar lauztiem kauliem un sašķaidītiem muskuļiem mēnešiem ilgi notiesāti būt slimnieku kārtā, savās dzīves dziņās un fiziskajās alkās nereti ii veselāki par tiem, kas uz pašu kājām, bez kruķiem un ieģipsējumiem var steigties pa ielu apledojušām ietvēm — vairoties no pretimnācējiem un sētnieku sašķērētajām sniega kupenām. Ne slimība, bet bezdarbīga nīkuļošana uzspiež vītuma zīmogu traumatoloģijas nodaļas iemītnieku sejām. Pilsētā plosījās gripa, visi apmeklējumi bija aizliegti, slimnīcu lenca karantīnas žogs. Katrs jaunpie-nācējs bija kā vēstnesis no pasaules ārpusē.

Ratiņi iestrēga šaurajā ejā. Staigājošie, kas visi bija «vienroči», steidzās palīgos. Bīdīja gultas, paplašināja spraugu. Jaunais nemierīgi izslēja galvu — viņš nebija jauns: sirmi, kaut arī biezi mati, kuplas ūsas, seja grumbu grumbās. Viņš izmeta «b'dien!», un vienpadsmit balsis atbildēja — katra savādākā veidā, savādākā intonācijā. Sanitārs satvēra slimnieka plecus, māsiņa turēja apsaitēto labo kāju, viņi laikam nerīkojās visai veikli, jo vecais vīrs samiedza acis, nosvīda un smagi ļāva atkrist galvai uz spilvena. Tikai pēc brīža caur sakostiem zobiem viņš noteica «paldies».

Slimnīcas rati čīkstēdami aizbrauca. Palāta turpināja savu dzīvi: trokšņaini ķīvējoties dalīja kārtis, aizdedzināja smēķus, vīrs ar dvieli rokā skatījās pēc aizmukušās mušas. «Jaunajam» neviens vairs nepievērsa uzmanību.

Brīdi vīrs gulēja puspiemiegtām acīm un dziļi elpoja — kā varēja manīt, cīnījās ar sāpēm, kas uzbruka samocītajai kājai. Pēcāk viņa elpa kļuva mierīgāka, acis sāka raudzīties apkārt, rokas sakustējās. Viņš paņēma mutautiņu, ko līdz ar kabatas portfeli, naudasmaku un dažām citām mantiņām māsiņa atstājusi uz nakstgaldiņa. Viņš rūpīgi noslaucīja pieri, lūpas, pazodi, tad ķērās pie ūsu galu uzskrullēšanas — redzams, šis vīrs necieš nolaidību savā ārienē. Tomēr viņš bija jau vecs — gadsimta sākuma izlaidums. Enerģija, ar kādu viņš darbojās — sakārtoja ūsas, meklēja papirosus un sērkociņus, sparīgi uzrāva uguni, — vairāk atgādināja rutīnu, mazāk vīrišķību. Mūsu dienās, kad sejas mati atkal nāk modē un tieši vecākā paaudze staigā gludi skūta, kamēr pienapuikas pārvarēm tiecas pēc pravieša bārdas, viņš dažā ziņā atgādināja vecvectētiņu jaunības modeli: huzāra bra-šumu, unteroficiera ūsas, burinieka matroža tabakas smirdoņu un lāstus. Vecis tīksmi izpūta dūmus, brīžiem paplucināja ūsas un vēroja palātu. Plaša telpa ar vienām durvīm un diviem logiem, silts, pat karsts, sasmacis gaiss, kam cigarešu dūmu aromāts varēja nākt tikai par labu. Vecis dūmoja un nopētīja kādreiz zaļgani krāsotās sienas, tās nomelnējušas, vēl bēdīgāk izskatījās griestu bal-sinājuma vietā liktais baltais eļļas krāsojums. Tomēr gultas veļa visiem apmierinoši tīra, slimnieki izskatījās kopti, zodi gludi skūti.

Tieši pa diagonāli no veča pretējā kaktā izveidojusies kāršu spēlmaņu kopa — divi staigājošie un divi guļošie. Tur skanēja smiekli, dzēlīgas piezīmes, īslaicīgi ķīviņi. Vecais klausījās un iesila — viņš atsāka plucināt ūsas, pat ieķēra pirkstus biezo matu ērkulī, satraucies kā vilks, kas, krūmos noslēpies, dzird aitu blēšanu ganībās. Bet viņš bija klibs vilks, nespējīgs piecelties, šķērsot istabu un piesēsties tur kā piektais. Turklāt tie tur spēli neņēma pa īstam, muļķojās ar gājieniem un neuztraucās par neveiksmēm. Viņi nespēlēja uz naudu. Gluži kā mūžības mantinieki, tie vīri šķieda sekundes, minūtes, stundas; neko šeit nevarēja iegūt, tikai zaudēt — zaudēt zaudēdami un zaudēt uzvarēdami. Laiks te ritēja lēnāk nekā ārpus karantīnas aizžogojuma, laikam te bieži vien bija negatīva vērtība.

Vecis aprāvās un ilgi gulēja mierīgi, līdz pievērsās savam vistuvākajam kaimiņam. Abas gultas sabīdītas cieši kopā, tā ka abi guļošie turējās «plecu pie pleca». Vecim blakus garš, kaulains vīrietis. Abas kājas tam paceltas uz metāla režģa, cauri stilba lejasdaļai izdzīta nerūsējošā tērauda adata, tai pievienots pakavs, stipra aukla, kurā iekārts atsvars. Vēl jauns, vērtēja vecis, ne vairāk kā pāris gadu virs trīsdesmit piektās dzimšanas dienas, bet iespējams, ka šī dzimšanas diena tikko kā nosvinēta, tais gados vecumu nav iespējams īsti precīzi noteikt. Tomēr gulētāja galvasvidus tikpat kā kails, tāda pūciņa, viens mats uz kvadrātcentimetra varēja būt, laikam tāpēc šis ņēmies ar mašīnu aizvākt visu galvas apmatojumu. Seja šaura, kalsena — gluži vai svētā askēta paskats, — taču to izbojāja nepatīkama, gandrīz ņirdzīga izteiksme, kas spītīgi turējās arī tādā brīdī, kad jaunais vīrietis lasīja, bet it īpaši tagad, manot otra ciešo skatienu, tā uzplauka visā krāšņumā kā indīgs zieds. Vecis tomēr droši uzsāka sarunu: — Jūs, kaimiņ, ilgi šeit?

J— Diezgan. Astotā nedēļa, — kaimiņš tā greizi pašķieba lūpas.

— Velns! Tādā baigā stellē!

— Solīts, ka pēc astoņām nedēļām aizvāks.

— Tuvākajās dienās? Tātad jūs beidzat, es sākšu.

— Lauzts? — vaicāja garais un norādīja uz veča apsaitēto labo kāju.

— Vai nu ... nemaz nepakritu, bet ellīgi sāp gan.

— Tad jau būs lauzts. Varbūt operēs.

— Operēs!?

— Vai izdzīs cauri kājai virs potītes šitādu stieni.

Vecis sāka tik dedzīgi raustīt ūsas, it kā cenšoties kopā

ar tām uzdabūt uz augšu ari savu nošļukušo dūšu.

— Stienis, stienītis... sāp gan, kad grūž tādu cauri kaulam?

Jaunais, nelāgi smīnēdams, it kā veci kaitinādams un biedēdams:

— Ar rokas urbjmašīnu. Elektriskā sabojājusies, nav kas izlabo diemžēl.

— Kauli tak nesāp?

— Kas nu katram sāp, kas nesāp. Dažs vareni no-bļāvās.

— Lopiņu mocīšana, vai tad dakteriem narkozes žēl, vai? — vecis ierūcās. Viņu kaitināja kaimiņa augstprātīgi nicinošais smīniņš, tāpēc atļāvās dzēlību: — Jums ari iznāca nobļauties?

Šis neizmainījās:

— Neiznāca. Lai gan smaržoju mazāk par jums, tomēr biju pilnāks par jums. Tad jau dūša kā miets.

— Alus tak smird, — vecais taisnojās pieķerta nedarbnieka tonī. Viņš atkal glāstīja ūsas un, kā mukdams no kaimiņa dzēlīgajiem smīniņiem, atvērsās uz muguras. — Ne mazākā žvingulīša nebija, kas tur no pāris pudelēm.

— Pēc medicīnas vērtējumiem, kādi procenti no skaidrā saprāta bija gan vējā.

Vecis nekā neatbildēja, viņam jau tā metās šķerbīgi, bet šis ar savu ņirdzīgumu vēl uzsit pa virsu.

— Man otrādi — no skaidrā saprāta labi ja procents bija atlicies.

Tas veci iekustināja. Varbūt šis tips nav tik ļaundabīgs kā viņa skatulogs — kas ņirdz pats par sevi, tas turas pretī likstām ar humoru. Atkal pavērsies pa kreisi, viņš nosauca savu vārdu:

— Ja nu reiz esam vienas palātas apakšīrnieki... Kociņš, Bernhards Kociņš.

— Niks, — sacīja jaunais vīrietis un izšāva sava nepatīkamā smīna bultu. Vajadzēja gan saprast, ka te nav lordu palāta, ka te vīri cits citu sauc vārdos.

*

Bernhards Kociņš nepaguva neko turpināt, nāca ārsts.

Šoreiz palāta norima pakāpeniski: kāds noteica: «dakteris», daži vienlaicīgi iesaucās «klusāk», uzsāktie teikumi tika nobeigti slāpētā balsī, ne pārāk steidzīgi tika noslēptas kūpošās cigaretes ... Čaklā meldermeitiņa, koka tupelītes klaudzinādama, žagaru slotu skrapšķinādama, aizslaucīja paskaļo burzmu. Slaids, gandrīz vai zēna paskata vīrietis baltā uzsvārcī nostājās Bernharda Kociņa gultas kājgalī un pasmaidīja viegli, bezpersoniski. Slimnieks raudzījās pretī ar labi pazīstamo skatienu, kurā paudās ciešanas, jauktas ar bailēm un cerībām.

Ārsts sacīja steidzīgi un it kā pavirši:

— Nu, kā jūtamies?

— Sāp... dakter, — uzrunu vecis izteica pēc brītiņa. Ārsts saprata īso vilcināšanos — viņš apzinājās savu jauneklīgo izskatu, it īpaši tāda vīra acīs, kas dzimis gadsimta sākumā. Bet nu vairs nebija kā pirms pāris gadiem, kad šīs slimnieku noskaņas radīja neērtību, it kā uzlika pinekļus.

— Būs laikam jāoperē, — viņš noteica vairāk pats sev.

Atkal tik pazīstamā lūdzošā izteiksme acīs.

— Dakter, vai nu tik traki? Es tikai paklupu, domāju, cīpsla sastaipīta.

— Tomēr lauzti abi liela kauli. Tā slikti, ieslīpi. Pats no sevis diez vai kopā saies.

— Kā tad tā? Neticami.

Atkal ārsta profesionālais, bezpersoniskais smaids.

— Tā rāda rentgena uzņēmums. Jātic vien būs.

— Dakter! Vai es varētu redzēt...

— Jā. Vēlāk. Es tikai tā apskatījos, nav vēl nožuvis. Vaina pamatīga.

— Ko tad, līmēs, vai? — Bernhards Kociņš mēģināja pajokot. Velns rauj, balss tāda vārga, rīkle kā aizžmiegta.

— Saskrūvēsim.

Slimnieks vairs necentās būt asprātīgs, arī ārsts klusēdams pārdomāja. Beidzot viņš it kā šaubīdamies noteica:

— Uzliksim pagaidām ekstenziju.

Tas varēja nozīmēt, ka varbūt ārsts, ievērojot pacienta cienījamo vecumu, lūkos iztikt bez operācijas, bet Kociņš tūdaļ uztvēra ļaunāko: kāda velna pēc, ja reiz viņam tā vai tā jāguļas uz galda, pirms tam vēl jāpiedzīvo tādas draņķīgas naglas iztriekšana cauri kājai!? Viņš atvēra muti, lai pilnā balsī protestētu, bet ārsts, aši apsviedies, vieglā gaitā aizsteidzās. — Bet dakter! — Baltais stāvs jau pazuda durvīs. Vai tiešām viņu ieguldīs tāpat kā šo ģilteni? Viņam skatoties vien acu plakstiņi sāka nervozi drebēt, bet kaulus sagrāba saltums. Sanaglots kā Jēzus pie krusta.

Bernhards Kociņš tomēr bija sīksts vecis — viņš apvaldīja savu uztraukumu, sastinga, nerunāja ne ar vienu, nevēroja vairs palātas dzīvi, bet raudzījās nomelnējušo griestu punktā. Nāca kopējas ar pienesumiem, slimnieki rakstīja atbildes, čaukstināja saņemtās avīzes un žurnālus, Bernhards Kociņš redzēja tikai punktu griestos. Palātas priecīgais satraukums noslēdzās ar vakariņām. Nu gan

Kociņš pārliecinājās, ka viņš ir ievērots un uzņemts kopējā saimē, tikai neviens nav gribējis viņu traucēt, jo reizē ierunājās vairākas balsis:

— Vakariņas, draugs! Ed, citādi sanitāres errosies, ka tu kavē trauku savākšanu.

— Ko nu, — kāds piezīmēja. — Aizvāks prom, lai vairāk tiktu cūciņām.

Kociņš izrāvās no savām pārdomām, bet ne no ap-māktības.

— Lai vāc. Negribas ēst.

— Nu, nu, netielējies! Tā jau tu neizturēsi.

Kad viņš joprojām neķērās pie šķīvja, kur rēgojās pelēka griķu putra, kāds no biedriem pielēca uz kruķa un nolika uz Kociņa krūtīm lielu apelsīnu. Kociņš satrūkās. Devējs jau bija prom, palicis tikai skaistais, oranžais auglis un vārdi «uzkod, ieturies!». Neērti ņemt, zināms taču, cik garas rindas jāizstāv, lai tiktu pie apelsīniem, bet atraidīt būtu apvainojums. Bernhards Kociņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas prot saistīt draugus, ap kuriem kūsā biedriskums, savstarpēja izpalīdzība; vienmēr viņš bijis savrups, tāds, kas nepievelk, neiesilda, drīzāk atsaldē. Viņš nemēdza dāvināt, vēl jo mazāk dāvanas pieņemt, it īpaši tādas, kuras nesniedz tradicionālie pieklājības likumi. Šim apelsīnam līdzi nāca pārāk daudz cilvēciska siltuma, Kociņu tas apkaunoja un kaitināja. Kaut ko purpinādams, viņš īgni lobīja augli.

Slimnīcas dzīve rotē ap dienu vienmuļību kā klabošas, stipri pagausinātas dzirnas un birdina raibu jo raibu, bet okumīgu malumu: gardumus, kam rūgta piegarša, vēstules, kas zem mīļiem, uzmundrinošiem vārdiem slēpj bažas un apspiestas sāpes, ārsta vizītes, kas aizpeld kā baltas cerības starp ciešanu un neziņas krastiem, tabletes, injekcijas, traukus ar ēdieniem, fekālijām, urīnu. Tie, kas spiesti gulēt un ar lāstiem un pretīguma sajūtu rausties uz šībera, draudzīgā skaudībā uzlūko staigātājus — vismaz «veco maizīti» tie paši spēj aiznest uz klozetu. Staigājošie, mocīdamies uz kruķiem, slāpdami zem ieģipsējuma smaguma, spriež, ka visbrīvākie savā rīcībā ir «vienroči», bet dažam no tiem būtu diezgan iemesla apskaust lauztās kājas, ja tām pēc pusgada sola pilnīgu atveseļošanos bez kroplības draudiem. Tomēr šīs noskaņas negandē īpatnējo biedriskumu, kas izveidojies grūtsirdības un sāpju atmosfērā. Spēcīgi pārdzīvojumi cilvēkus dara vai

nu zemākus, vai arī cildenākus, nekā viņi ir ikdienā. Šķiet, šeit visi kļuva labāki, vismaz centās tādi būt. Dzīvei te bija savi likumi — nebūt ne kropli, jo šeit nebija pulcējušies kropļi, bet gan cilvēki ar lauztiem kauliem, kam nepieciešama ne vien ārstu māksla un medikamenti, bet arī tās zāles, kuras dod cilvēks cilvēkam un kuras gan zina modernā medicīna, tomēr nespēj izsniegt pret receptēm.

Bernhards Kociņš kāri apēda lielo augli. Nosmaržoja pēc tālām, siltām zemēm, pēc pasakainiem dārziem — tik neparasti šajā padrūmajā slimnīcas istabā, aiz kuras logiem sprēgāja janvāra sals. Viņš nemanīja, cik veicīgi apkopēja aizvāca neapēstās vakariņas. Joprojām vēl skaizdamies, bet arī apkaunējies un aizkustināts, Bernhards Kociņš izslaucīja ūsas un sniedzās jau pēc papirosa, bet apstājās savā kustībā un it kā centās sarauties mazāks. Medmāsa iestūma palātā pārvietojamu galdiņu ar medikamentiem un instrumentiem. Viņas pēdās sekoja jauneklīgais ārsts: viscauri baltā — bikses, uzsvārcis, mice, maska uz mutes. Bernhards Kociņš manīja, ka visu palātas iemītnieku skatieni nepārprotami pievēršas viņam — tātad situsi viņa stunda.

Izbīlis sagrāba Kociņu, rīkle kļuva sausa, apelsīna gardums aizgāja pie velna, atstādams tikai spiedošu sajūtu kuņģī; viņš kļuva nabaga sarucis večuks, kas nav pat spējīgs brēkt pret likteni. Tomēr viņš diezgan mierīgi uzprasīja ārstam:

— Redzu, dakter, jūs gribat urbt manu kāju.

— Pagaidām, — tas īsi atbildēja.

Novokaīna injekcija ... kauls tāpat sāpēs .. . kauls taču nesāp ... Jāsaturas, cits nekas neatliek, apkārt sanākuši vai visi palātas staigājošie. Kāds palīdzēja uzstādīt režģi, novietot viņa kāju. Ārsta rokās urbjmašīna — nu jā, elektriskā esot sabojājusies, laikam, ja sabojājusies, tad neizlabo: līdz pasaules galam. Ārsts iestiprina garu, tievu adatu, gluži tādu, ar kādu sievietes cilpiņo vilnas dziju adīklī. Bernhards Kociņš novērsās, ieķērās gultas segā. Aaaa... Tomēr viņš nekliedza, tikai dziļi, dziļi ierāva elpu. Kļuva sasodīti karsti. Ārsta balss: — Ar urbjmašīnu tā briesmīgi izskatās, patiesībā nav tik traki, nesāp vairāk par zoba urbšanu. — Kociņš vilka elpu un tik tikko novaldījās — tomēr riebīgāk, nekā zobu urbjot, bet var jau arī zobārstam gadīties uzgrūst uz dzīva nerva.

Nelabi, likās, sirdij uzgūlies klucis. Ārsta balss sacīja «cauri», un knakšķēja knaibles, atkal kāds cilāja viņa kāju, kabināja atsvaru. Kociņam uzplūda rūgtums — kāpēc šitā moka, ja tāpat uz galda jāguļas... griezīs, skrūvēs, velns viņu zina ko vien nedarīs.

Beidzot, kad viss bija galā, viņš sadūšojās paskatīties: nekā briesmīga, nu viņš pa pusei līdzīgs savam kaimiņam, tam garajam skeletam Nikam, un gluži līdzīgs vēl vienam, kas gulēja rindā pie ārsienas. Viņš atlaida vaļīgāk segā iekrampētos pirkstus, brīdi elpoja mierīgi, tad atkal saviebās, jo nepatīkami iesmeldzās lūzuma vieta.

Ārsts sacīja:

— Nogaidīsim, redzēsim, kā uzvedas kāja.

Kopā ar māsiņu viņš aizvācās. Bernhards Kociņš, kaut arī neapmierināts, tomēr pateicās: — Paldies, dakter!

Garais kaimiņš, cik vien tas bija iespējams, pavērsās pret Bernhardu Kociņu un sacīja negaidīti draudzīgi:

— Izturējāt. Var redzēt, ka jums ir aknas.

Kociņš pavārgi atņurdēja:

— Izturēju... taisnību sakot, knapi novaldīju bļāvienu.

— Tomēr nebļāvāt.

*

Bernhards Kociņš tiešām nebija vārgulis, kas pinkšķ par katru skabargu pirkstiņā. Ja kritiens uz ietves būtu beidzies daudz nelaimīgāk, daudz sāpīgāk, viņš tomēr nebrēktu un sakostiem zobiem mierinātu sevi, ka jāiztur līdz slimnīcai, ka tur būs labāk, sāpes atņems, vainu dziedinās. Cilvēka gribasspēks vienmēr tiecas pret kādu noteiktu mērķi, šajā gadījumā mērķis bija slimnīca. Pirmo pārbaudi viņš izcieta, bet grūti bija iejusties šajā vidē un apzināties, ka lūzuma sadziedāšana būs daudzējādā ziņā nepatīkams, brīžiem sāpīgs process. Cilvēks ceļa jūtīs, kaut arī apgūlies uz ilgāku laiku. Nelaime, ka lūzuma vieta pēc iekāršanas kļuvusi jutīga, brīžiem iedzēlās griezīga smeldze. Kociņš uzsmēķēja, nosprieda, ka tas vēl ir paciešams, un uzrunāja kaimiņu:

— Laikam ir diezgan riebīgi, kad šitā velk abas kājas?

— Nekas, pieradīsiet. Pirmās pāris dienas nav visai

patīkami, bet pēc tam mierīgi, — uzmundrinošā tonī atsaucās garais, viņš noprata Kociņa vaicājuma īsto jēgu. — Jums stipri sāp?

— Paciest var.

— Tas tā, kamēr lauztie kauli novietojas, kā vajadzīgs. Ārsts zina, ko dara. Laikam grib iztikt bez operācijas.

— Tātad absolūtas drošības nav?

— Neceriet, ka operācija jums dos to absolūto drošību.

— Tas nu gan, — Bernhards Kociņš apdomāja. — Kā vienādi, tā otrādi būs riebīgi ilga gulēšana.

— Savas sešas nedēļas. Un nav jau teikts, ka pēc tam varēsiet tūlīt uz kruķiem. Dažu reizi notur ekstenzijā, bet pēc tam tāpat iebāž ģipsī — ja slikti dzīst. Vispār kaulu lūzuma sadziedāšanai pusgads bez kādas runas.

Garais sprieda kā cilvēks, kas zina, ko runā. Izskatās pēc skolota — Kociņš sevī vērtēja. Viņš pats bija vienkāršs darba cilvēks, kas sajūt zināmu skaudību, neuzticēšanos, bet arī cieņu pret izglītotiem. Kā nekā — tie mācījušies ilgus gadus, zina vairāk un smalkāk, prot visu izlikt pārliecinošos vārdos un aizbāzt pretiniekam muti arī tādos gadījumos, kad droša taisnība nav viņu pusē. Kociņš ierunājās par citu:

— Garlaicīga tāda šūšana diendienā. Jūs gan grāmatas lasāt.

— Apnīk ari grāmatas. Ziniet, slimnīcas kopistaba nav vieta, kur nopietni lasīt.

Un pēkšņi Niks noprasīja:

— Vai kārtis negribat spēlēt? Līdz dežurējošās māsiņas apgaitai laika vēl gana. Man ir kārtis, pamēģināsim saspēlēt. Divatā sešdesmit seši.

— Pamēģināsim, — negaidīti priecīgi atsaucās Bernhards Kociņš.

Niks sameklēja kārtis, sajauca, Bernhards Kociņš pārcēla. Niks izdalīja un uzsvieda trumpi.

— Kāravs trumpī.

Spēle sākās. Lielajā istabā visi ar kaut ko aizņemti. Ārā tumsa janvāra nakts, tikai reizumis vēja brāzma no-plandīja baltu virpuli gar palātas logiem. Niks noteica:

— Vasarā pavisam riebīgi būt piekaltam pie gultas, bet man gan labāk patiktos, ja šādā naktī nošķīstu zibeņi un stiklus pamazgātu kārtīga lietusgāze.

Vecis nepiekrita.

— Man vienmēr pērkona laikā baiga jušana — ja nu kāds spēriens sasit visu pasauli. Tā sabrūk, un ari es esmu beigts un pagalam, bet pēc tam atkal spīdēs saule. Saprotiet, tāpat nomirt nebūtu tik briesmīgi, bet pērkoni ...

Niks īgni:

— Kāda tur izšķirība? Kad būsit nomiris tāpat, arī pēc tam spīdēs saule.

Vecis:

— Pat godīgi kapsētā tevi neieliks. Uz visiem laikiem drupās zem kādiem baļķiem, sagruvušiem mūriem.

— Atradis, par ko uztraukties! Tas būs pēc atomkara, kad viss būs čupā, kad bērēs pat kraukļi un žurkas nepiedalīsies.

— Pipari uz mēles!

Niks:

— Par to, kas būs pēc tam, nav ko uztraukties. Ja dzīvosim, tad gluži vienkārši būsim kļuvuši par dažiem mēnešiem vecāki, pasaule arī. Tīrais sīkums. Mēs neatgriezīsimies, un neviens, nekas neatgriezīsies šajā brīdī. Mēs virzāmies tikai uz priekšu, varbūt klibojam pa kādu noslēgtu apli — un ne tikai kroplie vien. Saprotiet mani, biedri Kociņ?

— Nekā nesaprotu, — vecis atteica. — Starp citu, mans vārds ir Bernhards, jā, Bernhards Kociņš. Lūdzu, sauciet mani vārdā, ja ne par Bērni, kā to darīja jaunības draugi, tad par Bernhardu.

Niks:

— Tātad, biedri Kociņ, mēs klibojam, tas tā ir, un būtu veltīgi sūroties. Uzsmēķēsim, — viņš uzrāva sērkociņu, aizdedzināja savu cigareti, veča papirosu, — un papļāpāsim, kaut arī no mūsu runām nav nekāda labuma. Tukšu salmu kulšana ...

— Kāravs trumpī!

*

Kad tev ir sešdesmit septiņi gadi, garlaicīga un kašķīga veča gods, kad tuvu diena, kad smiltis grauzis tavas acis... Droši vien dzīvot grib visi, ari tie, kas muldas par dzīves apnikumu. Pašnāvnieki? Nu jā, ko mēs īstenībā zinām par citiem cilvēkiem? «Netiesājiet, lai netaptu tiesāti,» — tā mūsu paaudzei mācīja skolās. Es negribu ne tiesāt, nedz pamācīt, arī mana dzīve vairs ir tikai atmiņas. Jaunības priekšrocība ir tā, ka tai nav atmiņu, ir tieksmes, vēlmes — neizprotamas, bet spēcīgas. Es vairs tikai atminos.

— Izjaucāt gan man saukumu! — Niks nosirdījās.

Vecis pievāca stiķi un izsvieda jaunu kārti.

Tāli gadi, seni gadi, bet tik skaidri viss iespiedies atmiņā — kā iegravēts, kā ar guni iededzināts. Krāsotāju iela, onkulis un tante, viņu divistabu dzīvoklis un skumīgās atmiņas par bēgļu gaitās zaudētajiem abiem bērniem. Un es — tikko kā demobilizēts kareivis, brašulis angļu šņorzābakos, vējains prāts, milzīga pašapziņa un kāre dzīvot. Arī mani piederīgie apgūlušies tālumos, biju apaļš bārenis, un onkulis ieskatīja sevi par manu īsteno aizbildni. Tante cepa pankūkas un paijāja man vaigus. Onkulis, lāga vīrs, runāja, ka iegādāšot mani darbā savā labrikā, viņam tur bija padomā labs robs. Es nopirku pusstopu šņabja un steidzos uz ballīti, ko rīkoja mans dienesta biedrs Eduards. Mēs abi un vēl pāris puišu no Vidzemes priekšpilsētas. Ēdis jau atsācis ražot pie sava veča. Smagais iūrmanis. Rīga pēc kara būvējās, kas nebaidījās darba, ierāva naudiņu. Ēdis varēja uzrīkot ballīti, ekur ballīti: «Sarkangalvītes» stāvēja rindā, alus pudeļu korķi paukšķēja kā flinšu šāvieni manevros. Viens no puišiem trinkšķināja mandolīnu, Ēdis pats uzsita ģitārei pa stīgu, kārtīgi iedropējām un griezām meitas uz riņķi pa virtuves vidu. Ēdis pačukstēja man kā tuvākam draugam — pie tās meitas varot viegli. Es atteicu «paldies». Man tā meita nepatika, viņa izskatījās dumja, bija krāsojusi nagus, lūpas un visādi klīrējās. Man patika otra — pavisam vienkāršs skuķis, tik klusa, ka visi tai pagāja garām. Bet es apstājos. Jā, šitās lietas pa īstam izprot tikai jaunībā, veči vai nu rausta plecus, vai gvelž glu-pības. Mūs sapazīstināja, viņu nosauca par Margaretas launkundzi. Tīrais smiekls! Jaunkundze! Fabrikas meita... Acis viņai bija skaistas, tādas bērnišķīgas, kā izbrīnītas, kā izbiedētas. Kas gan pamanīja šīs acis — puiši visvairāk skatījās glāzītē. Darbdienās Grietiņa strādāja saldumu fabrikā. Viņa bija tramīga, taču dzirkstīja slāpētā priekā un sparā, to es sajutu, kad otro un trešo reizi uz danci lūdzu viņu.

Niks: — Pēdējais stiķis jums.

Vecis: — Jā, viens punkts.

— Atkal kāravs tiumpl!

— Kā raus, tā bļaus...

Tikai jauns, dzīves sulas pārpilns puisis zina, cik jaukas ir šīs kaktu ballītes. Vecums skata jaunību kā pasaku, kā zaudēto paradīzi, bet, ja patiesīgi atceras, tad dzīve nebija nekāda spožā. Tādi laiki... Bijis karš, gāzti ķeizari, putējušas lielas valstis, zemi pārstaigājuši karapulki, ļaudis neziņā, vai derēs cara rubļi vai Latvijas rubļi, vai paliks pati Latvija, vai nāksim zem angļa vai zviedra. Bet gavilējām un dejojām, rāvām visu nakti cauri. Mēs nebaidījāmies darba, nebaidījāmies sviedru smakas, eh, bija dūša un spēks, un plašums virtuvē — danču plašums Iztrakoties, vienreiz pa īstam iztrakoties, kad gadu gadus esi redzējis tikai postu, iepazinis svešumu, nāvi un tik maz prieka. Biju jauns... Dievs, kad ir divdesmit trīs gadi, tad gribas pilnā balsī gavilēt, spēju Grietiņu visu nakti riņķī griezt, kamēr viņai noreiba galva, spēju viņu uz rokām aiznest līdz namdurvīm.

— Biedri Kociņ! Vai tad acis jūs skaitāt vai ne?

— Nezinu . . . Šķiet, ka pietiktu jau. Es tā apmēram ...

— Te ir trumpja saukums.

— Nu, velns!

Balles nogurums, prieks, gandarījuma sajūta. Es patiku Grietiņai, patiesi to varēja nojaust. Vēl tagad atceros šķelmīgu gaišumu viņas skatienā, katru vārdu, kas skanēja kā gaviles. Nosnaudos, drusku iekodu un atkal prom pie Grietiņas. Tante labsirdīgi rājās — «ne mirkli mājās nevar nosēdēt», bet onkulis tikai uzskrullēja kuplās ūsas — «mēs, mamm, paši bijām jauni». Onkulis bija gudrs, onkulis saprata, man viņš patika, patika viņa uz-smailētās ķeizara Vijuma ūsas. Arī sev izveidošu tādu vīra krāšņumu. Onkuļa solītais darbs kā pamats savas dzīves dibināšanā, jutos līdzvērtīgs šai meitenei, kas nebalstījās ne pie viena, neko negaidīja ne no viena. Viņai bija pat dzīvoklis.

Matīsa iela, vecs īres nams, šaura kāpņu telpa ar ārdurvīm, ko federe dimdoši aizsita, logs uz putekļainu pagalmu. Viena maza istabele, priekšnams kā tumšs ķēķis — tā iekārtoti visi tās mājas vienistabas dzīvokļi. Skaisti. Protams, tagad ļaudis citādi spriež par dzīvokļiem. Tur bija atsevišķa valstība; ūdenskrāns un izlietne gan atradās ārpusē forūzī — katram savs. īrnieki bija klusi, ķīviņi dažkārt cēlās tikai starp bērnu mātēm, un tie nekad neaizgāja līdz ļaunumam un nekrietnībām. Un Grietiņas mītne bija jo spodra: gardīnes pie loga, galdauts un tamborējumi. Smaržoja cigoriņu kafija, galdā uzlika piena maizi ar zapti. Grietiņa uzstāja, ka pirms došanās pastaigā esot jāstiprinās. Paēdis pirms viesos nākšanas? Tā sakot visi, bet viņa gan neesot ēdusi, nule kā piecēlusies, labi, ka jaudājusi muti nomazgāt. Tāda ilgguļa. Kā mēs abi smējāmies, un kompānijas pēc piesēdos pie galda.

Tāds nemiers, ka ilgi nenorimt uz vietas. Mums piederēja vērtīgākais, kas ir uz pasaules, — laimes sajūta. Metās krēsla, meklējām kino reklāmas uguņus. Ņirbēja ēnas zāles galā uz ekrāna. Uzraksti paskaidroja, kas īsti notiek, trokšņaini plinkšķināja klavieres. Jā, toreiz nebija skaņu filmu, nebija krāsaino filmu, platekrāna filmu, nebija dzīvokļu ar vannu un gāzi, kaut vispār Rīgā laikam tādi bija, nebija ļaužu un spēkratu pārpildītu ielu, taču tāpat bija jaunieši un prieks dejot, tāpat bija iedomas par laimi, ko mēs uzpūšam kā raibus ziepju burbuļus un ko dzīve ar raupjām rokām iznīcina.

Vīrs «krietnā robā». Mani pieņēma, un tūdaļ stājos darbā. Vakarā atkal, protams, pie Grietiņas — izrunājāmies kā draugi, mums viss bija skaidrs, sapratāmies bez gariem penteriem. Spriedām un spriedām, kā iekārtosimies, cik labi un saticīgi dzīvosim; manā galvā rosījās lieliski plāni, ko steidzos viņai priekšā celt, — tā nebija «pīlīšu pūšana», mēs abi kopīgi pūtām vienu vienīgu ziepju burbuli, ko jaunība dēvē par laimi, brieduma gadi īsti neatceras, bet vecums piemin kā jaukas atmiņas. Parastais cilvēka mūža ritums, visi to pārdzīvo, un katrs tai brīdī pārliecināts, ka viņš ir izņēmums. Bet tas ir bleķis, varbūt misiņa, ar krītu uzspodrināts, varbūt pat niķelēts, kā tas, uz kura «talkučkas» ātrstrādājošais gravieris ierobī dzīvokļa durvju šilti — M. B. KOCIŅI, jo Grieliņai drīz bija mana famīlija. Vienīgā nabaga ļaužu greznība. Smieklīgi un skumīgi, ja tā apdomā: vienistabas dzīvoklītis, viena kušete, kas kļuva mūsu kopējā gulta, viena svētā laulība un jauns ancuks, ko Grietiņa man uzspieda no saviem ietaupījumiem. Kauns ņemt sievas naudu, bet es taču pelnīšu daudz vairāk nekā viņa. Galvenais, ka man bija Grietiņa. Toties Ēdis brīnījās — ar ko tas skuķis mani ieēdinājis? Onkulis izgudrēm pieminēja fabrikas kantora jaunkundzi, tā kuro reizi nosaukusi viņa brāļadēlu par brašu, izskatīgu puisi; trakot feina, izglītota jaunkundze — protot trejas valodas, arī šūt, tamborēt, beigusi ģimnāziju, tēvam divstāvu māja, ko došot pūrā. Es gardi nosmējos par paveco, apkaltušo kūku un viņas ķirmju izurbināto pūra būdu. Tante piesauca mīlestību — to cēlo, augsto mīlestību, ko es neizprotot, jo kā apmāts skrienot pakaļ grēcīgām miesaskārēm un prastas meitas apaļumiem; viņa tā atļāvās sacīt, jo ieskatīja sevi manas nelaiķes mātes vietā, turklāt pati dzīvoja stingru, kārtīgu dzīvi — katru svētdienu gāja Pāvila baznīcā un daudz lasīja tādu gudru rakstnieci, Kurts-Māleri viņu sauca. Man tās grāmatas neko sevišķi nevelk, labāk naudu izdot pudelei alus vai aiziet uz ķinīti, avīzes un žurnālus gan lasīju, tās patika. Reiz, kad tante pārlieku uzplijās ar savu Kurts-Māleri, biju tur ieskatījies, taču nepavisam negāja pie dūšas. Smalki jau tie ļaudis tur bija — vieni dikti labiņi, otri slikti, bet smalki kā vieni, tā otri. Tā vien likās, uz to vietu, kur ķeizars pats savām kājām iet, šie nē un nē, tātad par pašu ķeizaru smalkāki. Nu ko teiksi, ko neteiksi — oficieri, baroni, grāfi, kom/eses vien. Es biju vienkāršs strādnieks, mīlēju un biju laimīgs, kā pats mācēju. Tantei uz to viena atbilde: — Jauns, dumjš, nepiedzīvojis puika! Reiz to nožēlosi, pirkstos kodīsi!

Es saniknojos un pateicu vecīšiem ardievas. Labu vien viņi man vēlēja, bet nesaprata manu labumu; Grietiņu es pazinu — viņa mīlēja mani, uzticējās man. Ātri nosvinējām kāzas, ātri atskrēja pēcnācējs.

*

Niķa balss atkal iztraucēja Kociņu:

— Trumpja dūzis, un spēlīte top izšķirta. Jūs esat zaudējis, biedri Kociņi Iespējams, ka nākošreiz zaudētājs būšu es. Dzīves spēlē mēs esam pašas neievērojamākās vienības — devītnieki un septītnieki, vārdu sakot, tādi, kurus saņemot, nosaka: «Mēslu pilni nagi!» Es manu, ka arī jūs to saprotat. Nu jā, bet mēs kārojam būt trumpju godā. Nekā nebija, velti mīlēts!

— Mīlestība nav veltīga, mīlestība ir vienīgā bagātība, kas dota ikvienam nabadzīgajam, — atmiņu aizkustinātais vecis norūca.

— Paskat, biedrs Kociņš sāk filozofēt!

— Nezinu, kas tā filozofija tāda. Tos gudros, svešos vārdus nesaprotu, nav bijusi iespēja mācīties. Es zinu, tā tas ir, ticiet man, vecam vīram. Bedrē mūs iebāzis visus, un visi mēs gribam mīlēt. Pārējais šajā pasaulē ir nieks.

Niks:

— Atkal kāravs trumpī!

— Jūs taču to zināt, Nik?

♦

Nedomāju, ka man būtu jāizstāsta viss, ko zinu. Pļāpība nav cildināma īpašība. Kurš gan nav bijis iemīlējies, formulēšu precīzāk — nav iedomājies, ka mīl. Atrodas gan cilvēki, kas apstrīd mīlestību, bet nav vērts plaši debatēt ar liekuļiem, ciniķiem vai garīgi mazvērtīgiem ļautiņiem. Turklāt ir jautājums, ko kurš saprot ar vārdu «mīlestība», — nav brīnums, ka šim vārdam, tāpat kā daudziem citiem, dažādi cilvēki piešķir dažādu jēgu. Tie, kas tic mīlestībai... Es atduros pret vārdu «ticība» un nekādi netieku uz priekšu. Ticēt! Kam ticēt, kādu iemeslu pēc ticēt, varbūt muļķība ir ticības māte? Mani vecvecāki, piemēram, gribēja gudri ticēt, viņi iestājās paša ķeizara draudzē, jo bija pārliecināti, ka tas dos lielas tiesības: glābiņu no luterticīgā barona varas, no muižas devīgi piespriestajiem miesas sodiem, bet galvenais — latviešu zemnieka lielā sapņa, lielās mīlestības piepildījumu — savu zemes gabalu. Ķeizara ticību viņiem neliedza, tiesa kas tiesa, arī pērienu ne, lai gan cerēts bija kas cits; zemi viņi neieguva, ķeizara ticība, visas impērijas vispāreizā ticība izrādījās blefs, bet, kad viņi no tās atteicās, atkal tika nosaukti par dumpiniekiem, atkal tika kulstīti. Izrādījās, ka pati ticība ir vienīgais reālais, no kā nav iespējams nekur sprukt. Dzīves sākumā arī uz mani tas attiecās — esiet nolādēti cauri paaudžu paaudzēm, — vēlāk viss kļuva savādāk; kā pa miglu atcēlos, ka kaut kāds svētais brīnumdaris Nikolajs bijis mans patrons. Jocīgi ar ticības būšanām, bet tik daudzi apgalvo: «Ticam mīlestībai!» Var jau ticēt, vai man žēl.

Tas laikam bija kādu gadu pēc tam, kad pārgāju uz ekonomiskās fakultātes neklātieni, — man laipni atgādināja, ka neesmu kārtojis nevienu ieskaiti, patiesībā itin neko neesmu darījis; es smīnēju tāpat kā toreiz, kad no otrā kursa pametu Medicīnas institūtu, vai pēc aiziešanas no vēsturniekiem, es smīnēju un atcerējos doktora Fausta skumīgo monologu:

Esmu nu studējis prātniecību,

Tiesu zinības, ārstniecību Un diemžēl ticības mācības arī.

Nelielā draugu pulciņā bijām mazliet iedzēruši, es kātoju mājup un brīžiem dudināju kādus dzejolīšus. Atmiņa man ir lieliska. Neesmu alkoholiķis, tiem zūd atmiņa, smēķēt iemācījos tikai šeit. Ja tas tiesa, ka cigaretes esot kaitīgākas par papirosiem, tad esmu pareizi izvēlējies. Kam man vairs veselība, dārgā zelta veselība ...

Medicīnas institūtā studējot, biju sameklējis kādu nelielu istabiņu Suvorova ielā. Dzīvoklis bija liels, ar piecām vai pat sešām istabām, katrā mita kāda ģimene. Es laikam biju vienīgais vieninieks. Un tovakar vai, pareizāk sakot, pusnaktī, kad mani ierāva pie tā sirdzēja, es pirmoreiz atklāju, kādu pērli slēpusi šī komunālā dzīvokļa sadrumstalotība, svešums. Smieklīgi, ka mani tāpēc vien gribēja pataisīt par mediķi, ka neviens nezināja, cik studiju priekšmetus esmu jau izmijis. Kā čigāns zirgus. Es iepazinos ar ātrās medicīniskās palīdzības tūļību un ar Anniju.

Cilvēku vārdi. Katram vārdam savs diapazons, viļņu garums, skaņa, krāsa, tembrs, savas neatņemamas asociācijas. Kad palaidām vaļā tolaik moderno «R-lo» un griezām rulli apkārt: pī-pī, runā Rīga, und deine Augen, deine Augen, džeza rēcieni... balss no Vašingtonas, brum-brumm — gluži kā malkas zāģa kauciens un pēdējais knikšķis, ieslēdz elektrisko gramalonu, uzliec plati ar Dārziņa Melanholisko valsi. Atļauta melanholija — likumīga, legāla. Rullis apkārt: melodiju, kliedzienu, vārdu, juceklīgu skaņu, ziņu, neziņu juceklis, kas, izlauzies no elektromagnētiskās Pandoras vāceles, rībina bungādiņas, kviecina dzirdes nervus, aptumšo prātu un kā piedzērusies huligānu banda demolē cilvēka apziņu. No skaņas uz skaņu, no vārda uz vārdu... no uz, no uz! Kas tie bija par vārdiem? Anniju atceros.

Viņa bija viņa. Mazliet pabāla, nopietnu acu izteiksmi. Matu krāsa, auguma līnijas, kājiņas, pirkstiņi... viss izgaisis, palikusi tikai viņa pati. Izlauzušies no brēcošās, ņir-

bošās kastes, tūkstošiem rejošu, kaucošu, spiedzošu skaņu šakāļu dzinās mūsu pēdās. — Vēl esmu gluži kā apmāta viņa sacīja pēc peldes aukstajā ūdenī, saule svelmēja, bet jūra it kā sita simtiem ledus nagliņu kājās, vēderā, krūtīs. — Tomēr labāk! — es uzstājīgi galvoju. Viņa pasmējās un mierināja mani: — Jā, jā!

Dzīvīte, dzīvīte, šūpojos tevī! Mēs šūpojāmies pa sēkļa vilnīšiem. Tie aiznesa dienas troksni, nemieru, pārblīvēto smadzeņu nogurumu. Mēs laizījām saldējumu, smējāmies nez par ko, bijām apmierināti ar visbargākajiem pasniedzējiem un docentiem, ar šauro, kailo istabiņu, ar mūžīgo naudas trūkumu, ar niķīgi auksto jūru, ar visu, visu. Dzīve ir raiba kompilācija: cildenums gluži kā zelta zvaigznes kavalierim, lieli mērķi kā kristālskaidrajam, džek-lcndoniskā dabas izjūta, «lai esmu nabags, bet godīgs», Bescheidenhei t ist e i ne Zier .. } Meiistoielis uzlec uz trokšņu kastes — tāds mazs, mīlīgs Siljāņu velniņš, — piedāvājas uzvest mani visaugstākajā kāpā un par vienu saldējuma porciju (plombīrs 1,95 rbļ.) atvēlēt katru acīm saskatāmo sievieti: ar visknapāko peldkostīmu, ar visizblīdušākajām krūtīm, ar draugu, vīru, mīļāko pie sāniem. Velns paliek velns — viņš zināja, ka esmu iemīlējies, viņš slēpa savu zirga kāju un diedelēja plombīru.

Tās jaukās, labās dienas. Pat nelabais šķita labs.

Uzdāvināju Annijai zīda blūzīti, no prieka viņa smējās, viņai bija tik maz zīda lupatu, tik maz košu nieciņu. Mātesbrālis, tas pats mātesbrālis, kurš tovakar izmisis diedelēja: «Dakter, sakiet taču, vai man būs jāmirst, sakiet, sakiet...» — un viņa acis kliedza lūgumu pēc atbildes — nē, nē, nē; šis mātesbrālis dažkārt arī šo to uzdāvinot. Mani viņš par neveiksmīgo studiju gadu iecēla daktera godā, es biju pietiekami gudrs, lai uzminētu, ka viņa likstas cēlonis ir zivju konservi, biju paguvis izdarīt kuņģa skalošanu, pirms atvilkās ātrā palīdzība un sagrūda injekcijas sirds stiprināšanai. Medice, cura te i p-sum, — ārst, dziedini pats sevi. Es negribēju dziedināties, viņa dziedināja, viņa darīja vēl slimāku. «Pēc pāris gadiem, kad beigšu institūtu,» Annija priecināja sevi. Viņa bija pārliecināta, ka tad dzīvos, dzīvos, viņas dzīves alkas [11] tiecās pēc kaut kā liela, apjomīga, kontūras izzuda, bija tikai gaišums un svētku noskaņa, svinīgums, pateicības jūtas kā skolas beigšanas aktā, kad absolventiem izsniedz gatavības apliecības. Annija — skolotāja aiz pārliecības, aiz mīlestības pret bērniem. «Man patīk bērni,» Annija atkal sarka, es sapratu, ko viņa domā, un nejutos tik pacilāts. Arī man taču jāiegūst augstākā izglītība, tas pats par sevi saprotams. «Tu esi pamodinājusi manī kaut ko faustisku,» es reiz sacīju Annijai, un viņa pateicīgi paspieda manu roku — apbalvotā studente, nabaga studente, kas iztiek no savas stipendijas un vērmeļrūgtām tādu žēlastības dāvanām. Manas veltes priecināja viņas dvēseli, nepazemoja. Faustisks! No ciņa uz ciņa, no vīna vāts uz Valpurģu nakts orģijām, no Grietiņas gultas Helēnas apkampienos, karapulku virsvadonība, pretķeizars, ķeizars, baznīcas svētība, Meiistoieļa ironija: «Tie var uz trulo zizli cerēt, mums tā kā tā tas maz spēj derēt, tur it kā krusts bij iegraizīts!» Es necerēju uz pavēlnieka zizli, gudrības vaiņags greznos manu galvu. Pēkšņi savu tauri palaida brēkulis, īsts eniant t e r r i b 1 e [11] — pavēlnieka zizlis tādam noderēja par mietu virvei, uz kuras izžaut piečurātos autiņus; bļāvieni naktīs, cerības, ka viņš paveiks cēlos varoņdarbus, ko aizmirsis meizes pelnīšanā nogrimušais tētis.

Es sajutu briesmīgu nepatiku pret šo «briesmu bērnu». Viņš gan mājoja tik vien kā manās iedomās, bet es nojautu viņu Annijas acīs — jā, tur šis palaidnis spoguļojās, kad es glāstīju Anniju, viņš atgādināja Jēzus bērniņu ar pliku dibenu, kādus rāda veclaiku gravīras, viņš iedvesa man neuzticēšanos, aizdomas, īsts sātanēns. Annija! Tādās reizēs arī viņa biedēja. Dīvaini...

«P e intur e de plein-air»[12] [13] — Klods Monē, kura gleznas viņa nekad nebija skatījusi, — Klods Monē bija viņas brālis, domubiedrs. Annija redzēja dzīvi, kā pavasara saules pielietu, elpoja dzīvi, kā pavasara gaisa piesātinātu, krāsas viņa uztvēra tikai gaišās, cilvēciskās būtnes gaismotas. «Es peldos gaismā!» stāvēdama pludmalē, viņa izsaucās, viņa pacēla rokas, kā tiekdamās aizlidot. Viņa bija māksliniece — savā dabā, dzīves izjūtā, mīlā, darbā. Viņa pati izstaroja gaišumu, mīļumu, viņas pirksti spulgoja, viņas kustības kā saules rotaļa cauri liegām, plūstošām ēnām.

*

Vecis:

— Protams, jūs esat mācījies skolās, es tikpat kā ne. Agrāk, ja cilvēks bija beidzis ģimnāziju, viņš skaitījās ko vērts. Studēts vīrs jau bija pacēlies kalngalos. Mūsu dienās to vairs neapjēdz, skolas kļuvušas viegli pieejamas. Es esmu neizglītots, man vienmēr bijusi skaudība pret izglītotajiem, sak, tie visu zina labāk, tie smīn, kad es runāju, es neprotu ne tā izteikties, nedz iznesties, vispār neko tā kā skolotie.

Niks paraustīja plecus un pievāca stiķi.

Vecis atsāka:

— Izglītība pārvērš cilvēku. Savā dzīvē daudz kam esmu ticējis, pēc zaudējis šo ticību. Skolotie zina, viņi nešaubās, viņi...

Niks strupi:

— Tā gan teic, ka izglītotā sūds smirdot tikpat nelabi kā neizglītotā.

Vecis:

— Jūs esat mācījies neticēt ne dievam, nedz velnam; jūs zināt, ka tāda velna nemaz nav, tāpēc varat būt neticīgs. Mūs mācīja ticēt, skolā vienmēr māca ticību, mums tā bija saistīta ar garīgiem, nezinātniskiem spēkiem. Jūs varat smīnēt, bet patiešām es satiku velnu, es viņu satiku savā trīsdesmit otrajā dzīvības gadā. Es nezinu, vai tas bija mans velns vai velns vispār, bet jūs jau neticat, tāpēc uz jums tas neattiecas.

— Tas ir interesanti, — Niks atbildēja.

— Jūs ticat?

— Nav tik svarīga mana ticēšana vai neticēšana. Galvenais, ka jūs esat sastapis. Droši vien tas bija jūsu velns. Un kur un kā jūs viņu sastapāt?

— Ir diezgan garš stāsts un arī garš ceļa gabals, kamēr nokļuvu līdz velnam. Trīsdesmit divu gadu vecumā cilvēks jau ir pārstrādājis ne mazums maizes klaipu ...

— Protams. Bet laika mums ir gana. Stāstiet gari un ejiet tālu, ja jums tā tīk, — esmu gatavs sekot.

Vecis:

— Pacentīšos īsāk, tā teikt, kodolīgāk. Es negalvoju.

vai tiešām vārds vārdā spēšu attēlot visu, kā bijis, atmiņa var vilt. Jūs zināt, Nik, ka cilvēki savās atcerēs nekad nav patiesi, turklāt melo pret savu gribu. Mēs nebijām ne tik skaisti, nedz stipri, kā, runājot par savu jaunību, mēdzam apgalvot, mūsu darbiem pietrūka gan vīrišķības, gan cildenuma, ar ko vārdos lepojāmies, pietrūka arī tā zemuma un cietsirdības, ko pašapsūdzību brīžos sev piedēvējam. Vienmēr esam bijuši mazāk auksti vai karsti, vairāk remdeni. Arī manas domas un darbi bija remdeni, tāpēc laikam gan tiku izspļauts. Tā stāv rakstīts.

Es gribu būt patiess, cik vien cilvēkam tas ir iespējams. Un patiesīgums pavēl man vēlreiz atkārtot, ka remdeni, remdeni es vadīju savas dienas. Biju precējies, man bija sieva — kristīts vārds Margareta, es viņu saucu par Grietiņu un tāpat darīja arī visi mūsu pazīstamie, — man bija dēls, vienistabas dzīvoklis, fabrikas strādnieka piecdesmit lati cālungā, viens labais ancuks no zila bostona, ko valkāju ziemā un vasarā. Sieva strādāja saldumu fabrikā, pelnīja mazāk par mani. Viņai bija vecāki un brālis ar māsu kaut kur tālu laukos. Vēlāk sievasbrālis pārcēlās uz Rīgu, viņš bija vecpuisis, dēvēja par trakiem visus, kas precējās un taisīja bērnus, kaut pats ļoti mīlēja tos un pārvarēm uzplijās par krusttēvu mūsu meitiņai Anniņai, kas piedzima tai laikā, kad es sastapu velnu ... Varbūt tiešām viņš bija tikai mans velns. Tīrie sīkumi šitāda dzīve. Mani vienīgie tuvinieki — onkulis ar savu sievu no sākta gala Grietiņu necieta; mani tas kaitināja, pati Grietiņa atbildēja ar pazemību. «Gan jau dusmas pāries un, kas zina, labi sapratīsimies,» viņa mierināja mani un ar laipnu smaidu apsveica večus, kad tie pēc dēla piedzimšanas pirmoreiz parādījās mūsu dzīvoklī. Uz kāzām viņi netika nākuši, nebija jau nekādas lepnās kāzas, trūka naudas. Onkulis ātrāk pierima nekā tante, bet galu galā piepildījās Grietiņas paredzēšana un abi veči pa īstam iemīlēja pret viņu gribu apņemto sievu. Grietiņa tiešām bija laba, pacietīga, viņa panesa visu un uzvarēja padodamās.

Šķiet, tolaik jutos laimīgs. No sākuma laimes sajūtu deva pati Grietiņa. Tad nāca dēls, un es biju priecīgs par to. Visbeidzot pieradu pie tās dzīves, kāda nu viņa bija: agra celšanās rītos, steidzīgas brokastis, smagi strādnieka soļi uz trotuāra, parastais darbs, pusdienu sviestmaizes, papirosi «Sports», kāda glāzīte šņabja pa augstiem svētkiem, kad ciemos atnāca onkulis ar tanti vai mēs aizgājām pie šiem; pieradu pie nesteidzīgās, apsīkušās dzīvītes, pie modinātājpulksteņa kastītes, Grietiņas mīļajām rokām, pie liesajām maltītēm, liesajiem priekiem — divreiz nedēļā ķinītis, vienreiz, proti, svētdienas pēcpusdienā, saldais ēdiens. Pat dažu reizi uz teātri aizgājām, tad Grietiņa uzvilka savu kāzu kleitu, bet es zilā bostona goda ancuku. Pārmaiņas dzīvē ienesa dēls, kā viņš auga, mācījās lasīt un palaidnības darīt, posās uz skolu un pārnesa pirmos divniekus.

Droši vien, ja nebūtu vaļā pasprucis krīzes velns un es nesastaptu savu velnu, tādā veidā aizvadītu dienas līdz pat smilšu bedrei. Tā allaž dzīvojuši cilvēki — paaudze pēc paaudzes, un neviens nesūrojies, nevienam nav ienācis prātā sūroties.

Krīzes velns bija briesmīgs. Vēl tagad baigi to atcerēties. Nesen gadījās runāt ar kādu bijušo miesniekzelli par tiem laikiem, tas brīnījās — krīze, bezdarbs? Tīrās blēņas! Viņš tos gadus strādājis skārnī, pirms tam un pēc tam, — labi klājies, paēdis, nodzēries kā pie dīķa, lielu algu saņēmis. Nekādi bezdarbnieki neesot bijuši, tikai nedarbnieki gan, kas strādāt nevīžojuši. «Es ar biju strādnieks, visu mūžu esmu bijis strādnieks. Man nekad nav bijis tik labi kā toreiz, es nebaidījos strādāt,» viņš sirdījās, un es domāju: «Protams, ja tev ir darbs, ja tu vari būt strādnieks.» Bieži tā ir, ka cilvēki runā vienu valodu par vienām un tām pašām lietām, tomēr nesaprotas; nav brīnums, ja kungs ar strādnieku nesaprotas bet arī strādnieks var nesaprast otru strādnieku. Vis., ir tā, kā mēs izjūtam dzīvi, kā atceramies bijušo, kā dzīve pret mums izturējusies. Tie vīri, kas prata vajadzīgu amatu vai bija drošā vietā, vai arī mācēja peldēt visādos virpuļos, tie vīri atceras tikai labo un brīnās par otra nelaimēm — it kā tās būtu negodīgs, apkaunojošs netikums. Vai tāds, kam nekad nav sāpējuši zobi, sapratīs vaidus par cauriem dzerokļiem, kas smeldz dienu, smeldz nakti? Laikam gan ne.

*

— Kreicis trumpī! — Niks atklāja karti.

Vecis skumji pakustināja galvu.

— Lūdzu, turpiniet stāstu, — Niks aicināja.

Vecis neatbildēja, atmiņas ievilkušas viņu savās tumšajās dzīlēs. Brīdis, kad cilvēks neko nejūt, neko nedzird, domā mazāk vārdos, vairāk attēlos. Bijušais, bijušais — sākumā līdzīgs mēmā kino slīdošiem kadriem: nami noplukušām fasādēm, pārpilniem veikalu skatlogiem, skumjas ielas, mirdzoši reklāmu uguņi, tresots vīrs, kas izdala kinoafišas, uzsmiņķēta staigule: «Ča!īt, nāc par diviem latiem!» — darba meklētāju drūzma darba biržā, kliedzoši avīžu raksti: «Atkal jauna panama. Zv. advokāts aizbraucis uz Lihtenšteinu. Ar šo mazvalsti Latvijai nav konvencijas par noziedznieku izdošanu.» Aizsmakuši kvieca šlāgeris: «Runājis, ka bankā jau atkal esot šmuces, direktors, kā parasts, uz ārzemēm prom mucis.» Ķeburainie vecās ortogrāfijas burti: darbu meklē, darbu lūdz. Slēgti rūpnīcu vārti, sašaurināta ražošana, rindas pēc bezdarbnieku zupas. Vispasaules krīze — Rietumeiropā miljoniem nevienam nevajadzīgu cilvēku — bezdarbnieku. Rīgā tikai daži desmiti tūkstoši. Tikai... Bernhards Kociņš bija viņu vidū.

Vecis skatīja jaunu, spēcīgu vīrieti — vīrieti, kas patiesi nebija nekāds nedarbnieks, vīrieti, kas gribēja strādāt, pelnīt savu svētdienas saldo ēdienu, kino divreiz nedēļā, vīrieti, kam bija dēls jāsūta skolā. Dēls vaicāja: «Tēt, tu nopirksi man slidas?» Dēlēns tā bija audzināts, ka tēvs gādā itin visu, viņš nezināja, ka pat pazoļu naudu kurpniekam nopelna māte, viņš uzticīgi vērās lielajā vīrā un brīnījās, ka tas īgni sarauc vaigu: «Beidz taču činkstēt par savām sūda slidām!» Vecis redzēja stalto tēvu aizejam un izmisīgi klīstam pa ielām. Visu partiju laikraksti kliedza par bezdarba postu, runāja visi deputāti Saeimā, visas partijas zinātu, ko darīt: «Dodiet tikai varu mums!» — nezināja tās partijas, kas bija pie varas, un laikam tāpēc neko nedarīja. Vieni nezināja, otri negribēja zināt. Bernhards Kociņš sastapa veco draugu Edi — tas arī precējies, dzīvoja par sevi un turpināja tēva darbu. Ēdis teicās kaut kā sitamies, iedzēris pāris šņabju (uzcienāja arī Bērni), viņš pat palielījās, ka varot pieņemt palīgu. Vecie kareivji gan stāvēšot kopā.

Veča pleci sašļuka vēl vairāk — toreiz kā klints siena bija šie pleci, tie izturēja labības maisus, sīrupa mucas, mantu kastes un katru citu nesamo, tie neizturēja pazemojuma smagumu. Pēc pirmās algas izmaksas Ēdis lika noprast, ka tālāka strādāšana vairs neiznākšot. Viņš vecajiem puikām nekad neaizliegšoties, nē, nekad, bet sieva sakot... un taisnība — arī viņam bērni aug, arī viņam kļūst grūtāk un grūtāk, katrs lats desmitreiz pirkstos jāapgroza, pirms to var izdot. Varbūt Bernis kaut kā citādi?

Vecis redzēja jauno vīrieti pinkšķam kādā tumšā nostūrī. Tātad aiz žēlastības viņu, tikai aiz žēlastības. Un arī tās pietrūka. Eda sieva vēl bija teikusi: «Varbūt ziemā mums pašiem būs jāsāk diedelēties.» Diedelēties, diedelēties... Ielas akmeņi sarka no kauna. Jauns, spēcīgs vīrietis diedelējas! Kauns! Darbu diedelēties? Tur bija daudz tādu diedelnieku, Bernhards Kociņš pieņēma pirmo izdevību, aizbrauca no Rīgas, no sievas, no dēla, no svētdienas pusdienām, kas sen bija bez saldā ēdiena, no vienistabas dzīvokļa, ko sen, sen bija domājuši apmainīt pret divistabu. Viņš bija gatavs kaut vai katorgu cauri iet, lai tikai nebūtu jāpazemojas līdz žēlastības dāvanām, viņš izturēja vietā, no kuras bija atteikušies daudzi. Diemžēl darbs bija īslaicīgs, novembra sals atkal trenkāja viņu pa Rīgas ielām. «Nē, biedri, tāds stāvoklis vairs nav ciešams! Mums jāpanāk, lai gādā arī par mums!» runāja tādus un vēl daudz citus sparīgus vārdus kāds labi barots vīrs. Bernhards Kociņš un viņam līdzīgie piekrita: nevar vairs paciest, jāiet, jārunā, jāpanāk! Un viņi stājās ierindā un soļoja pa pelēkajām ielām; no autobusiem un tramvajiem, no namu logiem, no ietvju gājējiem viņos vērās ziņkārīgas, nosodošas, bailīgi satrauktas acis. Apkārt policisti: zilganas formas, ar drānu apšūtas ķiveres, gumijas sitamie. «Biedri, būsim disciplinēti, neviens mūs neaizskars!» viņus drošināja, viņi gāja, jo kaut kas bija jāpanāk. Viņi staigāja ilgi un līkumoja pa daudzām ielām, šur runāja, tur runāja. Beidzot atskanēja aicinājums iet pie paša valsts prezidenta. Noguruši, apnikuši viņi vilkās uz Rīgas pili. Labi, ka pēdējais gājiens, ka mērķis tikpat kā sasniegts, citādi vairums paklīstu pa mājām. Bernhards Kociņš atcerējās, ka Grietiņa vārīs kāpostus, gaļas nebūs, taču lētie liellopu tauki būs pielikti pie viras. Vakar viņš saņēma savu bezdarbnieka pabalstu, puikam solījies izdrāzt slēpes .. . Tukšajā pakrūtē žņaudzās kamols, mutē krājās slienas, seju ēvelēja ass vējš, mugura norasoja karstiem nespēka sviedriem. Mājās būs gaišs, silts, būs ēdamais. Pils it kā atkāpās, vilcinājās pielaist pie sevis. Beidzot izšalca līksma ziņa: pats Veckalns runāšot ar prezidentu. Viņi vēl ilgi nīkuļoja, sala uz pils laukuma, viņi visumā saruka, un arī katrs pats par sevi sarāvās maziņāks, maziņāks. Toties auga lielumā brašie policistu stāvi. Vecā ordeņa pils ar gubernatora piebūvi galā, kur mita prezidents, laukuma bruģis, valsts bankas logi — tur pagrabā nauda glabājās. Kaut ātrāk beigtos, sals nepaspētu nokniebt kāju pirkstus, varētu steigties mājup, apsildīties un ar kāpostiem vēderu piebāzt. Kauns tā — likties prom gluži bez ziņas, bez miņas. Atgriezies Veckalns! Nu kas, nu kas? Prezidents solījis, kaut kas panākts? Veckalns noplātīja rokas — runājuši, bet nekas nesanākot. Jāizklīst! Tur kādas balsis iesaucās: «Biedri, mēs atkal esam vadāti, mānīti, izcūkoti!» Tiem brēcējiem laikam nebija pat ne vienistabas dzīvokļa, pat ne malkas pagales, siltu kāpostu, Grietiņas, itin nekā. Apkārt policisti, ko tu lielu muti brūķēsi? Bernhards Kociņš gāja mājup pie Grietiņas, pie kāpostiem.

*

Niks:

— Nē, patiesi interesanti jūs stāstījāt. Es labprāt klausīšos.

Vecis uznira augšup no atmiņu dzīlēm. Kā no drēgna pagraba izlīdis. Viņš neprata visu to izstāstīt, grūti vārdus atrast. Neveikli viņš turpināja:

— Es atrados uz ielas, veltīgi meklēju jaunu darbu. Labi, ka sieva turējās droši. Citādi nezinu.. . Nonīcis, apguris, pats sevi apnicis, klīdu nezinādams, kur, gaidīju kādu brīnumu. Sagaidīju gan ko jaunu — domājat, tas mani iepriecināja? Sieva pavēstīja, ka mums atkal būšot pēcnācējs.

Es saķildojos ar sievu. Tā bija pirmā reize mūsu ģimenes dzīvē, kad es uzkliedzu, kļuvu rupjš, droši vien tā nevajadzēja darīt. Zēns noskatījās manī mēms, izbiedēts. Kāpēc tad uz mani tā, vainīgā bija Grietiņa. Es iesitu zēnam pa seju. Ko tur... Toreiz šis sitiens visvairāk sāpēja man pašam, tagad esmu jau vecs, notrulis. Dēlēns ieelsojās, paslēpās kaktā aiz skapja. Grietiņa lūdzās mani nedusmoties, apvaldīties. Viņa palika nelokāma: bērni esot laulāto laime, skumji augt vienam, katram griboties brālīti vai māsiņu, viņi ģimenē auguši tikai trīs un neesot jutušies tik labi kā īsti lielā brāļu un māsu pulkā. Grūti laiki? Kad strādnieka cilvēkam tie bijuši viegli, kad būs? Viņa izaudzinās visus bērnus, kauns, ja tikai viens, no tāda nekas labs neiznākot. Roplaiņa Krustiņš ari esot sacījis: «Esmu lāsta bērns kā visi vienīgie!» Kas tāds Roplainis un Krustiņš, biju pavisam piemirsis, bet Grietiņa atcerējās katru pirms gadiem skatītu teātra gabalu. Un Anniņa nāca pasaulē, un Grietiņas brālis nāca par krusttēvu. Viss tika uz labāko nokārtots, bet ar mani vairs nebija kārtībā. Man sāpēja sitiens zēna sejā. Biju izturējies nekrietni, un šī nekrietnība, palikdama ne-īzlīdzināta, darīja mani ļaunu. Joprojām nebija izdevības kādā darba vietā kārtīgi noenkuroties, un tas nāca klāt. Nezin kāpēc, bet arī par to vainoju Grietiņu; un savu jaunpiedzimušo meitu necietu, neatcerējos reizi, kad būtu pie šūpuļa piegājis. Kāda večiņa palīdzēja vākt mazo, es klīdu apkārt. Visbeidzot vienkārši blandījos. Biju nobriedis velnam, un velns stājās manā ceļā. Ziniet, Nik, es domāju, tas tiešām bija tikai mans velns.

— Droši vien, — Niks atteica. — Pīķis trumpī.

— Tai naktī tai notika. Biju paēdis sātīgas vakariņas, par tām gādāja Grietiņa. Viņa bija apgādājusi ari meitu un lūdza, lai es to pieskatot, pašai viņai jāiet veļu mazgāt, tur labi maksājot. Pēc fabrikas viņa vēl piepelnījās pa vakariem. Puikam esot karstumi, sasirdzis, vai. Es kaut ko atņurdēju par nevaļu, par sastapšanos darba dēļ — patiesībā klaiņāju, vienaldzīgs pret Grietiņu, pret to, kas notiek mājā. Biju kļuvis truls, tikai ielas raibā ņirboņa spēja mani iekustināt. Tur blāvoja traktiera logu stikli, dega laternas tumsonīgā spuldze, ēnā pierāvās ielasmeita, kad kundziskā gaitā aizsoļoja policists. Glīta forma, kārtīga alga un varas apziņa — labi būtu iekļūt policistos. Bet policistos ņēma spēcīgus puišus, ar atlasi. Ja visi bezdarbnieki sastātos policistos, ko tad šie gaņītu, kam sadotu ar pipkām? Tiem nedaudzajiem sīkiem zaglīšiem, kas klīda Rīgas ielās? Pat staigulēm bija darba apliecības, un viņas pelnīja likumīgi un godīgi. Policistam garām ejot, es nevilšus sarāvos, jutos tik niecīgs varas priekšā. Agrāk tas tā nebija, agrāk skaitījos pieklājīgi atalgots strādnieks, tagad bezdarbnieks, šaubīgs subjekts.

Ticiet, Nik, tais gados nebiju dzērājs — žūpas mani kaitināja, it īpaši, kad šie asaraini smurgājās un īdēja par kaut kādām dvēseles sāpēm, traģēdijām un citām blēņām. Ja kādreiz kādu glāzīti iedzēru, tad tikai līdz vieglam iesilumam, lai būtu jautrāk papļāpāt, brašāk padejot. Dzertuves, lai cik tās glaunas, mani nevilka. Bet tai vakarā pavisam otrādi: man briesmoti kārojās sēdēt pie galdiņa, ieelpot kroga dvingu, izdot naudu, kā īsts vīrs to var atļauties, iekniebt ciskā smukai apkalpotājai. Tāda jušana kā kaujamam teļam, kam nazis jau pie rīkles, bet kas vēl spārdās, ķēzās, aizgūtnēm tver gaisu. Biju izmisis, un tajā brīdī mani uzrunāja Viņš.

«Nav naudas, veco zēn?»

Viņš bija uzcirties lepnā kažokā ar baraņķina apkakli, galvā «katliņš», uz deguna melnas raga brilles — gluži kā biržas māklers, bankas direktors, zvērināts advokāts, Saeimas deputāts vai ministra biedrs. Ar tādiem vīriem nekad neesmu pinies, pazīstu viņus pēc izskata, ko diendienā rādīja «Jaunāko Ziņu» bilžainās lappuses. Nezināju, ko atbildēt, skatījos Viņā platām acīm, mans skatiens pauda pagurumu, apmulsumu, dzīves kāri — biju izskalots un vedējos peldēt pa straumi. Viņš to zināja, kā lai Viņš nezinātu... Viņš viltīgi pasmīnēja un aicināja:

«Nāc līdzi. Par manu naudu.»

Es nejautāju, kāpēc man parāda tādu vēlību, es sekoju Viņam. Neveikli, kā sapīta aita klupu pāri traktiera slieksnim, drebošām rokām pasniedzu savu mēteli garderobistam. Viņa kažoks tika saņemts ar goddevību. Viņam bija melni tūka svārki un svītrainas bikses, pelēkas getras ... Pēkšņi man likās dīvaini, ka Viņa kreisā pēda pieklibo. Mēs apsēdāmies pie galdiņa zāles dibenā — traktieris bija pilns kā svētā Pētera murds. Pilsētā trūka naudas darbiniekiem un bezdarbniekiem, trūka naudas maizei, pienam, bērnu apaviem un slidām — visam trūka naudas, tikai ne uzdzīvei. Tā — es to saku par Uzdzīvi — vienalga, vai nu bija līdzīga uzmācīgai rudzenei, kas zvejo uz ielu stūriem, vai arī smalkai pasaules dāmai, kuras cena sniedzas briljantu vērtībā, bet tā lika ripot latiem, plūst franču konjakiem, kviekt šlāgeriem. Krogi bija pilni, pelnīja īpašnieki, pelnīja valsts. Pilns piekrāvās ari mūsu galdiņš — viesmīļa frakas ļipas no-plīvoja kā melni spārni. Est man negribējās, toties izmetu vairākas glāzes. Man nebija visai lāgā, jādomā un jādomā par Viņa kroplīgo kreiso pēdu, ko maskēja gaišpelēkā getra. Tik tiešām, Nik, neesmu ticīgais, tomēr biju tā mācīts... Galu galā ari nelabajam var būt pase un godīga pilsoņa reputācija, — kas to varētu pārmest valstij* kura garantējusi pavalstnieku tiesības, ticības brīvību un kultūras autonomiju visām minoritātēm, pat pievākusi kādus tur nansenistus. Godīgs imigrants no pazemes valstības. Un tomēr laikam nepārtrauktu drebuļoties, ja Viņš man nenāktu palīgos. Viņš sacīja:

«Nu esi pietiekami sagatavots, lai ieņemtu šo te.»

Šis melni ģērbtais kungs ar aizdomīgi klibo kreiso kāju pasniedza man baltu pulverīti. Es paņēmu bez vārda runas un padevīgi darīju, kā tiku mācīts, — ar spēcīgu šņaucienu ierāvu pulveri savās nāsīs. Un mana dzīve pagriezās ar kājām gaisā.

*

Veča stāsts aprāvās. Viņa vārdu krājums galīgi izsīcis, viņš redzēja, atcerējās, nespēja pateikt.

*

Krogs mala kā velna dzirnas: glāzes sasitoties

iekliedzās, pudeles žjakstēja, sudraba lati metāliski gavilēja, krēsli vaidēja zem sēdētāju treknajām pakaļām, adata kaucināja plati, zelta zobi iekodās karbonādē un bramanīgi izsvieda varenu atraugu, smiekli, kas apvienoja izmisuma vaimanas ar naudas zīmju čaukstoņu, mīlestības vārdi — nodiluši kā bezdarbnieka pazoles, dūres sitieni pret galdu, reibuma šļupsti, lielība, rupjības, — skaņu mutulis sajaucās ar dzērienu aromātu, dūmu grīstēm, trulu, skumju, ņirdzīgu, alkatīgu, mol līgu, izģindušu seju virpulīgo deju. Velna dzirnavas mala, kauli brakšķēja, nervi brēca, āda norasoja smirdīgiem sviedriem. Bernhards Kociņš izvalbītām acīm joņoja līdzi šajā karuselī. Viņa apziņu apdedzināja sāpes, ar piepūli viņš opvaldīja vaimanas. Kliedza viss viņā, mute klusēja. Bernhards Kociņš, tas bija viņš — divdesmit trīs gadus vecs demobilizēts kareivis, brašs puisis stiprām rokām, staltu augumu, «puika uz goda», veselīgs, priecīgs, cerību pārpilns. Dzīve atvērās viņa priekšā — vārti mākoņu augstumā, vārti, kas izved uz tūkstoš ceļiem, visi lemti viņam, plašuma sajūta strāvoja krūtīs. Ko visu viņam nesolīja dzīve, solīja klusēdama, solīja aicinādama. Grietiņa nodevīgi pielavījās, uzmauca maisu Bernharda galvā, iebīdīja viņu kādā dūksnainā nostūrī. Lielā dzīve, kaisli čalodama, aizplūda garām, nozuda tālumos. Sieva bija iedevusi grēka ābolu, izvilinājusi no paradīzes dārza, nodevusi bargu kungu vaņģībā: tikums, pienākums, rūpes, gādība, darbs, bērni — saucās šie izmantotāji. Viņš bija vēl jauns, bet zaudējis jaunību. Modinātājpulkstenis, apskapstējuši alumīnija katliņi, laulības gultas sagrabējušais matracis, kafijas tase ar nolauztu osu, zēna slidas — grabažas, grabažas, kas aprakušas viņu ikdienišķo rūpju un raižu lavīnā, daudz-zobaina rīve, kas saēdusi viņu kā kartupeli. Bernhards Kociņš ir un nav — jauns vīrietis, bet garā apguris, izdzisis, bālgana pelnu plēne, kas lēnām noplanēs uz dubļainas ietves. Gājēji viņu samīdīs... Un kroga velna dzirnas mala, mala, Bernhards Kociņš grima atmiņās, sāpēs, nožēlā. Pazudusī paradīze rāva pie sevis, kliedzot viņš lauzās uz turieni, juta smagumu pie kājām, neziņas miglu visapkārt.

*

Vecis nomurmināja:

— Tas sasodītais baltais pulverītis.

— Aa... — Niks novilka. — Beidzot saprotu. Velns bija tanī baltajā pulverī?

— Nēf velns bija pelēkajās getrās.

Jaunā vīrieša stūrainā seja savilkās indīgā smīnā.

— Ticiet man, biedri Kociņ. Getrās iekāpuši velni ir mazāk bīstami par neilonā tērptiem eņģeļiem.

Vecis:

— Patiesi, ar eņģeļiem man nav bijušas nekādas darīšanas.

— Toties es esmu ar tādu ķēpājies. Nu, līdz riebumam.

— Jūs jokojat, Nik!

— Kreicis trumpī. Izspēle jums.

— Paklausieties, Nik! Es labprāt gribētu uzzināt.

— Par eņģeļiem uzzināt? Izlasiet grāmatu «Eņģeļu dumpis» — autors Anatols Franss. Tur ir klasificēti visi eņģeļi. Avoti, no kuriem savas zināšanas smēlis autors, man nav īsti skaidri, bet es ticu šim godājamam sirmbārdim. Izlasiet!

— Savu mūžu grāmatas neesmu lasījis. Ko vairs vecumā sākt ķērnāties. Eņģeļu sugas man ir gluži vienaldzīgas, taču gribētos zināt, kādas jums bijušas darīšanas. Vai ar tiem eņģeļiem, kurus apgādā taksometru šoferi?

Niks iebilda:

— Biedri Kociņ, mēs taču vienojāmies, ka jūs stāstīsiet par savu velnu.

— Velns lai paliek rezervē, nekur šis nespruks.

— Arī eņģeļi ir mūžīgi.

— T;kai es par tiem šaubos.

— Ja reiz jūs atzīstat velnu, tad nav jēgas noliegt eņģeļus. Jums par prieku, es varu minēt faktus — ja gribat, ticiet tiem, ja negribat, neticiet.

— Labi. Ņemsim priekšā eņģeļus.

— Vispirms pagaidīsim, līdz aiziet šis baltais eņģelis, — Niks sacīja, zīmēdams uz medmāsu, kas vakara apgaitā ienākusi palātā. Pulkstenis jau rādīja vakara desmito stundu, taču miegam nebija noskaņots neviens. Māsiņa izdalīja zāles, palāta iekustējās vēlmēs, lūgumos; tikai abi sarunu biedri ar nepacietību gaidīja, kad atkal varēs sākt — viens stāstīt, otrs uzklausīt. Niks noglabāja kārtis — ar tām jāizbeidz. Uguņi palātā izdzisa, bet no dzīvojamā nama ielas otrajā pusē tie atnāca šurpu, ielauzās pa logiem un nepatīkami spieda gulētāju acīs. Cik reižu, vadīdams garās bezmiega stundas, Niks par to nebija sirdījies, bet tagad pat neievēroja: kaimiņš iekustinājis viņu, viņš iekustinājis kaimiņu, un abi kopā vairs tikai nosacīti kavējās šajā piesmakušajā telpā. Kaut kur apkārt sabubinājās klusas balsis, arī Niks gandrīz vai čukstēja, lai viņu sadzirdētu tikai Bernhards Kociņš. Varbūt viņš ne tik daudz stāstīja šim vecajam vīram, kas nevarīgā brašumā raustīja savas ūsas, kā vienkārši atcerējās. Viņš pameta ekstenzijas režģi, līdz nāvei apnikušo gultu, slimnīcu, šo ziemīgo pilsētu. Četru propelleru sešpadsmit lāpstas grieza zibošus ripuļus, četri motori drebināja metāla valzivs ķermeni un atstāja četras dūmu strūklas gaisa okeānā. Zeme bija pazudusi zem neapjaušamā dziļumā guļošās mākoņu segas, spārnu tērauda šķē-liens pārgriezis debesis un atsedzis bezgalību. Ne no kurienes, ne uz kurieni. Spējš rāviens svieda viņu nezināmā virzienā, kas nebija ne augša, nedz apakša; saite piespieda viņu pie sēdekļa, un tas šķita vienīgais reālais, kas palicis pasaulē, kura izira, izzuda, aizplūda rēcošajā tukšumā. Niks neapzinīgi ieķērās ar pirkstiem sēdekļa baltajā pārvalkā, samiedza acis, atspieda pakausi pret augsto atzveltni. Viņa galva nemierīgi svaidījās. Atkal spēcīgs rāviens, ausis aizkrita kā šāvienā, motoru rūkoņa attālinājās un dzisa, Niks skrēja tai nopakaļ, it kā izlauzies no parastā dienu, notikumu un domu loka. Viņš pārrāvis ķēdi, kas cilvēku piesaista pie zināmiem priekšstatiem un priekšmetiem, kā sargsuni pie viņa būdas — viss, kas ierobežo cilvēku četrdimensionālā telpā, viss bija palicis ārpusē.

*

Niks:

— Vai varat iedomāties, kā no liela augstuma izskatās zeme? No piektā stāva loga, no baznīcas torņa? Tas ir kaut kas cits. Mākoņu sega kā īpatnējs, grumbuļains audums. Brīžiem tas uzplīsa, tomēr atradās tik tālu, ka grūti vispār ko saskatīt — varbūt gaišākus vai tumšākus plankumus, varbūt tādus kā desu ripulīšus vai siera šķēlītes. No Mēness raugoties? Tur neesmu bijis, es aizgāju daudz tālāk. Tā kā jūs neesat grāmatu draugs, tad nav nozīmes ieteikt jums kaut ko izlasīt no zinātniski fantastiskās literatūras. Televīzijā redzējāt Staņislava Lēma «Solaris»? Nu, lūk, priecājos, ka varēšu jums apgaismot savu domu... Šādi rakstnieki nepavisam nav devušies prom no mūsu mīļās zemes un aizgājuši — dzejnieks sacītu «aiztraukušies» — nezināmā nākotnē. Atcerieties pasakas — tās droši vien jūs zināt ne mazumu, — ko mūsu vecmāmuļas stāstīja garajos ziemas vakaros. Tur varonis tālos sirojumos klīda pasaulē, kurā tam uzglūnēja vai nu ļauni spēki, vai palīdzēja gudri spēki, kas abi bija vienādi vareni, un mūsu varonis prata izdarīties ar tiem, pateicoties savai dūšai un attapībai. Mūsdienu pasaku saturs ir apmēram tāds pats un, tāpat kā vecmāmuļas vēstītās, pauž tikai vienu — cik ļoti aprobežota ir cilvēka iztēle. Tāpēc nedomāju pasakoties un vilināt jūs uz kaut kādu Solaris vai Proksima Centauri, bet pilnīgi ārpus mūsu ērām un sfērām. Tā, kā sacīt, būs pavisam neitrāla zona, kur par ietekmes joslām savā starpā ķīvējas Mozus ar Budu, bet kareivīgais erceņģelis Miķelis ieklupis pusmēness pravieša kuplajā bārdā. Diemžēl nevaru par turieni pastāstīt neko tādu, kas satrauktu ziņkāri un uzdzītu šausmu tirpuļus, tas šajā vēlajā stundā būtu sasodīti interesanti. Patlaban spoku stāsti ne vien būtu piemēroti, bet pat veselīgi. Tomēr tirgoņu debesu kancelejā nebija nekā spocīga, gluži otrādi — tur valdīja dzestra lietišķība, tā ne ar ko neatšķīrās no ārēji drudžainās, bet būtībā slaistīgās atmosfēras, kas sastopama jebkurā grēcīgās zemes grāmatvedībā: krakšķēja aritmometri, viens plikpauris spīvi strīdējās ar garmatainu — šķiet, par nepareizi pierakstītām dvēselēm, — kāds eņģelītis, kura kuplumi draudēja uzplēst kleitas augšdaļu, krāsoja lūpas, otrs eņģelītis minisvārciņos laiskojās ar kvīšu grāmatiņas pasakņiem un šķelmīgi glūnēja manī. Laikam gan neviens tādā vietā un brīdī nebūtu noskaņots flirtam. Es dzinu pēdas laikam, gribēju notvert savu aizgājušo laiku, kāroju vienlaicīgi gūt gan izbijušo, gan vēl nebijušo. Aplamības — izsauksies katrs prātīgs cilvēks. Kā gan atgriezt to, kas bijis un izbijis? Protams, tas būtu tā kā pilnīgi neiespējams, bet es taču biju ieradies vietā, no kurienes valda pār laiku un pār telpu. Nesauciet to par iedomu, mūsu dzīvi sastāda daudz iedomu — vēl nereālākas par šo; mēs nekad droši nezinām, kur beidzas tā saucamais skaidrais prāts, kur sākas zila gaisa grābstīšana. Kāpēc nemēģināt atrast pagātni nākotnē? Ne atkārtošanos, bet bijušā atveidu. Vārdu sakot, es lūdzu pieņemšanu.

«Dzīvās rindas kārtībā,» paskaidroja briedīgais eņģelītis.

«Es ļoti steidzos!»

«Tā saka visi.»

«Nokavēšu lidmašīnu!»

«Citi nokavēs vilcienu, nokavēs «Zagsu», nokavēs satikšanos «Rīgas» bārā, nokavēs pa blatu apsolīto ledusskapi ... Jūs neviens negribat kavēties, negribat saprast, ka bez kavēšanās un kavēšanas mūsu kancelejai jāizput. Mācieties pacietību!»

Niknumā nošņācies, es pieprasīju kancelejas pārvaldnieku. Piebildu: «Varbūt viņš būs iejūtīgāks, nebūs birokrāts.»

Mans asums neizsauca itin nekādu reakciju. Tāds iespaids, ka tas būtu apmeklētāju parastais stils. Pupīgais eņģelis paskaidroja, ka lūgums satikt pārvaldnieku izsakāms rakstiski.

«Tur taču ir viņa kabineta durvis!» gluži ar izmisuma saucienu es norādīju uz uzraksta plāksnīti.

«Rakstiet!»

«Tātad šoreiz dzīvās rindas kārtībā ne?»

«Rakstiet!»

Eņģelītis minisvārciņos pārsvieda vienu kāju otrai un parādīja brīnišķīgu rozā veļu. Manā priekšā nogūlās čaukstoša papīra loksne. Ar svētā mocekļa sejas izteiksmi es izvilku savu lodīšu pildspalvu un pēc pailgas apdomāšanās ieslēdzu spilgti violeto krāsu — tā pastiprinās lūguma iedarbi, izskanēs kā cilvēka kliedziens šajā eņģeliski piesmakušajā truluma atmcsfērā.

Uzrakstīju, lielos ripuļos pašņāpu parakstu un sniedzu eņģelim. Tas neatzinīgi rauca krāsotās uzacis.

«Kāpēc jūs ar lillā?»

«Tāpēc, ka man ir ļoti svarīgi.»

«Kurš sacīs, ka viņam ir nesvarīgi. Bet mums tas neder. Kā tad priekšnieks uzliks savu rezolūciju, tā neatšķirsies no jūsu teksta. Vienalga, rakstiet zili, zaļi, bet ne lillā.»

Tā kā tiešām sāku baidīties, ka nespēšu atkļūt lidmašīnā, tad, ne vārda neiebildis, rakstīju jaunu neuzbudinošu iesniegumu. Eņģelis minisvārciņos kārtoja kvīšu grāmatiņu, čaukstināja papīrus, kaut ko uzrakstīja uz lapiņas, pasniedza man un mēmi norādīja uz kancelejas pārvaldnieka durvju pusi. Es atturējos paprasīt, vai bez šīs procedūras nebūtu iespējams pārkāpt tās istabas slieksni. Vismaz nebija jāgaida «dzīvās rindas kārtībā».

Demonstratīvā svinīgumā noliku lapiņu uz kancelejas pārvaldnieka rakstāmgalda. Tas tūdaļ to satvēra un rūpīgi atzīmēja manu ierašanās laiku — ja nemaldos, pat sekundes. Tikai pēc tam izdzirdēju:

«Sēstieties, lūdzu!»

Apsēdos. Jā, viņš rakstīja ar violetu, tātad citiem vajadzēja apmierināties ar citu krāsu, lai tiešām neceltos kaut kāds sajukums. Kāds bija šis pārvaldnieks? Ģērbies kā vīrietis, kaut gan izskatījās sievišķīgi briedīgs, arī balsij piemita sievišķīga spiedzoņa:

«Es jūs klausos, lūdzu!»

Pētīdams eņģeli pārvaldnieku, diezgan stostīgi un nedroši izteicu savu vēlēšanos sastapt visaugstāko. Atbilde izvēlās no viņa mutes kā skrūvīte no štances:

«Dzīvās rindas kārtībā.»

Varbūt tiešām tur aiz galda sēdēja robots, kas izsniedz štancētas atbildes — jau iepriekš ierakstītas magnetofona lentā. Es centos rast cilvēcisku valf>du, stāstīju viņam par savām likstām, par cerībām un šaubām. Ar cilvēkiem diez vai būtu tik atklāts, bet te bija vai nu eņģelis, vai robots, katrā gadījumā vēlāk, šo sarunu atceroties, man nebūs jāsarkst, ka esmu pārāk uzticējies.

«Dzīvās rindas kārtībā.»

Dziļi ievilku elpu, sēdēju mierīgs, tikai domas zibenīgi plaiksnījās un dzisa. Ko iesākt? Aiziet? Palikt? Kliegt? Sist dūri galdā? Attapos, ka man jāatrod nebijusi, pavisam neparasta pieeja — tad vai nu piespiedīšu eņģeli uz cilvēcisku sarunu, vai arī apklusināšu viņu, ja šeit tiešām darīšana ar veikli konstruētu elektronisku mašīnu-robotu.

«Vai nevarētu nedzīvās rindas kārtībā?»

Viņa mute pavērās, bet izspieda tikai garu skaņu, kas izklausījās apmēram «āaaa», acu zīlītes palielinājās, šķiet, tūdaļ sāks mirkšķināt trauksmes signāls un atskanēs sirēnas kauciens. Tomēr tas nenotika, viņš laikam nebija robots vai bija gudri konstruēts robots. Eņģelis palika ķā eņģelis un galu galā pat ļoti cilvēciskā ziņkārē apvaicājās:

«Nedzīvās rindas kārtībā? Kā jūs to domājat?»

Aha... esmu uztrāpījis tieši nervu centrā — izziņas kāres nervu centrā.

«Pavisam vienkārši. Tā kunga brālības apustuļi par katru mirušo apgalvo, ka viņš atrodoties pie dieva. Vai jūs, atstājot mani, protams, dzīvu, tomēr nevarētu iekārtot mirušo rindā — tas ir, rindā, kas praktiski nepastāv. Tā es tūdaļ nokļūtu pie tā kunga un ātri jo ātri noskaidrotu vajadzīgo.»

Pārvaldnieku mulsināja manu spriedelējumu loģika, viņa iebildes bija neeņģeliski vārgas:

«Dīvaini jaukt dzīvos ar mirušiem, turklāt jūs nezināt, vai Tam Kungam tādas izdarības patiks, Viņš var sadusmoties.»

«Žēlsirdības dievs!?»

«Viņš ir arī bardzības dievs. Vieglprātīgu psalmotāju vaina, ka tie vienmēr slavina Tā Kunga neizmērojamo žēlsirdību, taču neatceras vai apzinīgi aizmirst Viņa bardzību pret atkritējiem, apkarotājiem, zaimotājiem. Tas Kungs allaž vērsis pret tiem iznīcības zobenu, metis elles uguņos. Žēlsirdības valdnieks viņš ir tikai pret īstenajiem!»

«Nu tomēr!»

«Tomēr vispirms jums jāiestājas dzīva jo rindā (viņš vairs nelietoja izteicienu «dzīvā rinda»), būs jāpagaida. Mirušie tiešām nonāk pie Tā Kunga, tāpēc savu kārtu jūs nezaudēsiet pat gribēdams.»

«Bet es gribu dzīvs, tūdaļ, lai zinātu, kā dzīvot!»

Eņģelis kļuva aizvien eņģeliskāks:

«Gribu!? Gribēt un izpildīt gribēšanas var tikai Viņš. Vai nezināt, ka uz zemes miljonu miljoniem ir ilgojušies, tiekušies, lūgušies, bet tikai retumis dievs tiem parādījies sapņos vai dažiem iedomās.»

«Bet baznīcas augstajiem amata vīriem?»

«Tie apgalvo, ka tiekas ar Viņu un zina, ka dzīvais dievs stāv tālu pāri zemes niecībai un nīcībai.»

«Tātad cerību nekādu,» nomākts nomurmināju.

Eņģelis-pārvaldnieks negaidot piesauca Šilleru:

Mums cerības dzīvībai vārtus ver,

Tās apstaro puisēna pieri,

Un jaunekli viņu burvīgums tver,

Tam sirmgalvja sirdī nav miera .. .*

Nu bija mana reize muļķīgi blisināt acis. Eņģelis ierēdnis un dzeja. Es atgaiņāju domas, ka bīstami sarūk laiks, kas atlicis līdz lidojuma gala mērķim, kad man noteikti jābūt atpakaļ lielajā četrmotoru kastē, un turpināju:

«Bet dievs taču ir, viņš tātad radījis šo niecību un nīcību, viņam par to jāzina un jārūpējas!»

Dzejiskais eņģelis ierēdnis atbildēja:

«Svētā baznīca vēl nekad nevienam nav atļāvusi šaubīties par Tā Kunga esamību, katras šaubas ir tikušas uzlūkotas par nāves grēku. Ir zināms visiem — arī neticīgajiem, ka pastāv baznīcas mācība, baznīcas vara un šīs varas laicīgie un garīgie nesēji. Tā ir realitāte. Bet, vai dievs ir, to neviens nezina.»

Es biju gribējis satriekt pārvaldnieku, bet notika pretējais. Neej ar stipru lauzties, neielaidies ar eņģeli strī-

1 Andreja Baloža atdzejojums.

diņā. Es izmēģināju pēdējo, kas man atlicis, patiesībā žēli murmuļoju:

«Jums taisnība, jūs esat eņģelis.» Brīdi klusēju, lai kaut kā nomāktu apjukumu, klusēja arī viņš. Šī seja, kurā eņģeliski stulba bezdomība jaucās ar iecietīga birokrāta lēnprātību, — tā bija nemainīga kā pelēkblāvā debess aiz «Ila» iluminatoriem un tai pašā laikā elastīga kā tērauda atspere, kas pieļaujas locīties, tomēr allaž atgriežas savā pirmatnējā veidolā. Viņš pat zināja dzeju — klasisko, protams, — visumā bija stulbāks par elektronisko smadzeņu aparātu, taču nesalīdzināmi pārāks, jo bija programmēts domās un garā. Un tāpat tie kancelejas eņģeļi: kuplmatainie, plikpaurainie, ar zīda vešiņu un mi-nisvārciņos, ar cietu korsešu valdītiem briedīgumiem — programmēti, programmēti, programmēti. Stingums knaibīja mana pakauša ādu, saņēmos, turpināju: «Bet kā eņģelim jums ir tādas iespējas, kas nekad nebūs mirstīgajiem. Ja dievs tas kungs ir tik augsts un nepieejams, lūdzu jūs nākt palīgos manās bēdās. Atkārtoju: esmu pazaudējis savu laiku; neatlaidīgi esmu dzīries to atkal atrast, mazākais, pēdas nojaust, bet mans laiks izgaisis bez miņas. Būtu pārāk apgrūtinoši jums klausīties un man pārstāstīt visas manu meklējumu gaitas, turklāt līdz atgriešanās brīdim lidmašīnā atlikusi nepilna pusstunda. Tāpēc turēšos pie galvenā — bezmērķīgi, bezrezultatīvi dzenot pēdas savam laikam, esmu pārāk daudz iztērējis laiku vispār. Esmu nokļuvis traģiskākā stāvokli par slaveno antīkās pasaules klaiņotāju, esmu kritis par upuri divām briesmām vienlaicīgi. Jūs, kas no mūžības klints augstumiem raugāties pāri pasaules telpai un laika tecējumam, jūs taču spēsiet vismaz dot padomu, ka atgūt neatgūstamo?»

«Mūžība nav izprotama ar cilvēka prātu, un mūžības skartie ir vienaldzīgi pret mirstīgo zemes bērnu vaimanām.»

Viņš atkal runā kā eņģelis un kā ierēdnis — es nodomāju.

«Tātad man palīdzēt var vienīgi mūžības valdnieks — ja tāds vispār ir.»

«Kaut kas jūsu stāstā aizkustina mani,» sacīja debesu kancelejas pārvaldnieks, un viņa seja tobrīd kļuva tik truli svēta, ka es nospriedu — melo, velns tāds (piedodiet, eņģelis tāds), kaut gan nespētu pamatot savu spriedumu. Pārvaldnieks turpināja: «Jūs zaudējat laiku tāpēc, ka pakļaujat sevi pasaulei, kamēr jums vajadzētu ar nelokāmu gribu pasauli pakļaut sev. Lūk, piemērs: jūs nostājaties upes krastā, raugāties, kā ūdeņi aiztek un izzūd jūrā. Upe neaiztek, tā paliek, mūžam atjaunojas... saprotiet, ka laiks aizplūst ar straumi, bet upe paņem laiku no augšējās straumes un tādējādi kļūst mūžīga. Paceliet savu apziņu pāri aizejošajam! Upi, krastus, ūdeņus, akmeņus, smilti ar augu saknēm, kas dzer upes ūdeņus, — visu to jūs uztverat ar acīm, dzirdi, tausti, ar apziņu, kas rada priekšstatus, kuri ir relatīvi, pārejoši, nevis mūžīgi. Izdziestot jūsu apziņai, nebūs ne upes, nedz krastu, nebūs ne laika, nedz mūžības... nebūs itin nekā. Pakļaujiet, bet nepakļaujieties! Es došu jums ceļabiedru, kas jūsu, tā arī vispārīgā laika meklējumos palīdzēs izveidot un iekārtot jums pašam savu pasauli. Viens jūs apmaldīsieties.»

«Ceļabiedru eņģeli?» es iesaucos.

«Nekavēsimies. Jūsu minūtes iztek.»

Pārvaldnieks piespieda rakstāmgalda podziņu, un kabinetā ielidoja eņģelītis minisvārciņos, zem kuriem slēpās koša zīda veļa.

«Viņa būs jums piemērots eksemplārs.»

Eņģelītis bija glīts, eņģelītis bija šķelmīgs, eņģelītis izskatījās gluži pēc pikanta velniņa. Mutē man ieviesās sausums, es domāju, vai eņģeļi ir spējīgi un gribīgi stāties sakaros ar zemes bērniem. Anatols Franss uz šādu jautājumu devis pozitīvu atbildi. Eņģeli pārvaldnieku manas emocijas, kā rādās, neinteresēja, viņš izteica skarbus rīkojumus padotajiem: «Svied spārniņus kaktā, uz zemes tie nebūs vajadzīgi! Svārki nav jāpagarina, tie vēl vairāk jāīsina — tu taču nebrauksi uz Parīzi. Elegantu importa ceļasomu un nepieciešamās lupatas; pasi un krājkases grāmatiņu, protams. Mēs dodam vērtīgu pūru. Netūļoties, nesagandēt debesu kancelejas operativitāti! Lūdzu padomāt par visu ... Nav laika vairs? Mana svētība tavās zemes gaitās, bet jūs atcerieties visas pamācības. Dibinieties uz To Kungu un uz savu iekšējo es! Svētība, svētība ...»

Mēs abi sēdējām blakus, eņģelis zelēja konfekti un ar maigiem pirkstiņiem taustīja manas žaketes piedurkni. Motoru spalgā, vibrējošā rēkoņa izvērsās pieklusinātā dūkoņā. Mēs šūpojāmies. Spārni, kas bijuši it kā nekustīgi iestrēguši tērauda debesīs, tagad zvāļojās. Zem mums skrēja noplakusi nami, brūndzeltenzaļi lauki, no zemes izlīda telefonu stabi, koku puduri, līkumoja ceļi, svītrojās grāvji. Ziņkāre un prieks kā pilēt pilēja no eņģeļa melnajām skropstām. Pasaule auļaini traucās tvert mūs savos apkampienos. Brīvība, plašums, prieks, pavasaris... Tūdaļ mīšu uz papēžiem savam laikam, atgūšu to, esmu jau tikpat kā atguvis.

Viesnīcas administrācija pārbaudīja debesu kancelejas dokumentus — tie neradīja ne mazāko šaubu. Istabā es pārbaudīju debesu pūra vērtību: ceļasoma knapi saturēja daudzkrāsaino zīdu, neilona, kaprona un augstas kvalitātes gublāna blīvumu, manās acīs ielēca cipars no krājkases grāmatiņas, akreditīvu žūksnis. Pats eņģelītis pārbaudi izturēja pašaurajā guļamvietā. Patiesi eņģelis pārvaldnieks bija darījis visu, lai nevienam nerastos ne mazākās šaubas par viņa dotās ceļabiedres materiālajām un fiziski ētiskajām kvalitātēm. Garīgās kvalitātes? Es domāju, rokas zem galvas sakrustojis. Eņģelis blakus man saldi šņāca. Apvaicāties debesu iemītniekam par viņa debešķīgajām tiesībām, cildenumu, apšaubīt to? Zemes dēlam nepieklātos tā izlēkt. Tātad kopā ar viņu atgūšu savu pazaudēto laiku. Izgaisīs viss, kas atmiņu brīžos lika sažņaugties rīklei, lika ievaidēties skumju nervam. Laiks atgriezīsies tukšs, kā vētras nopūsts lauks, bet es celšu uz tā. Laimes pili? Kas ir laime, pie velna, es to nezinu, bet nez cik reižu biju iedomājies zinām.

Un tad atnāca Annija. Viņa kā allaž bija gaiša. Diena apmākusies, jūra sadrūmusi, kāpu smilts samirkusi smaga, bet viņa gaismas cauraustā sagšā tinusies. Saulainība — īpašība, kas piemīt daudzām sievietēm, taču ne visām. Annija nekad nesmējās spalgi, viņas gaviles bija slāpētas, ar siltumu, ar mīļumu. Mākoņu svina plombe aiz-zieģelējusi sauli, Annijas gaišums apstaroja katru smilšu graudiņu liedagā. Pagaisa dzestrums un nomāktība. «Kur tu biji pazudusi šos gadus, šo ilgo, neizmērojamo laiku? Es to esmu zaudējis.» Viņa solīja: «Tu atgūsi!» Pēkšņi ar nesaudzīgu prāta apskaidrību es sapratu, ka atgūstams nav itin nekas, bet es sekoju viņai, ticēju viņai. Vai tas nav pasaules lielākais brīnums, ka visnešaubīgāk tic neticīgais. Ticēšana nav tik vien kā nezināšana, tā var būt arī zināšanu pārsātinājums, kad cilvēks apjēdzis sava tā saucamā skaidrā saprāta niecīgumu. Vējš grabināja debesu nosūbējušo skārdu, kroplās kāpu priedes šķaudīja gripas vīrusus, jūra guldināja viļņu sagrumboto vaigu izskaloto zāļu spilvenā, oda pēc sāļiem, joda, grūtsirdības. Bet viņa staroja, es ticēju neticēdams, un draiskulīgi kā bērni mēs atstājām savu pēdu nospiedumus pludmales miklajā smiltī. Es saucu: «Annij, bridīsim jūrā tālu, tālu, līdz bezgalībai!» Viņa smējās: «Tu saaukstēsies, saslimsi, labāk iesim pa ūdens virsu.» Un viņa aizgāja kā mākoņu skārdu pārplēsis saules atspulgs pa dzīli.

Es izstiepu rokas, kliedzu, aizrijos ar siekalām, neganti klepoju un uztraucu savu garskropstaino eņģeli. Viņa žāvājās un staipījās. «Ha, ha, ha,» apmulsis nosmē-jos un, lai savu uzvešanos vērstu par joku, noprasīju: «Saki taču — kā tevi saucfr — «Eņģelis Kis-Kis,» viņa miegaini atteica. — «Bet zemes vārdā?» — «Rīt es tev parādīšu mūsu laulības apliecību,» un viņa uzgrieza man savu apaļo, smuko, silto dibentiņu.

Es atkal smējos, šoreiz slāpējot brēcienu, — nebija vairs Annijas, nebija mana laika, nebija gluži nekā.

— No jūsu pasakām var prātu zaudēt, — pēla vecais. — Vai tad kādam cilvēkam iespējams ierasties debesu kancelejā un apprecēt eņģeli.

— Vajag tikai labu iztēli, — Niks atsvieda. — Ar nedaudz izņēmumiem katrs vīrietis iedomājas, ka prec eņģeli.

— Iedomas nav īstenība!

— Visīstākā īstenība. Klausieties uzmanīgi, varu pierādīt, ka pasaule, kādu to redzam, arī ir tikai iedoma. Lūk: cilvēka acs uztver gaismas viļņus ierobežotā diapazonā — no infrasarkanā līdz ultravioletam. Ja piedzimtu kāds radījums, kura redze reģistrētu arī siltuma starojumus, viņa pasaule tūdaļ atšķirtos no mūsu pieņemtās, un tas, protams, radītu konfliktu ar pārējiem trim vai trīsarpus miljardiem, kas mājo zem saules. Un ja māksliniekam ir pašam sava, tā teikt, «iekšējā redze» ... vai dzirde, vai kāda cita maņa, par kuru mums nav nekādas jausmas? Viņam būs taisnība vērtējumos un spriedumos, ko mēs vienkārši neizpratīsim. Herbertam Velsam ir stāsts «Aklo zemē», kurā labi parādīts neredzīgo naids pret redzīgo — naids, kas sakņojas tumsonībā, neizpratnē, skaudībā. Aklo zeme it kā būtu arī tikai pasaka, bet šī pasaka atklāj lielu patiesību par cilvēka — vidusmēra cilvēka iedabu. Aklo zemes konfliktus mēs varam samanīt ik uz soļa. Tikai ieklausies, ieskaties, padomā! Mūsu smadzenēs, teiksim, ir iemontēti kādi skaņu filtri, kas ļauj atsijāt mūzikas toņus no parastiem trokšņiem; vēl smalkāki filtri uzceļ robežu starp ziņģi un simfoniju, starp Bēthovena un Čaikovska atdarinātājiem epigoņiem un to radošo garu sniegumu, kas aizgājuši tālāk par lielajiem pagātnes meistariem. Diemžēl ir cilvēki, kuriem šo smalko filtru trūkst, tādiem parasti pietrūkst arī smalkjūtības. Viduvējības pasaule ir cietums, kas neatlaidīgi cenšas iežmiegt sevī gara brīvību. Biedri Kociņ, sākot stāstu par savu velnu, jūs atvainojāties, ka esat ticējis šim velnam, taisnojāties, ka tikai jūsu neizglītības dēļ tāds velns mājojis pasaulē. Es taču ticu jūsu velnam, kāpēc jūs atsakāties ticēt manam eņģelim?

— Tā jocīgi. Varbūt manējie filtri..,

— Saprāta filtri?

Vecis iekaisa:

— Pie velna vecmātes! Galu galā ko es saprotu no jūsu filtriem, jūsu eņģeļiem, debesu kancelejām, studijām. Esmu vienkāršs strādnieks, un mans velns, lai arī gļauns, tomēr bija vienkāršs — tāds, kas medī dvēseles krustceļos. Labāk pastāstiet, kā tas eņģelis sapelnīja tādu lērumu naudas. Bet varbūt kaut ko strādājāt arī jūs?

Niks:

— Bez darba, protams, nekas nav iegūstams. Tai laikā biju jau iekūlies kādā noliktavā par vadītāja vietnieku. Diezgan paraiba būšana, gluži vienos papīros nebija jā-īerokas. Tur bija kustība, bija dažādība. Ieveda preces, izveda preces: zīmuļus, pildspalvas, pulksteņu siksniņas un sprādzes, akordeonus, portfeļus, imitēta marmora tintnīcas, plastmasas zilonīšus, cigarešu etvijas, pūderdozes, ziepju trauciņus, sieviešu manikīra piederumus un citu, ko mēdza apzīmēt ar vārdu «kultūrpreces». Ieveda un izveda, ierakstīja un norakstīja, pieņēma un izdeva. Daudzkrāsaina, karuseliska ņirboņa. Pasaule griezās ap preču ražošanas — preču sadales asi: virpuļu virpuļos, pa galvu pa kaklu jauni un veci, tievi un resni, cienījami un necienījami dzinās pakaļ košām lupatām, finierētam kokam, emaljētam bleķim, grabošiem nieciņiem. Bija agrs pavasaris, kad es ieguvu ceļazīmi uz dienvidiem: duļķainā migla čērkstoši ielauzās plaušās, uzkūra rudenī iemantoto bronhītu, dubļu putriņa apgānīja ietves, ielu brauktuves vēl šļakstēja, namu mūri rītos nosarmoja, pusdienlaikā netīri lāsumoja, visa pilsēta bija drēgna, nemīlīga, netīra. Bet preču tirgus ziedēja.

Atgriezos Rīgā, kad zaļoja pirmā zālīte un žogmales ceriņi jau kļuvuši zaļgani. Nu man bija trīsistabu dzīvoklis — neraustiet ūsas, biedri Kociņ, mums piederēja arī «Volga» un neliela vasaras tipa mājiņa Rīgas rajonā. Tur bija garāža, kupli apstādījumi... vārdu sakot, dažādas ērtības, kas tai laikā tika spīvi zākātas par mietpilsoniskām. Es nedomāju, ka normāli dzīves apstākļi būtu mietpilsonība. Nē, ne par to, bet kaut kas šajā eņģeliskajā greznībā mani nomāca ar skumjām. Bijām izbraukuši dziļi laukos, motoram nebija kārtībā aizdedze, es uzvilku darba blūzi un sāku rīkoties. Kis-Kis izklāja rozā paladziņu — nedod dievs, ja zālītē atrastos kāds gruzis, — uzlika saulesbrilles uz deguna, baltu cepurīti uz ķīmiskajiem ilgviļņiem, valstīja eleganta peldkostīma atsegtus plikumus. Viņa sauļojās kā lelle skatlogā. Šī lelle piederēja man, mašīna arī, un skumjas, neatvairāmas skumjas.

Atkal atnāca tas laiks, Annijas laiks. Es gulēju zem smagās mašīnas un lādēdamies ķēpājos ap sajūgu. Seja mirka eļļā, sviedros, netīrumos. Sāpēja vai visi kauli. Biju pielādējis un izlādējis vairākas kravas, pielāpstojis un izsviedis mūrnieku grants kaudzi tajā Ķīšezera krasta laukumiņā, kur mēs gribējām celt savu nākotnes pili. Tik vienkārši viss šķita paveicams, bija grūti, bet tas nebija smags grūtums. Izbijis trīskārtējs students kā šoferis. Nejauši sasitu elkoni un lādēdamies izrausos laukā. Māca dusmas. «Nik, nepārmodes, atpūties!» Annijas acīs paudās mīļums, balsī ietrīsējās gādība par mani, mīlestība . . Es pasmējos, kā gan tāds spēka vīrs var pārmocīties. Sirds bija viegla, viss bija viegls.

«Tikai krāsu nenobružā!» nemierīgi izsaucās Kis-Kis. Laikam kaut kas skaļāk iegrābājās. Brīdi man gribējās sviest visu pie velna, iespert mašīnai ar kāju un, neķītri lamājoties, doties prom uz pašu pasaules malu. Apvaldījos, pat nenoprasīju: «Krāsu tev?» Tas būtu smieklīgi. Kis-Kis nekrāsojās, viņa vai plīsa no dabiska sārtuma, no veselības.

Kaut kas mani atkal un atkal atgriež tālajā izejas punktā — manas bērnības ielā. Varbūt jau tur, ceļa sākumā, es apjautu, ka tas būs zaudējums, garlaicības putekļi, tukšums, skumjas. Līkumotās, saspiestās ieliņas, notekūdens smirdoņa, gružu deja vēja brāzmās pāri pareizticīgo baznīcas laukumam, kad tur aiznesa vaļējo zārku ar mironi, kņada tirgus laukumā, dzērāju aurošana «Melnajā bumbā», «Asajā stūrī», tanklokomotīves elsāšana un svilpieni un visbeidzot grāvieni, kad vācieši laida gaisā tiltus, viaduktus, caurtekas un citas dzelzceļa ierīces ... mazpilsētas ainava ar tās inertumu, ar kustību gausumu. Šķiet, nekad nekas pa īstam nesākas un nebeidzas. Pat ja visu pilsētiņu uzspridzinātu, garlaicība paliktu. Līdzīga sīkam lietutiņam, tā raudulīgi grabināja pret «bleķa māju», kur mita mūsu ģimene. Skārda jumts un skārdi ap nolaidenām otrā stāva ārsienām lepnā pretstatā kaimiņu māju darvotās papes pauriem vai nomelnējušajiem kārniņiem. Bet mēs, pilsētiņas puikas, nešķirojāmies pēc mājām, mūsu trokšņainā varza gruva visu māju smilšainajos pagalmos, mūsu pēdas, parasti nobružātās tenisenēs ieautas, mīdīja visu ielu bruģi. Neviena sēta mums nebija par augstu, neviena diena par garu, neviena palaidnība par neiespējamu. Puiku bērnība nepazīst garlaicību, apsīkumu, jo tā nepazīst domas un sevis vērtēšanu. Mēs rāpāmies pa notekūdens caurulēm, lēcām no jumta uz jumtu, peldējām tālu ezerā, kas gulēja pie pilsētas, mēs sarīkojām «pārāko trobeli» pilsētas vācu patriciešu kapsētiņā. Baltvācu birģeļi vai nu apgūlušies tur, vai ari, fīrera aicināti, otrā pasaules kara sākumā repatriējušies uz Vāczemi — palikuši tikai čuguna krusti, pulēti granīti ar vāciskiem uzrakstiem (Hiei ruht im Gott...), palikušas ar zāli apaugušas kopas, pār kurām līgojās milzeņi lapu koki, tie barojās no trūdu zemes, tie auga spēcīgi. Dažus simt metrus no pilsētas centra bija šī kapsēta, bet atgādināja gadu simtu tālumus: Hanzas savienību, Livonijas karus, ieceļotāju un pārtautoto aborigēnu nicinājumu pret «bauriem» ... atgādināja, ka viss uz zemes ir nīcīgs un pārejošs. Un pilsētiņa pati atradās nepilnu simt kilometru attālumā no Rīgas, tomēr kā iesnaudusies vecmāmuļa, kas sen vairs nesapņo par princi modinātāju. Ari es negribēju būt šīs vecenītes atjaunotājs, es sapņoju par tālām ostām, par lidojumiem virs mākoņiem un par visu dzīvi kā par trakulīgu vēju deju cauri pasaules klajumiem. Es meklēju laimi un atradu Anniju. Es pametu viņu un turpināju meklēt.

*

Eņģeliska dzīve ar eņģeli — Niks ar paskumju ironiju domāja. Varbūt nemaz nav vērts par to pļāpāt vēlu naktī, kad visi visapkārt jau aizmiguši. Klau, vai mans kaimiņš klausīšanās vietā neuzvelk saldu šņācienu?

— Biedri Kociņ! — Niks paklusu uzsauca.

— Mmm ... — šis noņurdēja, smagi nopūtās un atsāka šņākt. Aizmidzis, kamēr Niks stāstījis par mazpilsētu, kur dzimis, audzis, gājis skolā, darījis palaidnības. Vecītis šodien dabūjis svīst. Niks nejutās aizvainots, ka viņa stāsts bijis iemidzinošs. Neko tādu — prātu satraucošu, asinis stindzinošu viņš taču netika vēstījis. Turklāt arī Niks pats jutās tik miegains kā reti kādu iepriekšējo nakti, par to viņš varēja pateikties kaimiņam, jo tā ierašanās izjauca ierasto pēcpusdienas snaudu. Jāguļ nost... Un Niks aizmiga.

Viņš pamodās neparasti agri — māsiņa rīta apgaitā dalīja termometrus. Kā vecam iemītniekam, Nikam termometru vairs neuzspieda, toties viņa kaimiņam noteikti pieprasīja izmērīt temperatūru. Paklausīgi tas iebāza stikla stobriņu padusē un, manījis Niķa kustēšanos, pamāja sveicienu:

— Labrīt, kaimiņ!

Niks atņēma draudzīgi un rīkojās ap cigarešu kārbiņu. Māsiņa jau izgājusi, arī Kociņš sniedzās pēc sava «Sever». Pēkšņi viņš pamanīja:

— Kaimiņ, kas ar jūsu kreiso roku?

— Redzams, jums vājas novērošanas spējas, ja tikai tagad... Bijāt gan pārlieku aizņemts ar sevi, kā jau pirmajā dienā. Roku sašķaidīju reizē ar gūžas kauliem, bet nu ģipsis noņemts, kauliņi sadzijuši.

— Jums plauksta gluži kāsī saliekta. Kustināt vajag, citādi paliks mūžam stīva.

— Masiere nāk. Katru rīta cēlienu.

— Bet pašam, pašam!

Niķa sejā ievilkās indīgi spītīgā izteiksme.

— To visi gudri māca. Es zinu ... gan jau ...

Tas skanēja nevarīgi, pat gļēvi, bet reizē arī atraidoši, un Bernhards Kociņš vairs nesamanīja, ko sacīt.

Viņi smēķēja, kamēr atgriezās medmāsa un pievāca termometrus. Kociņa temperatūra bija normāla.

Palāta vēl bija miegaina, klusa. Māsiņa aizejot izdzēsa gaismu, tomēr šiem abiem gulēt vairs negribējās. Niks uzbilda:

— Vārds jums, biedri Kociņ! Stāstiet par savu velnu.

— Mans velns nebija ne tuvu tik mīlīgs kā jūsu eņģelis.

— Šķiet, tomēr tikpat naudīgs.

— Tiesa kas tiesa, abas šīs slakas par naudas trūkumu nevar sūroties.

— Tātad ..*

*

Vecis:

— Es saprotu, Nik, ka citādi jūs nevarat iedomāties — «velns bija baltajā pulverī». Jūs spriežat, ka, reiz šo pulveri ieņēmis, es vairs nespēju bez tā dzīvot. Mūsu dienās tas notiekot ar heroīnu. Tomēr jūs maldāties. Velns bija getrās, tas vīrietis, kas iedeva pulveri un arī zīmīti fabrikas meistaram, — viņš apgalvoja, ka esot akcionārs un tehniskais direktors vai varbūt direktors rīkotājs un ka meistars mani noteikti pieņemšot darbā. «Tu esi zirgs, tev vajag iejūga,» viņš sacīja, «un tu dabūsi iejūgu. Tiesa, ne sevišķi vieglu, stingri darinātu, toties pieklājīgi atalgotu. Varēsi nopirkt puikam jaunu uzvalku, sievai ziemas mēteli, nokārtot parādus bodē un pēc kāda laika pāriet uz divistabu dzīvokli.» Viņš taču bija velns, ja zināja to, kas man nepieciešams. Dievs uzskaita tikai cilvēka grēkus, bet velns padomā arī par viņa miesīgajām prasībām. Es sacīju «paldies» un apstulbis gāju mājup. Bija noticies kā labā pasaciņā, kur mīļais onkulis apbalvo nelaimīgo. Būs darbs, krietna izpeļņa, ko gan labāku es varētu vēlēties?

Tomēr tā bija velna balva, tātad bīstama balva, man nevajadzēja to pieņemt. Kumoss ar āķi, uz kā es uzko-dos. Kļuva aizvien nelādzīgāk, draņķīgas domas šaudījās pa galvu. Visu to nakti bez miega nogulēju blakus sievai. Gulēju mierīgi, ne reizes nepakustējos, it kā dziļi iemidzis, tomēr nomodā vai varbūt ne īsti nomodā. Es domāju, domāju ... kaut kas līdzīgs sapņiem, tomēr nesapņoju; visu iedomāto redzēju skaidrāk, nekā tas atgadās visskaidrākos sapņos. Sajutu sievu blakus, lai gan šķitos tālu prom no tās.

Nik, nav tik viegli un vienkārši to nakti apstāstīt. Es tomēr mēģināšu, tas ir garš stāsts.

Redzēju, kā tas ir, kad no rīta piecēlos, apģērbos un devos uz to fabriku. Velna dotā zīmīte noglabāta manā ķešā. Klusībā es vēlējos to pazaudēt, lai arī darbs man bija tik vajadzīgs. Es baidījos no tās zīmītes, kaut nezinātu pateikt, kāpēc. Viss ļoti muļķīgi. Es aizgāju līdz fabrikai — protams, īstenībā gulēju blakus sievai, bet aiziešana uz fabriku bija tik skaidra, ka par to nebija iespējams šaubīties. Tā bija prāva metēllietuve. Iedevu meistaram zīmīti, un tālāk viss gāja kā pasakā ar «zivs spēku un dieva palīgu» — tūlīt tiku pieņemts, nosacīta sākuma alga, ko paaugstinās, kad būšu iestrādājies, un meistars pret mani izturējās laipni.

Es skatīju tālāk savas nākotnes dzīves ainas — skatīju kā filmu ķinītī, ar to atšķirību, ka viss bija daudz skaidrāks, krāsaināks, ka pats līdzdarbojos un pārdzīvoju citādi, nekā pārdzīvo, tikai redzot. Es gāju darbā — pirmā diena bija tāda neierasta, arī pasmaga, jo, bezdarbnieka gaitās trotuārus slīpējot, mani kauli kļuvuši pamīksti. Pēc nedēļas jau uzsvilpoju, un pārējie darba vīri sacīja, ka man esot ķēriens. Apmierināts bija arī meistars. Velns vairs nerādījās manā ceļā — viņš rtāvēja pārāk augstu, ko gan viņam no manis vajadzētu — pēc baltā pulverīša man nepavisam nekārojās. Tikai kaut kāda neapmierinātība grauz~ mani — tāds sīks nieciņš, es nezinātu, kā to nosaukt. Niecīga kodīte ar asiem, asiem zobiņiem. Bet neviens cilvēks neuztraucas par nieka kaiti, kurai pat vārdu nezin.

Atnesu mājās pirmo cālungu, varējām samaksāt parādus, likvidēt grāmatiņu pārtikas bodē — Grietiņa prātīgi paziņoja, ka jāiepērkas tirgū, jo tur savu preci apgādā arī bodnieks, nu viņa peļņas tiesa paliks mūsu kabatā. Ja nabadzība spiež aizņemties, tad nepieciešama bode un grāmatiņa, bet tagad «varam turēties kā visi kārtīgi ļaudis». Nākošā algas īeize ievirzīja mūsu dzīvi agrākajā rāmas pieticības gultnē. Solīto paaugstinājumu saņēmu, turklāt ātrāk, nekā biju cerējis, varbūt ilgais posta laiks bija pieradinājis mani pazemībai. Nu jau es reizi pa reizei paauklēju Anniņu, atzinu, ka viņas nākšana pasaulē ir jauks notikums, un uzstāju, ka Grietiņai steigšus jāiegādājas jauns ziemas mētelis. Vecais tā noplucis, ka tajā pat uz darbu neērti iet, bet mēs pa reizei ir teātrī kārojām iegriezties. Grietiņa bija domājusi, ka tieši tāpēc man nepieciešams ancuks. Tas bija tik aizkustinoši, kad mēs mīļi strīdējāmies un beidzot vienojāmies ņemt uz izmaksu abus apģērbus reizē. Grietiņa rūpīgi saimniekoja, un, lūk, pieradās jaunas mantas, jauni drēbju gabali, apskapstējušo alumīnija katliņu vietā gluži spoži, kā sidraboti; bagātību neviens strādnieks nekad nav varējis sapelnīt, taču šo to nopirkt gan. Un tad mēs pārcēlāmies uz divistabu dzīvokli. Jaunajos namos ar centrālapkuri un vannas istabu, protams, necerējām iekļūt — tās pašas kazarmas mājas trešajā stāvā, tāpat ar labierīcību kāpņu telpā, tomēr divas istabas. Katrs to vis nevarēja atļauties.

Viss gāja apmēram tāpat kā pirms bezdarba: onkulis ar tanti atkal bija mīļi un nemētāja aizrādījumus par neprasmi dzīvot, dažkārt mēs ar onkuli iedzērām pa šņabītim, kamēr sieva ar tanti un bērniem sprieda par saimniekošanu, par audzināšanas jautājumiem vai aprunāja tuvākos radus un paziņas; šad tad iegriezāmies ķinītī, retāk teātrī, svētdienu pusdienās galdā noteikti bija saldais ēdiens, un man bez valku kārtas skapī karājās gluži jauns uzvalks — zils, brūns vai tumšpelēks. Un pulkstenis rītos spēlēja trūvīgu valsi un skaitīja sekundes, minūtes, stundas, gadus ...

Es gulēju blakus sievai, man metās nelabi no šīs laika plūsmas. Sīks lietutiņš smidzināja pret manas šaurās dzīvītes rūtīm — miljonu miljoniem sekunžu... gadi, gadi... Straume skalojās pāri man, gribētu turēties tai pretī, sacīju sievai, ka tagad, kad atkal esam pārtikuši ļaudis, mums vajadzētu vēl vienu bērnu. Viņa tūdaļ priecīgi piekrita, viņa mīlēja bērnus un bija gatava laist tos pasaulē. Māte, kas iznēsā, dzemdina, tīsta autiņos, aprūpē, vada skolā un izvada dzīvē. Viņa glabāja sevī dzīvību, mīlestību, es tikai rūgtu neapmierinātību. Trešais piedzima dēls. Sanāca radi, paziņas, vēlēja laimes, iedzēra šņabi; atnāca mācītājs un noskaitīja savus pātarus; tantes atnesa tortes, dažādas lupatas un jaunākās klačas. Visi galvenokārt runāja par bērnu, slavēja viņa ņiprumu, paredzēja spožu nākotni: oficieri, Rīgas prefektu, direktoru, gudru meistaru, ontlīgu strādnieku, meitu ģēģeri, kārtīgu iešņabotāju, vispār tādu pašu godavīru kā tēvu un vēl nezin ko un kādu. Grietiņa staroja laimē, viņas seja izteica gatavību dzemdēt vēl un vēl, kristīt vēl un vēl, uzklausīt visu šo muldēšanos bez gala. Kristībnieki iereiba un dziedāja vaļīgas dziesmas, dažs vīrs brūķēja rupju muti — sievas tad viņus aizvāca uz mājām. Beigās vēl uzpļerkstināja patafonu, uzdejoja un aizgāja ar troksni, ar gavilēm, — palika tikai nolaistīts galdauts, tukšie trauki, vīstošie ziedi un asarains, apslapinājies zīdainis... palika smaga galva, nogurums, nebeidzama rūpju un raižu drūzma. Saprotiet, Nik, tas nenotika, es to redzēju, sievai blakus guļot, bet viss rādījās skaidri, grieza kā ar neasu, rūsainu nazi mīkstumos. Un vēl redzēju daudz: Grietiņa vadīja skolā vecāko, uz bērnudārzu vidējo, zīdīja mazo; viņas krūtis vairs nebija apaļas, stingras, tās nozīdītas šļauganas. Man negaidot paaugstināja algu, nu, protams, biju krietni iestrādājies, pāris veco miruši, un mani uzskatīja par tādu, kas var stāties šo vietā. Reiz arī man būs jāaiziet, lai sagādātu prieku tiem, kas grib iemantot paaugstinājumu. Tādas kā bailes uzmācās, vai sāku jau novecot? Gulēju uz muguras un aizvērtām acīm redzēju visu, visu. Varēja nākt jaunas krīzes un bez-darbi, varēja nākt citādi vaidu laiki, bet es par savu vietu — ja vien visa fabrika neizput — tikpat kā drošs. Sašaurinoties ražošanai, atlaida jaunos, nepazīstamos, neiestrādājušos, bet ne tādu kā mani, kam meistars sasveicinoties ik rītus sniedza roku. Kamēr fabrika pastāvēs, pastāvēšu arī es, un kur nu šī izputēs, cilvēkiem manta vajadzīga: pletīzeri, radiatori, krāsns durtiņas un restes, plītis, šīberi, grāpji, pannas, svari un atsvari, čuguna bumbas un vēl citas mantas. Un, šīs atziņas iepriecināts, uzmetu pa lampu vairāk, nekā parasts, kļuvu krietni miglains, naktī uzklupu sievai, un pēc dažiem mēnešiem šī sāka briest. Gaidāms jau ceturtais! Bet bērni esot ģimenes laime, varbūt tiešām tā; es gan ieminējos «šito laid pār bortu», bet, kad sieva atteicās, neko nekurnēju. Darbs bija, maizes kumosu nopelnīju, tik vien tā prieka kā bērnus audzināt. Nepatika namsaimniekam, tāda ņerga pa visu māju, bet mēs taču varējām pārvākties uz nomali — tur trīsistabu dzīvoklis maksāja to pašu, ko centrā vienistabas. Ir savs zemes pleķis atradās, kur pašiem un vecākiem bērniem brīvajā laikā rušināties — veselīgi augs, blēņas nedarīs. Ūdeni gan jānes no akas, provejs aiz stūra, bet ārpus Rīgas visi dzīvoja tā, un neviens nekurnēja. Tramvajs iznāca padārgi, tomēr kopumā sitāmies gluži labi. Ceturtais bija meitene — pavārga, arī Grieta nebija vairs nekāda stiprā, naktīs bieži vaidēja par sāpēm šur un tur. Rītos cēlāmies agri, braucām uz savām fabrikām. Iedzert man atgadījās biežāk nekā laulības sākumā, sieva gan neko nepārmeta, tak jau saprata vīra vajadzību. Sirds dažkārt bija tāda nomākta. Dzīve, rudens diena, raizes, vienmuļība... Kad ierāvu pa glāzei, uzdziedāju «pār kapiem laižas melnas vārnas», tā kā būtu izkratījis veco šlagu, atvieglinājies, pat iepriecināts.

Un rīts atkal fabrikā. Kvēpiem aizauguši logu stikli, melna smilts, putekļi, netīrumi, sēra tvans, ugunīgi burbuļi čuguna kausējamā krāsnī. Spēcīgiem vēzieniem jaucām veidzemi, nesām kausu, kaisījām lipodiju; es biju rūdīts formeris, labi zināju, kā jāuzpurina, lai dārgo lipodiju taupītu, bet nebūtu brāķis... ja uzbēra par biezu, arī brāķis. Aprauti, savu cieņu apzinādamies, izteicu kādu aizrādījumu jaunajam. Tas pratās, pēc darba uzlika pusstopu. «Pār kapiem laižas melnas vārnas.» Es liku savu pretī, un melnajos kvēpos čivināja balti zvirbuļi. Mēs nežūpojām, mēs tikai iedzērām, kā īstiem vīriem pieklājas.

Sīks lietutiņš smidzina pret dzīves aizkvēpušajām rūtīm ... sekundes, minūtes, stundas, gadi, gadi... Vai tas bija pērn vai aizpērn, kad mani aicināja uz skolu — vecākais dēls izdauzījis loga stiklu; pēdējo mācību pavasari viņš ar kādu palaidnīgu skuķi bija krūmos kaut ko darījis, — skandāls bija liels, Grieta raudāja, es noņēmu siksnu, bet šis pamuka. «Pār kapiem laižas melnas vārnas.» Kad pēdējo reizi atnāca viesos onkulis ar savējo — viņš baltā elšķinā, viņa savā melnā zīda kāzu kleitā — biezā, garā, kroķainā, vecmodīgā? Es nesu vainagu, sieva rudens puķes un sirdījās, ka vainagu pinējas, nekaunīgas vecenes, plēšot ādu pār acīm. Kurš nomira pirmais? Onkulis? Tante? Vienalga, kronis bija jānes, šņabis jādzer. Melnas vārnas, melnas ...

Es to redzēju. Gulēju blakus Grietiņai, tikai redzēju, tomēr traki skaidri, it kā visu pārdzīvodams, varbūt velns bija vainīgs, viņš man iedeva to zīmīti priekš fabrikas meistara. Taču velns bija līdzjūtīgs, viņš saprata, kas sāp, ko vajag nabaga bezdarbniekam. Vējš pār klaju lauku, krusas graudi loga rūtīs — dienas, dienas, dienas. Kur ātri gāja dienas, senāk tās nebija tik steidzīgas, nebija tik vienkrāsainas, bet tagad pelēkas, pelēkas . .. tik vien kā šņabja pusstopa zaļā galviņa. Grieta vaidēja naktīs, stenēdama rītos rausās no gultas, ar smagu nopūtu apgūlās vakaros un dienas gaitās pukstēja bieži jo bieži. Fabrikā viņa turējās stingri, fabrika deva maizi, mūsu laikos no bērniem nav ko gaidīt. Fabrikā viņa vēl atgādināja sendienu žirgto meiteni, bet mājās aizvien nevīžīgāka, skarbāka, lieki pļāpīga, pat tenkaina. Negāja pašiem, gluži kā vajadzētu, tad vismaz prieks citu vainas un nebūšanas aprunāt. Par bērniem jādomā. Vecākais bija zeperis — traks uz meitām, bet darbā ar nagu, pelnīja tik daudz, ka varēja dot pilnu kostes naudu, arī meita jau robā, bet jaunākie gāja ganos. Krusas graudi logā. Dzīvojām, strādājām kā visi darba cilvēki, bija prieki, raizes kā visiem darba cilvēkiem. Krusas graudi un vējš.

Strādnieki ir vajadzīgi valdīšanai, zaldāti arī vajadzīgi. Bērnus audzinot, par to netiku domājis, viņi jau uzauga paši. Kādudien pievāca dēlus vienu pēc otra, mums atļauju neprasīja, vai ir dzirdēts, kad būtu prasīts tēvam, mātei? Vienkārši paņēma. Grieča kliedza, brēca, plēsa matus, beidzot apmierinājās.

Meitas vienmēr paliek, kad dēlus apslaktē vai aizdzen svešumā. Man radās jau mazbērni, un es elpoju to pašu sēra dvingu, pelnīju maizi, pelnīju šņabi. Mazbērni auga, taisīja kaķenes, šaudīja oļus un izbirdināja dažu logu, klaiņāja pa nomali, trenkājās, kaustījās, deldēja apavus, plosīja drānas. Grieča knukstēdama aprūpēja viņus, kā vien prata. Viņa joprojām strādāja fabrikā — kas rūpēsies par māti, kurai nav dēlu, znoti paši nespēja apgādāt savas mātes. Grieča jau nevienam neko neprasīja, pati deva, cik varēja, gāja, kā iet uzvilkts, sagrabējis pulkstenis, kamēr lūst atspere. Tad mēs nesām zārku, likām vainagus un pēcāk iedzērām.

Nu biju viens, bet vispār ne jau gluži viens. Meita bija laba — apkopa manu kaktu, mazgāja vešu, tak jau kostes naudu maksāju riktīgu kā riktīgs vīrietis. Znots bija gādīgs — pats saviem spēkiem izbūvēja visādas labierīcības vecajā dzīvoklī, nevajadzēja vairs ne ūdenim

pakaļ iet, nedz ziemā dibenu saldēt. Mazbērni auga vieglāk, brīvāk nekā manējie — laiks iet, viss mainās, nebūtu par ko sūdzēties, tomēr znots nav ne tuvu tas, kas paša dēls. Kad dzēru šņabi, norausu pa asarai.

Aiziet laiks, aiziet. Krusa kā baložu olas.

Izsīkst dzīve. Vēl kaut kāda niecīga tece, kādas dūņas, atmiņas, nožēla, vairs neviena, kas kopā ar mani gribētu uzdziedāt par melnajām vārnām. Bet izsīkusi bija tikai mana dzīve, apkārt viss verda kā milzu kausējamā krāsnī: jaunas fabrikas, nami, tilti, darba mašīnas, mašīnas uz ielām un mājās. Nebija manas jaunības, mana vīra spēka. Dažkārt pat bailīgi metās šajā briestošajā milzu pilsētā, bet jaunie to nesaprata, vai viņi daudz ko saprot? īgns, ņurdīgs vecis, kam nekas nav pa prātam. Kas var būt pa prātam cilvēkam, kurš mūžu nodzīvojis neapmierinātībā ar sevi un kļuvis vecs, bezcerīgi vecs? Jūs, Nik, brīnīsieties, ka gultā, blakus Grietiņai gulēdams, es visu tik smalki, smalki esmu noredzējis. Teicu jau, ka kungs pelēkajās getrās bija pats velns, viņš mani padarīja stulbu vai arī apskaidroja — kā nu to pieņem. Man kaut kur nejēdzīgi sāpēja, nespētu pateikt, kur īsti, kas sāp; tad sāpes pārgāja sirdī, to plēs-tin plēsa, aizsita elpu. Grietiņa saldi šņāca, kliegt nespēju — viņa bija apmierināta jau ar to, ka esmu blakus viņai gultā, viņa nesaprata, kāpēc man jāmocās. Bezdarbs? Nu jā, bet reiz tas pāries, mēs atkal dzīvosim labi. Viņai gan nespētu ieskaidrot, ka arī tāda «laba dzīvošana» var kļūt par mokām. Mana mute kā aizspiesta, smagums uz ķermeņa ... Atjēdzos pats no savām asarām. Kur esmu? Grietiņu blakus vairs nejutu. Kur esmu? Spožs rīts līgojās koku galotnēs, grabēja kāds skārda vainags, pulētie granīti mirdzēja saulē, pat vecie čuguna krusti nelikās tik drūmi, puķes, zāle, grantētie celiņi mirka rasā. Kapsēta! Un es pie svaigas kopas — dzeltena smilts, vīstoši ziedi, skujas, zīda bantes. .. Man nevajadzēja lasīt uzrakstus šajās bantēs, es skaidri zināju, ka tur vakar apbedīts Bernhards Kociņš, — fabrikas vadība cildināja ilggadīgo strādnieku, arodbiedrība aktīvo biedru, ko jaunie mīļi dēvēja par Berņa onkuli. Slikts vecītis viņš nebija, dažu reizi papurpināja par jauno nolaidību, bet, ja kāds prasīja padomu, nekad neliedza, ar priecīgu prātu centās saprast jaunos savā veclaicīgajā domāšanā. Tur biju aprakts es, pats stāvēju pie sava kapa, un mūža dienu krātās skumjas, nožēlas izvērsās asarās. Es raudāju ... dievs, tā vēl nekad nebiju raudājis kopš piecu gadu vecuma, kad kaimiņu Jancis mani pieklapēja un atņēma no gada tirgus atvesto piparkūkas zirdziņu. Es raudāju... sāpēja nedzīvotā dzīve — nedzīvodams biju to nodzīvojis. Kaut spētu mirušo uzcelt no kapa ja ne gluži kā jaunekli, tad vismaz vīra briedumā, sākt pa jaunam, dzīvot, nevis nīkt. To var tikai vārdiem pateikt, bet nekādi apskaidrot, kāds izmisums moka cilvēku ceļa galā, kas ir visa gals. Es mirku asarās, drebēju un pamodos gultā viens. Grietiņa jau piecēlusies un gatavoja trūcīgu brokasti. Sasprindzinājis žokļa muskuļus, lai nebūtu skali jāvaid, arī es rausos no siltās migas, kas šobrīd šķita kā trūdu bedre, piegāzu pilnu bļodu ar ūdeni, ilgi mazgājos. Grietiņa, kurai jāiet uz savu fabriku, sāka mani skubināt. «Tūlīt,» klusu atteicu, man negribējās runāt, negribējās ēst. Mazgājoties biju nolēmis ko darīt — nešaubīgi nolēmis. Uzvilku visu labāko, kas man šajā nabadzībā bija saglabājies, pateicu strupu «sveiki», uz bērniem pat nepaskatījies, aizvēru aiz sevis durvis. Laukā izgājis, sīki sadrumstaloju velna doto zīmīti un izsēju vējā. Zināju, ka uz to fabriku neiešu un arī mājās neatgriezīšos.

Nik, man metās tā savādi, kad jūs stāstījāt, ka esat dzinis pēdas laikam. Man gluži otrādi — es bēgu, es nobēguļoju visus turpmākos gadus. Zināju, ka viss aiziet, — tā bija aizgājuši mani brašie kareivja gadi, bez miņas zudis prieks par Grietiņu, par dēlu, par ģimenes dzīves pieticīgo laimīti. Kā plūdi aizskalojuši bijušo, palikusi līdzena, neauglīga smilšu sēre — reiz tā pārbērs mani, un nebūs asaru, nebūs nožēlu, nebūs itin nekā. Gribēju no tā aizbēgt, dzīvot, nedomājot par to. Briesmas pastāv tikai mūsu apziņā: mazs bērns gatavs rotaļāties ar uguni, ar dinamītu, ar indīgu čūsku, ar tīģeri — viņš nezina, cik tas bīstami, tāpēc nepazīst baiļu. Es atsacīšos zināt, kas ir laiks, dzīvošu ārpus tā, ārpus bailēm, ārpus nāves nenovēršamības apziņas.

*

Pēc brītiņa vecis piebilda:

— Tomēr netiku vaļā no bailēm. Tās mani vajāja vienmēr, visur ..,

Niks:

— Saprotu jūs. Baiļu spoks ir cilvēka uzticamākais līdzgaitnieks. Melnākajā nestundā, kad mūs pamet visi, bailes neatkāpjas ne soli, brālīgi glaužas pie pleca. Ja mūsu draugi būtu tik uzticīgi, mūsu mīlestība tik pastāvīga!

Viņš norādīja uz sanitāri, kas bija sākusi iznēsāt brokastis:

— Arī izsalkums, kaut vispār brašs zēns, ne vienmēr turas ar mums, it īpaši grūtos brīžos ne. Patlaban es gan labprāt iekostu.

— Arī es, — Kociņš piebalsoja.

Sanitārei palīdzēja dežurējošā medmāsa un staigājošie slimnieki. Drīzumā ikviens saņēma savu porciju, bet ar to nepietika — abas palodzes apkrautas ar papildu proviantu: siers, olas, biezpiens, kūpinātas zivis, sviests, Pie-balgas šķiņķis, žāvētas desas, karbonāde, augļu kompoti un ievārījumi. «Vienroči» nesa un nesa, «lūdzu, to» un «lūdzu, šito». Palāta bija ēdelīga, ārstējās galvenokārt fiziska darba strādnieki, kas iznīcināja gaļu ar apetīti. Šajā ēšanas orģijā neparasti izskatījās, ka Bernhards Kociņš vienīgais apmierinās ar slimnīcas lieso brokasti.

— Lūdzu, kaimiņ! — negaidījis piekrišanu, Niks uzlika uz Kociņa šķīvja prāvu desas gabalu. Tam atkal neērti — atraidīt, neatraidīt... Niks saprata, tāpēc forsēja vaļību, kas it nemaz nebija viņa dabā:

— Nav ko kautrēties, man tās mantas netrūkst, sabojāsies vēl. Un iesūtīt var katru pēcpusdienu.

— Man nav tuvinieku, — Kociņš atzinās. — Ja varētu sarunāt ar kādu (viņš, protams, domāja tuvāko kaimiņu), kam iedot naudu, lai iesūta. Esmu kārtīgs gaļas ēdējs lopiņš.

— Ja ir nauda, tad nav bēda, — Niks paskaidroja, — slimnīcā darbojas bufete, katrs no mūsējiem jums atnesīs, ko vien sirds kāro. Arī cigaretes.

— Es turos pie vienas markas, pie «Sever».

— Būs arī tas.

Kociņš ar gardu muti tiesāja pasniegto desas gabalu. Ja jau šitā, tad viss ātri nokārtosies, viņš nebūs žēlastības dāvanu saņēmējs, viņa kabatas portfelī glabājas žūksnītis sarkano.

Niks jau beidza, noslaucīja lūpas un bez kāda ievada atgriezās pie sarunas:

— Ir jau tiesa, ka pārmaiņas apkārtnē dziļi ietekmē mūs, it īpaši, ja paši maināmies uz sairuma pusi. Man nāk prātā tās pārvērtības, kādas ievēroju savā dzimtajā pilsētā, kad tur viesojos pēc sapīšanās ar eņģeli, taču mani tās nenomāca, drīzāk radīja možumu.

Ar pilni piebāztu muti vecis ierūcās: — Jūs bijāt jauns, tad viss ir citādi.

Niks:

— Laikam gan tāpēc un tomēr ne tāpēc vien. Saule atspīdēja jaunās skolas logu stiklos, un gaišs ceļš krita pāri visam ezeram. Lielā ēka uzceltu ezera augstajā krastā, un vecā pilsēta tās aizmugurē saplakusi kā nokaunējusies. Aiz atjaunotās stacijas saplaukuši plaši kvartāli: baltu ķieģeļu sienas, gaišpelēka vai krēma tonējuma apmetumi, šīferu jumti; ap cinkotā skārda notekcaurulēm tinās apiņi, vīnogulāji, mežavīns, zaļoja, ziedēja. Vecā līkumotā Rīgas lielceļa vietā vilkta šoseja, kas lēzeni cēlās ezera krastā, zem viadukta krustoja dzelzceļu un kā taisna stiga iegriezās apvārsnī. Izaugusi jauna pilsēta, arī kultūras nams tikko kā pabeigts — vecais bija tāda paša brūngana divstāvu koka būda, kādā mita mana kādreizējā skola. Un universālveikals, vairākstāvu dzīvojamie nami, sakaru kantoris. Kur palikusi tā mazpilsētiņa, kur dzīvodams pirmoreiz lasīju vēsti par atombumbas sprādzienu virs Japānas? Atomlaikmets sācies, bet mēs joprojām mitām vecās, saspiestās būdās. Skolas bibliotēkā sadabūju grāmatu «Stāsti par zinātni un tās radītājiem», lasīju, ka atomeksplozijas uzsliesmojuma spilgtums bijis kaut kas neiedomājams, bet man šis uzliesmojums lika jo skaudri samanīt kliedzošo pretrunu starp bagātībām, kuras izšķieda iznīcības spēku atraisīšanai, un to nabadzības valgu, kas žņaudza cilvēces lielāko daļu. Korejā iedunējās kara pērkoņi — tikko piecus gadus pēc vispasaules slaktiņa izbeigšanās, — Berlīne tupēja uz pulvera mucas, bet apkārt tai rīkoja krāsainus feierver-kus; vai neviens nekā nebija mācījies no Nirnbergas procesa? Bija mācījušies, bija: aiz šķietamas likumības noslēpt bezlikumību, ar miermīlīgām frāzēm, pārkliegt ieroču kaldināšanas troksni, ar demagoģiju vērsties pret saprātu, ar gaviļu troksni pret tautas vaidiem. Laikmets virda pats savās mokās. Es beidzu vidusskolu, dienēju armijā, studēju. Pilsētiņa palikusi manā atmiņā kā apsūnojis akmens putekļainā ceļmalā, kas savieno divas tālas lielpilsētas. Pasaule vārījās atomlaikmeta katlā, bet šeit bija putekļaina ceļmalas zālīte, pelēks akmens, sūnaina ikdiena — šeit nekas nemainījās, nemaz nespētu mainīties.

Es biju kļūdījies. Pārmainījies itin viss: ceļi, ēkas, tilti, ļaudis, pati pilsēta kopumā. Gadsimta pārveidību vilnis vēlās pāri zemei, aizskalojies līdz tās attālākajiem nostūriem. Nebija pat vērts jautāt, kas ir labs, kas slikts šajā jaunajā — pasaule cita, un to vispirms vajadzēja izprast, apzināt, tikai tad vērtēt un tiesāt.

Pilsētiņa vairs nebija garlaicīga, drīzāk drudžaina. Visur būvēja, remontēja, pārkārtoja. Ļaudis trinās cits gar citu, televīzijas un radioantenas makšķerēja no debesīm jaunākās ziņas, attēlus, skaņu priekšnesumus, sporta sacensības, mākslas un modes skates. Dzied laureātes Zermena, Veronika, zem groza garais Jānis: «Sarauj, sarauj!» — izlase pret izlasi, Inteivision rāda arābu delegāciju, kosmonautu pieņemšanu, Štepseli un Tarapuņku, atentātā nogalinātā Aizokeāna prezidenta bēres — vai atraitne tiešām tik daiļa, ja viņai tievas kājiņas? — bumbu sprādzieni — ierakstīti, inscenēti, patlaban kaut kur tuksnesī vai džungļos atkal vārās.

Esmu šeit, kur mana māte slaucīja ielas — viņa bija sētniece, — mirka sviedros un ziepju putās pie veļas baļļas. Mēs bijām liela saime, un māte šo to pieņēma pret samaksu. Mūsu lielā virtuve kūpēja garaiņos, šļakstēja ūdeņos. Tēvs salīcis, kalsns, mūžam ar visu neapmierināts; viņš bija ceļu strādnieks, akmeņu skaldītājs — vajadzīga, cienījama profesija. Biežāk par biežu viņš atcerējās «vecos labos laikus», kad pelnījis ministra algu. Māte: «Un kur palika tā ministra alga? Visu savā rīklē sagrūdi!» Viņa necieta tādas runas — lielībnieka un sliņķa gvelšana. Tēvs tiešām strādāja maz, pļāpāja pārlieku daudz un dzēra bez mēra. Tēvs mocījās ar kuņģa jēlumu, apgalvoja, ka šņabis esot vienīgās zāles pret šo kaiti, pret paģirām un pret mātes pārmetumiem. Kad mātei dūša galīgi aptecējās, viņa raudāja un kratīja sirdi tēva priekšniekam — ceļu meistaram, — lūdza: «Saņemiet veco stingri.» Meistars, nedroši bubinādams, kaut ko solīja — viņš bija jauns, kautrīgs un nelabprāt jaucās citu ķīviņos. Man bija kauns par visu to, kamēr jaunākais brāļuks tikai ņirgājās. Es aizgāju armijā, viņš dabūja sēsties uz apsūdzēto sola. Tēvs vainoja mātes audzināšanu, māte tēva žūpošanu. Man bija žēl viņu abu, mūs visu, bet žēlums neko nevarēja palīdzēt.

Tas viss atainojās manu acu priekšā, kļuva smagi, laikam tāpēc negāju apraudzīt savas bērnības ielu, ko mana māte slaucījusi ilgus, ilgus gadus. Paslēpos pilsētas parka klusā nostūrī un vēroju, ka ceriņziedu violeto kuplumu jau skāris pirmais vītums.

Atnāca Annija un piesēdās man blakus.

Viņa bija kā ceriņu smarža — vienkārša, pavasarīga, mazliet sentimentāla. Ceriņi apvītuši, bet viņa nepazina vītumu, tāpat kā pavasara saule vienmēr ir spodra. «Tātad tu esi pie manis,» es nosacīju. Kur citur lai viņa būtu, ja ne pie manis? Garajos ziemas vakaros mēs stundām sēdējām uz vecā matrača — sēdējām nerunīgi, klausījāmies klusumā; dažkārt mēs klīdām pa Daugavas krastmalu — salā drebinājāmies, ledus iešanas laikā skaļi, viens otru pārtraukdami, noņēmāmies ar pasaules lielajām problēmām, jutāmies kā palu ūdeņi, kas ziemu salauž un aiznes jūrā. Annija sekojusi man līdzi uz šejieni. «Labi, ka tu esi,» nopriecājos un steidzīgi sāku klāstīt par šo pilsētiņu, par maniem vecākiem un manu bērnību, par visu, ko atcerējos. Annija smaidīja un klausījās — viņa prata klausīties, kamēr es bēru vārdus, centos pateikt pēc iespējas vairāk, apmaldījos pats savos runas plūdos un galu galā pateicu ļoti maz. Iespaidi jaucās ar vērojumiem, spriedumi ar noskaņām. Mana dzimtā pilsēta. Mums bija tikai viena viduvēja istaba un plaša, plaša virtuve. Bija ielas bruģis un sadrupuši betona ietve, ko apkopa mana māte. Viņa strādāja — dažkārt asarodama, citreiz priecīga, vienmēr gādīga, vienmēr aizņemta. Mātes allaž ir kustībā, to biju novērojis savā un citu dzīvokļos. Tēvi atpūšas, viņi gāž nezin kādus kalnus, kurus neredz bērnu acis, tas notiek darbā, tāpēc vakaros tēvi drīkst atpūsties; mātes kustas augu dienu: darbā, mājās, vēlu vakaros viņas rosās pēdējās, kad visi pārējie jau salīduši migās, un rītos viņas uzcēlušās pirmās; atliek vienīgi brīnīties, vai viņas vispār guļ. Darba skudra, kas čakli nes nastu — daudzkārt lielāku par sevi pašu. Atgadījās reize, kad viņa saslima... A, cik nevarīgi bijām visi, it kā pasaule gluži sajukusi. Un pus-izveseļojusies viņa rausās no gultas. Māte — nekārtīga savā ārienē, noskrējusies, neizglītota, bieži paskarba, tomēr mīļa. Es to atceros, es noliecu seju pie Annijas rokām; šķiet, tās bija sastrādātas, vienmēr gādīgās mātes rokas. Annijas pirksti bija silti, mīksti, tie nepazina pār-mērīga darba grūtumu.

*

Niks:

— Mēs godīgi pārbraucām mājās. Noliku mašīnu garāžā, ilgi skalojos zem dušas, it kā vēlēdamies kaut ko notīrīt no sevis. Eņģelis Kis-Kis sauca mani maltītē: buljons, putna ga|a, tomātu un gurķu salāti, ķīselis ar putu krējumu. Es ēdu. Kis-Kis sacīja, ka rīt man noteikti laikā jāierodas darbā. «Priekšniekam jārāda priekšzīme.» Es piekritu. Kis-Kis ieslēdza televizoru, šovakar gaidāma lieliska programma. «Lūdzu, noregulē tabulu.» Es noregulēju. «Apsēdies te uz dīvāna blakus man, gribu pastāstīt ...» Un gāja vaļā jaunākās nevalodas, ko par mani palaidušas manu nekrietno apakšnieku vēl nekrietnākās sievas, un atzinīgie vārdi, ko teikušas krietno priekšnieku burvīgās laulātās draudzenes. Es klausījos. «Paskat, incīt, paskat, kur kolosāli, vienreizēji, šiki, burvīgi, burvīgi,» viņa gavilēja, smējās, mētāja savu galviņu un meklēja mutautiņu, kur noslaucīt aizgrābtības asaras, — televizors viņu sajūsmināja, kā grabulītis sajūsmina zīdaini. Es tiešām neuztvēru, kādas ēnu rotaļas patlaban spokojās zilganajā laukā. Es skatījos. «Lūdzu, mīlulīt,» viņa piebīdīja man šokolādes konfekšu kārbu; neinteresēdamās, vai es ņemu vai ne, viņa bāza pati savā smukajā mutītē konfekti pēc konfektes. Viņai bija .abs gremoklis, kas spēja izturēt visu šo brūķi: putnu cepešus, cīsiņus, šķiņķi, putu krējumu, kēksu, kūkas, džemu, biskvītus, šokolādi. Viņa nekad nesūrojās par vēdergraizēm, tikai kļuva aizvien tumīgāka un laulības gultā oda pēc sviedriem. Kā dūšīgs zirgs, kas labi barots, labi velk savu vezumu. «Incīt... hi, hi, hi... nu ir traki, nu ir smuki!» Viņa bukņīja savu apaļo elkonīti manos sānos un atkal gavilēja, atkal smējās, smējās.

Un tad, biedri Kociņ, arī man radās vēlēšanās paraudzīties savā nākotnē. Atšķirībā no jums man tas nenotika neapzināti, kā sapnis nomodā vai filmas izrāde, par ko nav pirkta biļete, toties pats tajā līdzdarbojas.

Es apzinīgi centos iedomāties un iztēloties, kā būs pēa gada, pēc vairākiem gadiem, kā būs tad, kad kļūšu vecs un ari Kis-Kis gatavosies atgriezties debesu kancelejā.

Es redzēju sevi kabinetā aiz rakstāmgalda. Sēdēju, šķirstīju papīru gubas un pa reizei uzšņāpu parakstu. Tā nebija spēle «es esmu priekšnieks», mans darbs prasīja enerģiju, prasīja nervus, prasīja zināšanas. Nelaime, ka tas neaizkustināja dvēseli. Plāns, izpildījums, peļņa, atskaitījumi, tirdzniecības tīkla apgrozījums, iesaldētas vērtības, kredīti, pārskaitījumi, bilance. Ar pēdējo noņēmās grāmatvedība, bet arī es pats sev brīžiem šķitu kā grāmatvedības piedeva. Ir pavisam cita sajūta nopirkt labu pildspalvu, izjust prieku to uzpildīt, notraipīt pirkstus ar tinti, būt kāda priekšmeta īpašniekam — nu kaut vai lietotājam — vai arī milzumu šo priekšmetu apzināties par abstraktu preci. Un es apskaudu tos, kas veica manu agrāko darbu: cilāja, pārbaudīja, turēja rokā, aplīksmoja, nopēla vai atturīgi novērtēja. Varbūt tas nozīmē nespēju abstrahēties, ka viss man bija jāuztver ļoti konkrēti, citādi uzbruka nomāktība. Un tāpat attiecībās ar cilvēkiem. Noliktavā man bija darīšanas ar vadītāju, trim strādniekiem un vairākiem automašīnu šoferiem un krāvējiem, kas atveda vai aizveda preci. Ar ļaudīm, kas amatos stāvēja pāri mums un saucās par priekšniecību, visu kārtoja noliktavas vadītājs; protams, bija gadījumi, kad «augša» uzklupa ari man, bet nedrošības brīžos es vienmēr varēju paslēpties aiz vadītāja autoritātes, kas tika vērtēta augstu. Divi strādnieki bija jauni puiši — vidusskolnieki; trešais strādnieks skaitījās vadītāja laulātā draudzene. Bijām draudzīgs kolektīvs. Ekspeditori, kas atveda vai aizveda preci, ari labi pazīstami: viens bija sārtvaidzis onkulis, kas visu kārtoja ar jokiem un mēdza uzspēlēt nekrietnu blēdi, lai gan īstenībā bija labs cilvēks, kas nemūžam nespētu kādu apkrāpt; otrs, pajauns vīrietis, izskatījās samiegojies, miglains — viņu mēs uzmanījām, viņš tiecās palaist šādus tādus nekrietnus jociņus; trešais bija kundzisks, jo viņam līdzi braukāja transportstrādnieks, ceturtais labprāt tenkoja, piektais tikpat labprāt stāstīja jēlus jokus un oda pēc ķiplokiem — vadītāja kundze viņu necieta ne acu galā; divas sievieškārtas ekspeditores daudz runāja par saviem bērniem, bet trešā bija palaistuve, kas zibsnīja acīm visapkārt, lai paķertu kādu vieglprātīgu vīrieti, vismaz tā sprieda vadītāja kundze un tāpēc turējās vīra tuvumā. Dažādi bija arī šoferi — gan tie> kuri pēc štatiem skaitījās uz pusslodzi transportstrādnieki, gan tie, kuri pirkstu nepielika kraušanas darbiem. Mēs cits citam piespēlējām preces kā krāsainas, elastīga; bumbiņas. Bija diezgan paraibi, diezgan satraucoši.

Pēkšņi tas viss pazudis. Apkārtne iestrēgusi neizprotamā riņķojumā, kur kustības atkārtojuma vienmuļīgums ir nomācošāks par pilnīgu sastingumu. Deja, kur es skaitos gandrīz vai galvenais «tancmeistars», bet sajūta tāda, ka visu diriģē man aiz muguras nostājies skelets ar spoži uztrītu izkapti; gribu pagriezties, pārliecināties, bet nav spēka galvu pakustināt. Apsīkums. Vai tāda bija domāta mana laika atrašana, ko apsolīja debesu kancelejas priekšnieks, pie reizes iesmērēdams šo pupīgo, ellišķīgi rijīgo, bābiski pļāpīgo eņģeli? Es esmu apšmaukts. Nebūtu nekāds brīnums, jo debesu valstība jau kopš Romas pāvestu ziedu laikiem pratusi blēdīties veicīgāk par jebkuru ebreju augļotāju. Šeiloks uzskatāms par godavīru salīdzinājumā ar ideoloģiskajiem finansistiem — dvēseļu ganiem. Vai skaļu mērķu vārdā nav tikuši attaisnoti zemiski darbi un meli pasludināti par nepieciešamību? Dvēseļu gani kanonizējuši nodevības indi, liekulību, vēstures falsifikā-ciju, aizmuguriskus nažu dūrienus, solījumu noliegšanu vai aplamu iztulkošanu, brutālu mutes aizbāšanu, ja vien tas iespējams, un visvisādas sīkas nelietības, kuru ir tik daudz, ka es tās nemaz neņemos uzskaitīt.

Domāju, domāju, un manī sāka rasties aizdomas, ka varbūt pie visa vainīgs tomēr esmu pats. Neiespējamas prasības vienmēr aizved prom no četrām dimensijām, kurās iekļauta mūsu dzīve, tātad iznīcībā. Annija ir aizgājusi un nekad vairs neatgriezīsies. Patiesību sakot, es pats biju aizgājis, biju apguris vai arī notrulis no tā, ko mēs saucam par laimes apziņu un kas, diendienā atkārtodamās, rada grēmas kaklā. Biedri Kociņ, iedomājieties, ka esat gardēdis un ļoti cienāt pūdēto sieru vai vēžus un diendienā katrā ēdienreizē tiekat barots ar šiem gardumiem. Neveikls salīdzinājums, tagad to saprotu. Jaunības nelaime, ka tā tiecas planēt pa gaisu un, iedomu tauriņiem pakaļ dzīdamās, palaiž garām pašu vērtīgāko, kā tas atklājas vīra gados. Tīro sīkumu pēc saķildojos ar Anniju, neardievojies aizskrēju un uz dažiem mēnešiem pazudu «tālēs zilajās». Kad atgriezos, nez kāpēc uzskatīju, ka viņai jāmeklē mani un jāizskaidrojas. Gadiem ejot, viss pārveidojās, atmiņas palika, varbūt arī tās ir mainīgas, bet es to nemanīju. Domājot par to, kas bijis, kā bijis, es savā apziņā vienmēr izdarīju asu griezienu: vienā pusē palika viss gaišais, priecīgais, otrā — tas, ko Annija dēvēja par pienākumu, par «dzīvi, kāda tā ir un ar ko mums jārēķinās». Pirmo es gribēju atgūt nākotnē, otro vienmēr atstāt pagātnē. Es nebaidījos no darba pienākuma, bet mīlestībai piesiets pienākuma jēdziens mani varēja tikai kaitināt. Bet tobrīd vairs nejutos kaitināts, biju nobijies, sasodīti nobijies. Radās milzīga vēlēšanās uzzināt, kā izskatīsies pēc tam, kad ilgus, ilgus gadus būšu riņķojis pa šo noslēgto apli, kā beigsies kustība, kas savā būtībā bija jau stāvēšana uz vietas.

Un es redzēju.

Dzīve ritēja pa noslēgto apli kā veltnītis pa ruleti — gadu pēc gada, gadu pēc gada, gadu pēc gada ... Vispirms es kļuvu trekns, apātisks un nervozs, tad nervozitāte izvērtās mūžīgā nedrošības sajūtā un bezmēra iztapībā tiem, kuri noteica par manu kabinetu un rakstāmgaldu. Kis-Kis rija šokolādi, barojās un neko negribēja dzirdēt par bērniem — viņa pati bija mazattīstīts, gražīgs bērns. Tāda pati aizvakardiena, kāds gaidāms parīts, — mēneša pirmo datumu varētu apmainīt vietām ar pēdējo, tikpat kā nekas nemainītos. Tomēr mans pakausis sāka spīdēt, seja kļuva krunkaināka, acis izbalē-jušākas. Nik, Nik, kur tu esi! Atsaucies! Niks neatsaucās, Nikolajs to neatļāva. Viņš briedināja puncīti, turēja sunīti, kaķīti (patiesībā to darīja eņģelis), saņēma kārtējo prēmiju, kārtējo paaugstinājumu. Darba bija daudz, apgrozījums pieauga: cilvēki kāroja pēc televizoriem ar liela izmēra ekrāniem, pēc mopēdiem, fotoaparātiem, vai-rākkrāsu lodīšu pildspalvām, lustrām, veļas mazgājamām mašīnām, elektriskajiem un gāzes pavardiem ... Nikolajs rūpējās par patērētāju aizvien pieaugošo prasību apmierināšanu, par tirdzniecības tīkla elastīgu darbu, par ražojumu operatīvu sadali. Veltnītis ripoja pa ruleti — varbūt tiešām gaidāms lielais laimests, varbūt tikai tukš-padsmit. Es par to domāju, Nikolajs vairs ne. Viņš nelauzīja galvu, viņš jau bija kļuvis par braucēju ekspresī, kam rezervēta atsevišķa kupeja un vienīgā rūpē ir šo kupeju saglabāt, bet dienišķā darbība — ar uztūkušu pirkstu norādīt bufetē uz kaviāru, lašmaizītem, konjaku,

Rīgas melno balzamu ... Kārtējā prēmija, gaidāmais paaugstinājums. Viņš vairs nebija tik enerģisks, viņam bija enerģiski vietnieki — pirmais, ctrais pirmais, parastais vietnieks, vietnieks nodaļas vadītājs. Ilgspēlējoša korunda adata riņķo pa izspēlēto plati. Varbūt sabojājies automātiskais izslēgs?

Rīta vizīte. Jaunais ārsts steidzīgi pārlūkoja palātu, katram slimniekam veltījot īsu laika sprīdi. Viņu gaidīja smags darbs operāciju zālē. Slimnieki to noprata, tāpēc nesūrojās, ārsts viņus uzklausītu tikai sevišķā gadījumā. Bet nekā sevišķa nebija: operētajiem vajadzēja gaidīt, lai saaug kauli, kas, starp citu, velkas ļoti gausi, tiem, kam priekšā operācija, atlika tikai nomākt nemieru. — Kā mēs jūtamies? — ārsts noprasīja vienam un, pirms tas atbildēja: «Tā nekas, dakter,» — jau pievērsās otram: — Kā mēs jūtamies?

Mazlietiņ ārsts aizkavējās pie vakar ievestā Bernharda Kociņa. Uzklausījis atbildi: «Velk un sāp, bet jādomā, ka dziedē...» — ārsts viegli sarauca pieri, nenoteikti nosacīja: — Pēc dažām dienām fotografēsim, tad redzēsim, — un pēdējiem diviem gulētājiem vienkārši aizgāja garām.

— Kādu smagi griezīs, — šie abi aizmirstie svinīgi pravietoja.

— Kā tad, kā tad! — vairāki atbalsoja. Staigājošie slimnieki bija jau informēti: nupat ievests kāds vīrs no jaunbūves — rīta darba cēlienu sākot, tas nogāzies no trešā stāva uz ķieģeļu grēdas.

— Va velns! Tam nu ir tikpat kā gals! — Kociņš iesaucās.

— Te ir labi dakteri. Dažu baigi sasistu «javistu» tie salāpījuši, ka prieks.

— Uztaisījuši no jauna!

Palāta kļuva trokšņaina. Niks pievērsās kaimiņam un sacīja:

— Gals ir gals un reizē jauna sākums, bet var būt arī tāds gals, kad nesākas nekas, kad viss jau bijis beidzies pirms gala iestāšanās.

Vecis:

— Es to nesaprotu, es bēgu no gala. Liktenis ošņāja aiz krumu pudura, vaukšķēja, es tikai ar veiklam kajam: hoplā, hoplā!

Biju iecienījis kādu ēdienu namu, iegriezos tur gandrīz katrā pusdienlaikā. Kā jau esmu teicis, žūpība bija man sveša vājība, taču šeitan, kur kairināja ēdienu smaržas, glītas meitenes iznēsāja bifšteku, gulašu, šniceles, karbonādi, šeitan gan allaž kārojās iekampt pa alus glāzei. Putoja un rūgteni veldzēja rīkli. Es saucu tikai «Ki/n-meli». Kā šnicele, tā «Kimmelis». Vēl tagad tā garša stāv mutē. Šnicele ar mērci vai kusa uz mēles, alus rūgtums skaloja uz leju. Kļuvu tik apmierināts ar sevi, ar pasauli, kas murdēja visapkārt un bija draudzīga, laba. Un es gāju uz to ēdienu namu un pasūtīju vai nu bifšteku, vai sīpolklopsi, taču visbiežāk šniceli — un pie tas «Kimmeli». Biju ievērots no visām apkalpotājām kā pastāvīgs viesis, toreiz sacīja «labs kunde» un nelika gaidīt mūžību, lai pasniegtu ēdienu karti. No acīm nolasīja katru vēlēšanos, manu «Kimmeli» pienesa, pirms paguvu pavērt muti. Iedzēru ar tādu pašu baudu kā iepriekšējā dienā. Iedzēru ... un pēkšņi manā rīklē iesprūda kā pudeles korķis. Es biju kļuvis šeit parasts vecs kunde... vecs! Nodilis naudas gabals, ko pasviež par senas firmas ražotu alus pudeli. Samaksāju un, pametis pusapēstu šni-ce3i, pusizdzertu pudeli, laidos prom no šīs ēdnīcas.

Tērbatas ielā bija maza, omulīga frizētava. Skuvos mājās, bet matus vajadzēja apcirpt pie balbiera. Un es gāju uz Tērbatas ielu apmēram reizi mēnesī. Pēc trešās ceturtās reizes ieguvu meistara labvēlību, viņš ieskaitīja mani pie tiem kundēm, kas pašrocīgi jāapkalpo. Sestdienas pēcpusdienās pie balbiera mēdza rasties rinda, savi četii pieci jau priekšā, taču meistars maceja izkārtot tā, lai bez sevišķas gaidīšanas es nāktu viņa rokās. Pirmoreiz uzzinājis, kāda ir takse, es turpmāk vienmer devu drusku pa virsu. Varēju to atļauties. Un naudas varu ievēro katrs, īpaši no tiem arodiem, kas, klanoties kapeikām un santīmiem, ielocījuši lunkanas muguras. Frizētava šķita aizvien patīkamāka, mani naudas apstākļi uzlabojās, un lāgu lāgiem pasāku tur arī skūties. Ziniet, nav patīkama visa tā būšana, kad tev jāsilda ūdens, pašam jāuzrauj ass nazis, kad jāķēpājas ar ieziepešanu, ar alūnu jāpiededzina asiņojošās vietas — gadās tā iešņāpt, ka ak vai! Ar žileti vēl nejēdzīgāk, nekad neesmu cienījis žiletes, bet reklāma, kas apgalvoja: «Nekas jaukak revar būt kā ar «Saturn» bārdu skūt,» — mani darīja niknu. Seja vēl asiņaināka kā pēc bārdas naža, īstas cūku bēres. Žilete bez saudzības nopļāva visas kārpiņas no ādas, sīkos izaugumus, bet man skujoties metās «cāļa miesa». Atklāju to, ko nebiju zinājis jaunībā, proti: man ir maiga āda, kas prasa rūpīgu kopšanu un tādu mīkstu nazi, kas it kā paijā vaigus, — to prata šis balbiera meistars. Viņš paijāja manus vaigus, zodu, sutināja ar karstu kompresi, svaidīja ar smaržīgam ziepēm kā grēciniece Marija Madaļa paša Pestītāja kājas. No tās lielās kopšanas mana āda izluta jo lielā mērā, es metu kaktā savu bārdas nazi un pilnīgi pārgāju mīļā balbiermeistara aprūpē, es pat nevarētu iedomāties par uzticēšanos citam cirpējam. Vai vispār tāds Rīgā atrastos? Vienudien biju izbraucis uz Jelgavu, pārnakšņoju tur un, protams, vēlējos būt tikpat gludi skūts kā Rīgā. Sameklēju frizētavu, kas šajā Kurzemes hercogu un labiešu pilsētā šķita pati lepnākā. Šausmas! Gaiļa plucināšana, cūkas svilināšana, teļa dīrāšana — viss uz manas ādas, ar maniem maigajiem vaigiem. Tā laikam Ketleru lielkungu nams dīrājis savus zemniekus, kad tie cēluši slaveno pili — Viestura piemiņas pili, kā to dēvēja ... Jūs sakāt, ka pili būvējis hercogs Bīrons un arhitekts bijis Rastrelli! Lai pils nogrimtu elles dibenā un tas itālietis pakārtos pie kroņluktura! Gandrīz vai raudādams atgriezos Rīgā. Savās bēguļa gaitās nekad nevienam nezvērēju mūžīgu uzticību, bet nu biju gatavs to darīt — mīļajam balbierim ar aso, glāstošo nazi. Un tomēr jau pēc mēneša metu likumu ap Tērbatas ielas frizētavu. Pats viņš bija vainīgs, šis muldoņa. Nik, jūs man piekritīsiet, ka cilvēka vērtīgākā īpašība nav vis māksla tērgāt par gudrām lietām, bet gan prasme apvaldīt mēli, nojaust, ko ar katru var runāt, ko ne. Balbieri nu reiz ir tāda suga, kas tarkšķ par itin visu un pat nepamana, ka klientiem šīs pļāpas nesagādā labpatikšanu. Arī mans balbieris. Viņš pomā-dēja manas ūsas un ieminējās: «Pa dažam sirmam pavedienam. Jūsu gados tā parādās pirmās vecuma pazīmes.» Viņš lika kompresi uz vaigiem un dziedāja: «Jauneklis var atļauties skūties, kā pagadās, bet vīrs izskatās pēc veča, ja nekopj savu ārieni.» Jūsu gados pirmās vecuma pazīmes, vecis, vecs... Es klusēju, rīdams dusmas un bailes. Vecs ... velns lai parauj vecumu un šo nolādēto tarkšķi! Es samaksāju, pa paradumam fedevu dzeramnaudu un attapos, ka nebiju gribējis to darīt. Nekad vairs nerādījos tai frizētavā.

Citādi dzīvoju tā nekas.

Strādāju, nopelnīju — vīrieša cilvēks bez darba nedzīvos. Dažureiz vasaras karstumā palaiskojos pa Jūrmalu, panašķojos, kārojās izbaudīt vieglas dienas kā īstam kungam. Ātri apnika šīs vieglās dienas un atkal stājos robā. Dīkdienība nav nekas labs, tā uzkrāj taukus, nogurdina, rada augsni slimīgām tieksmēm un slimībām. Es gribēju būt vīrs kā vīrs. Man tolaik bija paziņa — ar biezu muķi un devīgu roku. Nedomājiet, Nik, ka es viņu būtu izmantojis, nē, pati lūgšus uzlūdzās ar savām dāvanām. «Bērni, kura no šīm drānām tev patiktos?» Viņa man rādīja audumu paraugus. Es raustīju plecus — sev taču nešūšu, kas man par bēdu. Bet viņa neatlaidās — esot vajadzīgs nopietna vīrieša padoms. Padoms zelta vērts. Nu ko, šo zeltu varēju uzšķiņķot, man vislabāk patika zilgani pelēki svītrotais. Un tad tas izrādījās dāvana. Dāvana jāpieņem, dāvātam zirgam zobos neskatās, tāpēc neprasīju, cik maksājis tas gabals, tikai pieteicu, ka ar skroderi kārtošos pats. Viņa piekrita, viņa bija visādi uz mieru, lai tikai es būtu apmierināts. Gāju pie skrodera uz uzprovēm, bet gatavo ancuku man atstellēja pa pastu. Man tai laikā nebija bagātīgi ar naudu, tāpēc nevaicāju, kas jādarās ar maksāšanu, vēlāk piemirsu. Viņu sauca... teiksim par Eulāliju. Vārdam nav liels svars, visas sievietes ir līdzīgas vai gandrīz līdzīgas, kad tās ir gultā. Viņas vīru nekad netiku redzējis, teica, esot tikpat brašs, labi noaudzis kā es; patīkami uzlikt ragus vīrietim, kas visādā ziņā tev līdzvērtīgs, turklāt daudz naudīgāks. Dažkārt Eulālija špacierēja pa bulvāri zem rokas ar kādu večuku, teica, esot šās vīratēvs, bet vīru netiku redzējis nekad. Kas man ko redzēt. Biju brīvs un priecīgs, brīvs arī no viņas, jo nācu un gāju, kur un kad gribēju. Nepārtraukts triumfa brauciens — ta esot darījuši senie romnieku karaļi, kas jūguši ratos uzvarētos gailu un ģermāņu virsaišus. Bet kaut kur slepenībā mani vienmēr grauza riebīga baiļu sajūta.

Un es bēguļoju, bēguļoju ...

*

Niks:

— Bet es dzinos pa pēdām. Brīžiem šķita, ka tūda] panākšu, taču nekā, neizdevās.

— Ercis trumpā! — vecis dalīja kārtis.

Niks:

— Dažus gadus, pametis eņģeli un augsto posteni, nostrādāju par vienkāršu strādnieku. Tie bija rīti, kad modinātājpulksteņa spalgajā plirkšķī pārplīsa miega auts. Iesildītā vieta turēja mani savā varā, nepatīkami celties, bet es zināju, ka labās sajūtas tā vai tā neatgriezīsies, ka tās aiziet kopā ar nakti. Pametu gultu un vienā stie-pienā iedrāzos vannas istabā. Citi dzīvokļa iemītnieki vēl gulēja. Palīdu zem aukstas dušas, dziļi ieelpot, izelpot, daži vingrojumi, norīvēšanās frotē dvielī un gluži omulīgi ielēcu dienas drānās — miega saldums aizskalots, muskuļi un gars tiecās pēc darbības. Strādnieka rīta maltīte, kur lieka katra izsmalcinātība, toties no svara kalorijas. Ir laiks.

Es strādāju Burmeistera brigādē. Burmeisters bija taras ceha vadītājs, un pie šī ceha bija, tā teikt, «piestiprināta» mūsu piecvīru brigāde. Mēs skaitījāmies it kā būvremontu brigāde, bet darījām visu. Fabrika izgatavoja sīkas kartona kastītes un dažādus citus iesaiņojumus; tā drukāja konservu kārbu spilgtkrāsainās etiķetes, konfekšu papīrus un tamlīdzīgus nepieciešamus nieciņus. Un, kur ir telpas, iekārtas, cilvēki, tur ir steidzami ārpuskārtas darbi, un tos paveicām mēs. Pamēģināšu uzskaitīt mūsu brigādes pienākumus, lai gan šaubos, vai pilnībā tas izdosies. Mēs betonējām izdrupušo klonu vai ielikām jaunus grīdas dēļus; mēs labojām sienas apmetumu un jumta segumu, bet uz augstiem svētkiem krāsojām ēku ārsienas; kad kurinātājs bija uzmetis pārāk daudz gara un nespēja ierasties uz savu maiņu, kāds no mūsējiem aizvietoja viņu katlu mājā, bet, ja kurinātājs aizmirsa pietiekami padzirdīt katlu, tad visa Burmeistera brigāde upurēja svētdienu, lai palīdzētu siltumtehniķim apmainīt krāsns sadegušo sekciju; ja pietrūka kastu saražotās produkcijas iesaiņošanai, mēs pārsviedāmies uz taras cehu, kamēr mēneša pēdējās dienās, kārtējās sturmēšanas reizēs ieradāmies ražošanas cehos un palīdzējām tur; mēs stiklojām logus, labojām krānus, remontējām dzīvokļus, sagatavojām sezonai Jūrmalas vasarnīcu un cehu telpas svētkiem; kad «aizštopējās» kanalizācija, divi no mums uzvilka brezenta virssvārkus, iekāpa garos zvejniekdēla zābakos un, nelabumu rīdami, atbrīvoja ceļu notekūdeņiem. Reiz marta vidū uznāca bargi puteņi ar sekojošu atkusni. Burmeisters norīkoja mani palīgos sētniekam — ielas noteka aizsprostota, un večuks viens pats nespēja atkalt ledu. Darbojos sparīgi, mana laužņa smaile bieži uzšķīla dzirksti pret betona bordakmeni; atbīdījis cepures nagu, norausu karstus sviedrus no pieres un nejauši pamanīju, ka garām aiziet (...) vietnieks N., mans kādreizējais darbabiedrs (viņš gan skaitījās pakāpē augstāks un tagad pakāpies vēl augstāk), mana eņģeļa labs paziņa un kluss pielūdzējs. Mani viņš neredzēja. Tā nebija bur-žuā iedomība, kurš no uzblīduša naudasmaka augstumiem noraugās darba skudras rosībā, — tas virs bija godīgs darbinieks, ja viņš ievērotu mani, tūdaļ nāktu klāt, spiestu roku, teiktu draudzīgus vārdus, cildenus vārdus, paustu prieku par manu ierindošanos ražošanā un kaunu, ka viņš tikai pa kabinetiem. Tos pašus vārdus viņš atkārtotu arī mūsu kopējiem paziņām, stāstot par mani, — «malaci», kas strādā fabrikā... tikai nakts stundās ar sevi vienatnē palicis, viņš nodrebētu bailēs, ka arī pats varētu kādreiz «iekļūt ražošanā». Viņš mani neredzēja tāpēc, ka bija tikpat izklaidīgs kā vairums pilsētnieku, kam pārpūlēti nervi.

Nākošajā dienā es vairs nekapāju notekas ledu. Burmeisters uzdzina visu brigādi uz noliktavas lēzenā jumta — turpat metru biezā sniega kārta bīstami ieliekusi sijas, draudēja tās pārlauzt.

«Burmeisters uzdzina» . .. Nedomājiet, ka mūsu brigadieris bija izdzinējs, gluži otrādi -— jauks vecītis, izpalīdzīgs, godīgs, arī krietns iemetējs. Man viņš lepojās, ka esot beidzis draudzes skolu — varbūt tas tiešām bija kaut kas līdzvērtīgs nevīžas studenta izglītībai, ko es varēju zināt no cara laika skolām. Vienā ziņā brigadieris neapstrīdami bija pārāks par mums visiem: viņš bija gadiem ilgi dzīvojis Amerikā, tas ir, Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs; viņš runāja par Čikāgu, Filadelfiju, Ņujorku apmēram tādā tonī, kā mēs par Limbažiem, Ainažiem. Viņš bija strādājis debesskrāpju būvniecībā, ziemā par kurinātāju, rāvis dienām un naktīm, pelnījis dolārus un reizi pa reizei uzmetis skābo viniņu. Šeit viņš labprātāk cienīja balto — prāva izmēra glāzi viņš «izkāva» līdz dibenam un gardi uzkoda žāvētu desu ar skābu gurķi, viņa mākslīgie nemākulīgi izgatavotie zobi grabēja. «Amerika,» viņš teica, «tur ir vēriens gan darbam, gan biznesam. Bet es nelēcu stāvus gaisā, ari Latvijā nebija slikti.» No otrā Amerikas brauciena Burmeisters atgriezies gadu pirms kara sākšanās. Pirmoreiz — lielās krīzes un prezidenta Huvera valdīšanas laikā — viņš ieceļojis un dzīvojis tur nelegāli. Otro reizi braucis ar dokumentiem un Latvijā sameklētu sievu.

«Tā pa īstam mācījos ielocīt muguru t li pašā Amerikā,» brigadieris runāja. «Draudzes skolu beidzis, iedomājos, ka prastais darbs vairs nav priekš manis. Kara laikā dažādi pisariņi bija vajadzīgi, es pratu ir latviski, ir vāciski, ir krieviski — lasīt, runāt, rakstīt, kaut vai mīlestības vēstuli sacerēt, kā vien jums tīk. Latvijas armijā nodienēju par skrīveri, pēc tam iekārtojos pagasta valdē, un atkal — iestērķelēta krūteža un manšetes, breloks pār vestes vēderu, smalks darbs, smalkas rociņas. Tie bija daudzpartiju laiki, un visas partijas, protams, daudzināja par sevi tikai labu un par citām tikai sliktu. Raibu raibais vēlēšanu jandāliņš. Pilsoņi rakstīja: «Kas garā vājš un prātā īss, lai balso tas par numur trīs» (sociķu saraksta numurs), bet par sevi «kas grib, lai dzīve raiti rit, lai balso tas par sešpadsmit». Bet uznāca saimnieciskā krīze, un just dabūja gan garā vājie un prātā īsie, gan tie, kas stāvējuši par dzīves raitu ritumu. Man zuda skrīvera vietiņa, un, tā kā negribēju vagas galā pie arkla stāties, tad devos uz tālo brīnumzemi, kur lietus vietā dolāri no gaisa līstot. Aizkūlos gan un iekļuvis noskaidroju, ka skrīveri tur zemā cenā, bet es nebaidījos ķerties pie fiziska darba — neviens sendienu paziņa un apsmējējs nevarēja uzrasties. Tolaik Amerika nebija tā mehanizēta kā mūsu dienās, būvlaukumā strādāja arī ar kapli, lāpstu, riču. Es, kā jau vīrs, jūdzos pie ričas, tur vislabāk maksāja. Tad dabūju just — ir pieradušiem bija ko turēt, bet es taču biju mīkstais baltrocis, spalvaskāta jājējs. Mugura nolīka tā, ka vai jākliedz, sviedri plūda, kamēr izsusēja, bet plaukstas ir zem brezenta dūraiņiem pārvērtās asiņojošās vātīs. Cietos — bezdarbnieku Amerikā bija daudz, es biju nelegālists, kam jābūt melnam un maziņam, ja policija mani saostu, tad kukuriski izri-pinātu pāri robežām. Turklāt darbu uzraugs — vīrs ar buldoga žokļiem, kas nerimus mala košļājamo gumiju, viņš izskatījās pēc tāda, kas tikai gaida, lai kādam uzrietu vai iekostu. Varbūt mani viņš ieredzēja gluži labi, jo uzskatīja par savu tautieti — es sarunājos ar viņu vāciski. Bet te bija darbs, nevis saruna vieta. Es centos un brīžiem riju asaras, tad tačka apgāzās un manā priekšā nostājās pats būves vadītājs. Uzraugu mēs dēvējām par misteru, šis jau bija sers. Nepavisam ne ar mīlīgu seju sers norādīja uz apgāzušos tačku, pavērsa pirkstu pret mani un kaut ko sacīja amerikāniski. Līdz turienei biju aizkļuvis un arī būvlaukumā kaut kā izlāpījies ar vācu mēli, angliski mācēju labi ja pāris desmit vārdu, bet sers runāja, gluži kā gulgodamies, man taa izklausījās apmēram «om, bom, hom», atcerējos veco joku, ka angļu valoda nozīn? ieņemt karstu kartupeli mutē un runāt vāciski, ja tas tiesa, tad amerikāniskas izrunas iegūšanai būtu nepieciešami divi karsti kartupeļi. Taču šeit joki nebija, nojautu, ka patlaban man ir drošas izredzes nokļūt viņpus būvlaukuma aizžogojuma, nesapratu, ko viņš runā, sevi aizbildināt nemācēju, vienīgais, ko varēju — ātri norāvu cimdus un rādīju savas čulgu čulgās saberztās, asiņojošās plaukstas. Sak — ja tu esi cilvēks, tad saproti! Sers apklusa, bet viņa seja neizmainījās. Viņš pamāja uzraugam, pateica atkal kādu tur «om bom, hom» un aizgāja. Uzraugs mani aizveda uz citu nostūri, iedeva vieglāku darbu. Maksāt maksāja mazāk, bet es pieradu strādāt, sadziedēju brūces, atgriezos pie ričas un pelnīju pa vecam. Pāris mēnešu laikā. Bet te kādu dienu pienāk sers un prasa, kā nu ejot. Parādu, ka rokas man cietas, veselas, saku, ka esmu pilnīgi apmierināts. Viņš «okei» — un aiziet. Es biju jau ciešami ielauzījies amerikāniski. Bet vēlāk uzraugs vāciski paziņo, ka mans atalgojums paaugstināts. Tad es sapratu, ka te cilvēka darbu prot novērtēt: vadītājs sākumā bija noturējis mani par loderi, pārliecinājies, ka tāds neesmu, ka cenšos, viņš atlīdzināja veiksmi.»

Ja reiz tik plaši stāstu par brigadieri, tad jāatminas arī pārējie vīri šajā brigādē. Jāteic, ka līdz tam man vēl nekad nebija gadījies sastapt tik interesantu personāžu.

Tātad — brigadieris vecs Sindbads — Amerikas braucējs, es trīskārt izbijis students un no augstumiem nolidojis priekšnieks (neviens «melnais» neticētu, ja teiktu, ka pats labprātīgi aizgājis). Viens no mūsējiem izbijis Latvijas armijas virsnieka vietnieks: lāga vīrs, kas stingri skatījās, lai brigādē valdītu īsts biedriskums un vienlīdzīga izturēšanās pret visiem. Mani viņš labi ieredzēja, tāpēc, līdzīgi Burmeisteram, šo to atklāja no savas dzīves. Sis vīrs bija dzimis, bērnību pavadījis un pirmās darba gailas sācis Rīgas fabriku priekšpilsētā Sarkandaugavā. Viņš runāja skopos vārdos, aprauti, un tomēr manu acu priekšā atainojās Daugavmalas smilšu uzkalnos izaugusī Rīgas nomale, kuras debesi aptraipīja garo skursteņu izmestie kvēpu vāli, bet dižupes ūdeņos peldēja kuģi no visām pasaules malām, kamēr nomales sānos nelāgi smakoja baļķu pieblīvētā atteka. Bārenis, kurš neviebdamies dzēra šņabi, jo vēlējās pierādīt savu vīrišķību un sešpadsmit gadu vecumā stājās kuģu krāvēju rindā. Viņu nežēloja — veči tīšuprāt «iegrieza» smagāko darbu, nedeva nekādu padomu, ņirgājās par katru niecīgāko kļūmi un smīnīgi pareģoja: «Pirmā darba diena tev, puisīt, būs arī pēdējā. Zaļš vēl esi, labāk pieteicies par bērnu aukli!» Viņi bija pārsteigti, kad zaļoksnis tomēr parādījās arī otro, trešo dienu, nemaz ir negrasījās «noziedēt», bet, acīm redzot, iejutās. Tad viņu atzina un atļāva «pierakstīties» — tas nozīmēja uzlikt galdā tik daudz degvīna pudeļu, cik to prasa tradīcija. Un zaļoksnis svīda ostā visu sezonu, lai iekrātu naudu komercskolai; skolā viņš pieņēmās prātā, bet ne spēkā, un vasarā nācās sākt tikpat kā no jauna, taču katru reizi bija nedaudz vieglāk. Komercskolu pabeidzis, puisis nokļuva dienestā bruņoto vilcienu pulkā un tur arī palika virsdienestā. Tos gadus darba stāžā viņam neieskaitīja, un vecītis svīda brigādē un rēķināja, cik gadi vēl vajadzīgi, lai tiktu pie pensijas.

Brigādes namdaris bija kādreizējs lauku māju rentnieks — Ulmaņlaiku aizsargs un vācu laiku šucmanis. Viņš pagātni labprāt neatcerējās — nekā spoža tur jau ari nebija, ja neskaita uniformas misiņa pogas. «Tīrais bleķis,» — tā šo punktu pats vīrs vērtēja, «pogu dēļ iestājos aizsargos un brandvīna dēļ šucmaņos. Nepatikšanas, kas tāpēc sanāca, bija tādas, ka uz mūžīgiem laikiem ienīstu spožas pogas un brandvīnu.» Es nesapratu: «Bet kāpēc tu dzer, ja ienīsti šņabi?» Vīrs paskaidroja: «Nu tieši tāpēc. Brandvīns ir cilvēces un mans ienaidnieks, kas jāiznīcina. Un es to daru, šo draņķi izdzerdams.»

Nostrādājis tai fabrikā vienu gadu, es gāju tālāk. Bija apnicis, kārojās pārmaiņu, kaut vai uz slikto pusi.

Fabrikas strādnieka darbs mani nekad nav vilinājis.

Es negribēju būt piejūgts pie mašīnas, gribēju brīvi kustēties, tāpēc sameklēju ekspeditora krāvēja vietu. Es izvadāju kastes ar pudelēm: pilnās no fabrikas uz veikaliem, tukšo taru atpakaļ uz fabriku.

— Piķis trumpī!

*

Niks redzēja sevi blakus šoferim peldam «Gazā» pa ielu raibo murdoņu. Riteņotās kastes, izslējušas savu motoru purnus, rēja, trolejbusi sērīgi kauca, tramvaji rukšķināja, visi drudžaini kratījās, kaut kur skrēja, aizelsušies šķaudīja, bet iela — smaga kā milzis, kas savos plecos tur pasauli. Pāri namu jumtiem dziedoši aizslīdēja div-motorīgie aerobusi, saule smīnīgi noraudzījās akmeņainajā skudru pūznī. Miljoniem tērauda zirgu un zirdziņu savos plecos uzmetuši maisus, cementa cisternas, maizes klaipiem pieblīvētus būrus, ogles, kūdras briketes, desu luņ-ķus, grāmatu saiņus, ābolus un kartupeļus un pudeles, pudeles, pudeles... Ielu teknes likās skalojamies, aiznesot drazu, urīnakmeņus, saskābušas mieles un citus derdzīgus atkritumus, bet pa metāla dzīslām atplūda sīvums, vīnogu skābā sula, saldi liķieri un šķidrumi, kas aizvietoja apgurušās molekulas, kā kurpnieks apmaina cauras pazoles. Pēcpusdienas stundās ielas drudžainais ritms sasniedza augstspriegumu, termometra dzīvsudrabs sastrēga šaurākajās vietās un likās apgāzīs mūrus, Niķa galva dunēja, prāts kļuva īgns. Bet viņš cilāja kastes ar pudelem, izrakstīja pavadzīmes, parakstīja, atkal iesēdās «Gazā» un peldēja. Iela kūpēja mehānisko vergu tvana gāzu izgarojumos, un pilsēta sēca līdzīgi astmas slimniekam.

*

Pusdienas bija spēcīgas: skābu kāpostu zupa, viltotais zaķis, kompots. Šķīvji ar kaudzi, nepieciešams krietns vēders, lai visu to spētu iekšā satelst. Kreptīgs, piesien dūšu — Bernhards Kociņš vērtēja un ēda ar garšu. Viņš jau apgādājies ar šādām tādām rezervēm no bufetes, taču sprieda, ka nav vērts pārēsties un sabojāt vēderu vai tēlot «smalko», kas paiko tikai savu kostīti. Dažs izgāžas gan — visapkārt pavērojis, viņš atzina, — lai jau tiek sanitāru cūciņām, ja tādas tiešām ir. Viņš vienkāršs cilvēks, radis iztikt visādi, bet par šādām pusdienām būtu grēks brēkt.

Atstājis kompotu krūzītē, jo vēderā tam rūmes vairs nebija, Kociņš uzpīpēja un pašķielēja uz Niķa pusi. Jau beidzis, iesnaudies. Tas vīrs rādās būt ātrēdējs, arī našķis: kāpostu vira mazliet aiztikta, gaļa apēsta ar pāris kartupeļiem, bet pie trešā kartupeļa notiesājis karbonādes gabalu — to liecināja uz. šķīvja starp nonievātajiem kartupeļiem pamestais kauliņš. Vairāk tik gaļu vien, tādu slimnieku dēļ varētu porcijas samazināt uz pusi. Kārumnieks! Teikt to nevar, apskaitīsies, izjuks interesantās pārrunas. Tās tomēr derēja kā katolim grēksūdze. Šis Niks dažu reizi kašķējas, dažu reizi neizprotami gudri muld, bet vispār ar viņu var iztikt.

Gaidīs, kamēr pamodīsies, tad vai nu saspēlēs, vai papļāpās.

Kociņš ' aidīja, līdz pats aizsnaudās. Viņus pamodināja sanitārs, kas skaļā balsī izsauca pienesumus.

Čaukstēja papīri, pavērās polietilēna maisiņi, ieskanējās kompotu burkas, ar augļu sulu pildītas pudeles. Dienas gaismā iznira prāvi apelsīni, iesārti mandarīni, citroni, āboli. Un atkal desas, karbonādes gabali, šķiņķis, konservu kārbas, kūpinātas vai ceptas zivis. Un vēl šokolāde un šokolādes konfektes, konditorejas gardumi, pašceptas maizītes. Šķiet, kāds brīnumdaris uzbūris karalisku mielastu šajā nomelnējušajā slimnīcas istabā, kur ārstējās vienkārši darba cilvēki. Bet ārpusē pie lodziņa, kas atvēra nelielu spraugu karantīnas lokā, drūzmējās nosalušas sievas, kas nezināmos, sarežģītos ceļos pirkušas saviem vīriem visu labāko, un meitas, kas gādājušas tēviem vēl šo to labāku. Bija ari draugi un draudzenes, un visi viņi uzskatīja par kaunu nākt tukšām rokām. Nelaimes piemeklētajiem ziedoja kā dieviem, mīļums un laba novēlējumi pavadīja katru aizsaini — arī vēstulītes, un istabā rakstīja atbildes. Dīvaina, satraucoša stunda — kā vīraka dūmos ietīts altāris.

Nikam atnesa pieblīvētu dermantīna somu — ar tādām sievietes parasti iet uz tirgu. Viņš sāka izkravāt. Bernhards Kociņš pat nepašķielēja uz savu kaimiņu, viņš neskatījās ne pa labi, ne kreisi, gulēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, stingi vērdamies nomelnējušajos griestos. Neviens viņam nekad neko nepiesūtīs.

Vientulis. Atstumtais. Aizmirstais.

Viņš domāja: «Kāda velna pēc vajadzīgi šādi muļķīgi pienesumi? Slimnīcas bufetē var nopirkt visu, vajadzīga tikai nauda, katram kārtīgam vīrietim turas nauda. Es neesmu pļēgurs, kam nepieciešama aukle. Tādi piešu-tījumi apkrauj cilvēku ar lieku balastu,_ lieku maigumu, lieku pienākumu pret tiem, kas ārpusē. Mana pasaule noslēdzas manā tiešā tuvumā, tā nevienu neapgrūtina, un es nevēlos, lai kāds apgrūtinātu mani.»

Tomēr viņil jutās nomākts; viņu uztrauca pat tāds sīkums kā iesaiņojamā papīra čaukstēšana.

*

Brīvs, patstāvīgs, neviena neapgrūtināts. Vienā vārdā var iekļauties pretrunīgi jēdzieni, un cilvēks apmulst, kad gadās izrunāt kaut ko tādu, kas ķildojas ar viņu pašu. Bernhards Kociņš juta nemieru. Brīvība ... Vārds it kā smējās par viņu. No kā viņš bija brīvs, kāda jēga šai brīvībai? Vēders viņu trīs četras reizes dienā dzina pie ēdamgalda, tātad vēders prasīja naudu, bet algu aprēķināja pēc nostrādātā laika... Laiks šņakstināja aiz viņa savus lietuvēna zobus. Viss pārvēršas, kā lai viņš vienīgais paliktu ārpus pārvērtībām. Pirmo reizi tāds jautājums pats no sevis uzplijās tai vasarā, kad Eulālijas tēvs un vīrs zaudēja savus namus un Eulālija biezo, Kociņam allaž atvērto naudas muķi. Bernhards Kociņš strādāja kā parasti — viņš vienmēr bija strādājis, — bet darba vieta kļuvusi neparasta. Kociņš atkal reizi kā no sliedēm izsists, — bet laiks tikai dzina visu un visus uz priekšu, neļāva kārtīgi ne apskatīties, nedz pārdomāt. Jau pēc gada pienāca tāds brīdis, kad šķita — vēsture pēkšņi sākusi griezties atpakaļvirzienā, kādu dienu Kociņam rādījās, it kā viņš būtu nokļuvis akmenslaikmetā. Brīnums, ko grūti apjēgt cilvēkam, kas maz mācījies skolā, grāmatas nav lasījis, bet kaut kadas robainas zināšanas guvis no avīžu rakstiem. Tehnika bija palikusi: Rīgas smilšu kalni tāpat noplakuši zem granīta svara, sliežu ceļus tāpat stampāja stenošas tvaikmašīnas, ūdens atnāca pa krāniem, dziru pārdeva stikla traukos, fabrikās dzirksteļoja elektromotoru kolektori un griezās transmisijas — tikai cilvēks bija atrauts akmens laikmetā. Cilvēkiem salauza kaulus un iedauzīja pakaušus tāpēc vien,

ka tie nebija savējie, cilvēkus nokāva, nokāva — bez skaita, bez gala, bez saudzības. Cilvēkus mērdēja — sa-slodzīja uz šaura zemes gabala: viņi apēda zāli, apgrauza koku stumbrus, kļuva līdzīgi ģindeņiem un beidzot nomira badā. Kanibāli bija pārāk labi baroti, lai kluptu apuriem pie rīkles, viņi noskatījās, kā tie mirst. Piedevām kanibāli pušķoja savas alas, lika dziesminiekiem cildināt nežēlīgos darbus, nereti uzvilka baltus cimdus un lietoja smaržūdeņus. Viņu dievi un pravieši svētīja visu notiekošo.

Bernhards Kociņš apzinājās sevi par neizglītotu, ne visai gudru cilvēku, bet pat viņa neizglītība bija pietiekami gaiša, lai izbītos no tā, kas notiek. Akmenslaikmets, īsts akmenslaikmets, bet cilvēki taču tie paši. Tie godīgi strādājuši, nav iekārojuši sava tuvākā namu, mantu, sievu, svētdienās gājuši baznīcā, sīvo dzēruši ar mēru, bikses turējuši glīti iebuktētas un baudījuši tikai labi izceptas kotletes. Pēkšņi viņi iekārojuši rīt asiņainu, strēbt kā no dīķa, laupīt un plēst, kur vien klāt pietiek. Kociņš reiz, pa krūmiem slapstīdamies, tuvu pielavījies vietai, kur notika alu iemītnieku dzīres. Viņi apcepa un izdauzīja treknus smadzeņu kaulus, rāva korķus, brīžiem korī norēcās, un alas dziļumi atbalsoja. Kociņš nesaprata: kas šiem cilvēkiem lēcies, kāpēc viņi tā? Lūk, tas puisis vēl pirms pāris gadiem bija jautrs dziedātājs un meiču dancinātājs ballītēs, audzēja garus matus un centās iemācīties smēķēt, jo vēlējās izskatīties vīrišķīgs. Otrs bieži iegriezās pie pazīstamā balbiermeistara un lika skūt savu zodu, lai gan bālgana pūka vien tur auga. Tagad viņš novīlējis smailus zobus, izdūris spalvu cauri nāsīm un uztetovējis kādus tur rūnu rakstus. Varbūt viņiem uzbrukusi slimība — spitālība, melmeņsērdzība, velns viņus apsēdis? Kāda nezināma, ļaundabīga sīkbūtne ieperinājusies viņu apziņā, aptumšojusi prātu. Tātad viņi nebūtu akmenslaik-raeta mežoņi, bet nelaimīgi slimnieki... tomēr viņu darbi bija brēcoši.

Un tieši tad Bernhards Kociņš sastapa savu dēlu.

Niks it kā iekritis atnestajās kulītēs, paciņās, pudelēs, kārbiņās. Viņa kreisās rokas samocītā, stīvā plauksta aizskāra vienu vai otru priekšmetu, pelnpelēkajā sejā gluži patīkams smaidiņš. Apkārt dudināja pienesumu aplaimotie, sanitāre iznēsāja saldu tēju. Tuvojās vakariņu laiks, izdzisa aizejošā diena. Gurdas, tīksmas minūtes.

Bernhards Kociņš joprojām gulēja, vērdamies griestos, rokas uz krūtīm sakrustojis. Nedzirdamā balsī viņš stāstīja Nikam:

— Nelabi sanāk, kad tu, cilvēks, esi kā muļķa puika notverts. Kaulaina roka sagrābusi tevi aiz apkakles un ņemas purināt laukā pēdējo saturu. Mēs ar dēlu sēdējām pie akmenslaikmeta karotāju ugunskura. Vienā pusē dega Krievzeme, otrā pamalē gruva vācu pilsētas, nakts vējš stenēja, ugunskura robainā liesma grieza tumsā kā ar zāģa zobiem, mēs sēdējām katrs uz sava akmens. Es biju civilā, veco miera laiku drānās, bikses lai bija iegludinātas, aproces spodras, balts zīda krādziņš, šlipse, noviksētas kurpes. Viņš: zvērāda ap gurniem, riebīgi izkrāšļota seja, pinkainajos matos govs ragi, plauksta turēja kaujas cirvja kātu, krama asmens sarkans no uguns blāzmas — man bija jādomā par tiem smadzeņu podiem, ko rītdien tas izšķaidīs. Manu civilista dvēseli nomāca ieroči, uguns, lielmanīgie bļāvieni — viss, ko avīžu raksti dēvē par varonību, kareiviskumu, slavu un tamlīdzīgos stulbos vārdos.

Nik, jūs gan domājat — ko tas vecis muldas! Vai nu smiņķējies vai pūderējies, vai iepotē kādus tur pērtiķa dziedzerus (kā ļaudis tenkoja par Latvijas miljonāru Antonu Benjāmiņu), jaunāks netapsi, tāpat kā «Jaunāko Ziņu» Emīlija ar visiem saviem uzfrišināšanās braucieniem uz Parīzi bija un palika izbalsināta vecene. Bet nekādi joki nebija ar akmens laikmetu, pats savām acīm to pieredzēju, uz savas ādas izbaudīju. Vai tad nekāvās, vai cilvēku nerīdīja pret cilvēku, vai neapsita miljonus un negribēja apsist vēl vairāk — pat nejaudāja apslaktēt visus tos, kurus bija nolemts mest nāvei rīklē. Varbūt es kaut ko aplamu samuldējos par slepkavības daiktiem, taču kareivis bijis, it kā vajadzētu zināt. Nu jā, bet aizmirsies jau, turklāt citi laiki, citi tikumi, citi ieroči. Vai man sīki zināt, cik gari stroķi, cik plati duramie, kādas markas sitamie štrumenti. Tāpat arī nemācēju izšķirt, kā katrs krāsojās, kādas zīmes lika pierē, kādas uz dibena, ko kāra kaklā, ko pie krūtīm. Neviens taču neapstrīdēs, ka kāvās, ka asins šķīda, zobi bira, gan tikai karakalpiem, bet ne augstajiem vadoņiem.

Un karapulku vidū es atradu savu dēlu. Pazudušais dēls? Diez vai es drīzāk nebiju pazudušais tēvs — taču aizbēdzis no ģimenes. Viņš to tūdaļ atgādināja:

«Tēv, kā tu varēji tā ...»

Viņš bija akmenslaikmeta mežonis, es — pieklājīgi ģērbies civilizēts pilsonis, kas neparko negrib ļauties mežonībai. Taču tai brīdī ar viņa muti izteicās taisnība. Es sapratu, ko dēls domā, aizstāvēdamies sacīju:

«Dzīvē tā bieži notiek.»

«Tik cietsirdīgi! Māte izmisumā vai prātu zaudēja, domāja ko nelabu, skraidīja pa slimnīcām, pa morgu. Būtu jel pateicis, kaut zīmīti atstājis.»

Mežonis tiesā civilizāciju. Kur tas dzirdēts! Tomēr man vajadzēja taisnoties:

«Vai tad nu viņa nesaprata? Laikam gan ne. Viņa nemūžam nesaprastu. Es nebēgu no viņas, no tevis, no ģimenes ... Es baidījos.»

Akmenslaikmeta kareivis uzlūkoja mani izbrīnīts līdz muļķībai. Te baidījās tikai no virsaišiem, no rungas, te ziedoja asinskāriem ļaunajiem gariem. Katru rītu atnāca saule, un katru vakaru aizgāja saule, katru dienu atnāca nāve un pievāca savus upurus. Bet laiks stāvēja uz vietas— diena bija kā maziņa daļa no nekustīgas mūžības. Akmensiaikmets bija tumša ala, kurā taustās neredzīgie. Ne šaura gaismas svītriņa neielauzās no ārpasaules.

Nik, man metas nelabi. Varbūt es tiešām muldos par traku? Esmu vienkāršs, neizglītots strādnieks, pat nekādas īpašas profesijas man nav. Tā teikt, melnais. Ja būtu skolots, varbūt saprastu, kas īsti toreiz notika, kāpēc notika tā, nevis citādi. Atceros gan, ka skolotie bieži rīkojās tā, ka man bija jānodomā: «Es to nemūžam nedarītu!» Jūs gan teicāt, ka izglītotā sūds... nu jā, tādus jokus manā jaunībā palaida korporeļi, bet, ja par mūsu — vienkāršo ļaužu bezkaunībām visi smalkie raustīja degunus, tad par šiem krāsnešiem sacīja: «Zelta jaunība, cik tā asprātīga, jautra,» — un vēl ko slavinošu. Tātad tomēr šito smirdēšanu it kā nevarētu salīdzināt.

Es iesaucos:

«Manu zēn, es tev palīdzēšu izkulties no bara. Uzticies man. Tu taču esi un vari būt tikai Kociņš. Kociņu liktenis — ar visām saknēm ieķerties šajā zemē, ieķerties un turēties. Ko gan citu? Mēs neesam ādu dīriķi, jēlas gaļas rijēji, naida kūrēji. Bēdz prom no šiem!»

«Uz kurieni? Viņi ir visur, visapkārt. Mani pašu nodīrās.»

«Jābēg ar gudrību,» es atteicu, «gudrība ir bruņas, kas tevi aizsegs, darīs neredzamu. Vienam cilvēkam, pat veselai tautai, ja tā ir maza, neko neiespēt pret varu. Lavīna sadragā katru, kas tai ceļā stājas, apmetīsim likumu.»

Niks loba apelsīnu — viņš ēdis apelsīnu, pēc tam uzsmēķēs. Divatā vieglāk, kad uzbrukusi nelaime. Nav nozīmes viņu tagad traucēt. Atradu dēlu, pazaudēju dēlu.

Jau rītausmā mēs ieradāmies pie kādas čigānietes, kas mita Pārdaugavā Daugavgrīvas ielā. Viņa jau līdzējusi ne vienam vien. Čigāniete ķērās pie gundegas zieda, asi saberza kājas potīti, un drīzumā tur parādījās sāpīgs jēlums. Tas ilgi nedzīs, zēns liksies slimnīcā, un tad jau kaut ko izdomās.

Diemžēl mēs nebijām vienīgie gudrinieki. Kad zēns klibodams parādījās barā, mežoņu kaulu lāpītājs atņirdza savus uzsmailētos zobus. «Vēl viens nolādēts dezertieris! Tūlīt jūs visus nomētāsim ar akmeņiem!» Un manu dēlu aizdzina uz kādu vietu, kur vecajos laikos ārstēti trakie; akmenslaikmetam tie nederēja, tāpēc nogalēti, un viņu mītnē ierīkota ala, tur notika būšanas trakākas par trakām. Nelaimīgos tur dakterēja ar zivju asaku, kaulu adatu, krama smaiļu dūrieniem un griezieniem. Tiem, kas vaimanāja, piedraudēja: «Bļauj tik, dabūsi just vēl pamatīgāk.» Manu dēlu un citus alā iemestos paglāba sabrukums frontē. Vajadzēja jaunus karotājus — vēl un vēl, un viņus aizveda uz Krusta baznīcas kazarmām. «Dziesmu! Nevaikstiet purnus, simulanti!» Viņus nostādīja ierindā kazarmju pagalmā. «Šoreiz vēl spruksiet pa glumo!» Saule bēdīgi apspīdēja izļodzīto bruģi, netīrās, piegružotās smiltis. Pa vārtiem ieripoja limuzīns — atbrauca pats ģenerālinspektors.

Varens, trekns vecis. Vērtīga zvērāda ap gaļīgajiem gurniem — jau tā norādīja, ka šis ir pats galvenais kociņu izravētājs un iztirgotājs akmenslaikmeta virsaišiem; zelta tetovējumi, nāsīs iekabinātas spožas zvaigznes, rokā pamatīga boze. Nabaga grēkāžiem gluži vai acis satumsa, kad ģenerālis varonīgā sašutumā apstaigāja ierindu. Viņš rēca par karošanu, par slavu, par uzvaru, viņš bija radis runāt un radis, ka šādi nostādītie neko nemurkšķ pretī. Taču šoreiz ierinda, kā par brīnumu, sāka kurnēt, tās dziļumos daži izsaucās — kā tad lai karojot, ja neesot neviena šaujamā? Zvērāda virs ģenerālinspektora apjomīgā vēdera sāka raustīties — tik skaļi viņš ierēcās:

— Tā ir gļēvuļu valoda! Latvju karavīrs iet uz fronti kaut vai ar malkas pagali. Nosit ienaidnieku un paņem viņa šauteni!

Viņš kļuva aizvien niknāks, bauroja aizvien skaļāk un aizvien draudīgāk cilāja savu rungu — šķiet, tūdaļ tuvākajiem sāks vālēt pa galvu. Neviens vairs neiedrošinājās ne iepīkstēties, un, dūšu izgāzis, ģenerālinspektors sēdās limuzīnā.

Vēl tai pašā dienā visus klibiķus aizsūtīja uz Dienvid-igauniju un iedalīja tā saucamajā «Jekelna kaujas grupā». Pirms došanās ugunīs, ieročus viņiem izsniedza... Mans dēls pazuda, nekad vairs neatgriezās.

*

Vakariņu laiks. Atnesa kartupeļus ar mērci un zivs gabaliņiem. «Lauzto kaulu kambari» apspīdēja zaļganās dienasgaismas spuldzes. Ēdamā reize ir bridis, kad pat liela istaba iegūst vispārēju vienotību. Piesūtītās avīzes un žurnāli top sāņus nolikti, slimnieki ietur maltīti. Bernhards Kociņš izmakšķerēja no atvilktnes desu un piekoda pie slimnīcas vakariņām. Noderētu sviests, bet to turēja uz palodzes aukstumā; viņš nokavējies ar lūgumu padot, neērti traucēt cilvēku, kas patlaban čamstina pilni piebāztu muti. Nokavēts, nokavēts ... vainīgs akmenslaik-mets. Esmu jau vecis, kaut gan ne gluži sabrucis, Kociņš skumīgi vērtēja sevi. Diezgan daudz gadu nodzīvots. Tomēr tas ir nieks salīdzinājumā ar divdesmit gadsimteņiem, kurus skaita no Kristus dzimšanas vai no kaut kāda mistiska «mūsu ēras sākuma». Vēl ne tuvu trīsce-turtdaļgadsimta. Bet kas vien nav pieredzēts! Savā laikā bijām pieraduši pie dzīves zināma ritma — tas atgādināja no daudziem zobratiņiem sastāvošu pulksteņa mehānismu, kas, atsperes spiests, vienmuļīgi tikšķēdams, kustas nevienam nezināmā virzienā. Akmenslaikmetā atsperes spēks neizskaidrojamā kārtā spieda uz otru pusi, un zobratiņi padevīgi griezās pretējā virzienā. Kas gadu simtiem bijis par labu atzīts, kļuva slikts, peļamo atzina par cildenu, noziegumu par godu. Cilvēki kā zobratiņi, asītes, skrūvītes. Tā tas izskatās. Bet varbūt augstajām varām nekad vairs neizdosies atsaukt akmenslaikmetu, neizdosies likt aizmirst cilvēkiem, ka viņi ir cilvēki? Visādi brīnumi notiek, dažkārt dzīve izstrādā labus jokus. Paklau, ko tur atkal klārē.

Bernhards Kociņš norija pēdējo kumosu un ieklausījās kāda slimnieka piedzīvojumā. Balss bija mierīga, labi uztverama:

— Tas notika piektā tramvaja galapunktā: nāca desmitais, apbrauca piekto, un vīrs neuzmanīgi rikšoja pāri sliežu ceļam. Stāvošais tramvajs aizsedza desmito — nelaimīgi iznāca, ka arī tramvaja vadītāja neredzēja. Cilvēks uz sliedēm, šī rauj bremzi, bet par vēlu — tramvaju nepielipināt tā kā «Volgu». Blaukt, zlarkt — un cilvēks zem tramvaja. Es gadījos turpat tuvumā un, ziniet, nosvīdu. Tāds skats! Varbūt zaldātam, kas, velns viņu zin ko pieredzējis, eļļu elles izvanterējis, tas nebūtu nekas, bet man kopš laika gala jēra dūša. Sievietes blakus man iebrēcas, citi uztraukti skrien tuvāk, tramvaja vadītāja atdara durvis, izsprāgst laukā un plāta rokas. Tā pārņemta, ka ne skaņu izlaist, nezina, ko tālāk darīt, tikai plātās kā vējdzirnavas. Vīrs guļ augšpēdus, kreisā kāja zem riteņa. «Kur milicis? Kur tālrunis? Kur ātrā palīdzība?» Viens brēkā to, otrs to, trešs to. «Tepat pāri slimnīca!» — «Bērnu slimnīca!» — «Vienalga, taču ārsti!» Sievieši spiedz, vīrieši uztraukti. Latviski, krieviski, gudri, pārgudri, cits caur citu. Te uzreiz tāds klusums, it kā visiem mutes vienā rāvienā būtu aizmūrētas: nelaimīgais pats saviem spēkiem uzrausies sēdus un sit ar spieķi pret tramvaja skārdiem, ka skan vien. «Ei, vadītāj, brauc nost no manas kājas!» Man nudien pavisam, pavisam nelabi sametās. Trakais! Kreisā kāja sašķaidīta — var taču redzēt, — bet šis kā faķīrs naglu gultā. Redzu, arī citu sejās tāda izteiksme, ka viņi visi labprātāk zustu kokos. Bet sabrauktais nikni brēc uz vadītāju: «Dullā bāba, ko boli acis! Brauc nost, kad saka!» Šis tiešām kļuvis ārprātīgs? Ko domā, tāds pārdzīvojums! Es ģībtu vai arī sajuktu. Šis gluži vai bauro: «Gribi, lai krauju tev pa galvu!? Sašķaida manu protēzi un lūr kā govs jaunos vārtos!» Tad mēs sapratām — par laimi, sabrauktais ir invalīds, kam kreisās kājas vietā protēze. Baigi tas bija, kad šis savu spieķi sita pret tramvaju. Invalids nebija laimīgs — protēze bargi maksā, turklāt ilgi uz to jāgaida. Tādi joki notiek, izklausās pēc anekdotes, bet pats savām acīm redzēju.

Istabā smiekli.

Pēcvakariņu laiks — pats trokšņainākais, omulīgāk kais ... cik nu omulības var būt slimnīcas istabā, kur cilvēkiem lauzti kauli, sašķaidīti muskuļi, pārrautas cīpslas. Operētie, atraidījuši vakariņas un saņēmuši sāpju remdinošas injekcijas, iegrimst trulā pussnaudā; veselākie cenšas radīt jautrību, un viņiem pievienojas visi, kas vien jūtas spējīgi uz laiciņu noslāpēt smeldzi, norīt rūgtumu, atbīdīt nepatīkamas domas. Šajās stundās istabas murdoņa vairāk atgādina atpūtas namu nekā slimnīcas traumatoloģijas nodaļu. Laiku pa laikam atslīdina logu augšdaļas, aizver durvis uz gaiteni, un dežurējošās medmāsas netraucēti saceļ troksni, uzpīpē. Medicīniskais personāls cenšas parauties sāņus no slimnieku izdarībām; galu galā kārtību vislabāk uztur viņi paši — smagi cietušajiem nekad nav jāsūrojas par pārestībām. «Mums ir veseli cilvēki, tikai ar lauztiem kauliem,» reiz izteicies kāds ārsts, un tas uztverts kā zināmas brīvības atļaušana zināmās robežās. Lielā palāta reti kad kļūst tik skaļa, ka to nāktos apsaukt.

Bernhards Kociņš un Niks pagaidām vēl klusē. Niķa domas ir klīstošas, saraustītas. Neskaidri, arī ļoti skaidri, bet īslaicīgi attēli aizplūst gar viņa acīm. «Jel paliec, mirkli kavējies...» Bet nekas nekavējas, viss pavīd un izdziest.

*

«Zila debess, zelta saule... zila debess, zelta sauleī» Propelleri zāģē pelēkā bezgalībā, mūžības vējš noslīd gar spārnu šķautnēm. «Tikai dzīvās rindas kārtībā.» Dzidra, caurspīdīga straume, ūdenszāles — biezas, biezas, zaļas, zaļas, salātzaļas, — nāru mati, nāru austi paklāji, zivju plunkšķi, ēna no krastmalas alkšņiem, akmeņu pauri, atkal paklāji. «Dakter, vai man būs jāpaliek kroplim?» Kroplas priedltes smilšu paugurā, tveice, sienāžu čirk-stoņa, strauta čurkstēšana. «Srautiņš čalodams it naigi...» Kundzei labpatikas sarkans, kundzei piestāv zils, zils dara slaidu. Kundze, protams, nav resna, nepavisam ne, tikai apaļīga. Un iela plūst, un iela aizplūst — no kaut kurienes uz kaut kurieni; troksnis un tvans, un nervozitāte ... Pavadzīme kļūdaina, pavadzīme jāparaksta,

pavadzīmes dublikāts. «Lūdzu, lūdzu, narjadiņu!» — «Pasvilpo!» — «Idjī ti...» Meitenes, meitenes! Baltas ap-kaklīies, krūšu izspīlētas blūzītes.. . podziņa vaļā, podziņa ciet. Cik naivs jautājums šajās acīs! «Dzied vai raudi, tautu meita, tavas pašas vaina bija!» Aizburbujo ūdens, sīc ods, lēkā zivis, dūc motors — augstu, augstu. Labi ķeras? Labi! Mākoņi pie pamales, mākoņi... kā putu krējums... krata lielo kasti. Skaisti tie ir — kancelejā mani piemānīja, iesmērēja eņģeli, — debess kļūst bālgana, bet no kosmiskās tāles, no mēness zeme esot koši zila. Lido veselie, stiprie, kropļi ne, kropļi lec uz kruķiem, ēd biezpienu un zivis. Labi ķeras, labi... trīs raudas, būs zivju zupa. Tikai zupa, tikai tāda: auto

mašīnas kā klimpas, motocikli, mopēdi, motorolleri kā putraimi, iela vārās, bruģis karst. Kleitas sarkanbrūnas, kleitas zilas, kleitas puķainas — kā aplikāciju papīri... lineāli, lodīšu pildspalvas, tuša, rasetnes, transparenti. «Dakter, gribu vēl uz savām kājām, gribu, gribu...» Uzkāpām kraujā, ēdām zemenes, lēcu kā briedis, lēcu, lēcu! Negribu būt kroplis. Uz savām kājām, tikai savām!

Niks pavērsās pret kaimiņu un pusčukstus steidzīgi bēra vaļā:

— Mans šoferis mīlēja iedzert. Viņš apgalvoja, ka varot to atļauties, pat krietnos grādos mākot nostūrēt kā pa diedziņu. Viņš ilgi bija braucis, ar skumjām pieminēja vecos, labos pēckara gadus, kad autoinspektori nesējušies klāt vai ari viegli varējis atpirkties. īgni viņš pēla patlabanējo stingrību: «Nezin kā sodīt, bet nelaimes gadījumi aug un aug. Ja ļautu kā agrāk, viss būtu uz goda!» Viņš atkal «uzmeta» un manījās, lai neiznāktu saskare «ar tiem pāķiem», jo tiesības tad pagalam. Torit viņam bija smagas pohas, viņš dzēra sarkano vīnu, vēl un vēl uzdzēra pa virsu. Viņš stiprinājās.

Niks aprāvās.

Zaļo ūdenszāļu paklājs, pelēkais asfalts, tērauda debess, taciņa cauri kūpošai druvai, sakultu putu svītra pār tumšu dzīli, spožas metāla stīgas. .. ceļi, ceļi. Lāpstu vēzieni ieurbās apvārsnī, uzvandīja dziļums, sekunžu putekļi aizkūpēja, bremžu diluma plāksnītes nozvīļoja gulšņus staciju tuvumā; brīža pietura, un dīzelis kraukādams, melnu spļaudams, atkal auļoja, nodimdināja tiltus, pārlēca straumi, meta ēnu pāri zaļajiem ūdensmeitu paklājiem. Mūžības lemesis apvērsa dzīves vagu, laimes un nelaimes, tradīciju, svētu pārliecību saknes uzgriezās otrādi; jaunu atziņu graudi krita izvandītajā pasaulē, diedzēja spītīgus asnus. Niks gulēja, lemesis grieza un ap-vērsa velēnu, grieza un apvērsa.

Bernhards Kociņš centās izbēgt, es gribēju notvert. Kāda tur izšķirība? Muša, kas, noslēgtā telpā riņķodama, iedomājas apsteigt saules rietu vai lidot pa priekšu ausmai. Viņš domājās guvis brīvību, bet pārvērtās tukšiniekā; es guvu pupīgo eņģeli un daudz ko citu, kas arī bija tikai tukšums.

Niks turpināja:

— Šoferis stiprinājās un galu galā kļuva pārlieku stiprs. Zināms, ka stiprie nerēķinās ne ar ko, — tā ir suga, kas rīko karagājienus, dibina valstis, īsteno ģeniālas idejas, vārdu sakot — katru dienu patērē dažus tūkstošus, lai valdītu pār miljoniem. Šis vīrs gan varēja atļauties valdīt tikai pār saviem septiņdesmit pieciem zirgspēkiem un par savu un manu dzīvību — nožēlojami maz, ja salīdzina ar vēstures slavenībām. Toties viņš mācēja jo bramanīgi izdarīties — trenca savus septiņdesmit piecus zirgus pa Sarkanarmijas ielu kā caur triumfa vārtiem. Citi braucēji, gājēji viņam bija vairs tikai pīšļi zem kājām, zirgāboli, ko sašķaida uzvaras rati. Tas izklausās varen cēli, īstenība bija tāda, kas rada bailes. Viņš apdzina priekšā braucošo, gandrīz to aizķerdams un gandrīz sadurdamies ar pretī nākošo; viņš rāva ap stūri un, kā par brīnumu, nesabrauca nevienu gājēju; viņš nepareizi krustoja ielu, un par mata tiesu mūsu sānos neiedrāzās trolejbuss. Sākumā es paļāvos uz šofera prasmi un ilggadīgo pieredzi (vai nu pirmoreiz kunga dūšā pie stūres), tad mani pārņēma izbailes. Kaut kas bija citādi nekā parasti — parasti viņš dzēris atturīgi, baiļodamies un ielās ripinājis piesardzīgi kā mazā pelīte. Šobrīd viņš it kā pārvarēm pats uzprasījās pēc autoinspektoru ievērības, brīžiem pat lika ierēkties skaņu signālam. Turklāt šīs nesamanīgās kustības, automašīnas streipulīgie rāvieni pa labi un pa kreisi, idiotiskais smiekls, kad mukdams paklupa kāds pārbiedēts gājējs, ņirdzīgā mēles nokārstī-šana, atbildot uz cita pacelto dūri. Nudien, viņš neizskatījās gluži pie pilna prāta, dzēruma traks varbūt. «Apturi, kāpšu laukā!» pārbiedēts iebrēcos. — «Kāpēc?» — «Negribu nosisties kopā ar tevi! Vai nu brauc cilvēciski, vai .. .» Bet šoferis negribēja mani uzklausīt. «Šitā ma

šīna ir lidmašīna, tai jāiet pa gaisu, ja es to gribu!» viņš auroja un iedzina gāzes pedāli līdz grīdai, kaut gan tuvojās krustojums ar galveno ielu. Par laimi man, par laimi tā autobusa pasažieriem, kas no galvenās ielas iebrauca krustojumā, un galu galā arī par laimi pašam trakajam šoferim, mūsu «Gaza» motors bija krietni nodzīts, kompresi ja vāja, toties bremzes asas, un es attapos noraut rokas bremzi. Motors rīstījās, sajūgs graboši raustījās, riepas kauca, «Gazs» sasitās šķērsiski, un mēs pieskārāmies autobusa priekšgalam. Bleķi šķindēja, stikli bira, borts brākšķēja, pudeles plīsa, vīni lija, bļāva autobusa pasažieri, bet visu pārspēja mana šofera kauciens: viņš saņēmis smagu triecienu pa elkoni, savām acīm re-dzēju, ka viņa plauksta atlaižas no stūres rata un apgriežas riņķī. Skats bija tāds, ka man kļuva nelabi, rīstīdamies izrausos no kabīnes un, lai nepakristu, uzmetos uz mašīnas priekšgala. No biezas miglas iznira autoinspektora zilie uzpleči, zelta zvaigznītes un skarbā seja. «Abi divi pietempušies!» Stomījos: «Neesmu ne piles ... nespēju panest šito ... taču bremzi pierāvu . ..» Inspektors rupji atbrēca: «Smirdi kā lops!» Patiesībā smaržoja visa iela, pa to pludoja asiņu krāsas vīns. Tomēr es biju pateicīgs inspektoram un milicijas darbiniekiem, jo viņi atgaiņāja dažus saniknotus vīriešus — tie bija braukuši autobusā un nu grasījās mani piekaut, it kā es būtu galvenais vaininieks. Kāda sieviete, kaut sasista, izturējās savaldīgi, toties cita, pavisam maz cietusi, brēca kā neprātīga — viņas dēlēns, asiņu notašķīts, smagi vaidēja. «Mamma, mamma ...» pa brīžam viņam izlauzās, un nelaimīgā sieviete raudāja, auklēja dēlēnu uz rokām. Miliči atgaiņāja pūli, piejoņoja ātrās palīdzības mašīnas — tās tiešām parādījās ātri — un pievāca cietušos. Mūsu šoferis uz nestuvēm atguva samaņu — viņš vēma tīru vīnu, notašķīja sanitāru baltos tērpus, piegānīja mašīnu. Autoinspekcijas virsnieks, kas šeit visu kārtoja, man nemaz nešķita simpātisks, tomēr sirdī es piebalsoju viņa vārdiem: «Pie sienas pielikt tādus šoferus!»

Mani aizrāva uz autoinspekciju. Pārliecinājušies, ka es tiešām neesmu dzēris, inspektori nemaz nekļuva laipnāki, pat gluži otrādi. Kāpēc ļāvis autovadītājam žūpot? Kāpēc neziņojis priekšniecībai, neatņēmis motora atslēgu dzērājam šoferim? Un vēl šā un tā. Es esot tikpat kā slepkavas līdzzinātājs, kas sēdināms karcerī un pēc tam uz

apsūdzēto sola. Beidzot, kad man atvēlēja vākties, biju nokļuvis jau tādā stāvokli, ka drebēju pie visām miesām — streikoja nervi. Pat smagās paģirās cilvēks nejustos tik slims un nomākts. Brīžiem šķita, ka nami sāk zvāļoties un gāžas man virsū. Domāju — vai jaudāšu aizvilkties līdz savai mājai, vai pakritīšu tepat ielas malā?

Un tieši tad es beidzot sastapu Anniju.

— Anniju? — kā brīnīdamies, kā ko nojauzdams, ierūcās Bernhards Kociņš. — Vai viņas vārds nebija Anna, un jūs tikai tā jaunmodīgi? ...

Niks izņēma divas cigaretes un vienu uzsvieda uz veča krūtīm. — Esmu noguris. Uzsmēķēsim!

Bernhards Kociņš neatteicās. Uzkūpēja cigarešu dūmi, un iestājās klusums.

*

Tu, vecīt, kaut ko sāc nojaust? Kas noticis, kā noticis? Bet fakti ne katrreiz atsedz īsto patiesību. Faktus — es tos nodēvētu par virspusēju patiesību — var iztulkot gan šādi, gan tādi, tos var sašķobīt un izķēmot greizā spogulī, padarīt par ziediem, ko pasniedz neģēlīgam uzvarētājam, vai par akmeņiem, ko netaisnīgā linču tiesā satrakots pālis nober uz nevainīgā upura galvas. Cilvēks, kas brēc, — es zinu, k ā tas nolika, tāpēc varu spriest, bieži vien ir vai nu nelga, vai nelietis. Jāzina ikvienas darbības— godīgas vai negodīgas — motīvi, jāizjūt darītāja pārliecība, kaislības un izmisums, viņa ticība, bērnības iespaidi, tēvu mantojums, zemapziņas strāvojumi... tik daudz, ka visu nemaz nevar uzzināt un nojēgt. Vārdu sakot — īstā patiesība ir ar dziļām saknēm, pilnībā nekad netverama. Cilvēka aprobežotība tiecas pēc absolūtā, pēc neapstrīdamā un kurn, ja gudrība klaji pateic, ka nekas tāds nav atrodams. Tāpēc demagoģija kopš laika gala sludina «mūžīgo, neapstrīdamo» un vienmēr ievāc bagātīgus meslus no lētticīgā pūļa. Sājā namā, kur kā fokusā koncentrējušās cilvēka ciešanas, bet arī izturība un gribasspēks, alkas dzīvot, — šajā namā daudz kas rādās citādi nekā ikdienā, kas izšķīdina lielas jūtas. Vispārīgi pavērojot dzīves burzmu un izdarot vispārinātus spriedumus, var iznākt tāpat kā tai vārnai, kas iemetusi mieža graudu ezerā, dzērusi un, sevi mānīdama, priecājusies — krā, gards gan! Šeit ir sava veida šķīstītava, kur cauri sāpēm

atbrīvojas no nelaimes, kas aizlauzusi ne vien kaulus un ieplosījusi miesu, bet situsi arī vātis dvēselē.

Niks bija apstājies un atspiedies pret nama sienu kaut kur ielu dzelzceļa pieturas tuvumā. Satumsusi pievakare, nams ilgi nekrāsots, izbalējušas darba drānas mugurā, arī seja gluži kā izbalējusi. Sirdij uzgūlies drūmums, auksts kā akmens. Tāds tukšums ... Annija aizskāra viņa piedurkni.

«Tā ir Annija ...» viņš uztvēra ar trulumu, ko nepavadīja nekādas sajūtas. Annija vienmēr atnāca saviļņojumu brīžos, pirmoreiz noticis, ka viņa izlauzusies cauri nomāktībai. Niks atraidoši papurināja galvu un pievēra acis. Annija izgaisīs, nogrims tajā pagātnē, ko daudzus gadus viņš veltīgi centies no jauna atrast. Tomēr tā nenotika — acis atvēris, Niks ieraudzīja, ka Annija joprojām ir. Viņš noteica:

— Tātad tā esi tu?

— Nu jā, es ...

Beidzot viņam skaidrs, ka Annija ir kopā ar tagadni: putekļaino ielu, nemierīgo burzmu, nospiedošajiem namu stāviem. Viņš kļuva žirgtāks un atvirzījās no sienas.

— Ar kādu tramvaju tu? — viņa apvaicājās.

— Pavadīšu tevi.

Drīz viņi spaidījās pieblīvētajā vagonā. Niks meklēja naudasmaku, gramstījās sīknaudas kabatiņā — velns sa-zin kur paslēpušies kaparnieki. Annija jau iemeta vienu trīskapeiku, parāva biļešu automāta kloķi, iemeta otru trīskapeiku . .. nožļarkstēja, bet biļeti neizdeva. Niks uzsita plaukstu uz automāta un ieguva otru biļeti. Viņi saskatījās un pasmējās. Kaut kas tamlīdzīgs notika arī tais tālajos gados — Niks allaž meklēja rubli, ko izmainīt, tā bija vecā, četrdesmit septītā gada valūta, un Annija pasteidzās iedot kasierei balto metāla naudu. Viņa bija par visu padomājusi, allaž viņai pie rokas bija vajadzīgais.

Annija un tagadne. Viņa vairs neatgādināja saulē gaistošu impresiju — reāla, skumīga, paskarba būtne. Nomazgāts vasaras mētelītis, nopietni vaibsti ap muti, sīkas krunciņas zem acīm. Annija — viena no daudzajām, kas šajā kā siļķu muca pieslānītajā tramvajā brauca no darba uz mājām. Ceļā bijusi veikalā — veikalos — un nopirkusi maizi, biezpienu, siļķi vai skumbriju, nedaudz sviesta, gabaliņu siera, varbūt arī ievārījumu, auzu pār-

slās, putraimus vai zupas koncentrātu, vai kaut ko citu vārīšanai. Viņai maza saime, jo tīkliņš visai plāns... varbūt viena pati. Annija — mirdzošs meitenīgs smaids, brūni iededzis sejas ovāls, straujums, skanīgums... pagātne, atmiņas kā nodeldēts kinoieraksts, kam attēli izplūduši, svītrojas, bet skaņa pļerkstoša.

Annija izkāpa. Niks sekoja.

— Tepat es dzīvoju. Ceturtajā stāvā.

— Ceturtajā ir slikti ar ūdeni.

— Pa naktīm ievācam.

Kādu laiciņu viņi stāvēja. Tad Annija sacīja: — Nu visu labu!

Niks domāja, ka viņš nav piedāvājies tramvajā paturēt Annijas iepirkumu tīkliņu. Tas tomēr izskatījās pasmags.

— Tevi pavadīt nedrīkstu?

— Nē.

— Tu esi precējusies?

— Nē.

— Tātad dzīvo viena pati?

— Mēs esam divas.

Annija paspēra dažus soļus nama ārdurvju virzienā. Niks sekoja. Pēkšņi bez jebkāda ievada viņš paziņoja:

— Biju precējies. Ar eņģeli.

— Vīrieši vienmēr prec eņģeļus.

— Varbūt uziesim pie tevis?

— Nu sveiki! — Annija pakustināja roku, kā vēlēdamās sniegt atvadām, bet tikai pamāja.

Istabā uzsprikstēja smiekli — kāds izsviedis trāpīgu joku, — smējās pat nesen operētie, kurus mocīja sāpes, smējās arī Bernhards Kociņš un pašķielēja uz savu kaimiņu. Tas izslēdzies no apkārtnes iespaidiem.

Niks atgriezies pie nama, kurā mita Annija. Tas notika dažas dienas vēlāk, varbūt pēc nedēļas. Viņš labi neatcerējās, laiks gājis dīvainiem lēcieniem — kā ieģip-sētais uz kruķiem, kas pirmoreiz izrausies no gultas. Pēc avārijas bijušas dažādas nepatikšanas, patlaban viņš darbojās fabrikas pagalmā par transportstrādnieku — viss nieki. Viņš zināja, kur dzīvo Annija. Niķa apziņā nogūlies daudzstāvu nams un klusā, paskumjā būtne —

Annija: sīka, bet kādā neizprotamā ziņā ļoti svarīga. Un Niks atgriezās. Viņš nostājās pie nama ārdurvīm; cilvēki nāca un gāja, neviens viņu neievēroja, tikai dažs pacēla vienaldzīgu skatienu. Ne reizi Niks neieskatījās pulkstenī, tāpēc bez uztraukuma ļāva aiztecēt minūtēm un stundām. Jau krēsloja, kad parādījās Annija. Viņa atkal nesa iepirkumu tīkliņu — ne visai pieblīvētu tīkliņu un neizrādīja nekādu pārsteigumu.

— Redzi, — Niks sacīja, — man palika tāda sajūta, ka kaut ko neesam izrunājuši līdz galam.

Viņa padomāja: — Nekad jau visu nevar izrunāt.

— Tā liekas gan. Mēs esam paturējuši pie sevis to, ko var un vajag izrunāt.

Viņa joprojām domīga: — Kā tu tagad dzīvo? Ko dari?

— Šķiet, neko nedaru. Tas ir, ja neskaita, ka pelnu sev iztiku, bet uz to cilvēks vienmēr ir piespiests.

— Studijas beidzi?

— Nē. Esmu transportstrādnieks. Man ir istaba. Edu rūpnīcas ēdnīcā, dažkārt vakaros uzvāru tēju, parasti iztieku ar pienu.

— Mēs gatavojam abas ar meitu. Kā nu kuro reizi iznāk, — Annija savukārt.

Niks sprieda — tad nu gan esam atraduši tematu; tomēr viņš nezināja, ko īsti varētu runāt.

— Tev ir meita? — viņš ievaicājās.

— Jā. Nu jau trīspadsmit gadi. Mācās vidusskolā.

Trīspadsmit gadi!? Viņš sāka skaitļot uz pirkstiem.

— Tava meita?

— Jā, mana... — Annija aprauti, bet ar stingrību apliecināja.

Tik tiešām — kam gan varēja būt tiesības uz bērnu, ja ne mātei, kas viņu laidusi pasaulē, audzinājusi, aprūpējusi, uzturējusi, apveltījusi ar mātes mīlestību, ar jūtām, ko visi dzejnieki — romantiķi un reālisti, progresīvie un reakcionārie — apdziedājuši cēlos, daiļskanīgos vārdos? Kam vēl? Tēvam ...

Beidzot viņš ieminējās:

— Tu gan negribi aicināt mani pie sevis?

Annija izskatījās novecojusi, pelēka, ļoti, ļoti nogurusi. Tik nogurusi, ka apnikusi visu, ka nevēlas neko iebilst. Viņa noteica: «Kā vēlies,» — un devās augšup pa kāpnēm. īres nama bēdīgā kāpņu telpa — dega vājas

spuldzes, oda pēc pelējuma, pēc netīrumiem. Trešais stāvs, ceturtais ... Annija divas reizes piespieda zvana pogu. Soļu dipoņu nedzirdēja, durvis atvērās gluži negaidīti; bija dubultdurvis, starp tām balts krāsojums, gaitenī nelabi sasmacis gaiss. Toties istabas logs pavērts un pati istaba spodra. Pie sienām pāris akvareļu — īsta mākslinieka darināti. Izstīdzējusī, ne visai glītā meitene jau gaitenī parāvusies aiz mātes muguras. Nedroši, bet bez sevišķas neuzticības viņa pasniedza roku ciemiņam un atkāpās pie loga, it kā slēpdamās aiz aizkariem. Niks apsēdās Annijas piebīdītajā krēslā un atkal pievērsās meitenei. Viņš sajuta nervozu drebuli kreisajā vaigā, pat acs samirkšķinājās. Nudien, tā taču viņa māšele no tiem tālajiem laikiem, kad māte slaucīja mazpilsētas ielu, bet tēvs žūpoja un atcerējās kādreiz pelnīto ministra algu.

Manā dzimtā iedzimusi.

Viņš tā nosprieda, neapdomādams, ko šis vērtējums nozīmē. Pat izvairījās domāt — Annijai droši vien tas nepatiktu. Viņš īsti nezināja, ko iesākt, tikai nenovērsa acis no meitenes, un viņa raudzījās pretī gluži ziņkāri, varētu teikt — pētnieciski.

Annija kaut ko runāja par vakariņām; meitene atteica, ka zupu esot uzvārījusi. — Uzklāšu galdu, — viņa piebilda un sakustējās. Niks iedomājās, ka tas varētu attiekties uz viņu, un iesaucās:

— Tikai, dieva dēļ, par mani nerūpējieties!

Annija sausi paskaidroja, ka dzīvoklī esot daudz ģimeņu, tāpēc maltītes viņi ieturot istabā. Meitene jau sameklējusi caurspīdīgu galdsegu un pārklāja to galda drānai. Annija ienesa kūpošu zupas bļodu, uzlika trīs šķīvjus. Niks gribēja iebilst, bet nosprieda, ka tas izklausīsies liekulīgi un muļķīgi. Tad jau nevajadzēja lūgt atļauju apciemot. Meitene ar neasu nazi nopūlējās ap maizes klaipu. «Es palīdzēšu,» Niks ieteicās, nogrieza dažus riecienus un saņēma pavisam draudzīgu skatienu.

Galds nebija neko bagātīgi klāts. Dīvaini, pat nereāli, kā viņš sēdēja, smalstīja karoti zupā un noskatīja meiteni, kas sēdēja pretī. Neticami līdzīga viņa māšelei, nudien — abas kā pēc viena šablona, no vieniem un tiem pašiem māliem veidotas.

*

Bernhards Kociņš: — Nild

Nilcs: — Jā, es ...

Bernhards Kociņš: — Redzams, ka es jūs iztraucēju.

Niks: — Tiešām iztraucējāt. Šoreiz tas bija labi darīts. Es aizdomājos tālu, un man vairs negribas domāt. Pastāstiet kaut ko, ja jums nav iebildumu; pastāstiet, cik ilgi bēguļojāt, un vai galu galā tomēr ne jutāties notverts. Nekas cits taču nevarēja notikt.

Bernhards Kociņš: — Patiesi mani notvēra. Par to varētu daudz stāstīt — bija kara laiks, satiku un pazaudēju savu dēlu, bet lai tas paliek. Atmiņas :r nomācošas, dažkārt, visu izsakot, it kā kļūst vieglāk, dažkārt gluži otrādi. To gadu atmiņas nav no tām, par kurām patiktos runāt. Turklāt man sāka uzmākties šaubas, vai esmu rīkojies gudri un pareizi. Es biju aizbēdzis no sava velna, vēl šobaltdien atmiņas par viņu uzdzen saltumu manai mugurai. Pieņemt velna apgādāto vietu nemūžam negribētos. Bet kāpēc man vajadzēja padoties sapņa varai... Diemžēl tas nebija sapnis, es to tiešām pārdzīvoju — vienā naktī kāda cilvēka mūža gaitu. Ir tāds vecs pantiņš:

Dzīvē daudz ir ceļu,

Katrs ceļš ir labs;

Ej pa kuru iedams,

Visur priekšā kaps.

Tā jau tas ir, ka ar bedri, mācītāja pātariem un bleķa kroni beigsim visi. Un, ja mācītāja vietā muldēs kāds cits, mironis par to pat nenošķaudīsies. Taču, Nik, kā jūs domājat, vai patiesi katrs ceļš ir labs? Ikvienam laikam gan kārotos špacieris ar glanci, varbūt arī tādi uzradīsies kā akmenslaikmetā, kas gatavi citiem laušus izlauzt zelta zobus no mutes. Šķiet, katrs ceļš tomēr nav īsti labs, un diez vai es biju atradis to pareizāko. Tā bieži man ienāca prātā, un tādās reizēs atcerējos, ka dēls man bija atstājis Grietiņas adresi un lūdzis aiziet pie viņas. Toreiz man ģīmis metās paskābs, bet dēls piebilda: «Māte ir laba.» It kā es to nezinātu. Redzi, ja tu esi nodarījis pāri labam cilvēkam, tad nav tik vienkārši viņam acīs raudzīties. Un, ja tā padomā, — kāpēc vispār to darīt? Stāstīt viņai par velnu? Šī nodomās — nu tas vecais rāzē! Grietiņai dzīvē viss bija skaidrs, vienkāršs, viņa nedomāja par to, kādi melni, ragaini āži var cilvēkam

dažkārt ap dūšu badīties. Sievišķi vispār ir sīksti radījumi, un dažs bullīgs vīrs noziedēs tādā vietā, kur iz-ķerpīs sīka sievišķīga skaidiņa. Un tā es visu to domāju, pārdomāju, kasīju aiz auss un atliku dienu no dienas, līdz saņēmu vēsti par dēla nāvi, nolīdu savā alā un, dūšu pravīdams, šad tad iešņaboju. Un, kā pieradu šņabot, tā aizvien vairāk. Visos tais pārmaiņu laikos man bija laimes vairāk nekā prāta, pēckara gados saņēmu darbu kādā sagādes-apgādes organizācijā, tur taisījām trakas lietas un grābām naudu kā ar liekšķeri. Vai bija vaļas domāt par sen izputējušo ģimeni? Dēla jau vairs nebija, meita nekad nebija priecinājusi — tā viņa nākusi pasaulē, tā lai viņa dzīvo. Dažu reizi gan šķita, ka esmu nejauks un cietsirdīgs, tad uzņēmu vienu sotņiku, vēl vienu... Nobirdināju asaru par bojā gājušo dēlu un aizmirsu visu pārējo. Tāda ir dzīve, tādi ir vīrieši, un vai es labāks par visiem pārējiem. Un plivināju tālāk. Diez kur būtu aizplivinājies, bet laikam bijām rāvuši par augstu: paņēma visu manu priekšniecību, ari mani uz dažiem mēnešiem noturēja aiz restēm un tirdīja diendienā. Man par laimi, sagādnieku darīšanu mudžeklī bija iepiņķējušies vairāki iespaidīgi vīri. Lietu izbeidza, mani izlaida.

Ticis brīvībā, atkal atcerējos kritušo dēlu, savu bezmērķīgo bēgšanu, atcerējos Grietiņu un Anniņu. Man taču bija meita, vienalga, kā viņa nākusi pasaulē, kā es to uzņēmis. Tikai tāds nevarēju viņas apmeklēt — vispirms vajadzēja nokārtot pašam savu dzīvi. Ne jau kā noplukušam grēku nožēlniekam man rādīties sievas un meitas acīs.

Ilgi kūlos kā pliks pa nātrēm, līdz tiku pie atelpas un savac istabiņas. Rāvu par kurinātāju divās vietās — vienā iesniedzu īsto darba grāmatiņu, otrajā darba grāmatiņas dublikātu. Viss, viss pagāja ātri un bezkrāsaini. Pavisam otrāži bija tad, kad cerējos ar Grietiņu un laulības pirmajā laikā. Kā gaidījām katrus svētkus, spriedām, kuru no trim šlipsēm siet ap kaklu, Grietiņa buktēja manas bikses, cepa pīrāgus, bet es skaldīju malku, svilpodams stiepu augšā no pagraba un piedāvājos Grie-tiņai palīgos — kauču vai traukus nomazgāt. Un puišelis vāvuļoja: «Tēti, iesim zaļumos, iesim...» Tie zaļumi bija turpat aiz Grīziņkalna, dzelzceļa līnijas nomalē, bet mēs ar tādu svinīgumu kā baronu Rautenfeldu famīlija no

Rīgas savrupmājas ekipāžā uz savu vasaras mītni Bie-riņu muižā. Puika uzsēdās man uz pleciem, kamēr Grie-tiņa stiepa somu, kas bāztin piebāzta ar pīrāgiem, pašceptām zaptes maizītēm un piena pudeli ar dzērveņu dzērienu. Priekš manis ir kāds aliņš atradās. Smējāmies par visu ko — tavu prieku, tavu pacilātību! Likās, ka nez kāda laimība zemes virsū nolaidusies. Vairāk gaviļu nekā jēgas. To atceroties, brīnījos, cik pelēks viss kļuvis, — aizskrēja gadi kā nemanot, ne zīmes atmiņā neatstājuši, bet katra diena it kā iedzina naglu tavā zārkā, un viena nagla gluži ne ar ko neatšķīrās no otrās, trešās vai trīssimtās.

Varbūt tāpēc aizvien vairāk domāju par tikšanos.

Nik, jūs saprotat, ka es jau biju tajos gados, kad cilvēks apzinās, kas ir iespējams, kas ne, īsti sakot, tas ir vecuma sākums — norimušās asinis rada arī gribas un gribēšanu rāmumu! Zināju, ka esmu svešinieks šīm divām sievietēm, tomēr mūs saista pagātne, kāds kopīgi noiets ceļa posms, saista pieņemtie uzskati par asinsradniecību un visbeidzot saista arī ieraksti dokumentos, gan radušies valstī, kas vairs nepastāv, taču paturējuši likuma spēku. Meita jau sen pilngadīga, neko no manis nevar pieprasīt (nav arī nekad to darījusi), tātad īstenībā viss beidzies. Tomēr es gāju. Kādu gabalu nobraucu autobusā, tālāk kātoju kājām. Gara vienstāva māja, tur mita Grietiņa ar meitu, mani aprēja plušķains suns un sagaidīja tumši logi. Pēc spēcīgas klauvēšanas iedegās vientuļa spuldze un sievietes balss noprasīja: «Kas tur ir?» Es paskaidroju, ka vēlos sastapt pilsoni Kociņu.

Neesot mājās.

Sākumā mani turēja aiz durvīm, beidzot tomēr ielaida priekšnamā. Tā bija mājas saimniece: maza, tumīga un pļāpīga sieviete. Ar neticamu atklātību viņa pavēstīja, ka no sākuma nobijusies, jo esot mājās gluži viena — vīrs ar dēlu kaut kādās darīšanās izbraukuši uz Tukumu, — un viņa nezinājusi, ka es esot labs cilvēks (vēl šodien nezinu, ka esmu tāds). Grietiņa sasirgusi un ievietota slimnīcā, bet meita aizgājusi runāt ar ārstiem. Es varot uzgaidīt, ievedīšot mani Kociņietes istabā. Apjucis no šīs pļāpības un laipnības, sekoju saimniecei. Viņa iededza gaismu, aizvilka logam priekšā biezāku drānu un norādīja krēslu.

Vēl brīdi patarkšķējusi un, apgalvojusi: «Pec kadas 332

stundiņas Ancīte droši vien būs mājās,» — viņa atstāja mani vienu. Viss bija izklāstīts: gan tas, ka Grietiņa šķīrusies no vīra, ka dēls bijis labs puisis, bet kritis karā, un māte no bēdām «gandrīz prātu zaudējusi, vienā dienā nosirmojusi», ka Ancīte studē un ir mīlīga meitene, tāpēc Grietiņa varējusi pēc visiem tiem sūrajiem gadiem laimīgas vecumdienas cerēt, taču diemžēl laikam gan vairs necelšoties. Tik maz vārdos, tomēr patiesīgi var izteikt cilvēka dzīvi: mīlēja, cerēja, sūri strādāja, zaudēja vīru, audzināja bērnus, kāvās ar nabadzību, karali ungi nolaupīja dēlu, palika meita, kas uzklausīs ārstu atzīšanos nevarībā pret nāvi. Man tapa smagi ap dūšu, un tikai pēc kāda laika pasāku tuvāk aplūkot istabu, kurā ilgus gadus ritējusi Grietiņas dzīve.

Istaba bija pietiekami rūmīga, lai divas sievietes nejustos saspiestas. Un visas lietiņas, Nik, tieši šīs lietas... es pazinu Grietiņu, savus vīra gadus. Galds no tā laika, kumode, krēsli, bērza koka drēbju skapis un pusotrgu-ļamā gulta. Anniņai laikam tas matracis, kam apakšā pasisti klucīši, bet pāri pārvilkta puķaina drāna. Uz kumodes pāris fotogrāfiju, vienā es redzēju mūs abus kāzu dienā — ar fotogrāfa uzkomandētiem smaidu vaibstiem sejā. Vai tiešām toreiz es bijis tik cukurjauniņš, gluži kā apcirpts jēriņš, ar lielīgi izslietām ūsu smailēm? Pats sev biju šķitis vīrišķīgi nobriedis, .jau pavecs. Tāda sajūta, ka tūdaļ vērsies durvis, tas ūsainais, lielīgais zellis iedra-sēs istabā un bezkaunīgi noprasīs: «Ko tu, onkulīt, te meklējies?» Jaunības bildītes nedarīja jaunu, tikai viesa grūtsirdību un sajūtu, cik pliekans ir viss, cik bālasinīga ir pagātne un bezjēdzīga atskatīšanās. Ko es te meklēju? Atkal atcerējos to nakti un to sapni, ne sapni — izbailes no laika briesmīgās varas mani sagrāba kā vēl nekad. Jābēg, un es metos prom, laipnajai saimniecei pateicu, ka man jāsteidzas, ka atnākšu citu reizi. Ir taču skaidrs, ka savas rotaļas, savus skūpstus un zvērestus esmu jau izdalījis, spēju vēl atdarināt, bet ne vairs pārdzīvot. Tukša, tukša kļuvusi mana dzīve, un, lai uz kurieni steigtos šajā tukšumā, visur uzdurtos pagātnes grabažām: ķirmju izurbinātām laulības gultām un kumodēm, notrulušiem priekiem, putekļainām atmiņām.

Senie latvieši prātīgi sacījuši: «Atgriezts rieciens vairs nepielīp.» Es nudien nezinu, kā lai to izskaidro, ka dīvains urdītājs mani allaž gumdīja vēlreiz tur pieiet; kaut

kas vilka, lai gan sapratu, ka mani negaida, ka neesmu vajadzīgs, nav par ko runāt ar šīm abām sievietēm. Tomēr atkal un atkal kārojās apmeklēt Grietiņu un Anniņu. Pagāja rudens, ziema, pavasaris, kad man gadījās būt tai pusē, — turklāt biju iedzēris pāris šņabju, — ne no šā, ne no tā ieklīdu pazīstamajā namelī. Atkal sagaidīja pļāpīgā saimniece, mani viņa neatcerējās, sāka savus stāstus no gala un beidza ar to, ka Grietiņa mirusi, bet Ancīte pārgājusi uz centru pie tēvoča. Viņa uzrakstīja adresi, bet zīmīti uz ielas es aizmetu; ko man tur meklēties, pat ne putekļainu pagātni tai vietā neatrast, tikai izbrīnu, neuzticēšanos, tukšu vietu sirdī un atmiņās.

*

Atkal dežurējošās medmāsas kārtējā vakara apgaita. Viņa ienesa paplāti ar medikamentiem — balta meitene ar sarkanu krusta zīmi pierē, kas sniedz cerību cietējiem, varbūt arī pēdējo miera dvesmu neglābjami slimo istabas iemītniekiem. Viņa uzklausa lūgumus — «māsiņ, man nenāk miegs» un iedod pāris ripiņu, «māsiņ, man kaut ko pret sāpēm», viena lielāka ripiņa, «man paaugstināta temperatūra», viņa apgalvo, ka tas nav nekas sevišķs, un atrod kādas visvarenas tabletes — visvarenākā ir ticība zālēm un balti tērptajai meitenei. Tā ir viena no slimnīcas dzīves ironijām, ka paši raupjākie vīri, kas negrib ticēt ārstiem, kritizē visu un visus, palaiž bezkaunības par sievietēm, zaimo dievu un nonievā medicīnas sasniegumus, arī tie grūtos brīžos ar žēlabainu lūgumu uzlūko kluso, atturīgo meiteni: «Māsiņ!» Katra cilvēka dvēselē atrodams kāds stūrītis sentimentam, kurā viņš pamūk, izdzirdis kaulainās grabošos soļus, bet nogurusī dežūrmāsa, domādama, kā ātrāk tikt galā ar daudzajiem pienākumiem, pat neapjauš, ka dažam tabletes veidā pasniedz ilūzijas drumstalu, ko cilvēki vairs negaida no augstajām varām, tomēr gaida. Ticība vēl joprojām spēj mēroties spēkiem ar zināšanām, un, saprazdami, cik maz-iedarbīgas ir šīs tabletes, vīri tās pieprasa un ar skeptiskām piezīmēm norij. Bernhards Kociņš vēlējās anal-gīnu — lauztā kāja vakaros pavairāk smeldza. Niks palūdza tabletes miegam un iesvieda tās sava galdiņa atvilktnē — viņš nedomāja lietot, tomēr reizumis ne no šā, ne no tā gribēja izbaudīt prieku satvert plaukstā

šis divas nieka ripiņas. Viņš jau pieradis vērot apgaismotos logus viņpus ielas un aizmigt ilgi pēc pusnakts.

Māsa izdzēsa spuldzes un aiziedama novēlēja labu nakti. Pēc tam tūdaļ vienu spuldzi iededzināja no jauna, aizdarīja durvis uz gaiteni un atvēra abus logus — pusstunda istabas vēdināšanai, tikai pēc tam slimnieki bija sagatavojušies naktsguļai, taču valodas tik ātri nenorima.

— Nu gan gaidāma bezmiega nakts, — nopūtās Bernhards Kociņš. — Ugunis spīd tieši acīs, vajadzētu izdauzīt tur tos sasodītos logus. Nik, pastāstiet man — tikai ne par eņģeļiem, labāk par Anniju.

Niks:

— Protams, par viņu. Tomēr man jūs, biedri Kociņ, jābrīdina, ka mans stāsts rebūs ar spraigu sižetu un noteiktām beigām, kādas prasa literatūras cienītāji, — parasti laimīgas beigas, kaut gan atrodas arī tādi, kas pieņem bēdīgu galu, jo tas aizkustina sirdi. Es runāju par dzīvi, un tā nepazīst iesākumu un nobeigumu, dzīve ir mūžīga, vismaz attiecībā pret paaudžu uznākšanu un noiešānu no darbības arēnas, kas aptver visu pasauli, lidojot reaktīvajā pasažieru lainerī, gan iespējams pārliecināties, cik lielā mērā modernā tehnika sašaurinājusi pasauli, taču domājošam cilvēkam rodas izpratne, ka šī pati zinātne un tehnika ir darījusi nevis šaurāku, bet plašāku, sarežģītāku mūsu dzīvi, un mēs gan tiešā, gan pārnestā nozīmē, ātri tai pāri steigdamies, kļūstam krāsu, noskaņu, izjūtu akli, kļūstam sveši norisēm tās dziļumos un šo neredzīgumu, šo nejūtīgumu aizsedzam ar vispārinātu pļāpāšanu. Ja jūtu trulums, dvēseles aklums, iekšējā trimda ir mūsdienu cilvēces bīstamākās kaites, tad politiskā balamutība ir šo slimību tiešākais simptoms.

Es aizgāju uz namu, kur mita Annija, un ilgi staigāju tā priekšā. Tai laikā nesmēķēju, tāpēc man pietrūka vienīgās nodarbības, kas satraukumu brīžos nomierina vīriešu nervus. Nebiju nācis ar nolūku kādu sagaidīt, mani nodarbināja pārdomas par tiem trīspadsmit gadiem, kad bija dzimusi, augusi, sākusi skolas gaitas Annijas meita, kas tik ļoti līdzīga manai māšelei. Tā jokaini iznāk, biedri Kociņ, jūs atzināties, ka nobijāties no laika un cerējāt izslapstīties. Jūs atzināties gļēvulībā, un es gandrīz vai izpušķojos ar varonības pāva spalvām. Nebiju taču bēdzis, bet tiecies uz priekšu, tātad darbojies, cīnījies. Bet nu

man uzmācās aizdomas, ka esmu saputrojis dzīves ģeo* grāfiju, precīzāk izsakoties — lūkojis izskaidrot savas kustības nepārtraukti kustošā telpā, nemaz nepūlēdamies apdomāt, ka ikviena atsevišķa cilvēka darbības jēga vienmēr atrodas ciešā saistībā ar visu cilvēku darbību.

Protams, nebiju tik naivs, lai iedomātos, ka visa atrisinājums atrastos tur, ceturtā stāva istabā, taču līdz turienei laika nežēlīgais ritums atnesis ne vien atmiņas, bet arī daļu no manis paša, kas ieņēmis noteiktu vietu dzīvē. Tur nebija nomale, jo dzīves nomale ir vietas, kas izslēgušās no cilvēces kopības: parazītu un tirānu pilis, birokrātu mītnes, demagogu katedras, rakstu mācītāju kabineti, militāristu apmetnes. Kur gan citur var atrast īstāku dzīvi kā pie šiem cilvēkiem, kas strādā astoņas stundas dienā, vakaros stāv pircēju rindās un ar sirsnību un čaklumu cenšas pēc iespējas mājīgāk iekārtot atvēlētos kvadrātmetrus? Te top laikmeta episkā dzeja, skan neviltoti smiekli un vīrišķīgi tiek izciestas sāpes, kuras nekad neizpratīs tukšu salmu kulstītāji. Varbūt te ir ari īstā vieta, kur man rast jaunu sākumu.

Iela satumsa, iela iedegās spuldžu rakstā, simtiem tūkstošiem namu logu redzīgi raudzījās manī, citi skumīgi apdzisuši. Garām man plūda cilvēku straume, aiznesot savu steigu, laimes alkas, vieglprātību, dziļu nopietnību. Jo patiešām neviens taču nepateiks, uz kurieni īsti tiecas šī masa, kas rada kustību bez sākuma un bez gala, rada pilsētas, valstis un kapu rindas nekropolēs. Cilvēce ik brīdi mirst un ik brīdi dzimst, es varēju būt tikai sīka vienība tās laikā, bet es gribēju būt pats savs, kaut arī sekunžu tūkstošdaļās mērījamu mūžības sprīdi.

Aprimu un lēnā gaitā soļoju mājup. Dzīvoju pavisam netālu no Annijas, taču gadu gaitā nekad līdz šim nebija atgadījies tikties, iespējams, ka mani viņa redzējusi, bet vienkārši pagājusi garām. Varbūt tas ir likteņa brīdinājums, ka lielpilsētās, kur cilvēki tik tuvu sablīvēti cits pie cita, kur viņus vieno organizācijas, masu sapulces, darbs un izpriecas, pircēju rindas veikalos un solu rindas teātros, cirkos, kinematogrāfos, tieši tur neatvairāmi ielaužas svešatnība starp vistuvākajām būtnēm. Es zināju, ka ļoti vienkārši būtu uziet augšā pie Annijas un viņas meitas — prom mani neraidītu, bet vai es spētu pārvarēt svešuma sajūtu?

Tā es novilcinājos ilgāku laiku — vēlējos apciemot

Anniju un it īpaši meiteni, bet šīs nenoteiktās pārdomas mani atturēja. Dzīves mīklas risinādama, cilvēce vienmēr virzās uz priekšu, vienmēr kaut ko atrod un par to bazūnē skaļāk, nekā ir vērts, taču punktu pielikt nemaz nav iespējams. Beidzot es nospriedu, ka domāšana nav atdalāma no darbības, un kādu vakaru divreiz piespiedu dzīvokļa durvju zvana pogu.

Atvēra meitene. Viņas sejā izpaudās pārsteigums kopā ar smaidu, šķiet, viņai mans apciemojums nebija nepatīkams. Piezīmējusi, ka māte šoreiz būšot pavēlu, viņa aicināja mani iekšā. Toreiz mātes klātbūtnē viņa bija daudz kautrīgāka, bet tagad ar prieku un pašapziņu uzņēmās dzīvokļa saimnieces lomu. Biju jau lasījis un redzējis, ka mūsdienu jaunatne agrāk sasniedz fizisko nobriedumu, tas izpaudās arī Annijas meitā — viņas trīspadsmit gadi izteicās kā iepriekšējai paaudzei starp piecpadsmit un sešpadsmit, tātad laiks, kad meitene ir sevišķi neglīta, bet sasniegta robeža, kuru pārkāpjot sāksies jaunības daiļums un sievietības briedums. Iespējams, ka viņa būs skaistule — lielas, nopietnas acis, garas skropstas, simetriski sejas vaibsti un neliela mute, taču augums kaulains un neveikls. Pumpurs, kas atsprādzis, tomēr pagaidām slēpj zieda burvīgumu. Viņa centās izlikties īsti pieaugusi.

«Lūdzu, apsēstieties un pakavējieties!»

Uzspēlēta lielas dāmas balss. Smaidīdams es sacīju:

«Mēs gan pazīstamies, tomēr neesam pa īstam iepazinušies. Mani sauc Niks.»

Meitenes vārds bija Ilze — tāpat veclaicīgs un nepretenciozs kā viņas mātei. Pati gan viņa bija ar pretenzijām, cēli pasniedza roku, tad varbūt iedomājās, ka šis žests bijis mazliet komisks, piesarka un kļuva neveikla. It kā dusmodamās viņa pagrieza man muguru, ieslēdza radioaparātu un visai iekaisa, kad pieminēju moderno mūziku. Neapšaubāmi, Ilze pārvarēm gribēja būt mūsdienīga, kā tas ir ar visiem jauniešiem, taču šis modernisms nebija ārēji sagrābstīts, viņa tiešām šo to zināja, mūzikā ne mazāk par mani. Un tātad, lai arī cik «augstā līmenī» noritēja mūsu saruna, tā tomēr nesmī-dināja; šajā kaulainajā skuķē, kuras dedzīgumu ik brīdi bremzēja tēlota dāmas pašapziņa, izpaudās kaut kas ļoti mīļš. Es iedomājos, ka tāda varētu būt bijusi pati Annija dažus gadus pirms mūsu iepazīšanās.

Apvaicājos, kurā klasē Ilze mācās.

Šoruden sākusi astoto, pēc pāris mēnešiem kļūšot četrpadsmit gadus veca. Ilze bija noteikta un precīza savās atbildēs, kaut varēja manīt, ka šie jiutājumi viņai nav patīkami. It kā atriebdamās viņa apprasījās par manām skolas gaitām un izglītību. Arī man nepatika būt vaļsirdīgam, bet dots pret dotu — atzinos, ka esmu sācis studijas pēc kārtas vairākās specialitātēs, nevienā gadījņmā neesmu bijis neveiksminieks, tomēr šādu vai tādu iemeslu dēļ iesākto pametis pusceļā. «Pēc noteikumiem neskaitos pat ne ar nepabeigtu augstāko, tātad vidējā izglītība, kas šodien ir parasta lieta, un pats savas vainas dēļ esmu uz mūžu piesaistīts gruzčika profesijai,» jokodamies nobeidzu.

Meitene izrādīja nepatiku — taču ne jau par manām neveiksmīgajām izglītības gaitām, bet gan par manu izteiksmes veidu.

«Tātad jūs strādājat par krāvēju,» viņa secināja un piebilda gandrīz vecīgi pamācošā tonī; «Mana māte vienmēr teic — vai nu latviski, vai krieviski, bet ne tādā puskoka lēcēja žargonā. Skolā es mācos arī angliski.»

«Varbūt kādreiz varēsi bez grūtībām sarunāties ar angļiem,» es sacīju un netiku vaļā no sajūtas, ka vajadzētu lietot uzrunu «jūs».

«Es ceru,» Ilze ar cienību atbildēja.

Mēs runājām vēl šo un to, meitene man tiešām patika, tāpēc ar prieku manīju, ka arī viņa tiecas man pretī. Starp citu, viņa atvainojās, ka nav piedāvājusi vakariņas, bet nu jau drīzi jo drīzi pārnākšot māte, un tad ēdīsim visi kopā. Šie vārdi iedarbojās ne gluži tā, kā domājusi meitene, man kļuva skaidrs, ka nevēlos un arī nedrīkstu šeit sagaidīt Anniju; dzīvē, tāpat kā matemātikā, ir aksiomas, ko nevajag pierādīt. Es pieņēmu par tādu postulātu savu aiziešanu — paskatījos pulkstenī, iesaucos, ka esmu jau tā nokavējies, un steigšus atvadījos. Ilze neslēpa, ka ir apbēdināta, bet es steidzos, steidzos, nemiers skubināja mani un ne bez iemesla — kāpņu telpā otrajā stāvā es sastapos ar Anniju

Un atkal tas pats, kas iepriekšējās reizēs, — mēs apsveicinājāmies laipni un pieklājīgi, taču ar vēsumu, ko manījām abi. Divas dzestras istabas, ko uz brīdi savieno pavērtas durvis. Es sapratu, kas mūs šķir — Annija man

neuzticējās. Nebija naida, pārmetumu, nebija arī saskares punkta, cilvēki var stāvēt tuvu un palikt sveši.

Tikai tāpēc, lai Annijas aizdomas neizvērstos nomācošā lavīnā, cs steidzos pastāstīt, ka esmu bijis augšā un ilgāku laiku pavadījis sarunā ar Ilzi. «Viņa ir gaiša meitene,» piebildu.

Tūlīt bija redzams, ka Anniju mans apciemojums neko neiepriecina, iespējams, viņa nožēlo, ka toreiz uz ielas pienākusi man klāt. Un, kā jau cilvēks, kas mīl atklātu valodu, viņa pēc īsas vilcināšanās pateica:

«Varbūt tavs apciemojums nebija īsti laikā.»

Es pasteidzos apgalvot, ka man nav itin nekādu slēptu nolūku, ka pats labi nezinu izskaidrojumu. «Vari man ticēt.»

«Ticu,» viņa atteica, «bet tieši tāpēc, ka nezini... Arī es nezinu.»

Noguris un domīgs atmetos uz palodzes. Kāpņu telpas logi bija ar bieziem, gaismu necaurlaidīgiem stikliem, drūma bija pustumsa, kurā mirkšķinājās sīkā piecpadsmit vatu spuldzīte. Es pārvilku pirkstu palodzes malai un vēroju, ka esmu iesēdies nešķīstos putekļos.

«Tu negribi, ka es nāku? Ka tiekos un runāju ar Ilzi?»

Padomājusi viņa tada ka apjukusi atbildēja — esot jau sacījusi, ka nezinot, gluži tāpat kā es. Taču, šķiet, būtu labāk, ja vismaz kādu laiku es nerādītos.

Vēl brītiņu mēs pakavējāmies kāpņu telpā, pamanīju, ka šovakar iepirkumu tīkliņa vietā viņas rokā ir pelēka ielas soma. «Ja tu tā vēlies,» noteicu, un atvadījāmies. Nejutos aizvainots, jo sapratu, ka viņa nepavisam nav gribējusi kaut kādā veidā man iedzelt.

*

Niks sāka gramstīties tumsā, līdz sataustīja «Rīgas»

paciņu.

— Tās ir mūsu lepnākās cigaretes, man gan labāk patīk «Elita», — viņš sacīja un vispirms pasniedza smēķi kaimiņam. Arī šoreiz tas neatraidīja.

Vēl vienā kaktā sadudinājās klusinātas balsis. Citur atskanēja saldi šņācieni, pat varena krākšana.

Atkal slimnīcas nakts, bezmiega nakts; atkal no atmiņu kaktiem izlīda rēgi, skumjas, slepenībā glabātas domas; naktis ir līdzīgas cita citai ar savu klusumu, vesela-

jiem tas dod mieru un atpūtu, slimais paliek viens ar sāpēm, cerībām un kremtošām šaubām, kas atkal un atkal uzmācas cerībām. Vienīgā izeja ir vairīties no šiem vientulības brīžiem — Niks un arī Bernhards Kociņš gribēja vai nu runāt, vai klausīties. Cigarešu kvēlojošie gali, dūmu ievilkšana un izpūšana kādu brīdi saistīja uzmanību, Jāva atvairīties no visa, ko slēpj nakts klusums. Brīdi, brīdi, un atkal tumsa un nomāktība. Bernhards Kociņš pavedinoši ierunājās:

— Pēc tam jūs vairs negājāt pie viņām?

Niks:

— Diemžel biju apsolījies, un man šķita nejauki lauzt doto solījumu. Senie latvieši sacīja — vīrs un vārds, tagad tas jau pusaizmirsts, atceras varbūt kā parunu, bet ne kā likumu. Dzīve pārlieku svaida cilvēku, apstākļi stiprāki par viņu un salauž arī viņa vārdu. Cilvēks pierod, ka viņu attaisno nepārvarami apstākļi, pierod vienreiz, pierod arī otro reizi, pierod vispār. Pēc kāda laika viņš sāk jau meklēt iemeslus, lai attaisnotos, visbeidzot nemeklē ne iemeslus, vienkārši mētāks ar solījumiem un tos piemirst.

Bernhards Kociņš secināja:

— Tātad jūs tomēr gājāt?

Niks strupi:

— Nē, es negāju. Es domāju, ka solījumu nedrīkst lauzt. Droši vien tas ir vecmodīgi, ne vienreiz vien darbā man nācies piedzīvot, cik viegli krīt jauki solījumi un cik sūri jāplēšas, lai panāktu kaut daļēju to izpildīšanu. Kā jau teicu, laikmeta mode, taču pagaidām tai vēl nepie-slejos.

Viņi izpūta pēdējos dūmus un tukšajā konservu kārbā, ko lietoja pelnu trauka vietā, nodzēsa cigarešu galus. Kāds miegā smagi, smagi novaidējās, cits nemierīgi pa-svaidījās pa gultu un iekliedzās. Bernhards Kociņš dobji iekāsējās.

Niks:

— Atvasara bija krāšņa, pat motoru dūmu piegandē-tais pilsētas gaiss šķita dvesmojam spirgtumu, jūras ūdens turējās silts, milzīgie pūļi pazuduši no pludmales, un arī citur Rīgas apkaimē patīkamāk nekā jūlija tveicē. Iztēlojos, ka būtu jauki mums visiem trim kaut kur izbraukt, pabradāt, pašaujoties un šo to papļāpāt. Grūti saprast, kā tādas aušības man iešāvās prātā. Kad Annija aizliedza

apciemojumus, man radās sajūta, it kā viss bijis norunāts, visi jau vienojušies un pēkšņi cietsirdīgā veidā noruna izjaukta. Laikam cilvēka dabā ir ar iedomām uzspodrināt īstenību. Mani māca pagurums un garlaicība, darbs nesagādāja prieku, lai gan atkal biju ekspeditors un maisījos pa ielu raibo burzmu. Bieži braucu garām tam namam, katru reizi uzpeldēja vēlēšanās atgriezties un rūgtums par to, ka esmu aizraidīts, — viss tomēr ļoti saraustīti un nenoteikti. Varbūt galvenais iemesls, kas mums liek izšķirties par kādu rīcību, ir vēlēšanās iegūt vai nu materiālu, vai morālu labumu, tas jau paslēpts cilvēka dabā, un nevienam prātā nenāks pārliet ūdeni no vienas akas otrā vai ar dūri vēju sist. Šķiroties eņģelis līdz ar visu mantību un ietaupījumiem krājkasē bija paņēmis līdzi arī manu iegūšanas kāri. Vienīgais prieks, ka dzīvoju, varbūt veģetēšanas prieks, raibā pārmaiņu ņirboņa visapkārt man — mašīnas, cilvēki, skatlogi, uguņi iedegas, uguņi dziest. Vakaros iedzēru tēju vai kefīru un likos gulēt. Rīts atnesa parasto darba steigu, iekšķīgi biju aprimis, pat vienaldzīgs. Tāpēc manas vēlmes bija bez spēka, bez asuma.

Atvasara aizgāja, sāka līņāt, pēc tam piesala.

Hm, cik ilgi mans solījums liktu atturēties no apmeklējumiem tai namā? Mēnesi, divus, trīs? Varbūt līdz tam, kamēr «zināšu»? Ko zināšu, kas man jāzina, ko cilvēks var uzzināt, diendienā ar neskaidrām jausmām nokaudamies?

Tā es būros sevī, braukāju, izvadāju pilnās pudeles, ievācu parakstus uz papīriem un tukšās pudeles, dažureiz papļāpāju ar šoferi, kas, man par prieku, bija gadījies diezgan nerunīgs un darba laikā nekad nelavījās cehā pie vīna vāts. Pusdienas maltīti, kā parasts, ieturēju ēdnīcā, bet aukstajos vakaros vārīju tēju. Tovakar dzirdēju ārdurvju zvanu, bet necentos iet pretī — mani neviens nekad neapciemoja, — kodu sviestmaizē, strēbu karsto tēju un uz klauvējienu pie savām durvīm noburkšķēju «lūdzu». Laikam kāds kaimiņš. Durvis pavērās strauji, toties nācējs vilcinājās uz sliekšņa. Ilze!

Vienā milzīgā «ham» noriju kumosu, nosviedu tējkaroti — tā izsita robu apakštasē — un uztrūkos kājās. Tūdaļ apvaldījos, uzsmaidīju un, pagājies meitenei pretī, satvēru viņas roku.

«Labvakar,» sacīju tik vienkārši, it kā šis apciemo-

jums būtu pats par sevi saprotams, «tūlīt uzcienāšu tevi ar tēju un ievārījumu. Lūdzu, mēteli vari uzlikt tepat uz krēsla atzveltnes.»

Viņa izskatījās mazliet jocīga: tievās, garās kājas kā divi diegi izstiepušies no īsā mētelīša, plaukstas šauras, pirksti slaidi, sejas izteiksmē uzkurinātu sparu mija bez-palīdzīgums. Es nodomāju, ka viņa laikam uzzinājusi — iespējams no mātes. Viņa atpogāja mēteli, tomēr vilcinājās to novilkt.

«Jūs esat mans tētis!» viņa izmeta nedabiski uzstieptā balsī. Gluži kā pie karātavām. Acis iepletušās lielas jo lielas, tomēr tur nepaudās dusmas, tikai apmulsums un izbīlis, un atkal tas pats bezpalīdzīgums. «Mans tētis» — iespējams, tā viņa saukusi mani savā nodabā tādos brīžos, kad citi bērni pieminēja savu tēti un Ilze sāpīgi apzinājās, ka viņai tēta nav. Nu tas atradies, un, lai ko viņa bija domājusi, ko pārdzīvojusi, pirms izšķīrās bez mātes ziņas mani uzmeklēt, lai ko domājusi un pārdzīvojusi, šurp nākot, — varbūt pat naidu, — viss izkūpējis, izņemot neapzinātu tiekšanos man pretī. Atļauju morālistiem izdebatēt, vai tas ir saprotami un attaisnojami un vai es esmu tā cienīgs, bet meita bija nākusi pie tēva, un es, slēpdams aizkustinājumu, mierīgi atteicu:

«Tas ir tiesa, meitiņ. Taču tu esi izaukstējusies. Noliec mēteli, un iedzersim tēju.»

Ne vārdu neteikusi, Ilze atdeva man mēteli un piesēdās pie galda. Ielēju tēju. Karotīte trīsēja viņas pirkstos. Viņa izskatījās aizkustinoši jauna, naiva, aizkustinoša savā pārdzīvojumā. Šajos gados pusaudzis vienmēr noliek sevi pasaules centrā, viņa sāpes un prieki šķiet atbalsojamies debesu augstumos, viņa liktenis ierakstīts zvaigznēs, no viņa lēmumiem un darbības atkarīga vai visa vēstures gaita. Es, protams, neapgalvoju, ka visi tā spriež, iespējams, ka itin neviens neko tādu neiedomājas, tomēr allaž izdarās, it kā dzīvotu šādā pārliecībā. Tas ir jūtu spilgtums un uztveres asums, ko ar gadiem nobružā dzīve un kas vēlākos mūža posmos jau tiktāl notrulinās, ka nereti pārveidojas īgnā cinismā. Es vēl spēju sajust un valdījos, lai neļautu acīs saplūst miTTumam. Manas šaubas, nezināšana, vienaldzība aizgājusi pie velna; šī izstīdzējusī, svinīgi gudrā un tomēr tik bērnišķīgā meitene bija pateikusi «mans tētis». Biedri Kociņ, es negribu ne jums, nedz kādam citam kaut ko iegalvot, ir daudzas

lietas, kuras nav iespējams izskaidrot; man pašam viss bija briesmīgi sarežģījies, bet vienā ziņā kļuvis ļoti vienkāršs — Ilze zināja, ka ir mana meita, mēs abi to apzinājāmies, un tas bija labi.

— Varbūt tiešām, — Bernhards Kociņš norūca. — Bet kā tālāk?

— Tālāk mēs vēlreiz uzsmēķēsim un lūkosim aizmigt, — Niks nervozi atsaucās.

izklausījās, ka Niks nolēmis izbeigt savu stāstījumu, varbūt pat nožēlo, ka bijis pārlieku vaļsirdīgs. Var taču manīt, ka miegs viņam nepavisam nenāk. Jūtami aizvainots, Bernhards Kociņš atraidīja cigareti un aizkurināja pats savu «Sever».

*

Nama logi dzisa cits pēc cita — slimnīcas istaba iegrima tumsā. Dažs gulētājs vareni zāģēja, divi smēķu gali kvēloja, divi negulētāji klusēja.

Atkal nakts... trīsdesmitā, četrdesmitā, piecdesmitā, šī jau piecdesmit ceturtā. Negulēta nakts, skumja nakts, grīītu domu nomākta nakts.

Vēl daudz trūka no pusnakts, kad viņi abi ar Ilzi gāja mājup. Savāds vārds «mājup» — to laikam teica Ilze, viņa mājas nebija ne tur, nedz šeit. Istaba, četras sienas, orderī fiksētā apdzīvojamā platība ar kopēju virtuvi — viss, ko jūs gribat, bet mājas? Ko cilvēks saprot ar vārdu «mājas»? Sen vairs ne barona pili, saimniecības centru, vispār savu īpašumu, mājas ir mājīguma sajūta. Niks bija aizmirsis mājīgumu, to sagandējis eņģelis, viņš nejutās mājīgi nekur, diezgan ērti prata ierīkoties visur. Ilze sacīja «mājas», viņu istaba bija mazāka nekā Niķa, tomēr tur mita mājīgums.

Viņi gāja pa ielu. Pati lielākā drūzma, ietves pārpildītas. Ilze pieķērās Niķa piedurknei, pieplaku viņa sāniem, abi klusēja un jutās labi. Noskaņa paklīda, kad Annija atvēra durvis; uztraukumu viņas sejā nomainīja neizprotama izteiksme, varbūt tas bija apjukums. — Tu taču varēji man pateikt, uz kurieni ej!

Ilze paskaidroja, ka viņai pēkšņi iešāvies prātā. Niks noprata, ka Ilze uzzinājusi patiesību, uzzinājusi viņa adresi, klaiņājusi pa ielām, cīnījusies sevī un izlēmusi to, kas līdz tam viņai nebija nācis ne prātā. Tā tas izskatījās. Nu viņa aicināja: — Tēti, ienāc pie mums!

Tēti... Annija sarāvās, vai viņu aizskāra šī uzruna? Viņa neteica nekā, tikai pamāja ar galvu un atkāpās sāņus. Arī Nikam tā ne visai... kā uz kleinām kājām viņš sekoja Ilzei. Annija noslēdza gājienu.

Ilzē manīja kaut ko spītīgu — bērns vienmēr domā, ka dara pareizi, it īpaši, ja šis bērns uzskata sevi jau par pieaugušu. Viņa pogāja mēteli, skatījās istabas sienā un noprasīja mātei: — Tev, māt, nepatīk? — Viņas balss bija sīka, spiedzīga.

— Kāpēc ne, — A.nnija bija stingra, savaldīga. — Tu taču vari apciemot savu tēvu. Es uztraucos, jo nezināju, kas noticis ar tevi.

Annija palīdzēja Ilzei atpogāt un novilkt mēteli. Nikam likās, ka tūlīt meita raudādama metīsies mātei ap kaklu — piedod, māt, es mīlu tevi, bet viņš taču ir tētis, mans tētis. Droši vien viņa to nedarīja tāpēc vien, ka Niks bija šeit. Viņš stāvēja, mīņājās uz vietas un jutās briesmīgi lieks.

Nodzisa pēdējais logs. Lieks. Niks nosvieda izsmēķēto cigareti. Riebīgs vārds, idiotiska sajūta. Cilvēks lieks dzīvei... Vai nav satriecoši, ja ārēji kāds tevi var uzskatīt par pilsoni, kura eksistences ti esības nav apšaubāmas: ir pase, nokārtotas attiecības ar valsts aizsardzības un kārtības uzturēšanas iestādēm, strādā, tātad godīgi apgādā sevi un piedalās ekonomiskās dzīves norisēs — statistiska vienība, saimnieciska vienība, juridiska vienība, tomēr lieks. Ielas ņirboņa neizmainītos, ja viņš pēkšņi pazustu, izgaistu bez ziņas, bez miņas, darba vietas priekšniekam būtu neliela galvas lauzīšana, ko ātrumā likt vietā, kādam cilvēkam vai jaunam pārim būtu liels prieks par iegūto istabu, kara komisariāta darbiniekam sīks darbiņš — noņemt no uzskaites. Lieks cilvēks, svešinieks, kas vienaldzīgi aiziet garām visiem, tāpat kā visi iet garām viņam. Taču cilvēks vienmēr meklē cilvēku, meklē, atrod, pazaudē; varbūt pazaudē tādēļ, ka nekad pa īstam nav atradis. Ilze sameklējusi viņa dzīves vietu, sameklējusi savu tēvu — tik viegli, tik vienkārši?

Niks raudzījās, kā Ilze kravājas viņa grāmatās, kas sen nelasītas iegrimušas gadu putekļos. «Tēti, kādas vien gudrības tu neesi cauri ņēmis!» viņa priecājās, ka tēvs ir tik gudrs. «Anti-Dīrings» un «Dabas dialektika», Hē-geļa raksti krievu valodā, veci pirmskara izdevumi vācu valodā: Oswald Spengler «Der Untergang des Abend-

landes», Sigmund Freud «Über Psychoanalyse» un pāris citu šī autora darbu. Niks pasmīnēja un atcerējās Gētes rindu «... un diemžēl ticības mācības arī».

— Tēti, tu laikam zini briesmoti daudz? — Ilze jūsmīgi. Niks purināja galvu: — Pietiekami daudz nekad neizdodas uzzināt. Jo vairāk cilvēks mācās, jo skaidrāk saprot, cik maz zina.

Ilzes acis domīgi vērās Nikam pretī, uz brīdi viņas rokas pārstājušas darboties: — Laikam gan tā ir, tēt, es mācos, mācos un redzu, ka jāmācās aizvien vairāk. Un tad sāk apnikt.

Viņš smējās: — Tā jau var apnikt arī dzīvot. Tu dzīvo, dzīvo un redzi, ka dzīves jēga ir pašā dzīvošanā, bet vai tāpēc Daugavā lēksi?

Abi kļuva trokšņaini jautri. Durvis pavērās, un galvu pabāza dzīvokļa saimniece. Viņu vajadzētu dēvēt par dzīvokļa tenku vāceli — senāk viņa bijusi noteicēja par visu lielo sešstāvu namu, bet pienāca laiks, kad namu nacionalizēja, vīrs nomira, dēls aizklīda kaut kur uz Kaukāzu un viņai palikusi viena vienīga istaba. Viņu joprojām dēvēja par saimnieci — gan ironiski, gan arī maksājot meslus miermīlīgai līdzāspastāvēšanai. Viņa minēja kādus nesvarīgus, pavisam smieklīgus savas ierašanās iemeslus un šaudīja ziņkārīgi nosodošus skatienus. Dievs žēlīgais, vai tad šis plikpauris jau ar pusaudzēm! Izvirtusī, bezgodīgā pasaule!

— Saimniec, — Niks sacīja, — iepazīstieties ar manu meitu. Ja kādreiz viņa ierodas, bet es esmu aizkavējies darbā, lūdzu, ielaidiet manā istabā, lai parīkojas pa šo te grāmatu lūzni.

Saimniece smaidīja priekā, ka uzzinājusi kaut ko jaunu. Tātad Nikam ir meita, droši vien ārlaulības (izvirtusī, bezgodīgā pasaule!). Viņa jutās apmierināta savā iz-ostīšanas kārē un bija laipna, Ilze ne tā, tomēr iegaumējusi Niķa sacīto: kad viņš nākošā dienā nepavisam ne ar nokavēšanos pārnāca mājās, tur jau rosījās Ilze — izslaucījusi istabu, sakārtojusi grāmatas, uzvārījusi piena zupu. Niks valdījās, valdījās, tomēr manīja miklumu acīs. Mājas, tiešām mājas... Viņu sagaidīja siltums, gādība, mīlestība.

Niks atkal aizsmēķēja, Bernhards Kociņš aizsmēķēja. Viņi negulēja abi, bet klusēja — katram cilvēkam

piederēja sava pasaule un ārēji zināmā mērā līdzīgas, iekšēji tās bija tālas.

Niks tajās dienās maz pieminēja Anniju — atnāca Ilze, viņš allaž bija aizņemts ar Ilzi, un Annija aizslīdēja otrā plānā. Tā nebija, ka viņš Anniju būtu pilnīgi piemirsis. Dažkārt Nikam iešāvās prātā, ka vajadzētu visu nokārtot, bet viņš nesaprata, ko apzīmēt ar vārdu «nokārtot», pagaidām, kā ir, tā ir labi. Pieredze viņu brīdināja, ka nenoteiktība ir laimes ilūzijas parastais eksistences veids. Niks jutās apmierināts, dažu reizi pat laimīgs. Varbūt ar Anniju būtu vēl labāk, bet varbūt, kārodams par daudz, viņš zaudēs iegūto mazumu. Tā pagāja dienas ar labām stundām, kad viņi klausījās mūziku vai runāja par grāmatām, vai runāja tikai Niks — par pilsētām, kādās Ilze nekad nebija bijusi, bet kāroja pabūt, par kalniem, kurus viņa redzējusi tikai attēlos, par jūrām un upju braucieniem. Ilze klusēja, un viņas vājais ķermenis bija sasprindzis zinātkārē.

Bija nepatīkami, ja kādu dienu meitene neatnāca Tukšā māja vairs nemaz nebija māja, bet istaba komunālā dzīvoklī. Pēc tam Ilze pastāstīja, ka skolā viņai radušās sliktas atzīmes un māte stingri pieprasījusi tās izlabot. Niks attapās, ka meitene taču iet skolā. Negaidīti atradies tēvs kļuvis par traucējumu, protams, viņa tā nedomāja, toties Nikam tas skaidrs. Viņš valdīja savu nepacietību, kad meitene vairs nerādījās, — viņa ieradās pēc trim skumjiem un tukšiem vakariem, nemaz neizskatījās jautra un uz Niķa prašņāšanu bēdīgi atzinās, ka mamma sadomājusi precēties.

To pateikusi, meitene vērās tēvā ar tādu skatienu, it kā viņam vienīgajam lemts izšķirt visu pareizi, ka viņš būtu tas visgudrais un visvarenais. Niks nezināja, ko sacīt, pie Annijas viņš nebija rādījies nedēļām ilgi. Viņa precas, atradusi kādu vīrieti, kas turpmāk skaitīsies aizbildnis par nepilngadīgo Ilzi — patēvs.

— Aiziešu aprunāties ar mammu, — solījās Niks, un lizes acis iemirdzējās. Meitenei bija savi nolūki — viegli izprotami, bet vai tāpēc viegli iespējami? Niks vēlējās darīt visu Ilzei pa prātam, viņš oat piekāpās iet tūdaļ, kamēr meitene uzkopj istabu. Niks gan baidījās sastapt Annijas nākamo, taču kautrējās kaut ko tādu Ilzei vaicāt. Uz ielas izgājis, viņš pusbalsī dudināja dažādus iebildumus, jo četrpadsmitgadīgajam tirānam viņš vis neuz-

drošinājās iebilst. Aiziet jau var, Annija nesagaidīs viņu ar pārmetumiem, ar verdoša ūdens šalti. Liela jēga nav no tādām runām, arī ērti nav, bet...

Laime, ka Annija bija viena, citādi Niks nezinātu, ko iesākt, bet patīkami nebija ari tā. Uz Annijas vaicājumu viņš paskaidroja, ka meitene ir pie viņa, un atzinās, ka esot gauži neērti, laikam arī netaktiski sākt runas par...

Vai Ilze kaut ko stāstījusi?

Tā jau iznāk... Laikam viņam nevajadzējis meiteni nodot, viņš neveikli pasmējās, bet jāsaprot, ka uz Ilzi tas visvairāk attiecas, ka viņas vecumā to uzņem pārlieku jūtīgi.

Annija mierīgi un dzedri apstiprināja, ka viņa labi saprotot Ilzi. Sājos jautājumos meitene esot pat jūtīgāka, nekā pusaudži parasti mēdz būt, meitene daudz izcietusi jau agrāk — vienreiz, kad viņa bijusi piecus gadus veca, uznākusi no pagalma, žēli raudādama, un stāstījusi mātei ... Annija brīdi vilcinājās, viņas pabālajos vaigos iesitās sārtums — atstāstījusi kāda puikas vārdus: «Zinu, kāpēc tev nav papas, tava māte ir mauka, ko viens tēviņš pasūtījis ...»

Niks toreiz nesmēķēja, viņš nemierīgi sakustināja pirkstus un novērsās; tagad viņš gramstīja cigaretes — kreisā roka zaudējusi katru vingrumu, arī labā roka tik vien kā nevarīgi valstīja kārbiņu. Annija vēl piebilda, ka tas gadījums nav bijis vienīgais, meitene vairs nav gājusi kopā ar citiem bērniem. Vēlāk, kad sākušies skolas gadi, viņai zudusi nomāktība, gadījušies labi draugi.

Niks jutās aizskarts — Annija gan varējusi nestāstīt vecus notikumus, kad viņi toreiz izšķīrās, viņš nezināja, ka Annijai gaidāms. .. Galu galā cits apšaubītu, spriedelētu, ka viņam grib «piešūt lietu». Taču gudrākais klusēt, jo neviens jau viņam neuzmācās, neko nepārmeta, neko nepieprasīja. Annija radusi būt patstāvīga — viņu draudzības laikā, visus šos turpat piecpadsmit gadus, arī tagad. Jaunavīgā, skaistā Annija — mirdzošā impresija — izgaisusi, atstādama savu zīmogu viņa atmiņās, bērnā un vēl daudz citās vietās, par ko viņam nebija ne mazākās jausmas. Viņš nosacīja:

— Tātad esi izlēmusi...

Jā, viņi abi domājot, ka jānokārtojot attiecības, kā tas sabiedrībā pieņemts.

Niks ar pirkstu galiem pagramstīja savus īsiņos matus

un kaut ko runāja par to reizi, kad viņi sastapušies un viņš bijis tā apmulsis, ka nav spējis neko līdz galam izdomāt.

— Arī man bija pavisam neparasti, — Annija atzinās. — Taču Ilze taujāja pēc sava tēva, un es sapratu, ka viņa tikmēr neatlaidīsies, kamēr tiks pie skaidrības. Varbūt tevi neuzrunātu, ja būtu vientuļa, bet manā dzīvē jau bija ienācis cilvēks... Gribējās norēķināties ar pagātni, Taisnību sakot, zemapziņā baidos no tā, ka Ilze tev pieķērusies, bet... tavs bērns taču ...

Niks beidzot izmakšķerēja cigareti. Pie velna, pretojas arī sērkociņi!

Annija aizgājusi — tālu uz neatgriešanos. Ko sacīs Ilze? Viņš pats? Joprojām neskaidrībā. Laimīgi tie cilvēki, kam viss ir skaidrs, noteikts — viņu smadzenes neapgrūtina nevajadzīgas šaubas, viņi iet taisnu ceļu, cīnās, uzupurējas, izpilda pienākumu un ir dzīves pozitīvais, radošais spēks: «Kas necīnās, tas nenesīs to goda kroni...»

Bernhards Kociņš pasniedza uguni — iežēlojies par Niķa neveiksmīgajiem pūliņiem. Viņš nesacīja ne vārda, arī Niks klusēja. Ko darīsi, bez līdzcilvēku palīdzības šajā pasaulē tomēr nav iespējams dzīvot.

Annijai viss izlemts, skaidrs, šķiet, arī Ilze izlēmusi pa savam, un tādā gadījumā mātes un meitas griba nenovēršami krustosies. Labi, ka man nav tādas skaidrības un noteiktības, tāpēc varēšu parādīt zināmu elastību; varbūt tas izklausās gļēvi, bet arī dzīve reti kad atgādina taisni — visīsāko ceļu starp diviem punktiem, — tie, kas šīs taisnes mīl konstruēt, dažkārt gan atgādina trulus dzelzsbetona pāļus, kurus dzen stāvus un taisnus, un, ja tie uzduras klintij, tad zveltnis sadragā viņu pakaušus, taču neiesit tajos ne gramu dzīves izpratnes.

Niks pūta dūmus un sīki jo sīki atcerējās. Annijas mierīgā, nosvērtā balss stāstīja par bērnību un māti. Niks toreiz visu dzirdēja, tomēr dzirdēto neaizlaida līdz savai apziņai, modernā stilā runājot — viņš uzņēma informāciju, bet to neizanalizēja. Kāda viņam daļa gar tālās pagātnes notikumiem, ja prāts pilnīgi aizņemts ar šodienu. Taču Annijas stāstītais iegūlās kaut kur viņa atmiņā, un tagad Niks to izņēma kā lentu ar skaņu ierakstu — izņēma no kāda maza plauktiņa bezgala pieblīvētā telpā. Slimnīcas istabas tumsa kļuva par ekrānu,

kas ataino Anniju kā mazu meiteni un viņas māti — laipnu, klusu, vienmēr darbos aizņemtu, maz smaidīgu sievu. Pret Anniju viņa bija mīļa, dažu reizi ari pasmējās, bet tas izklausījās skumji. Reti kad viņa apsēdās mierā, viņas sastrādātās rokas tad nogūlās klēpī — Annija tās reizes atcerējās, Niks redzēja tagad — pie Ziemsvētku eglītes, īstenībā nebija eglīte, tikai liels egles zars. Dega dažas svecītes, Annija izdzēsa gaismu. Sīkā bērna bal-stiņā meitene dziedāja skolā mācītās Ziemsvētku dziesmas, brālis piebalsoja, māte klusēja un, šķiet, kaut ko dziļu domāja. Viņas sastrādātās rokas gulēja klēpī, galva pieliekta, sejas vaibsti nekustīgi. Meitene skaitīja skolā mācītus pantiņus. Māte uzslavēja bērnus. Viņa nebija runīga, taču atrada mīļus vārdus par labām skolas liecībām, par ganos nopelnīto atalgojumu, par pirmo algu, ko zēns pārnesa mājās, — viņš strādāja par grāmatsējēja mācekli. Zēns iesēja mātes veco dziesmu grāmatu — pārsteigumu uz Lieldienām; viņš darbojās un rādīja mā-šelei: «Redzi, vispirms vajadzīgs sašūt ar aukliņu pie lentītes, parasti liek divas lentītes, bet es četras, lai stingrāk turētos. Pēc tam ar līmi šitā ... tad greznuma lentītes, tad jāapgriež un visbeidzot vākus.» Viņš izstāstīja smalki, un Annija pieklājīgi klausījās, lai gan nemaz nebija ieinteresēta uzzināt, kā sien grāmatas. Viņai savas domas un darīšanas, bet brāli viņa mīlēja. Zēns iesēja visas grāmatas, kādas vien mājās atradās, — daudz to nebija, trūka naudas grāmatu pirkšanai, un ģimene turējās pie pilsētas bibliotēkas. Ar skaisti iesieto dziesmu grāmatu māte Lieldienās aizgāja uz baznīcu, mājās bija pūpoli, bija pelēka sūna uz vecā šķīvja un sūnā saguldītas olas — Annija tās krāsojusi ar raibiem dzīpariem, ar sīpolu mizām un siena gružiem. Kad māte pārnāca, viņa noskūpstīja zēnu uz vaiga un vēlreiz pateica paldies. Pēc tam viņi dzēra kafiju «Maiga», raksts uz bunduļa to lepni dēvēja par šokolādes kafiju — garšoja tiešām pēc šokolādes, — ēda pīrāgus un biezpienmaizi, knaulējās ar olām, un māte pasmaidīja biežāk nekā parasti. Neizprotamā kārtā, pati būdama čakla baznīcā gājēja, viņa nekad uz to nespieda savus bērnus. Dažus gadus vēlāk, jau pēc tam, kad Annija kopā ar brāli bija nodziedājusi «Es karā'i aiziedams» un viņu vairs nesagaidījusi pārnākam, Annija reiz apvaicājās mātei: «Kāpēc tu vēl vienmēr ej baznīcā? Tagad jau māca, ka dieva nav.» Māte

kļuva pavisam skumīga, viņa atteica: «Ne jau ticības dēļ. Es nezinu, vai dievs ir vai nav, par debesu valstību nedomāju. Esmu nemācīta sieva, tomēr man liekas, ka miris paliek miris, trūdi no kapiem necelsies un aiz mākoņiem nav nekas vairāk par zilu gaisu. Tu, meitiņ, iesi skolā, mācīsies, varbūt reiz sapratīsi, man tas nebija lemts. Baznīcā jūtos labi, kad spēlē ērģeles, kad domāju par Kristu, kā viņš pie krusta piedeva visiem, mīlēja visus. Kristus vienīgais neatzīst naidu, liek mīlēt, un, ja viņu uzklausījuši, vēl šodien tev būtu brālītis, man dēls un daudziem, daudziem citiem tāpat. Es tiešām nezinu, ko baznīca darījusi senos laikos, nezinu, kādām grāmatām ticēt, kādām ne, jo bieži tās apstrīd cita cilu, bet zinu, ka mīlestība dara dzīvi gaišu, dod spēku, liek cilvēkam būt labam Tu vari lemt, kā tev tīk, katrs cilvēks izdzīvo savu mūžu pats, es nekad neesmu stiepusi jūs c.r brāli uz baznīcu. Man tā bija vieglāk, nekā ja es staigātu ar ļaunumu, ar rūgtumu un galu galā tāpat neiemantotu neko vairāk par kapa vietu. Arī tu pieredzēsi, ka dzīvi var sasildīt tikai ar pašas sirdi. Nekādas gudrības, nekāda mantība, nekāds gods nenesīs labumu, ja būsi cieta sevī.»

Niks skatījās tumsā un redzēja to ģimeni: viena istabele, trūkums un spodrība, apaļi, mīksti pūpoli, apaļas, krāsotas olas — trūkums un spodrība ... un gaišums, un mīlestība. Savā bērnībā viņš atrada tikai drumstalas no tā, bet Annijas bērnībā viss bija pilnīgi vesels, skanēja kā zvans. Kāpēc Annija to stāstīja? Viņa bija mīlējusi, tagad Niks saprata, kāpēc viņa mācēja mīlēt, viņa bija saņēmusi pārbagātu mantojumu no mātes. Tas nav apsīcis, viņa mīlēja vēl šodien, tāpēc prata būt iecietīga, saprotoša. Viņš nekad nespētu apdzēst šo lielo gaišumu.

— Es nezinu, — beidzot Niks ieminējās, — vai Ilze tomēr nespriež savādāk. Viņai... — Niks sastomījās, vērodams Annijas neatvairāmo dzestrumu. — Bet tas nav tik vienkārši un īsi izrunājams.

— Un man šovakar maz laika, — Annija paskatījās pulkstenī, viņas balss bija klusa, noteikta. — Saproti, ka ... jums abiem nevajadzētu tikties. Nebūtu ērti.

Viņam atlika tikai celties un aizvākties. Kāpņu telpā, kas citreiz bijusi tukša, viņš sastapa trīs vīriešus — interesanti, kurš no tiem varētu būt īstais? Druknais izskatījās truls un patmīlīgs, sirmais tāds, kas Ilzei varbūt derētu par tēvu, bet diez vai Annijai par vīru, bet

tas garais ar portfeli — ierēdņa, priekšnieka, birokrāta lips, atgādināja izteicienu — «garš un dumjš», tam Niks būtu gatavs iešmugulēt savu eņģeli, garais nudien iz-katījās nobriedis debesu svētlaimei. Nebija gan sacīts, ai vispār kāds no šiem trim, bet neko jēdzīgu nevarētu laidīt... Vai viņš kļuvis greizsirdīgs? Ilze taču vēlējās avu īsto tēvu, tikai to.

Vai tad Nikam vienmēr nebijis skaidrs, ka vienkārši ir tikai uz papīra novilkt savienojamo svītru starp vārdiem: tēvs-meita. Ko dod viņa filozofija, ja tā nespēj pašu nomierināt un stiprināt? Ilzes acis pieplūda ar asa-lām: kāpēc tētis nav nokārtojis tā, kā labpatiktos viņai, kā viņš drīkst pārnākt tukšām rokām un paziņot: «Tur nekā nevar darīt.» Kā nevar! Viņa negrib to pieņemt, un viss. — Jūs neviens nedomājat par mani, tikai kā pašiem labāk! — viņa asaraini pārmeta. Niks centās mierināt apvainoto, paštaisno bērnu.

— Gribi, nāc dzīvot pie manis, — viņš ieminējās. Meitene rādīja vispilnīgāko pārsteigumu.

— Kā lai es pametu savu mammu!?

Šoreiz Nikam laimējās ātri sameklēt cigareti un uzraut sērkociņu. Bernharda Kociņa dobjā, slāpētā balss:

— Nik, jūs smēķējat pārāk daudz.

Tumsa noslēpa runātāju, šķita, šie brīdinošie vārdi nāk no pazemes, tiem piemita baigums kā orākula pareģojumam, kas vēsta par briesmām nākotnē: hronisku bronhītu, diloni, asinsvadu pārkaļķošanos, plaušu vēzi. Niks skatījās cigaretes kvēlojošajā galā — vai viņa salauztajiem kauliem tas nebūtu spožs vaiņagojums? Viņš neapzinājās, ka pārāk atgādina izlutinātu bērnu, kas pērienu vai skabargu aiz naga jau uzskata par traģēdiju. Viņš maz bija cietis, vairāk licis ciest citiem, dzīve viņu diezgan saudzējusi, pats viņš svaidījies savās iedomās, aušībās, noskaņās. Tomēr viņš mācēja savaldīties, pārlieku nevaimanāt fiziskās sāpēs, neapraudāt savus lauztos kaulus — šeit, kur kā fokusā koncentrējušās cilvēku ciešanas, pat aklais nevarēja nesaredzēt citu vīrišķību un to, ka ne jau viņam vienīgajam sāp, ka cilvēks daudz var izturēt un kauns būt gļēvulim. Briesmīgākais dzīvē nav vis sāpju smeldze, bet apsīkums — vadīto dienu,

domu un jūtu trulums. Ciešanas izšķīdina patības čaulu, atdzīvina sirdsapziņas nervu, vispār dara redzīgāku. Nav apšaubāms, ka dažu ciešanas dara ļaunu, tas ir tāpat kā ugunīs izšķīst sārņi, un vai tam, kas bijis veidots tikai no sārņiem. Mūsu gadsimta humānisms, kas uzstājas par cilvēka tiesībām, tomēr nespēj novērst to beztiesiskumu, kādā smagi pārdzīvojumi iemet mazisku cilvēku; likumus var mīkstināt, bet dzīvei ir savi likumi, un tie nepielūdzami cietsirdīgi vēršas pret gļēvuli. Šo patiesību Niks izprata un mācēja savaldīties apstākļos, kur savaldīšanās bija vienīgās zāles. Tikai dziļajās nakts stundās viņam uzgruva nepārvarama mazdūšība.

Niks sāka runāt:

— Es atradu savu meitu vai arī viņa atrada mani, kas galu galā ir viens un tas pats, bet meitas māte bija sadraudzējusies ar kādu vīrieti un nolēmusi precēties. Vēlāk es uzzināju, ka viņa gatavojas kļūt atkal par māti — tas nav nekas peļams, gluži otrādi. Es nezināju, kādas ir Annijas iespējas un izredzes, toties zināju, cik ļoti viņa mīl bērnus un ir gatava tos audzināt kaut vai savā ceturtā stāva istabiņā, kur tikai vēlās nakts stundās iespējams piekļūt pie ūdens. Vīrietim ir daudz vājākas tādas uzupurēšanās un pašaizliegšanās dziņas, tomēr es būtu priecīgs uzņemties pilnu gādību par Ilzi, lai viņa dzīvo pie manis; es pat sāku interesēties, kā izmainīt savu lielo istabu vai nu pret divām mazākām istabiņām, vai pret vienistabas dzīvokli — taču tam bija maza jēga, jo Ilze noteikti atsacījās pamest māti. Savā bērna prātā un pusaudzes iespītībā viņa gan izdomājusi apvienot mūs abus, apvienot mūsu abas istabas pret kaut ko ērtāku un radīt ģimeni, kādu viņa gadiem ilgi klusu skaudusi citiem. Man likās svešādi — atgriezt pagātnē aizgājušo,— bet māte nepavisam nevarēja piekrist šādam atrisinājumam, šķiet, viņa nebija bijusi līdz galam atklāta pret meitu, citādi tā tik tiepīgi nepastāvētu uz savu.

Pretišķīgu centienu sadursmes ātri rada asumus; svešinieki saķildojušies aiziet katrs uz savu pusi, un tās ir beigas, bet mums sākās savstarpēji pārmetumi, apsūdzības, vārdu sakot, mocības, kas sagandē dzīvi. Ilze reizumis izmeta, ka māte esot vēsa patmīle, gan apvainoja mani cietsirdībā, uzdzīves kārē, izlaidībā, gan solījās aizbēgt no vecākiem, kam viņa esot par nastu un šķērsli dzīves baudīšanā, gan ... Es dzīvoju līdzi viņas sāpēm un kap-

rīzēm. Bet tādi skabargaini pārdzīvojumi, diendienā krājoties, katru izsitīs no līdzsvara. Pienāca vakars, kad, darbu beidzis, es vairs nevēlējos iet uz mājām... Kādu stundu paklaiņājis pa ielām, es, neko nedomādams, uzgāju eņģeļa dzīvoklī.

Viņa joprojām bija viena, un es nobrīnījos, kā gan sievietei, kurai bez cēliem tikumiem vēl pieder krājkases grāmatiņa un galvenais — brīnišķīgs divistabu dzīvoklis, divu gadu laikā nav ķēries gluži neviens, varbūt viņa bijusi pārāk izvēlīga. Mani viņa saņēma ar debešķīgu, grēciniekus žēlojošu laipnību. Es tiku aicināts pie galda, sākumā atraidīju, pēc tam piekāpos un ieturēju maltīti ar teicamu apetīti. Likās, ka šeit neviens man pāri nedarīs, tikai žēlos un lutinās. Ja nu atgrieztos? Mani vairs nevilirāja eņģeļa kuplumi, no pieredzes zināju, ka tie nav gluži nekas, bet miers, miers. Atkal iekārtotos darbā, iekārtotos mājās, iekārtotos mierā un omulībā. Eņģelis nebūtu eņģelis, ja neizprastu manas domas.

— Tu kļūsti prātīgs, un laiks beigt muļķoties, tavi gadi to vairs neatļauj. Aiziedams tu gribēji sagraut visu, bet pamatus es saglabāju, un celsim uz tiem no jauna. Apvienosim savas platības trīsistabu dzīvoklī, kā to izdarīt, būs manā ziņā; es varu sagādāt tev labu vakanci tajā sistēmā, kur tu patlaban strādā. Tu esi spējīgs, tāpēc gaidīju tevi. Neaizmirsti, ka reiz mums būs jāatskaitas debesu kancelejā.

Biju ellīgi noguris, pārmetu žaketi pāri krēsla atzveltnei, nomaucu kurpes un, tahtā atlaidies, pa ausu galam klausījos. Eņģelis novilka kleitu, laiskām rokām atpogāja krūšturi, kravājās pa saviem tualetes piederumiem. Dzīvokļa logi nebija uz ielas pusi, pilsētas trokšņi tik tikko manāmi, tādi, kas netraucē miegu un gremošanu. Es prātoju: kāpēc gan neatteikties no mūžīgās burzmas, pārmetumiem, ķīviņiem, no ikdienas sūruma, kas, līdzīgi rūsai, saēd cilvēku un beidzot pārvērš viņu patmīlīgā pensionārā, kas skaita savus rubļus, vai invalīdu patversmes, tautiski sakot, nabagmājas iemītniekā. Lai Annija dzīvo savu dzīvi, viņa to darījusi gadu gadus. Ilze... viņa grib būt kopā ar māti... Tomēr manī kaut kas iesūrstējās.

Eņģelis mīlīgi appaijāja manus matus, patiesībā to, kas paliek pāri no matiem, ja ir pliks paurītis un apkārt tam laiž pirmā numura mašīnu.

— Nikr izbeidz reiz gremšanos un ecēšanos, esi vīrs un pieņemies prātā.

Esi vīrs kā vīrs un pieņemies prātā, bet par Ilzi nespēju domāt mierīgi. Kā to savienot: Ilze un eņģelis? Ilze un Annijas vīrs varbūt, es nezināju neko par viņu, toties pazinu Anniju un varēju ticēt; tāpat bija skaidrs, ka Ilze nekad, nekādos apstākļos nesapratīsies ar eņģeli — par to nav ko domāt. Untumains skuķis! Bērniem un suņiem ir nemaldīgs instinkts, labi attīstīts sestais prāts. Man vai nu jāatsakās no meitas, vai arī diendie-nēja ķildošanās un nervu bendēšana. Kā rūsa saēd dzelzi.

Gulēju blakus eņģelim. Mīksta kā nobriedusi plūme, matracis mīksts, ārpasaules trokšņi mīksti, dzīve kā rožaina vate — tīsties, mīļais, tīsties! Arī domas zaudējušas tvirtumu — mīkstas, bezspēcīgas, pavisam gļetnas, — nekur vairs negribējās steigties, neko darīt, ne ar vienu ķīvēties. Lai viss paliek savā vaļā, gan jau pie kāda gala nonāksim. Es laidos snaudā.

Iztraucēja zvans. Uztrūkos, pirmajā brīdī šķita, ka pie durvīm atgadījies kāds velnēns, kas kāro pavedināt eņģelīti, bet otrs tirkšķis liecināja, ka trokšņo uz nakts-galda novietotais tālrunis. Eņģelis atsaucās: «Koo!?» Viņas balss kļuva skarba, pāri klausules membrānai slīdēja tērauda vīle: «Ko jums vajag? Viņu nevar traucēt!»

Sniedzos pēc klausules, bet tā jau bija nolikta. «Kāpēc nedevi man? Kas zvanīja?» viņa valšķīgi smējās: «Kašķīga, nesimpātiska balss, varen uzstājīga.» Tie noteikti bija meli. Annija jau nu nezvanīja, vienīgi Ilze — šādā gadījumā, protams, oficiāla, taču ne jau nesimpātiska, tāda viņa nemaz nespēja būt. Kā viņa nojautusi, uz kurieni esmu aizgājis, kā viņa sameklējusi tālruņa numuru? Mans uzvārds atrodams telefona abonentu sarakstā, bet mans uzvārds nav nekāds retums, iespējams, apzvanījusi visus pēc kārtas. Vai viņa sapratusi, ka uzgājusi īsto vietu, vai zvanīs atkal?

Kā esmu gaidījis, to sapratu tai brīdī, kad tālrunis atkal nošķindināja savu zvanu, un, līdzīgi uzvilktai atsperei, es šmaugi piesprāgu pie klausules. «Kis-Kis,» maigi nodudināja piesmakuši tēviņa balss. Es pasūtīju viņu uz kaut kurieni un nosviedu klausuli. Šī smīnēja, droši vien uzskatīja mani par greizsirdīgu. «Aita, maita ... aita, maita ...» es skaitīju sevī, uz tahtas malas kleknē-dams. Zvanu nebiju dzirdējis, taču līdz manai uztverei

nonāca Kis-Kis sirdīšanās: «Nuf kas jums vajadzīgs, kas? Liekieties taču...» — tālāk viņa nespēja, es izrāvu klausuli viņai no rokas. Biedri Kociņ, eņģeļi tomēr ir stulbi radījumi vai ari viņu vārdus un darbus apgaro debesu nevainība, būtu viņa slīpētāka, nosviestu klausuli, un es spriestu, ka viņa vairās no sava tēviņa. Mirstīgās sievietes šai ziņā ir gudrākas, vai ne?

— Visas viņas ir slīpētas, — atnāca no tumsas blakus Nikam. — Pat jauna skuķe izplāno, kā sadzīt pēdas, ja vien grib.

— Grietiņa negribēja ...

— Annija ari ne ...

Brīdi abi it kā apdomāja, ir vai nav iedzēluši viens otram. Niks atsāka:

— Jā, tā bija Ilzes balss: «Tēti, es gaidu tevi mājās, gaidīšu, kamēr tu pārnāksi,» — un viņa beidza. Man bija jāpaklausa, zināju, ka nekas cits nav iespējams, un ar prieku posos prom — sameklēju savas kurpes, rāvu žaketi mugurā. Bet eņģelis nedomāja tik viegli atkāpties, pamest mani grēka varā. Viņa pieņēma izaicinājumu, pati kļuva izaicinoša:

«Nekā nebija, mīlīt, tā neies cauri. Atskrien, pieēdas, izguļas, izlustējas un paceļ cepuri — ardievu līdz nākošai reizei! It kā man būtu sevišķs prieks tādus...» viņai nāca laukā rupjība pēc rupjības — īsti izvirdumi, ja nemaldos, arī Vecajā derībā eņģeļi nav bijuši nekādi lēnprātības un tiklības iemiesojumi. «Paliec pie saviem ērzeļiem!» atcirtu un, paķēris mēteli, metos pie ārdurvīm. Tās aizslēgtas. «Šurp atslēgas, ātri!»

Kis-Kis iecirta rokas sānos. «Pasvilpo, tik viegli man nespruksi! Lai tā tava fidiņa pagaida.»

Nu gan kļuvu nikns — ziniet, ja jūs steidzaties un viens stājas ceļā! Kļuvu draudīgs, bet viņa tikai izaicinoši smējās. «Nav ko spārdīties, mīlīt, tu gribēji šonakt te palikt, un es negribu viena gulēt. Rīt, ja būsi pārdomājis, varēsi zust.» Viņa atkorķēja armēņu konjaku. Taču tāda nekaunība raisīja bezkaunību ari manī — kamēr viņa meklēja glāzītes un citronu, es pieliku pudeli pie lūpām un kārtīgi iesūcu. Viņa noskatījās un smējās, es dzēru atkal. «Man ir vēl viena pudele, gribi?» — «Pietiks ar šito. Kamēr izdzeršu, sameklē atslēgas, citādi uzrīkošu kaut ko tādu, ka tev nāksies šķirties no šī skaistā dzīvokļa ordera!» Viņa gandrīz vai gavilēja: «Neraizējies

par manu orderi, neviens man to neatņems. Tu gan zaudēsi savu zelta brīvību, matus jau esi zaudējis.»

Noliku gandrīz izdzerto pudeli un uz savu roku pasāku meklēt atslēgu. Konjaks iedarbojās, saprotiet, es taču neesmu dzērājs. Neglītus vārdus saukādams, es rāvu kādas durvis: vannas istaba ar bļodām, ar izžautām lupatām, ar virvi. Tiešām, laba, stipra, gara virve. Man radās ideja — durvis gan slēgtas, bet ar virves palīdzību varu izkļūt pa logu. Norāvu virvi, saritināju ap roku un atgriezos istabā; drusku streipuļoju, eņģelis, piemiegtām acīm un visai izlaidīgā pozā atmeties uz tahtas, šobrīd drīzāk gan atgādināja Bābeles prieka meitu. Man vienalga, es iegrīļojos otrajā istabā, piesēju virves galu pie radiatora, priekšā loga stikli, bet, krēslu paķēris, es aizvācu stiklus ar visiem rāmjiem. Izsviedu virvi, nesapratu, vai te ceturtais vai piektais stāvs, vienalga, virve tāpat nesniedza zemi, to gabaliņu var nolēkt. Eņģelis ķērās manā mētelī, es viņu atgrūdu. Kaut jūsu velns būtu parāvis to manu eņģeli! Rausos pāri logam, šļūcu lejup, jau trešais stāvs, kad virve pārtrūka. Atceros, ka nokritu stāvus uz ietves, gurnos svelmaini iedegās, sāniski gāzos un iegāzos pagraba loga stiklos ...

— Nu velna, — tumsa nosacīja.

— Uzpīpēsim!

— Var arī.

*

Vai laiks neiet uz rīta pusi? Ir tāds izteiciens — tumšs kā nēģera vēderā. Pilsēta gulēja, pasaule gulēja, slimnieki krāca. Sekundes — melnas, melnas, neredzamas — aizpilēja mūžībā. Atkal vajadzētu kvēlojošo cigaretes galu, tas būtu vienīgais redzamais punkts nepārskatāmajā naktī, bet smēķēts jau daudz par daudz — durna galva, piedususi krūts, nelāga garša mutē, mēles gals sūrstēja.

Niks nopūtās, tumsa blakus viņam atbalsoja, bet abi klusēja, viss izrunāts, un nav spēka muti pakustināt. Sajās stundās dzīvības procesi pavājinās, griba atslābst un cilvēks ieslīgst pusmiegā, kam cauri laužas apkārtnes noskaņas un kaulainās baigie soļi — slimnīcu tie visbiežāk apmeklē tieši šajā laikā, kad nakts sveras uz rīta pusi. Niks juta saltumu aizslīdam sev garām. Reiz viņa apstāsies, neteiks ne vārda, tikai iestāsies stings klusums.

Sājā stundā viņa aizslāja pēc cita, toreiz apstājās un, baigo seju zem tumsas plīvura aizslēpusi, vērtēja.

Apstājās un vērtēja... Viņš gulēja astotajā istabā, tās bija krustceles, no kurienes tālāk gaita veda vai nu uz istabu ar mazāku kārtas skaitli, vai ari uz devīto, kas bija pēdējā pietura pirms slimnīcas morga. Astotā istaba bija kaujas lauks, kur ārsti krustoja savas zināšanas, erudīciju un ķīmiskās rūpniecības jaunākos preparātus ne vairs ar slimību, bet ar šo varu, kas atnāca nedzirdama un paņēma savu nepielūdzama. Vairumā gadījumu tomēr uzvarēja ārstu māksla — iespējams, ka šī astotā istaba bija mediķu viltība, lai izaicinātu un pakacinātu melno dāmu, toties devītā istaba vairs tikai vārti uz turieni, no kurienes nav atgriešanās. Var jau būt, ka arī kāds devītās istabas iemītnieks kādreiz, kā par brīnumu, izķepurojies un pārvests atpakaļ pie dzīvajiem, bet par to nemācēja stāstīt pat ilgie gulētāji, kas parasti uzstājās kā visgudrie pret saviem mazpiedzīvojušajiem biedriem. Niks pirmo reizi mūžā nokļuvis slimnīcā un nezināja neko; viņš gulēja viens un nevarēja arī nevienam neko pajautāt, izņemot medmāsas un ārstus, kuri, protams, neliedza parastās standarta atbildes, kas cietēju vai nu daudzmaz nomierina, vai ari pastiprina nezināšanu un uzbudinājumu. Pēc ekstenzijas viņu atkal fotografēja, šoreiz izmantojot mazo, pārvietojamo rentgena aparātu; ārsts atnācis sacīja, ka labi vien būšot — gūžas kauls lūzis divās vietās, bet guļot pareizi, ātri sadzīšot, tāpat arī kreisā plauksta, — un aizgāja, atstādams Niķu ar atsvariem pie abām stellēs ieliktajām kājām, ar ieģipsētu roku un ar paaugstinātu temperatūru. Vakarā temperatūra strauji kāpa, dežurējošā māriņa paskatījās termometrā, pataustīja slimnieka pulsu un ātri aizsteidzās — nepagāja ne pusstunda, kad pie Niķa gultas saradās lērums ārstu, baltie uzsvārči pa labi, pa kreisi, kājgalī. Ne jau Nikam, bet kaulainajai par godu, kas tepat tuvumā ņirdza savus tukšos dobuļus. Slimniekam uzbruka ar asām, sāpīgām adatām, dzēla tovakar, rīta pusē, pusdienās, vakaros, netaupīja ne antibiotiku, nedz vitamīnus un vēl nezin ko. Temperatūra kritās, sirds brīžiem niķīgi paraustījās, trīsuļoja, naktīs mocīja tumsa, bezmiegs — māsiņa deva tabletes, iesākumā tās radīja smagu miegu un rītos nepatīkamu garšu mutē, vēlāk tikai durnu galvu, un viņš pierada nakts lielāko daļu aizvadīt pārdomās.

Pienāca brīdis, kad bīstamās krustceles palika aiz muguras un ar labu ceļa vēju viņš, savā gultā gulēdams, ieripoja šajā lielajā istabā. Te bija troksnis un biedri. Mūsdienu civilizācijas radītāji un vienlaicīgi tās upuri tāpat ilgojas pēc klusuma un atpūtas, kā nevar iztikt bez trokšņa un uzbudinājumiem; dienās, kad istaba kļuva pārlieku skaļa, Niks sevī sirdījās, ka nav iespējams kaut īsu brītiņu nosnausties, vēlajās vakarstundās viņš ar šausmām vēroja istabu nomierināmies un darīja visu, lai pļāpas tik ātri nepierimtu, — šī baiļošanās jau pati par sevi nokāva miegu. Un tā aizgāja dienas, salauza ģipsi, atbrīvoja roku un parādījās Bernhard*: Kociņš. Masiere lūkoja iekustināt ģipša sastindzināto delnas locītavu un pirkstus, Bernhards Kociņš iekustināja Niķa mēli. Niks varbūt vairāk domāja nekā runāja. Cilvēce domā un dara — ražo. Preču vienības, ražotāja vienība — cilvēks, vērtība, virsvērtība, valūta, kapitālieguldījumi... Kāda ir Niķa vērtība? Vai viņš nav vissīkākā vienība, turklāt parazitāra vienība, patērētājs; cik daudz viņš devis sabiedrībai, ar kādām prasībām viņš var uzstāties?

Tumsa plūda, un viņš aizplūda kopā ar tumsu.

*

Reizi nedēļā nāca komisija — šo nosaukumu lietoja slimnieki, kā gan citādi apzīmēt četru dakteru parādīšanos. Bez ārstējošā ārsta, kas katru dienu pēc brokastīm apstaigāja istabu, nu bija arī nodaļas vadītājs, vēl viens vīrs — tas vairāk klusēja un likās tikai formas pēc — un docents, kā visi viņu dēvēja. Atbilstoši savam titulam, docents bija nopietns, iesirms, ar acenēm un izdarījās kā galvenais noteicējs šajā mediķu kopā. Tajos rītos medmāsa ikreiz līdzi stiepa prāvu saini ar slimnieku rentgena uzņēmumiem un rādīja daudz nopietnāku, pat gluži svinīgu seju nekā citos rītos — viņa neatļāvās pasmaidīt arī tad ne, kad docents izšāva kādu jociņu un īešalcās visa istaba. Un vienā tādā rītā Niks bezgala lūdzošā balsī atgādināja ārstam, ka viņam solīts pēc astoņu nedēļu gulēšanas noņemt ekstenziju. — Jūs teicāt, dakter... — viņš sāka, gluži tāpat kā visi slimnieki mēdz darīt. Jaunā vīrieša šaurā seja kļuva ļoti nopietna, viņš noliecās pie slimnieka kājām un pavēroja cauri stilbu galiem izdzītās adatas. — Būs jau... — aprauti viņš no-

teica. Docents, kas pētīja Niķa rentgenuzņēmumus, klusu-ciēzdams viegli palocīja galvu. Komisija pievērsās Bernhardam Kociņam, bet pusstundu vēlāk ārsts atgriezās ar dežūrmāsu, un vēl pēc desmit minūtēm Niķa atsvari un stalažas bija novākti.

Nu beidzot... Brīdi Niks vēl pagulēja uz muguras, segu pacēlis, bailīgi raudzīdamies uz savām izģindušajām kājām, it kā tās būtu no stikla un katru brīdi varētu salūzt, tad viņš sāka gorīties, svaidīties un pagriezās uz kreisajiem sāniem. Gara, atvieglota nopūta — pasaules grūtumu nokratījis, pussašķaidīts kukainītis, izrāpojis no uzgruvušās akmens lavīnas, brīnās, ka saule vēl spīd pie debesīm, nomelnējušās slimnīcas sienas šķita uzsmaidām. Niks bija izturējis — salāpītiem kauliem, nevarīgiem muskuļiem, sastingušām locītavām, — tomēr dzīvs, dzīvs un ar milzīgu vēlēšanos atgūt spēkus, mesties iekšā dzīvē. Viņš varēja rezignēti filozofēt, atļauties skeptiskas piezīmes, bet tas nemazināja dzīves dziņu viņā. Viņš sevī klusu, klusu, tīksmīgi smējās un griezās uz labajiem sāniem, pievērsās savam kaimiņam Bernhardam Kociņam.

— Esam priecīgi?

— No slazda izsprukuši, turklāt ar nenograuztām ekstremitātēm ...

Kociņš to nesaprata, viņš vēl piebilda: — Laimējies jums ir ļoti. Ja paklausās dakteri...

Ārsts tikai nule bija pateicis, ka Niķa gūžas kauls bijis ne vien lauzts, bet arī sadrumstalots. «Laimīgi, lieliski sadzijis.» Mazs brīnums. Pirms tam Nikam bija bēdīgas izredzes uz kropļa eksistenci — visus turpmākos gadus. Niks par to nevēlējās vairs šausmināties — viņš tīksmi grozījās un sajutās jau vesels, lai arī mēnesis vēl jāpavada gultā. Enerģijas pārņemts, viņš sevī solījās — to gļēvumu kustībās pie velna! Kaut vai raudādams locīšu roku, kustināšu kājas un tepat gultā kļūšu lokans kā zutis.

— Ceļa jūtīs uz mājām, — Kociņš atkal runāja.

— Diemžēl mums, vecpuišiem, gan labāk pēc iespējas ilgāk palikt tepat uz vietas. Ko iesāksi viens bez kopējas?

— Mjā... — Niks kļuva nekustīgs un nesmaidīgs.

— Ja nu par naudu kādu vecāku sieviņu...

— Kur jūs naudu ņemsiet?

Niks atkal rosīgs un pašapzinīgs: —• Darba stāžs man

ir gadu gadiem. Unf ja ari tikai piecdesmit procentus, tomēr sanāks. Es pelnīju, biedri Kociņ, biju reizē ekspeditors un krāvējs. Vienalga, kā, bet simtu mēnesī uz galvošanu.

Bernhards Kociņš: — Šito jūs saņemsiet! — Viņš parādīja pigu.

Niks allaž turējies pašapzinīgi un pieradis uzskatīt sevi ne vien par izglītotāko, bet ari gudrāko. Nu vienreiz viņš izskatījās krietni apjucis Kociņa izteiksmē skanēja pārliecinātība. Daudz nedrošāk Niks apvaicājās:

— Kā jūs domājat?

Laikam gan cilvēku raksturā ir kaut kas tāds, kas viņu paštaisnību paceļ pāri cilvēciskajai līdzjūtībai. Bernhards Kociņš triumfēja, viņš nedomāja, ka ievaino savu biedru, ka taisnība, ko viņš pateiks, ir nežēlīga. Kociņš nebija izņēmums, viņam tikai nebija zināms, cik daudz netaisnības ir nodarīts taisnīguma vārdā.

— Kāpēc nodaļas vecākā māsa ne jums, ne man pat neieminas par darba nespējas lapas izsniegšanu? Kāpēc? Vai tad nezināt jauno likumu, kas vērsts pret žūpām? Grāmatas gan lasāt, bet avīzes ne tā... — viņš stiepa garumā savu uzvarējušo taisnību, stiepa kā siekalu tilku. — Es pēc darba izdzēru pāris pudeļu alus, sētnieks, kas nevīžoja notīrīt trotuāru, varbūt bija dzēris, varbūt ne, bet es slīdēju, nepakritu, tikai muļķīgi sagrūdu kāju. Kauls pušu. Ātrā palīdzība mani paķēra un saostīja, ka es smaržoju. Pietiek . .. Zīmē, ko dod līdzi uz slimnīcu, ierakstīja, ka esmu bijis piedzēries. Vai jūs domājat, ka jums pēc konjaka pudeles un šitāda «alpīnisma» būs rakstīts kaut kas cits?

— Un tad?

Istabā ieskanējās smiekli, pārējie bija klausījušies sarunu, kas šoreiz notika neslāpētā balsī, — tie smējās par nezinīti Niķu. Kociņš uzvaroši turpināja:

— Un tad... to jūs redzēsiet, kad beidzot būsiet izrakstīts no slimnīcas (lai šī diena tik ātri mums nepienāktu) un, protams, saņemsiet darba nespējas lapu, taču tur ailē pie saslimšanas cēloņa būs ierakstīts — «alkohola stāvoklī». Un labie onkuļi, kas aprēķina slimības naudu, mums abiem un līdzīgiem brāļiem aprēķinās tukšpadsmit.

— Tā nu ir cūcība ...

— Kāpēc cūcība? Tas ir likums. Tā ir cīņa pret alkoholismu. Starp citu, ģimenes apgādniekiem vietējā komi-

tēja var izlemt maksāt pusi no tās naudas, kas pienāktos bez «alkohola stāvokļa».

— Es varu mirt badā!?

— Alkoholiķu skaits samazināsies.

Visi tagad atraduši labu vielu ilgstošai sarunai, visi uzjautrinājās, dusmojās, ķildojās. Kāda balss sacīja: — Tādu palaidņu man nav žēl! — Laikam viņš ir palaidnis — iztempt pudeli konjaka un lēkt laukā pa logu? Niks vairs nekustējās, gulēja kā sastindzis. Jā, tas nu ir sitiens zem jostas vietas. Kā viņš uzturēs savu kailo dzīvību, līdz būs spējīgs atkal strādāt un pelnīt? Palaidnis... Taču palaidnis grib ēst. Lai viņš pelnījis sodu, lai liek viņam samaksāt ir par slimnīcu, ir zālēm, bet to pieprasa tad, kad viņš strādās, lai piedzen no algas. Viņš nav kapitālists, kas dzīvo no procentiem, bet strādnieks.

Bernhards Kociņš jau aprāvies savās uzvaras gavilēs, apjēdzis, ka sāpīgi ievainojis kaimiņu; kā vairums cilvēku, viņš nebija ļauns, tikai drusku aprobežots.

— Sapīpēsim, kaimiņ! — viņš aicināja un sniedza Nikam «Sever» paciņu. — Jūs mani uzcienājāt naktī, neatsakieties no mana cienasta pēc sātīgām brokastīm. «Sever» ir labāks par katru saldeno cigareti.

Niks bezdomīgi paņēma papirosu un iebāza tabakas pildiņu mutē, attapies viņš sirdīgi nosprauslojās. Kociņš turpināja kā labinoties:

— Man jau tas pats. Vai es būtu dzērājs, kauslis, klaiņotājs? Pēdējā darba vietā piecpadsmit gadu, pateicības rakstu vesela kolekcija, bet vai kāda tiesa ko izmeklē? Smaržojis esi, ierakstīts ir, un viss. Bet esmu pēc darba šad tad pastrādājis blakus, savs padoms ir, tiesības uz pensiju arī. Atmetīšu darbam ar roku un kļūšu pensionārs. Dzīvošu mierīgs, kam man vairs plēsties.

Niks rūgti:

— Man nav tādas izvēles, nekāda «padomiņa» arī nav. Gadiem dzīvoju no sava darba, no rokas mutē, jo alga man neļauj ko sevišķu uzkrāt. Ja man to atrauj ...

Viņam plūda pāri — ja te būtu kāds, kam izgāzt sirdi, viņš kliegtu visļaunākos vārdus, lai arī tiesā nokļūtu, lai cietumā iesēdinātu, — tur taču badā viņu nemērdēs, slimu darbā arī nedzīs. Slims savās četrās sienās bez graša kabatā ... Bernharda Kociņa balss:

— Varbūt eņģelis jums palīdzēs. Es saprotu, tas nav

joks, pēc slimnīcas mēnešus divus trīs jūs neko nespēsiet darīt.

— Tik «dziļi kritušus» eņģelis vairs nožēlo.

— Hm. Kas jums nes tos pilnos aizsaiņus?

— Ilze... mana meitiņa. Viņa sameklēja mani — jau kuro reizi sameklēja, saņēmu vēstuli un apelsīnu. Droši vien pati sev aiztaupījusi. Man bija daži desmit rubļi, izsūtīju tos laukā un lūdzu pa reizei atnest. Varu jau šeit, bufetē, bet tas vairs nav tas.

— Varbūt, — nu arī Kociņš bija ievainots.

Niks sūca rūgto papirosu; jau daudzmaz nomierinājies, sācis reāli vērtēt stāvokli. Ko viņš brēcis, neviens tāpat nepalīdzēs — nav prāta darbs vaimanāt par savu muļķību. Laime, ka pēdējo algu viņš nav saņēmis, būs varbūt pāri simtam, tā ir lielā alga, iepriekš bija avanss; viņš izņems atvaļinājumu, pārdos kaut ko — pāris mēnešu izspiedīsies. Ka tik varētu atsākt darbu, tad jau ... Galvenais, lai Ilze neko nezinātu par viņa raizēm, lai atkal viņi turētos kopā, taču viena dzīva dvēsele, kas pati tiecas pēc viņa.

«Mans bērns,» Niks aizkustināts domāja.

*

Atnesa pusdienas un aizvāca tukšos traukus; tad krēsla un atkal veltes un vēstules no tuviniekiem, vakariņas, trokšņainais pēc vakariņu laiks, medmāsas pēdējā apgaita, pēdējie joki, pēdējās valodas pirms nakts tumsas un klusums — slimnīcas dienas gaita kustējās pa zināmo sliedi ar noteiktu stundu pieturām. Laiks brīžiem paātrinājās, brīžiem pagausinājās, naktīs gluži vai apstājās. Niks todien nevēlējās ne kārtis spēlēt, nedz gudras valodas risināt, ari grāmatas viņš nelasīja, domāt nedomāja — to viņš atsāka tikai pusnaktī, vērodams, kā ielas pretējās puses namā izdziest logs pēc loga.

Turpat divus mēnešus Niks bija nogulējis uz muguras, ar atsvariem pie kājām, vēl mēnesi viņam nāksies valstīties pa gultu, pirms drīkstēs slieties augšup. Taču vismaz kustības viņam nebija aizliegtas, un šī iespēja sakustināja arī viņa gribu. Kāds sastinguma punkts bija palicis aiz muguras; nelaimīgais kritiens bija beidzies ne vien ar lauztiem kauliem, bet vispār tādā bezcerīguma bedrē, kur bija nomāktība, gribas nevarība. Nu sācies pa-

vērsiens. Jau kopš agras bērnības Niks atcerējās sevi kustībā, aizņemtu ar darbiem un nedarbiem, — ne velti puiku mātes uzskatīja viņu par palaidnieku barvedi. Viņam bija tīrais nieks pa nakts melnumu uzrāpties uz kādas divstāvu mājas jumta (trešais stāvs nebija nevienai pilsētas mājai) un ar papīriem aizbāzt skursteni; viņš sameklēja ezera līča purvainā krastā zalkti, iedzina to pudelē un izlaida sava skolas biedra pagultē; reiz viņš aplaimoja skolu ar lapseņu pūzni, par citām sīkām blēņām nemaz nerunājot. Turklāt viņam pietika dūšas, lai atzītos par vainīgo, tāpēc pret viņu nekad neizturējās pārlieku bargi. Arī turpmākajās dzīves gaitās viņš parādījis pietiekami daudz godprātības. Izšķiršanās ar Anniju bija vieglprātība, bet ne nodomāts ļaunums, un tikai vēlāk Niks sāka nojaust, ka bezatbildība var ievainot otru cilvēku vēl sāpīgāk nekā apzināta cietsirdība. Galu galā vai viņš bija steidzies pēc kaut kā vai mucis tāpat kā šis Kociņš? Šis jautājums nelika viņu mierā. Kāda izšķirība, ja muļķa puišelis iesēžas zirdziņa seglos un karuselis sāk griezties — vai skatās uz aizmuguri un cenšas izbēgt no tāda paša puišeļa jātnieka vai arī lūko notvert priekšējo. Nikam pat iešāvās prātā, ka viņi abi ar Bernhardu Kociņu sēdējuši kopējos seglos, tikai šis allaž atskatījies, bet Niks nepārtraukti vēries uz priekšu. Vienas un tās pašas rotaļas divi paveidi.

Pretējā namā vēl divi gaiši logi.

Vai arī Grietiņa ar Anniju un visbeidzot Ilze nav sēdējušas tamlīdzīgos seglos? Viena aizmugurē nokāpa, savu laiku noriņķojusi, izstājās no spēlītes, otra aizsēdās priekšā un uzsāka: pēc zināma apgriezienu skaita notiek maiņa, un mūžsenais kļūst jauns — jaunpienācēja uztverē. Taču viņām tā nebija dzīšanās pēc nenotveramā, bēgšana no neizbēgamā, bet dzīvošana ar mīlestību, ar ticību un Nikam neizprotamu pārliecību. Bernhards Kociņš aizbēga un iesēdās karuselī — viņam bijušas bailes, acīm redzot, kaut kā pietrūcis, varbūt tvirtuma, bet varbūt tieši otrādi — elastības. Nu viņam vairs nebija nekā, tikai bailes kā ieradums, vientulības ieradums, ieraduma sīkstums un vecuma trulums. Viņš sēdēja seglos un labprātīgi nenokāps līdz brīdim, kad kaulaina roka notvers viņu aiz apkakles un nocels. Toties Niks gribētu viņa vietā atgriezties pie Grietiņas — atgriezties vienistabas dzīvoklītī, kam ūdenskrāns ar izlietni gaitenī, istabiņa

šaura, bet ar spodriem kaktiem, daudz sūruma, bet arī mīļuma un drosmes dzīvot.

Remdenas dienas, apskapstējuši alumīnija katliņi, nobružātas mēbeles; bet varbūt remdens prāts, apskapstējis gars, nobružātas jūtas. Grietiņa neticēja, ka debess apbērs viņu ar žēlastības balvām, viņa pati aplaimoja savas dienas un savus bērnus. Niks nodomāja, ka būtu labi ieiet tanī istabiņā un apsēsties pie balti klāta galda. Un ja vēl tur būtu Ilze. Parastās tējas vietā viņa uzvārītu piena zupu; grūti pat iedomāties, cik šīs zupas bija gardas un cik noskumis bija Niks, kad nācās sviestmaizēm piedzert tik vien kā uzvārītu ūdeni. Vientuļnieka dzīve Nikam bija mācījusi pašam sevi aprūpēt, bet ar vārīšanu un cepšanu viņš nekad nekrāmējās, paļāvās uz sabiedrisko ēdināšanu.

Šodien cilvēki ir kļuvuši daudz nepieticīgāki — to Niks atzina, salīdzinādams Bernharda Kociņa jaunību un pats savu bērnību ar tām prasībām pēc ērtībām un labierīcībām, kādas izvirza gadsimta otrās puses iemītnieki. Nevēlēšanās ilgāk samierināties ar laikmetu veidoto iejūgu — uzskatiem, tradīcijām, sistēmām — bija tā straume, kas izskalojusi masīvākos pamatus, sašķobījusi baznīcu, svētās robežas, pilis un troņus ... Reiz sācies, šis process negribēja pierimt. Ļaužu prāti vairāk nekā jebkad alka pēc laimes, un, daudzu agrāko paaudžu rūgtās pieredzes vadīti, vairs neapmierinādamies ar praviešu apgalvojumiem, ka to iemantos aiz mākoņiem, aizsaulē, sekoja tiem, kas solīja visu kāroto tepat zemes virsū un vēl dzīves laikā. Prāts pabīdīja sāņus ticību un nesaudzīgi ielauzās svētumos, kas kopš senlaikiem bijuši tabū; laime vēl nebija atrasta, tai tāpat kā ļaundabīgajam audzējam vispirms bija nepieciešams izpētīt šūnas struktūru, molekulāro uzbūvi, kas savukārt sastāvēja no atomiem, kurus varēja dalīt vēl un vēl sīkākās daļās. Sadrumstalojās vienotā pasaules aina un pats pētnieks. Vecajam pazūdot, nepalika klaja vieta — cilvēki cēla , un cēla drudžainā gaitā.

Viens logs nodzisa, vēl tikai viens gaišs. Niks atzina: ikviens var būt tikai sava laika bērns, bet šai gadsimtā attīstība ir dinamiska, tā aizsteidzas priekšā cilvēka mūžam, un tie, kas rakuši pārāk dziļus, parak stabilus pamatus, noveco, vēl jauni būdami, kamēr straumei paļāvīgie aiznesti kādā nezināmā virzienā un visbeidzot

atjūgušies vienā sabiedrībā ar Kociņu — koka zirdziņa seglos. Cilvēks var izmantot visus zinātnes un tehnikas jauninājumus — aviosatiksmi, televizoru, elektrisko bārdas skujamo, neilona apakšbikses un antibiotiku — un tomēr sēdēt tikai karuselī un noraudzīties uz dzīvi no ārpuses, palikt svešs tai, svešs arī savam blakussēdētājam, kas raugās atpakaļ. Viena no traģiskākajām līnijām mūsu rokā un raksturā ir tā, ka nekad īsti nevaram aizmirst to, kas seko mūsu pēdās. Cilvēkam, kas tic vairs tikai laimei zemes virsū, allaž jāatceras šo neizbēgamo sekotāju.

Niks bija šeit ieradies no savas bērnības ielas, ko slaucījusi viņa māte ar sentēviem pazīstamo bērza slotu, ieradies, lai šajās miljonu šūnās atrastu savējo un ienestu tur nedaudz medus, ko jau kopš laika gala dēvē par laimi, — tāpat kā visi, viņš zināja, ka laiks ir īss un pavadonis seko; viņš zināja arī to, ka īpašuma jēdziens ir pašos pamatos izmainījies, tomēr ne noārdīts. Cilvēks vienmēr ir tiecies izveidot spoguli, kas atainotu viņa personību, — šo spoguli varētu dēvēt par īpašumu, dižciltību, pavēlnieka zizli vai varbūt par godu, slavu, cienījamu amatu, bet katrā gadījumā tas ir saistīts ar citiem cilvēkiem, ar lietām un laikmetīgām parādībām.

Nodzisa pēdējais logs. Tumsa slēpa bargu salu. Niks apsviedās uz otrajiem sāniem un lāvās snaudam. Domās viņš sacerēja vēstuli, ko rīt rakstīs Ilzei, — daži sīkumi, daži lūgumi, daži jociņi, tā rakstīja visi, katrs savā šūnā iekrādami pa drusciņai, tikai pa drusciņai. Pēc tam būs nakts, atkal diena, atkal vēstule, vēl daudz dienu.

1969. augusts — 1970. septembris

MĀKOŅLAIVAS PĀR AUGSTAJIEM KRASTIEM.

APCERES UN TĒLOJUMI

MĀKOŅLAIVAS PAR AUGSTAJIEM KRASTIEM

Eseja

Uzkāpu visaugstākajā vietā ūdenskrātuves malā. Spēkstacijas dambja uzplūdinātā Ņemuna te varen izpletusies, vēja sagrumbotais ūdens klaids atgādināja apjomīgu ezeru. Piekrastes pauguri izskaloti, to zaļganajā apaļīgumā iezīmējās smilšpelēkas svītras. Krasta tuvumā viļņos lēkāja laiva. Tālumā zilgmoja meži.

Daudz un par daudz ko man bija jādomā, uzkalna virsotnē sēžot, kur matus plivināja vai visu pasaules klajumu vēji. Saule šaudīja mirdzošas staru bultas pāri nemierīgajiem ūdeņiem, brīžiem uzsitās baltas šļakatas un no pamales uzpeldēja mākoņlaivas. Bija jādomā par lietuvju tautu — brāļu tautu, — tās veiktajiem darbiem un slavenajiem dēliem. Mākoņi sadrūzmējās aizvien vairāk, saules starojošais disks ienira bālganpelēkā blīvā, visa tuvā un tālā apkārtne šķita kā viegla plīvura nosegta —-plīvura, kam vienuviet cauri izlauzās gaišs staru kūlis, kas atnācis no telpas bezgalības un aizpaloja bezgalībā. Es atkal atcerējos Čurļoni — šo muzikālo gleznotāju, viņa neatkārtojamo māksliniecisko personību.

Dzimis 1875. gadā, miris 1911. gadā. Mācījies Varšavā un Leipcigā, vairākus gadus dzīvojis Pēterpilī. Biogrāfiski dati dažkārt var šo to izteikt, bet nekad ne galveno.

Lai iedrošinātos tuvoties Čurļonim, es urbos cauri gudrām grāmatām, klīdu pa gleznu izstādēm, šķirstīju biezas jo biezas reprodukciju mapes. Tomēr nesapratu, ai ko sākt, pie kā pielīdzināt. Činkvečento lielmeistariem ir bijuši ceļa sagatavotāji, priekšteči, līdzteči, pēcteči... tas pats Rembrantam vai Gogēnam un pat van Gogam. Par Vincenta iedvesmotājiem parasti atzīmē gan Dela-krua, gan impresionistus. Kādai skolai, ietekmei, novirzienam pieskaitāms Čurļonis? Kas licis pirmos pamatus viņa izvērsienam, kas iedvesmojis viņu, kas bijis garā radniecīgs viņam? Čurļonis ir viens laikabiedru vidū, pats sava ceļa sagatavotājs un gājējs.

Viens un tomēr ne vientulīgs. To labi varēja redzēt Kauņas dailes muzejā, kas nodēvēts Curļoņa vārdā un kur trejās telpās izvietotas meistara gleznas. Tur nāca jauni, dzīvespriecīgi puiši, kas savā prātā, iespējams, visvairāk interesējās par elektronu tehniku, kibernētiku un fotonu raķetēm, šeit kļūdami rimti un goddevīgi, nāca jaunas meitenes, varbūt vidusskolu pēdējo klašu audzēknes vai augstskolu pirmo kursu studentes, nāca nopietni vīri, ziņkārīgi tūristi, sirmgalve, kas ar smagu nopūtu atmetās mīkstajā dīvānā un iegrima kā aizrautīgā lūgsnā. Patiesi tur ir brīnumains templis, kurā iespējams tuvoties dziļi īpatnējai mākslai. Parasto ikdienu ļaudis pameta ārpusē, tāpat kā tīrīgie japāņi putekļainos ielas apavus atstāj pie savu bambusa nameļu durvjsliekšņa. Soļi kļuva bikli, kustības apvaldītas. Ar neapjaušamu spēku mākslinieks pārņēma skatītāju savā varā.

Vai itin visus? Kas to tā pateiks. Čurļonis ir pārāk savdabīgs, lai spētu atbilst vai pat iztapt dažādām gaumēm. Bet viens ir neapšaubāmi skaidrs — viņš bijis ārkārtīgi patiess pret savu aicinājumu. Māksliniekam ir savs liktenis, tas ir dzelzs likums, neapstrīdams postulāts — tai brīdī, kad viņš satver kaltu vai otu, vai spalvu... tai brīdī viņam jāaizmirst sevi, jādomā, jājūt, jādzīvo tikai tam, ko grib radīt. Mākslā nav zelta vidusceļa. Mākslinieka personība nav dalāma — tā ir vai arī tās nav. Tie, kas tiekušies pēc mūzu labvēlības, laikam gan visi bez izņēmuma ir alkuši «trešajā dienā augšāmcelties uz mūžīgu dzīvošanu», tikai ne visiem pieticis dūšas pirmām kārtām izciest nāvi pie krusta koka. Čur-ļoņa mākslinieciskā radīšana bijusi it kā ķēdes reakcija, kas spilgtā uzliesmojumā sadedzinājusi viņu pašu. Trīsdesmit sešu gadu vecumā traģiski pārtrūka mākslinieka dzīve.

Pirmie, kas īsti novērtēja viņa ģēniju, bija Pēterpils krievu sabiedrība. Rainis ir rakstījis: «Laika lielumu tu samaksāji savām asinīm un savu dzeju.» Čurļonis gan maksāja par laika maziskumu. Ko lai viņš gleznotu tumsas bezdibeņos nospiestajai lietuviešu tautai? Kas viņu tur saprastu? Varbūt altāra gleznas ar smukām madonnām un spulgiem eņģelīšiem, varbūt Jēzus staigāšanu pa ūdens virsu? Varbūt nabadzīgu būdiņu kontūras vai leišu zemnieku tīrumā ar spīļarklā iejūgtu kleperi? Čurļonis nebija dzimis ne svētbilžu ražošanai, nedz dzīves ainu atdarināšanai; viņa gars tiecās piepildīt tikai izredzētajiem lemto misiju. No Viļņas uz Varšavu, no Varšavas uz Pēterpili klīzdams, viņš kalpoja mākslai; kad vien iespējams atgriežoties dzimtajā zemē un veldzējoties pie tautas dailes avotiem. Mūziķis gleznotājs. Trīsdesmit gadu vecumā viņš jau bija atzīts skaņradis un pianists, tad vienā rāvienā kļuva vēl atzītāks gleznotājs. Visos viņa ceļos traģisko ģēniju pavadīja pārmērīga darba piepūle, slava un trūkums... Šī trīsvienība apzīmogojusi daudzu mākslinieku gaitas. Daži Čurļoņa interpretatori gan neatlaidīgi centušies viņu saistīt ar svēto trīsvienību, uzsvēruši meistara misticismu, tieksmi uz pārreālo un to atvasinājuši no visai lietuvju tautai piedēvētās reliģiozitātes. Jā, «Klinšu alas dievmātes» un «Jāņa Kristītāja» autora, tāpat kā Sīksta kapelas fresku gleznotāja reliģisko pietāti vai skepticismu gan neviens mākslas grāmatu sacerētājs nav pārmērīgi cilājis.

Iespējams — pat ļoti iespējams, ka Čurļonis bijis reliģiozs cilvēks, kaut gan viņa nostāju pret ticības būšanām neesmu mācējis noskaidrot. Muzejā, stāvot meistara gleznu priekšā, es gan nesajutu ne kripatiņas reliģiozitātes. Protams, daudz kas atkarīgs no paša cilvēka, kā viņš skatās. Pie labas vēlēšanās Čurļoņa mākslu patiesi var atzīt par reliģiozas mistikas okeānu. Bet mēģināt tik neparastu personību atslēgt ar sv. Pētera nodilušo debesu valstības atslēgu būtu tikpat bezprātīgi, kā lūkot ar pre-lāta zizli izmērot Galaktiku. Vai tad īstam radošam talantam viņa darbs allaž nav stāvējis augstāk par kādu uzspiestu dogmu? Galu galā mirušajam Čurļonim visi dažādie izskaidrojumi ir vienaldzīgi, bet, dzīvs būdams, viņš paveica galveno — mākslā izteica pats sevi.

Prātā nāk brauciens vakara krēslā pa nomaļu Lietuvas ceļu. Laukos kūpēja viegla migla, ceļš izlocījās ap ezeriem, brīžiem nokrita ielejās, brīžiem rtāvus pacēlās uzkalnos ... un vienā brīdī, kad motors, smagi gaudojot, mani atkal cēla tādā uzkalnī, cauri miglas dūmakai es samanīju spraucamies kapsētas krustus. Priekšmeti, zaudējuši asās kontūras, it kā veidojās no pirmatnības miglas un atkal ieplūda miglā — tieši kā Čurļoņa gleznā. Kāpēc gan meklēt mistiku dabas noslēpumu dziļajos avotos? Mirušie sen satrunējuši, viņu kauli nekad vairs necelsies un nespokosies. Mākslinieks izprata savu tautu, pazina dzimto zemi, ar visu sirdi izjuta tās īpatnējo daili, tās tūkstošveidību. Laiku miglā tītā senatnes teiksmainība, ritošo dienu skumjā nomāktība, tieksme uz bezgalīgo ... Arī svešumā klīzdams, Curļonis palika lietuvis, un tikai Lietuva varēja radīt Curļoni.

Manuprāt, meistars sevi visraksturojošāk izteicis gleznā «Himna». No pelēkas nenoteicamības izaug zeltaina liesma, kas, uzšaudamās pāri planētām un saulei, un zvaigznēm, aizsniedzas mūžībā. Būtnes, tuvodamās šai liesmai, iekvēlinās pašas, vēl brīdis, tās sakusīs ar to un sadegs tāpat kā gleznas radītājs. Himniskais spožums paceļ un apstaro viņus — no krēslas nākošos, uz drošu iznīcību traucošos. Mākslinieka spēks atraisījies un saplūst ar Visuma pulsāciju. Šī nojausma, ka viss ap cilvēku un cilvēkā ir nenošķirama daļa no laika un telpas bezgaliem, atkal un atkal ieskanas katrā meistara otas vilcienā. Vai tas ir senas teiksmas mijkrēslis, no kuras aizved neaptveramos tālumos sniedzošais gaismas ceļš, vai klusināts piesitiens skumjā nāves gājienā. Jā, patiesi skan, jo Čurļoņa gleznas ir nepārprotami muzikālas. Viņa titāniskais spēks, šķiet, izvilcis stīgas pāri visam Putnu Ceļam, padarot to par dimensijās grandiozu mūzikas instrumentu, kas, meistara aizskarts, piešalko izplatījumu ar dīvainu melodiju — tā saviļņo dvēseli un dzen cauri miesas audiem dzeldīgu šausmu trīsas. Šajā melodijā trīsuļo Curļoņa teiksmu pilis un pilsētas, ūdeņi un laivas virs ūdeņiem, un mākoņlaivas debesu augstumos, klintis, krusti un koki mežā ... un viss, itin viss.

Vērojot Čurļoņa gleznas ar lietišķi vēsu skatienu, liekas, tie būtu tikai ekspromti — kaut kas iesākts, drudžainā steigā uztriepts, un nekas nav pabeigts. Tomēr nebūs iespējams pateikt, ko jebkurā gadījumā vēl varētu papildināt; viss taču nerimtīgi tiecas uz turieni — «aiz gleznas, aiz risinātās tēmas, aiz ierosinātās domas». Formas nepilnību, haotiskā, dažādīgi tulkojamā Čurļoņa gleznās ir bezgala daudz. Meistars it kā radījis jaunu pasauli: tā ir juceklīga, neizveidota, pirmbūtnīga, bet varen spēcīga. Viņu var pārdzīvot, bet ne izskaidrot. Kas reiz atradis šīs pasaules atslēgu, izjutis tās dīvaino melodiskumu, cildeno satraukumu un baigumu — tas atkal un atkal atgriezīsies uz turieni.

No latvju gleznotājiem Curļonis manāmi ietekmējis Rūdolfu Pērli (1875—1917). Ietekme, manuprāt, gan ir tikai ārēja. Pērle gleznojis Čurļoņa manierē. Vispār latvju meistaru darbi salīdzinājumā ar dižo lietuvi ir bez tā sasprindzinātā subjektīvisma, ko itin kā izkliedz katra Čurļoņa glezna. Tur nav notēlota ainava vai cilvēki un priekšmeti gleznotāja uztverē, bet jūtams tikai viņš pats. Šķiet, Čurļonis sasniedzis subjektīvisma galējo robežu, tālāk gandrīz vairs nav kurp iet. Meistars it kā ar drausmām apzinājies savu neaprēķināmo bagātību, šķiedis to bez mēra un bez jēgas, lai beidzot pārpūlē saļimtu. Ja viņš būtu bijis līdzsvarotāks, arī mazāk apdāvināts, tad piedzīvotu garāku mūžu un savas mākslas atklāsmē būtu saprotamāks gan saviem, gan mūsu laikabiedriem.

Grūti ir viņu skatīties. Čurļoni jāmeklē klusumā ne vien ar acīm, bet arī ar dzirdi un ar intuīciju. Iedziļināšanās viņa mākslā nav svētdienlga atpūta, izprieca vai baudījums, bet gan spriega iekšķīga koncentrēšanās. Kas nācis uz muzeju, lai remdinātu ziņkāri, tas labāk varējis nenākt. Starp citu, Čurļoņa gleznas visieteicamāk novietot vājā mākslīgā apgaismojumā — kā to darījuši muzeja darbinieki, — jo dienas gaisma tās jūtami «izbalinātu». Taču kolorīta nabadzība šajā gadījumā ir meistaram piedodams grēks.

«Vai latvju un leišu zemes daba ir spilgtkrasaina jeb diezgan vienmuļa, kā teikt, kolorītā nabadzīga?» vaicāju sev, sēžot augstajā krastā un raugoties mākoņu aizplīvurotajās debesīs. Kā to katrs redz, kā to ņem. Un Čurļonis ņēma no šejienes un no saviem tālajiem klaiņojumiem to, ko viņš redzēja, kas viņam bija vajadzīgs. Izsmelt visu dzīvi nevienam māksliniekam nekad neizdosies, dižais lietuviešu meistars savu daļu pārkausēja savas dvēseles ugunīs un saplūdināja ar pasaules bezgalību.

«Literatūra un Māksla*

1964. g. Nr. 47

SAVA LAIKA BĒRNI

Eseja

Ikkatrs vēstures laikposms ir atstājis gan rakstniecības pieminekļus, gan dokumentālus rakstus. Pirmie ir tā saucamā «lielā literatūra», otriem ir izziņas vērtība. Nepārkāpjamu robežu starp tiem novilkt nav iespējams.

Kādreiz bērnībā, kad visus puikas aizrauj tāles un dē-kainība, lasīju aprakstu «Pirmais ceļojums ap Zemi», ko vairākos turpinājumos publicēja «Jaunības Tekas». Apraksta autoru vairs neatceros, bet viņš galvenokārt balstījās uz Magelāna līdzgaitnieka Pigafetas sacerēto grāmatu. Tas atstāja iespaidu — Pigafeta nebija tāds rakstnieks, kas apceļo pasauli, lai jūsmotu par saulrietiem okeānā un dienvidjūru salu krāšņumu no komfortabla lainera klāja. Kopā ar pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem Pigafeta šūpojās auku trenkāta kuģeļa kabīnē, pārdzīvoja visas briesmas, dumpi tuksnešainajos Patagonijas krastos, bet, klīstot pa Klusā okeāna bezgalīgo klajumu, ēda tārpainu gaļu un dzēra sasmakušu ūdeni... Rakstnieks izcieta ne vien badu un skorbutu, bet guva arī smagu ievainojumu kaujā ar Filipīnu salu iedzimtajiem, kad bojā gāja ekspedīcijas vadonis. Tomēr viņš bija tā laimīgā divdesmitviennieka vidū, kas El'Kano vadībā atgriezās Spānijā.

Kopš tā vēsturiskā ceļojuma apritējuši gandrīz četr-arpus gadsimti, un pasaulē nav neviena kaut cik paskolota cilvēka, kas nezinātu Magelāna vārdu. Bet vai kāds pazīst Pigafetu? Cik daudzi ir lasījuši viņa sacerējumu? Es nerunāju par vēstures zinātniekiem, bet par vienkāršajiem mirstīgajiem.

Par Pigafetu un viņam līdzīgiem lielu notikumu aktīviem līdzdalībniekiem aprakstītājiem man allaž bijis jādomā, atceroties kādu citu Spānijas dēlu, kas darbojas apmēram pusgadsimtu pēc Pigafetas nāves. Tas bija Migels de Servantess Sāvedra. Divi rakstnieki, divi likteņi. Vēsturisks materiāls un gadsimtu slava.

Servantesu viņa gaitas nav vedušas tik tālu kā Piga-fetu. Dona Kihota autors nekad nav ceļojis pāri okeānam, turpat pa Vidusjūras baseinu vien \ iņš maisījies. Pēcāk strādājis kā ierēdnis un par kādām neglītām naudas būšanām pat cietumā ietupināts.

Interesanti iedomāties kādu literatūras teorētiķi, kas lasītu Servantesam apmēram šādu sprediķi: — Kā jums, talantīgam vārda mākslas meistaram, nav kauna maldīties pa dzīves nomalēm! Padomājiet, kādā laikmetā mēs dzīvojam ... Uz mūžiem tas ieies vēsturē kā lielo atklājumu laikmets. Mūsu jūrasbraucēji atraduši jaunus kontinentus un okeānus, nezināmas kultūras un cilvēku rases, padarījuši Spāniju par karaļvalsti, kurā saule nekad nenoriet. Viņi dibinājuši pilsētas un ar saviem vārdiem apzīmogojuši pasaules daļas. Bet jūs, Servantes, par varoni paceļat kaut kādu jukušu hidalgo, kas uzbrūk vējdzirnavām, sarīko krcgu kautiņus un pārprasta ideālisma vārdā atbrīvo katordzniekus. Un Sančo Panso? Vai šādam aprobežota patmīļa tipam būtu vieta godīgā literatūrā? Ņemiet priekšzīmi, Servantes, no Pigafetas, kurš devās tālēs plecu pie pleca kopā ar pionieriem!»

Bezgaumība nevar būt par literatūras kritēriju, toties tā var kļūt ierocis, kas vērsts pret rakstnieku.

Ko vēsture zina stāstīt par Amerikas atklājēju Ko-lumbu? Dženovietis spriedis, ka zemeslode neesot vis apaļa, bet gan bumbierveidīga un tās tievgalī atrodoties Ēdenes dārzs ar dieva valstības troni. Ir fakts, ka visā nopietnībā Kolumbs iedomājies Orinoko upes grīvu par straumi, kas plūstot no paradīzes. Un tomēr šis vīrs pārlieku alkatīgi dzinās pēc laicīgās mantības un sirdīgi rūpējās, kā nodrošināt sev vicekaraļa tiesības jaunatklātajās zemēs. Visnaivākais donkihotisms un līdz galējībai novests Sančo Pansa prakticisms neatšķetināmi savijās Ko-lumba dvēselē. To pašu var sacīt par visiem tā laikmeta dēliem — kā nezināmiem matrožiem, tā kapteiņiem un admirāļiem, kuru vārdi ierakstīti vēsturē. Viņi ticēja burvjiem un pesteļiem, un ziliem brīnumiem gaišā dienas laikā. Reliģiozi ideālistiska apmātība, dēku prieks, fantastiskas iedomas par zemēm un ļaudīm tur aiz lielajiem ūdeņiem, iedzīvošanās kāre dzina viņus sēsties ķirmju izurbinātās koka tupelēs un burāt pretī nezināmajam. Kad jaunie krasti bija sasniegti, kāpinātais donkihotisms pārvērtās stulbā un brutālā mantrausībā. Servantesam savi varoņi nebija jāizdomā, viņš tos redzēja, izjuta ar liela mākslinieka ģeniālo, nemaldīgo intuīciju. Dons Kihots un Sančo Pansa kļuva nemirstīgi tieši tāpēc, ka tie personificēja sava laika mirstīgos bērnus.

Bet Pigafeta? Jā, viņš vīrišķīgi darbojās pirmajās rindās un pieredzēto aprakstīja. Iespējams, ka viņš neatteicas no faktu atlases, proti — uzsvērti cildināja to, ko cildināt prasīja tā laika likums un tikums, un noklusēja to, kas mestu traipu uz cildināmo. Pigafeta atstājis vērtīgu vēsturisku faktu materiālu. Taču literatūra ir zinātne par cilvēku; un ir svarīgi, vai tas, ko šis cilvēks nes sevī — lieliskais un maziskais, cildenais un pulgojamais, smieklīgais un traģiskais, — aizkustina dziļas un patiesas stīgas.

Piemērs no latviešu klasikas. Tādi literāri tēli kā Švauksts, Pietūka Krustiņš — it īpaši pirmais — vairāk gan atgādina karikatūras. Bet tiem ir dziļa sakne tālaika cilvēka domu un uzskatu pasaulē. Kaspars Gaitiņš? Arī es skolā esmu rakstījis sacerējumu par «Mērnieku laiku» pozitīvajiem varoņiem. Miers Kaspara pīšļiem, jo sevišķi tāpēc, ka tas ir nedzīvi dzimis literārs tēls. Izsaku līdzjūtību skolu jaunatnei, kuru nomoka šādi «pozitīvie».

Katrs kārtīgs skolēns labi zina zemeslodes izmērus skaitļos, nulles meridiānu un tamlīdzīgus ģeogrāfiskus jēdzienus, bet vai kāds ir padomājis, kur īsti atrodas pasaules viduspunkts? Nu gluži vienkārši — jebkurā vietā, no kurienes redzams, kā zilā velve nolaižas pret visām debess pusēm. Mēs varam celt savas teltis gan Gaujas, Kamas, Volgas, gan Donavas krastos un allaž atradīsimies pasaules vidū ... arī pie kaut kādas bezvārda upeles, kas vienmuļi izlokās pa alksnāju. Tāpat skaitļos var izteikt cilvēci, nevis cilvēcību un dzīves plašumu. Literatūra nav tik vien kā dzīves ārējo parādību (kaut vai atlasītu parādību) kopojums, bet galvenokārt cilvēka iekšējās pasaules spēcīgs pacēlums . . . Turklāt šajā gadījumā, tāpat kā fizikā, sīko atomu vēl daudz sīkākie kodoli atbrīvo varenu enerģiju. Ikdiena uzliesmo kā ugunis, vizuļo žilbinošā krāsu mijā, gūst pavisam jaunas, nepiedzīvoti spilgtas izjūtas. Kā visi ziedi atplaukst pret sauli, tā sirdis atdodas mākslas burvībai. Zūd robeža starp tīri subjektīvo un tā saucamo sabiedriski nozīmīgo — īsta māksla caur cilvēku tiecas uz cilvēcību. Laikam gan seno helēņu meistari pirmie atklāja noslēpumu, ka harmonisko veido visasākie pretstati. Sievietes kailums nav nekas sabiedriski politisks, bet Afrodītes tēls jau arī nav tikai kaila sieviete ... Šeit ieveidots daiļuma ideāls, akmens padevies cilvēka tieksmei pēc pilnības. Kad renesansē atdzima helēniskais meklētāja gars, atdzima arī mākslinieka personība un cilvēks mākslā. Jaunā laikmeta dēls vairs negribēja pakļauties baznīcas autoritātei un atzīt tās mācību par vienīgo pareizo. Aklas ticības vietā stājās meklējumi, pret trulo dogmu rungu sacēlās prāta asums, neuzticību pret citādi domājošiem un jūtošiem no-mainīja atziņas jausma, ka atšķirīgām reliģiskām un politiskām sistēmām piederošie, citādi ģērbušies un runājošie taču vispirmām kārtām ir cilvēki. Nošķirtību, neuzticēšanos un iepotēto pārākuma apziņu pārspēja cilvēciskās domāšanas universālisms. Pasaules centrā īstenticīgā katoļa vietā, kam baznīcas vārds ir likums, nostājās cilvēks — domātājs, humānists, kam nepieciešama brīvība tāpat kā dienišķā maize. Servantess, apkarodams bruņinieku romānus, stāvēja zem tā paša humānisma karoga, kas pulcēja laikmeta diženākos garus. Ja Ameriku neatklātu Kolumbs, to paveiktu kāds cits (Džovanni Kabots, itālietis angļu dienestā, kā pirmais 1497. gadā uzgāja Ziemeļamerikas kontinenta krastus — tātad tikai par pieciem gadiem novēloja aiz dženovieša), turklāt Kolumbs nebija kaut kāda izcila personība. Bet bez Servantesa nekad nebūtu tapis dons Kihots. Krass salīdzinājums šajā ziņā ir Leonardo da Vinči kā gleznotājs un kā zinātnieks. Visi Leonardo tehniskie jaunatklājumi, šifrētā rokrakstā noslēpti, palika cilvēcei nezināmi, līdz tos citi atrada par jaunu, bet Džokondu iespēja uzgleznot tikai viņš. Ja zinātnes likumi pastāv objektīvi un gaida savu atklājēju, tad mākslinieks ir subjektīvs jaunradītājs, kas savu individuālo paceļ līdz varenam vispārinājumam.

Šķiet, jābūt pavisam skaidram, ka dzīve ir cilvēki un literatūra ir tipi, raksturi. Tomēr, par spīti gadsimtu mācībai, vēl šobaltdien reizēm vērojama veikla spēle ar jēdzieniem. Ir dzirdēts, ka saka: pagājis tas laiks, kad uzskatīja, ka jāraksta par metalurģiju, ķīmiju, lauksaimniecību — mēs tagad rakstām par metalurģijas, ķīmijas, lauksaimniecības darbiniekiem. Līdz ar to gadās, ka šo darbinieku pielīmē kā etiķeti pie ķīmiskās tintes pudeles. Vārdu sakot: «Karalis ir miris, lai dzīvo karalis!»

Nedomāju, ka par tādiem gājieniem būtu vērts iedegties svētā sašutumā un izplūst nopaļājumos. Pasakām par svētlaimīgajiem paradīzē esmu ticējis tikpat maz kā «absolūti pozitīvajiem» dzīvē un literatūrā. Kultūras attīstības gaitā blakus māksliniekam allaž ir turējies un ērmojies mākslas modes āksts... Mēs neviens nezinām, cik daudz mūsos ir no varoņa un cik daudz no āksta. Dzīve mākslā prasa nerimtīgi pārvērtēt vecās vērtības, pārvērtēt sevi... vai, kā rakstīja Ibsens, «tiesāt savu sirdsapziņu».

Jā, literatūra atveido noteikta vēsturiska laikmeta, noteiktas sabiedriskas iekārtas un nācijas cilvēku. Tāpēc nespēju iedomāties mākslinieku, kam nebūtu ciešas saites ar dzīvi. Ja rakstnieks vispār iespētu atrauties no sava laikmeta un tā cilvēkiem, tad līdz ar to būtu neapstrīdami pierādīts ideālistiskais pasaules uzskats. Tad būtu jāpieņem, ka cilvēka personību rada mīļais dieviņš, nevis konkrēti vēsturiski apstākļi. Bet patiesība ir tāda, ka rakstnieks spēj rakstīt tikai par cilvēkiem, lietām un parādībām, kas veido viņa apkārtni, no kuras viņš izaudzis un ar kuru viņš nesaraujami saistīts. Un, ja kāda dzīves parādība kritiķim šķiet nepatīkama, kaitinoša, pat amorāla un noziedzīga, tad ar šīs parādības noliegšanu nekas nebūs līdzēts. Vispār mietpilsonība jūt instinktīvu nepatiku pret literatūru, kas satrauc prātus; bet visbīstamākais mietpilsonības paveids ir tas, kas sargā savus tauciņus, ar liekulīgām frāzēm maskējoties.

Kaut vai rakstot par aizvēstures cilvēkiem, rakstnieks savu Rulamanu attēlo tādu, kādu to iedomājas viņa laiks. Henriks Senkēvičs skatījās uz Bogdana Hmeļņicka zemnieku dumpja dalībniekiem ar deviņpadsmitā gadsimta poļu muižnieka acīm, kamēr mūsdienu ukraiņu rakstnieks tos redz stipri savādākus. Bet kādi bija septiņpadsmitā gadsimta kazaki? To īsti mēs nekad neuzzināsim, jo aiz-krāciešiem nebija sava Servantesa. Manuprāt, vistuvāk patiesībai piegājis Gogolis, jo viņa Tarass Buļba ir tāds, kāds tas saglabājies aizkrāciešu tiešo pēcnācēju atmiņā.

Zaudēt savu attēlu spogulī cilvēks var tikai teiksmainos nostāstos, un rakstnieks nevar pārraut saites ar sabiedrību, jo tad viņam nāktos aiziet pašam no sevis. Tas ir jāsaprot, pārvērtējot katru veco un tiecoties pēc jaunas vērtības. Rakstnieks un lasītājs, kritiķis un literārs varonis — katrs no viņiem var būt tikai sava laika bērns.

«Literatūra un Māksla»

1965. g. Nr. 51

SENRĪGAS PŪRA KALDINĀTĀJI

Eseja

Vēsture: zinātnē daudzināts ir Heinriha Šlīmaņa vārds, proti, viņš atrada uzkalnu, kur kārtu pa kārtai nogūlušās vairākas mirušas pilsētas, to skaitā arī Homēra apdziedātā Troja. Kopš Slīmaņa arheologi rakušies daudzos jo daudzos pauguros, pilsētu pamatos, agrīnās kulta un apbedījumu vietās ... muzejos uzkrājies milzums senlaiku kultūras mēmo liecinieku. Tas nav dārgs joks, ka ik gadus tiek izdoti lieli līdzekļi arheoloģiskiem pasākumiem — darbiem, kas tautsaimnieciski nekad neatmaksāsies. Mūsdienu cilvēkam dažkārt noderīgi ieskatīties aizgājušajos laikmetos un šo to pārdomāt.

Rīdziniekam tāpēc nav tūdaļ jābrauc uz Troju. Es rīkojos vienkāršāk — nokāpu pazemē un apstaigāju Senrīgu. Tas saprotams burtiskā nozīmē un tika izdarīts Alberta laukuma izrakumos. Gadsimtu kārtas palika virs manis, atsedzās aizvēstures celtņu pamati, ielu klājumi, metālkausēšanas krāsnis, zemais Rīgas upes krasts. Tāpat kā pirms astoņiem gadu simteņiem, kādā vietā no zemes lauzās avots, — mājas paksis tur īpaši nostiprināts ar koka pāļiem.

Atlika vēl tikai pieliekties un satvert kādu starpsienas gabalu, kad it kā aizpildījās laika bezdibenis. Es vēroju cirvja tēsiena pēdas. Pirmais cirtiens kritis slīpāk — atdalīta skaida un cirsts atkal, — otrreiz asmens iegriezies nedaudz stāvāk. Namdaris strādājis prasmīgi — labi zinu, ka neievingrināta roka nespēj ar tik niecīgām izmaiņām atkārtoti skaldīt vienā un tai pašā vietā.

Vispār ja runā par ciršanu un ciršanos, tad tā laika ļaudis pratuši spoži vēcināt ne tikai namdara darba rīkus vien. Bet ne tāpēc es nokāpu pazemē, lai sev atgādinātu, ka šādā vai tādā vēstures posmā divi bruņoti pulki, uzpūtīgu vadoņu izrīkoti, savstarpēji naidīgu priesteru rīdīti, metās plūkties un iedauzīja viens otram pakaušus. Mani vilināja radītāja gars. Tā laikmeta amatnieks, daiļamat-nieks un tas, ko jau varētu dēvēt par mākslinieku.

Grāmatās palaikam esmu uzdūries apgalvojumiem, kas pirmatnējās mākslas paraugus saista ar mistiku, ar kaut kāda kulta ceremoniālu. Bet nudien negribētos tam pievienoties. Tiesa, jau vissenākās mitoloģijas centušās iejūgt mākslinieka garu, bet tas nepavisam nenozīmē, ka māksla būtu radusies kā primitīvo ticējumu paveids. Māksla šajā ziņā ir suverēna, tā ir cilvēcības būtības izpausme tās cildenākajā un vīrišķīgākajā veidā. Jau senais meistars nepārprotami tiecies uz harmonisko, uz daiļo. Savu apkārtni, darinātos priekšmetus, visu ar sevi saistīto viņš centies veidot skaistuma apdvestus. Māksla šim meistaram bijusi kā dzīves piepildīšana nerimtīga darba procesā, kā liela mistērija, kas varbūt neapzināti tiecas pāri reliģiskajiem rituāliem. Ticējumi deva tikai ārējos normatīvus. To nepārprotami pauž daudzas senlietas, kur cauri nosacītam laužas spilgta individualitāte, kur sistēmas stingumam pretī stājas kaisla un spēcīga personība.

Radītāja gara mirdzums it kā apstaro katru nieciņu, ko arheologa lāpsta izceļ no zemes apakšējiem slāņiem. Vai tā būtu stikla krelle, dzintara piekariņš vai bronzas gredzens — ikvienam priekšmetam ir sava īpatnība un vēsture. Stikla krelles ievestas no Krievzemes, bet, šķiet, darinātas arī tepat uz vietas; dzintars, tā teikt, jau ir nacionālais materiāls; bronzas izejvielas nākušas no vēl lielākiem attālumiem, peldējušas daudzām jūrām pāri, kausētas šejienes meistaru krāsnīs, apbrīnojamā kārta izstieptas smalkos stiepļu pavedienos, vairākkārt savērptas un izvītas spožos gredzenos. Kur šeit robeža starp daiļamatniecību un «īsto mākslu»? Tādu robežu nav — var runāt par vairāk vai mazāk aktīvu gribu, smalkāku vai rupjāku skaistuma uztveri, kāpinātāku vai rimtāku iztēli.

Tērauda zobens kaldināts no materiala, kas iegūts, pārkausējot vietējo purva rūdu. Mani mazāk interesēja tā laika metālu tehnoloģija, kaut pati par sevi tā būtu apbrīnas vērta, — visa uzmanība pievērsās zobena asmenī iegravētajiem rakstiem. Neapšaubāmi latviska orna-mentika ar saules un mēness zīmēm, smailes galā līčloču izvijums, liekas, domāta dzīvības upe. Gravējumi apbrīnojami smalki, atgādina zelta pavedienu stīgo jumu. Kā tas panākts? Meistara noslēpums... Turpat muzeja izstādīts vēlīno viduslaiku iekarotāju «riteršaftes» bruņojums un zobens — daudz zemākas kvalitātes gan nostrādā juma, gan apdares ziņā. Tas meistars bijis tikai ražotājs, kas par labu atalgojumu varējis nokalt, vienalga, vai tautu paverdzinātā ja šķēpu vai bendes cirvi. Seno latvju kalvis ted bijis jau šo dzelžaino zābaku samīdīts. Tomēr viņa rakstu zeltainais spulgojums dzīvs vēl šobaltdien un izraisa saviļņojumu cilvēka krūtīs. Jādomā par spēku, kāds bijis vajadzīgs, lai no rūdas pikas izkaldinātu spožo asmeni, un par apbrīnojamo pacietību un maigumu, ar kādu ierakstīti šie smalkstīgotie izvijumi un zīmes. Mākslinieka darbā gan allaž plecu pie pleca stāvējis vīrišķīgs stiprums un sirsnīga iejūtība. Spēks lauž materiāla pretestību; kad viela pakļauta, meistars to paceļ jaunai dzīvei. Spēks vienmēr sevī glabā maigumu; tieksmi tūkstoškārt kaldināt un tūkstoškārt veidot — visu sīkstāko un visu trauslāko. Uz rotkaļa darbnīcas klona izbārstītas daudzas dzintara šķembas, kā arī aizsākti un bojāti priekšmeti. Ne katrs darbs meistaram padevās, radās arī tas, ko mūsdienās dēvē par ražošanas brāķi. Viņš to nosvieda un ķērās pie jauna gabala. Diena aizritēja nemanot — pulksteņa nebija, darba likumdošanas arī ne — darba cēliens skaitījās no saules līdz saulei, bet īsajās rudens un ziemas dienās kaut kāda kvēpekļa apgaismojumā ievilkās dziļā naktī. Brīdi pa brīdim vingrie pirksti grozīja vieglo materiālu, kamēr kalts atdalīja šķembu pēc šķembas. Vajadzēja neatlaidīgi strādāt un ticēt darbam, mīlēt darbu. Vārga dvēsele to nespēj, gļēvais palaikam ir jūtīgs pret sevi un vai nu nežēlīgs, vai arī zemiski padevīgs pret citiem. Tāpat kā aklam neredzēt sauli, tāpat mīkstčaulim lemts būt tikai virspusējam atdarinātājam.

Tālā laikmeta meistari gan labi noskārtuši, ka cilvēka iedarbība piedod materiālam pavisam jaunu kvalitāti, ka rotas lieta ir ne tik vien kā no dzintara izgriezts ornamenta krusts vai krelle, bet arī radītāja personības iedzī-vinājums. Viņi nenoniecināja vienkāršo koku — materiālu, kas ik uz soļa bija sastopams gan Rīgas upes krastos, gan Piedaugavas smilšu kāpās. Ar smalku zāģīti izzāģēja tādu praktisku priekšmetu kā ķemmi — dažkārt ļoti, ļoti sīkiem zariem — un tūdaļ to ornamentēja; no kaula izdrāza naža spalu un padomāja ne vien par lietošanas noderīgumu, bet arī par līnijām un grebumiem, kas ielīksmo redzi un rosina garu. Kāds nolauzis zaru un griezis tajā cilvēka galvu. Varbūt ar to gribēts sagādāt velti tēvam, vectēvam vai kādam citam godājamam sirmgalvim; šīs figūras praktiskā noderība nezināma, pat apšaubāma — nēšu kāsim jau to nelietoja. Drīzāk tas bija cieņas apliecinājums. Gari mati, varena bārda un galvā cepure. Var manīt, ka senais kokgriezējs pūlējies atveidot izteiksmīgu seju, muti, acis, pārvarēt materiāla pretestību.

Katrā ziņā šie veidojumi droši apliecina, cik augstā godā meistari turējuši savu māku, ar kādu dvēselisku prieku viņiem saistījusies amata piekopšana. Viņi gan neko nezināja par darba lomu cilvēka tapšanā, toties ar visu savu būtni pārdzīvojuši radošas darbošanās skaistumu. Cik atceros, manos pamatskolnieka gados daži cilvēki sūrojās par to, ka latviešiem nav sava varoņeposa, tik vien kā liriskas tautas dziesmas. Šķiet, šie skumdētāji par paraugu varbūt ņēma Nībelungu dziesmu. Man gan daudz cildenākas šķiet latvju dainas, kas tik iejūtīgi slavina darbu, roku čaklumu un kāju naskumu, bārenītes mundrumu un godprātību... ar lielu pacēlumu izpauzdamās vēlējumos:

Dod, dieviņi, tā nomirt,

Kā nomira tēvs māmiņa:

Tēvs klonā kuldams mira,

Māte, maizi mīcīdama.

Tas jau ir griezīgs pretstats «priecas mācības» sludinātāju bruņinieciskajam kodeksam, kas par īsto godu uzskatīja izlaist garu asiņainā slaktiņā — aiz sevis atstājot postažu, lāstus un nebrīvē nomāktus ļaudis. Tāpēc nav brīnums, ka priekšmeti, kas lietoti tajā akmens pilsētā, ko uzcēla virs koka senpilsētas, gan ir greznāki, bet nereti bez tā mākslinieciskā apgarojuma, ko materiālam spēj iedvest nesavažotas rokas. Tautas dziesminieki vārdos apliecināja darbu kā dzīves vainagojumu, bet Senrī-gas amatnieki un daiļamatnieki to iemūžināja priekšmetos, kurus ikviens savām acīm var aplūkot muzeja telpās.

Tāpat pussatrunējušie mītņu pamati vēsta par saviem celtniekiem. Baļķi saglabājuši ne vien cirvju cirtienu iezīmes, bet, šķiet, arī namdaru roku pieskārienus. Viegli iedomāties, ka tūlīt atradīsies cilvēka pēdu nospiedumi šajā vietā, kur ik uz soļa var manīt viņu paveiktā darba zīmogu... darba, kas sevi apliecina pēc tik daudz gadsimtiem — cauri ugunsgrēkiem, kara postījumiem un iebrukušo svešzemnieku varmācībām. Un tā — slāni virs slāņa veidojusi paaudžu virkne, līdz Rīga kā mūsdienu lielpilsēta izpletusies abos Daugavas krastos.

«Literatūra un Māksla»

1968. g. Nr. 1

DĪVAINS VIESIS

Smalkā stīga žēli un stiepti nokviecās — kā aiz astes saņemts sivēns. Tad pensionārs Augusts Putraims atņēma vijoli no tuklās pazodes un nolaida lejup labo roku ar lociņu. Viņu iztraucēja istabā ienākušais virs. Un kā šis ienāca — mierīgi, pašapzinīgi, itin kā savās mājās. Putraimu pārņēma aizvainojums. Līdzīp: visiem vecpuišiem, viņš savā klīrīgajā iecirtībā atgādināja izlutinātu meiteni. Viesim taču jārāda cienība mājastēvam, jāpieklauvē, vismaz jāpadod labvakars. Tā atgadījies, ka, pārnācis no pastaigas, Putraims piemirsis ieslēgties. īsti ērti viņš palaikam jutās tikai aiz dubultatslēgām.

Ienācējs gausi nocēla savu cepuri — ziemas ause-nīcu un sacīja:

— Nu redzi! Klāt vecgada vakars. Pēc pāris stundām sagaidīsim jauno gadu.

Hm ... Ir gan — drāžas iekšā bez pieklauvēšanas un runā tik vaļīgi. Tomēr neērti skarbi atcirst. Ienācējs šķita pazīstams. Kur redzēts, kad redzēts? Augusta Putraima dzīve bijusi ārkārtīgi vienmuļa un visus senos paziņas, pat no pirmā kara gadiem, no tiem laikiem, kad viņš dzīvoja tālajā Ribinskā, Putraims atcerējās teicami. Šito ne. Tāda sajūta, ka šis tev līdzi nestu vecas atmiņas un arī šodienas ielu trauksmaino ņudzoņu. Būtu jel nosaucis savu vārdu!

Nelūgtais viesis paņēma krēslu un svarīgi apsēdās. Taupības nolūkos Putraims dedzināja vāju spuldzi — elektriskā strāva nav gāze, ko par dažām kapeikām vari svilināt, cik tīk, turklāt gaismu slāpēja veclaicīgais aba-žūrs. Grūti saskatīt šī vīra seju. Mugurā it kā formas drānas, dzelzceļnieku, vai... Varbūt kāds no bijušajiem darba biedriem.

— Piesēdies, vecais! — šis aicināja.

Putraims bozās. Nelūgts ienācis manā istabā un

uzvedas kā īstais saimnieks. Smalki gan! Skaļi viņš neko neteica, tikai ietiepīgi palika stāvam. Sēdētāja sejā pavīdēja zobgalīgs smīns. Ak, kur pazīstami vaibsti! Viņš runāja tālāk:

— Vai atceries, August, sešpadsmitā gada pēdējo decembra vakaru?

Viņš taču gatavais puika — tā Putraims titulēja ikvienu, kas nebija pārkāpis pusgadsimta slieksni. Ko šis zina par tiem laikiem! Pirms četrdesmit pieciem gadiem. Pats Putraims jau aizmirsis, vai tajā vecgada vakarā bijis tikpat mitri silts kā pašlaik vai sprēgājis sals, vai aurojis putenis ... tur tālajā Ribinskā.

— Vai atceries, August, kā tovakar tu atvadījies no Mīlltes?

Putraima druknais augums sašļuka, kājas juta savādu nevarību. Viņš apsēdās otrpus galda un vijoli ar lociņu noguldīja uz galda. Viņa cietie darba vīra pirksti vēlreiz nejauši skāra stīgas. Dobji noknaukšķēja resnākā, un, līdzīgi odam, iedžinkstējās smalkā.

Svešais atnācējs gan nojauta mājastēva uzbudinājumu. Putraima apaļīgi tuklo, it kā nopulēto seju sarauca netīksme, acīs šaudījās nemiers. Viesis mierinoši noteica:

— Es netaisos tevi tiesāt. Tikai aprunāties.

Uzreiz Putraims saņēmās un meta kažoku uz otru pusi. Kādas šim būtu soģa tiesības? Putraima smalkā balss pacēlās jūtamā augstumā:

— Tiesāt? Lai katrs nodzīvotu savu mūžu tik godīgi kā es!

Arī atnācējs kļuva bargāks:

— Vai tas bija godīgi, ka tu pameti Mīlīti?

— Man gauži sāpēja sirds, — pēc laba brīža pārdomām Putraims bēdīgi atteica. — Ko darīt, kad mana māte nebija uz miera? Viņai Emīlija tikpat kā sēņotājai mušmire. Nelāga famīlija esot. Brālis katorgā... kač vēl būtu par zirgu zagšanu, bet pret pašu krievu caru bunto-jies. Un es jau gruntīgs mašīnists. Māte saka: «Tev nepas tāda sieva!» Tā arī neiespēju viņu pielūgties. Tieši tai vecgada vakarā māte noprasīja: «Vai tik ar Emīli jau neesi grēkā kritis? Šitāda slaka ātri pavedina godīgus vīriešus. Ja nu tas noticis, tad jums jāprecas bez manas svētības.» Kur nu ... tik vien kā pāra reizes bijām samutējušies. «Nu tad ir labi!» — tā māte, un pati stājās Mīlei pretī. Mīlīte vēl iesaucās: «Gustiņ, vai patiešām?» Putraims nopūtās. — Man ap sirdi bija tā... Māte tikai: «Ej savu ceļu! Atstājies no mana dēla!» Tā ari es paliku neprecējies.

Viesis ieminējās:

— Un kur viņa varēja tverties tais grūtajos apstākļos? Plika bēgle. Brālis katorgā, tēvs kaujas laukā jau nolicis galvu par to pašu krievu caru. No ievis atstumta... ko viņas sirds izcieta?

Putraima acis kļuva bālganas.

— Man jau ar ... Tonakt klusītiņām apraudājos.

Sarunas biedrs it kā iesmējās. Putraims turpināja:

— Vēlāk jau būtu citu varējis. Bija daža tāda, kas pati vai kaklā kārās. Bet es gribēju tādu — godīgu, skaistu, ne gluži pliku, izglītotu, jaunu ...

— Un, jo vecāks pats kļuvi, jo jaunāku kāroji, — nepieklājīgais viesis iekrita starpā.

— ... no krietnas ģimenes, — Putraims beidza uzskaitīt. — Vai tad dzelzceļa mašīnists, kas tik labi pelna, ir nedzērājs, taupīgs, visādi godīgs, to nedrīkstētu prasīt? Krājkasē man bija savs padoms. Taisījos tā gruntīgi dzīvot. Varēju jau mazu mājiņu nopirkt. Noskatījis biju lai.. . Bet blakus noskatītajai cita lielāka, labāka. Tai nepietika naudas. Jākrāj vēl pāris gadu. Un tad uznāca tie laiki, viss izputēja, krājkases grāmatiņa vien palika, ar to ne suņa būdu nenopirkt. Kur tu vedīsi sievu šitādā istabā! Godīgs cilvēks nedara tādas būšanas kā, piemēram, tas Krastiņš. Tu gan nepazīsti viņu, — Putraims tā iejuties valodā, ka arī pārgājis uz «tu».

— Pazīstu gan, — viesis atteica.

— Nu zini, vot, kā šis ālējās! Tāds nieka konduktors, zaļš zellis, pleika. Tik vien bija kā tās bezkaunīgās acis un izlēkšana. Visiem ģīmī knābt! Viendien skatos — šis no kroga taksī vizinājās, citreiz fūrmaņa kulbā kā Eikažu barons savā karietē. Krūtis izgāzis! Bet pirms algas izmaksas santīmus skaita. Es ne ar tramvaju nebraucu, godīgi kājām gāju un gada laikā papildus divdesmit latus iekrāju. Reizumis Krastiņš no manis lienēja ...

— Un vienmēr taču atdeva, — viesis iebilda.

— Tā tik vēl trūka, lai neatdotu. Kad es godīgi katram vienam lūdzējam . ..

— Melcera brāļadēlam gan tu nedevi!

Putraims atkal neapzinīgi noknaukšķināja vijoles stīgu. Nudien, nebija patīkami tie asie skatieni, kurus no galda otras puses raidīja šis vēlais, dīvainais viesis. Un atgādinājumi no pagātnes. Cirst pretī ne visai ērti. Patiesība tā bija, bet šī patiesība sīki jāizskaidro, citādi izklausās kaut kā slikti, peļami.

— Tādu naudas gūzmu! Kāpēc Melcers pats neaizdeva, tāpat mašīnists kā es. Nu jā — sievas štātes, pašam pudele. Var palienēt piecus latus, desmit... dažs vēl šodien nav atdevis. Veselu simtu! Toreiz tā bija divriteņa cena.

— Jaunais Melcers taču strādāja. Viegli neklājās dienas strādniekam, ārštatniekam uz dzelzceļa. Viņš neplen-cējās, tik vien kā studijām vajadzēja, bet tu irgojies: «Studente tāds!» Nebija pēc tava prāta parādījis tev pietiekamu godu, — viesis mācās virsū.

Paskat, gudrelis, ko zina! Gluži kā no iekšienes izknābājis. Putraims neparko negribēja padoties:

— Cienība jārāda katram, kas par tevi augstāks. Tā tas pasaulē no laika gala iekārtots! — To Putraims paziņoja jau izaicinošā balsī. Gatavs triekt laukā šo nekauņu. Viesis it kā pierāvās un neko neiebilda. Jūtami pašapzinīgāks Putraims turpināja:

— Mana māte mēdza sacīt, ka tādas lietas allažiņ ir visā famīlijā. Arī Melceros. Brālis ņēma nelabu galu, brāļadēls nezināja, cik augstu degunu nest, bet Melcers uz pudeli kritis. Kā bez apdoma apņēma to bāreņa meiteni! Smuka gan bija, acis spulgot spulgoja, savus kuplos matus gluži kā padebešos plivināja. Un valoda ... nudien kā strautiņš pavasarī. Bet ko līdz smukums, kad nav tikuma. Pameta vīru, pameta meitiņu, aizskrēja ar to pleiku Krastiņu. Es vienmēr tiku teicis, ka Krastiņš nav un nav godīgs cilvēks. Iekārot sava tuvākā sievu ...

— Arī tu viņu iekāroji!

Tas nekauņa cirta kā ar pātagu. Uz galda malas uzmeties, viņš atkal urbās Putraimā ar tādiem nejaukiem skatieniem. Un runāja:

— Vai Krastiņš vainīgs, ka tava iekāre bija pārāk gļēva, lai tu uzdrošinātos tiekties to piepildīt? Ka tu siekalojies un skaitīji savus pātarus par godīgumu, kamēr viņš ar drošu roku noplūca vīnogas. Jā, zinu: kad Krastiņš nelaimīgi sadauzījās un ilgi vārguļoja uz gultas, tu, it kā cēlsirdības skubināts, nopirki divus apelsīnus un aizgāji pie šiem ciemos. Patiesībā kāroji redzēt, kāda nu viņa izskatās. Un viņa parādīja tev durvis. Gan tikai pēc

tam, kad jūsu sarunas laikā tu trešo reizi it kā nejauši noteici: «Lai katrs savu mūžu dzīvotu tik godīgi ka es.» Bet tu jau tikai taisījies dzīvot.

Ilgs klusuma. Putraims sēdēja ar nodurtu galvu. Viņa tuklā, apaļā seja, gludi skūtie vaigi, valšķīgā veča mute bija pelēku skumju segta. Kad viņš atkal ierunājās, balss neskanēja vairs tik paštaisnīgi:

— Nav ar tām precību lietām man sekmējies. Dažu reizi nodomāju: cits pavisam sačākstējis vīrelis dabū košu sievu. Un vēl dzērājs, palaidnis, tukšinieks. Un es — nekad neesmu trakojis, atļāvies kaut ko tādu... Dažu reizi taisījos nogruntēties. Tomēr nekad nekas nesanāk. Arī tad, kad pirms desmit gadiem biju tiešām godīgu meiteni noskatījis.

— Astoņpadsmit gadus vecu!

— Man taču vēl nebija ne sešdesmit! — Putraims iesaucās. — Gāju viesos pie viņu ģimenes. Likās labi ļaudis. Tēvs kādu laiciņu strādāja par manu palīgu, tad gan reiz palaida neglītas valodas. Kāds tur kurinātājs izteicies par mani: «Lai dievs nedodot strādāt pie Putraima, tad labāk tūlīt par kurinātāju uz elli — velns viņu tā nedīdīšot!» Vai godīgs cilvēks šitā baumo? Vīlos tēvā un vīlos arī meitā. Kādudien pavisam nejauši gadījās pa atslēgas caurumu paskatīties. Šī turpat blakus istabā bučojās ar pavisam zaļu smurguli. Kā lai ņemu tādu apzelētu meitu! Labi, ka vecākiem nebiju paspējis neko bilst.

— Un tā esi palicis viens kā koks, — viesis tikai noteica.

— Viens gan. Kaimiņi irgojas, ka visu mūžu es neesot iemācījies uz vijoles nospēlēt «Kur tu teci, gailīti manu». Garlaicīgi.

— Tāpēc dažkārt tu paglūni pa viņu istabas durvju atslēgas caurumu! — viesis blēdīgi piemiedza acis. Putraims satrūkās. Šī valšķīgā seja ... nudien, it kā viņš pats pirms trīsdesmit gadiem.

— Gaitenis mums šaurs, durvis uz ārpusi veramas. Jāpaskatās, vai kāds nenāk ar joni un neuztriecas man virsū. Ne vienreiz vien tā noticis. Lai katrs jaunais darbā tur man līdzi, toties skrējēji viņi ir pārākie! — Putraims taisnodamies runāja.

— Kā jau daždien jaunieši, — viesis aizbildnieciski noteica. — Ja reiz esi palicis vecpuisī, kāpēc tev jānīkst vienam pašam? Tev taču ir radi.

Putraims ieslīga pārdomās. Tiesa, kaut kur laukos dzīvoja viņa radi. Dažkārt tie atbrauca ciemos, bet nesagaidīja laipnu uzņemšanu. Putraims nepriecājās par tādiem. Allaž činkst, ka liela ģimene, ka grūti bērnus audzināt. Zina, ka viņam prāva pensija. Putraims gan sacīja divdesmit rubļu mazāk, nekā patiesībā saņēma, bet tādi jau visu izokšķerē. Sataisījuši tik daudz to bērnu! Viņam pašam jāiekrāj padomiņš nākotnei — jātaisās uz dzīvošanu. Reiz noticies, ka pastnieks ar pensiju atnācis dienu vēlāk, un tonakt Putraims nomocījies ar bezmiegu un izbailēm.

— Es taču vēl varu apprecēties! — Putraims uzsvērti sacīja šim dīvainajam visu zinošajam viesim, kas pašlaik rosījās uz promiešanu. — Mūždien esmu godīgi dzīvojis, godīgi strādājis

— Pareizi, — tas atteica. — Salīdzinājumā ar savu augumu tu gan neesi cilājis tik smagas nastas kā, piemēram, skudra, arī bitīte skraidījusi čaklāk par tevi. Tu nekad neesi pazinis jūtu kvēli, nekad neesi bijis neprātīgi drošs vai cēlsirdīgs. Nu sveiks, vadi vien tālāk savas godīgās dienas!

Viesis pazuda. Smagnējam kustībām Putraims pacilāja vijoli un patrinkšķināja stīgas. Istabā, godīgi nopelnītajām mēbelēm pieblīvētajā istabā iedžinkstējās dažas skumjas skaņas. Arā atsāka līt, un, no tumsas nākdamas, sīkas lāses rasoja gar loga rūtīm.

«Literatūra un Māksla»

1955. g. Nr. 11

KĀDS SMAIDS

Nelaimīgs kritiens Mārtiņu noguldīja gultā. Viņa kāja bija ieģipsēta, kruķi nolikti pa tvērienam, bet uz galda blakus pulkstenim zilganā darba nespējas lapa ... Daudzus rītus tā apturēs modinātāja skarbo žvarkstu. Mārtiņš bija slims, viņam nevajadzēja iet darbā, viņš nemaz to nespēja.

Pavisam neparasta sajūta. Cilvēks izsists no ierastā dienu rituma, no fabrikas trokšņiem, biedru valodām. Viņam nav citu pienākumu kā gulēt, rāmi pakustēties, ēst, garlaikoties un dažkārt aizlēkt uz to vietu, uz kurieni pats ķeizars kājām gājis. Straujā, trokšņainā, daudzkrāsainā dzīve palikusi tur ārpusē aiz nama mūriem. Te tikai četras sienas, viens logs, vienas durvis, dažas mēbeles un daudz domu.

Lai arī tā, bet Mārtiņš nejutās pārāk skumdināts. Viņš zināja, ko darīt. Kopš agrām bērnu dienām viņam piemitusi tieksme griezt kokā. Pirmsākumā viņš darinājis dažādas lādītes, cigarešu iemutes, pīpes un citus niekus, vēlāk griezis arī cilvēku sejas. Noskatīja, kas būtu pats raksturīgākais apkārtējos ļaudīs, sameklēja labi izžuvušu bērza pagali, uztrina sava kabatas naža asmeņus un ķērās pie darbi. Cilvēku visā auguma viņš grieza reti — vairāk tikai sejas. Saistoša nodarbība! Vienam, par piemēru, bija stūraina piere un zods, kas it kā paužot stipru gribu, otram valšķīgas lūpas, trešam spics vārnas knābis, ceturtais lepojās ar varen kuplām ūsām — gandrīz nekā cita tam nevarēja saskatīt kā vienīgi šīs ūsas. Un Mārtiņš izgrieza milzu ūsas un aiz tām paslēpušos seju «nulles izteiksmē». Pavisam palaidnīga sajūta, ka viņš iespēj kaut ko tādu izstrādāt. Šos kokā darinātos portretus Mārtiņš nerādīja nevienam. Viņš kautrējās no sava ieraduma. Dažādas lādītes ir noderīgas lietas, to nevarēja sacīt par līdzcilvēku apcelšanu. Neviens aizskartais par tādiem jokiem paldies neteiks, un Mārtiņš taču grieza tikai pats savam priekam.

Vēlāk viņš mācījās arodskolā, apguva galdnieka amatu un tādējādi uz visu mūžu palika uzticīgs kokmateriālam. Nu viņš taisīja gan būvpiederumus, gan mēbeles. Kādā nebaltā dienā frēze aiznesa viņa kreisās rokas divus pirkstus. Tas bija kā ar asinīm apslacīts savienības līgums. Pēc šī notikuma Mārtiņš kļuva smagnējāks gaitā, drūmāks ārienē un galīgi atmeta visas kastītes, pīpes un citus sīkumus. Joprojām viņš asināja nažus un nazīšus, lai grieztu cilvēku sejas. Visai daudz laika tam neatlika — dienas darbs paņēma ne mazumu spēka, un vakaros kaut kur aiziet arī gribējās. Taču atgadījās tādi brīži, kad viņš atteicās no katras izpriecas, noraidīja dzīvokļa saimnieces laipno ielūgumu pasēdēt pie ģimenes televizora, ieslēdzās savā istabā un grieza, ka skaidas vien šķīda.

Tagad ir laiks pēc sirds patikas noņemties ar griezumiem. Viņam gan trūka materiāla, bet izpalīdzēja tā pati laipnā saimniece. Jau otrā rītā viņa ienesa dažas labas bezzarainas pagales. — Varbūt jums noderēs, — vairāk neko viņa neteica. Kaut ko viņa gan bija nomanījusi, bet centās saudzēt klusā iemītnieka kautrību. Un Mārtiņš par to bija pateicīgs. Viņš zināja, ka visu slimošanas laiku būs nodrošināts ar nepieciešamo materiālu.

Atlika tikai ķerties pie darba. Un Mārtiņš nolēma vispirmām kārtām atveidot dzīvokļa saimnieces seju. Izgriezt to tikpat sirsnīgu, laipnībā starojošu, kāda tā patiesībā arī bija. Tagad pat — bez viņas aprūpes ar savu ieģipsēto kāju Mārtiņš gan neko lielu nevarētu pasākt. Kļuva silti ap sirdi, iedomājoties, cik labi cilvēki ir pasaulē. Un pēc tam viņš griezīs pastnieku — visā augumā, ar pilni pieblīvēto somu. Somu viņš iztaisīs lielāku par pašu nesēju, bet kalsnais vīrs turēs savos plecos šo papīra kalnu tik dižā spēkā kā Atlants zemeslodi. Tas būs viens varens skats! Pastnieks Mārtiņam bija tāds kā pa pusei draugs. Katru rītu, uz darbu ejot, viņi sastapās un sasveicinājās. Un tagad, uzzinājis par Mārtiņa nelaimi, pastnieks gandrīz ik pārdienas ienesa avīzi slimnieka istabā, šo to pastāstīja un izteica nožēlu, ka nav vēstules. — Gaidīsim uz rītdienu, — viņš nobeidza, lai gan labi zināja, ka Mārtiņam neviens nekad neraksta. Bet tāpēc jau nav aizliegts gaidīt. Goda vīrs šis pastnieks! Mārtiņš izgriezis viņu un varbūt... varbūt pasniegs šo koka tēlu kā dāvanu.

Jāizgriež ar! tas pavecais vīrs, kas allaž nāca viesos pie dzīvokļa saimniekiem. Viņi abi ar saimnieku spēlēja šahu. Mārtiņš pats nespēlēja, bet reizumis noskatījās, cik sīksti cīnās abi meistari. Nu šis ciemiņš katrā gadījumā iegriezās arī Mārtiņa istabā un apvaicājās, kā slimniekam klājas. Viņš bija sirms, ļoti pieklājīgs un kluss. Daudz viņš nerunāja, vairāk klausījās un vērīgi noraudzījās ar savām skumjajām acīm, kas dziļi gulēja zem varenas, izvelvētās pieres. Kaut Mārtiņš iespētu likt vienkāršajam bērza kokam paust šīs pieres apgaroto domīgumu!

Un vēl citi cilvēki, kurus Mārtiņš redzēja it kā savā priekšā stāvam, — tie bija viņa darba biedri. Katrs ar kaut ko iezīmīgs. Jā, ko griezt netrūks. Un Mārtiņš tā aizvadīja dienu pēc dienas. Viņš jutās pavisam apmierināts, un, ja vēl kaut ko vēlētos, tad tā būtu saule. Viņa istabas logs pavērsts tieši pret dienvidiem, bet aprīlis bija apmācies, lietains. Katru dienu mākoņi krautin krāvās virs namu jumtiem, katru dienu sīkas, aukstas lāses norasoja loga rūtis. Saule nerādījās.

Dienu pēc dienas. Darbs sildīja sirdi, bet, kad pagura rokas, arī prāts metās skumīgs. Uzmācās tāda kā grūtsirdība. Laiks joprojām mitri pelēks, un drēgni samirkusi šķita visa dzīve. Vienmēr viens un tas pats. Pastnieks, kas viņu uzrunāja: — Sveicināts, jaunais cilvēk! — Un, ja agrāk Mārtiņam tas šķitis labs joks, jo viņš jau krietnu gadu desmitu pāri tam dzīves posmam, kad mēdz dēvēt par «jauno cilvēku» ... tad tagad šajos vārdos gribējās saklausīt ļaunu pasmiešanos. Dzīvokļa saimnieces sīkās laipnības gandrīz vai kaitināja, bet vecais pieklājīgais vīrs varētu būt kaut mazdrusciņ runīgāks. Un vīra augstā piere arī vairs neizlikās tik dziļdomīga — tur gan vainojamas blaugznas, kas nošķibījušas viņa pieres matus. Tomēr Mārtiņš apvaldīja savu neapmierinātību, atpūtināja rokas un turpināja griezt.

Kādreiz viņam iekrita prātā, ka šādā stāvoklī gan lieti noderētu tālrunis. Varētu piezvanīt vienam otram un apspriesties par jautājumiem, kas tālu no viņa tik sašaurinātā esamības loka. Bet kam īsti piezvanīt? Mārtiņš gan zināja vienu cilvēku, ko būtu patīkami iztraucēt ar vaicājumu: — Kā labi klājas? — Viņš pielieca kreisās rokas īkšķi. Vēl otrs pirksts un otrs cilvēks, ar ko vispār

varētu šo to pārrunāt. Trešais pirksts palika nepieliekts, un labi, ka aiz tā sākās tukšums. Tā vai tā nav ko uzskaitīt, līdzīgs tukšums arī viņā pašā. Nu, vienalga. Mār-tiņšatkal ķērās pie pagales un naža.

Ūdeņaini samirkušie mākoņi joprojām drūzmējās aiz logiem, notekcaurules skanēja, un ielas šļakstēja. Un pienācis brīdis, kad Mārtiņu sagrāba spīvs niknums. Kaut pērkons nospertu! Viņam apriebusies šī nīkšana tumšā spraugā uz izgulētā matrača, apriebušās viņa «ķeizariskās gaitas», četras pelēkās sienas un itin viss. Jāizbeidz mīlīgo ļautiņu radīšana un šajā pagalē jāieveido īgnums, kas pašlaik vai galēja nost viņa sirdi. Kaut ko negantu viņš griezīs, ja arī ne sātanu, tad katrā ziņā kādu ļaundari, kura vaibstos Mārtiņš varēs ieliet savu uzkrāto žulti. Viņš ar to neiedomājās kaut kādu noteiktu sliktu cilvēku — tas būs visa ļaunā veidols. Mutes līnijā, zodā, pieres grumbās Mārtiņš ieveidos rūgtumu par dzīvē sastopamu zemiskumu. Viņš atcerējās nodevīgu draugu, kādu tenkotāju, augstprātīgu priekšnieku, nenovīdīgu darba biedru. Mārtiņš tā zibināja nazi, ka bērza drumslas aizlidoja līdz pašam attālākajam istabas kaktam. Gana viņš pasaulē laidis labiņus koka dieviņus, reiz jāuztaisa īsts velna ģīmis.

Pagāja diena. Mārtiņa lielo īgnumu uzsūca bērza pagale, un neviens apkārtējais no tā nenieka nepamanīja. Un, kad pēdējais žults piliens bija izsīcis, arī griezums kļuvis gatavs, un Mārtiņa nogurusī roka novietoja šo ļaunuma simbolu uz galda blakus garai rindai citu tēlu.

Paveiktais darbs it kā satraucis visu dabu. Mārtiņa logā iesitās nemierīga vēja brāzma. Vēl un vēl viena. Dienas pelēkais plīvurs spēji noplanda un it kā gatavojās irt. Tiešām tas tā notiks!? Kā dedzīgā lūgsnā Mārtiņš vērās logā. Jā, vējš kļuva aizvien straujāks, aizvien neatlaidīgāk plucināja piemirkušos mākoņus. Tie smagi ķērās jumta skārdos un izplūda ūdens šaltīs, vieglākie aizbēga, plīvurs izšķīda, un saulīte — maiga, apaļa, mīļi smaidoša— noglāstīja Mārtiņa loga rūtis.

— Vai esi noilgojies mani redzēt?

— Bezgala! Bezgala! — viņš atsaucās.

Visa istaba pielija ar gaismu. Kakti vairs nebija tumši, sienas kļuva rožainas. Nedaudzās mēbeles iespulgojās kā spoži nolakotas, un koka tēlu rinda atdzīvojās. Katrs naža griezums tika apstarots, katra skumjā rieva pildījās ar smaidu. Saule darīja brīnumus — tā ielēja savu spozmi līdz pašiem dvēseles dziļumiem.

Te pēkšņi Mārtiņš nelabi satrūkās.

Tikai tagad viņš to ievēroja. Dīvaini... tas ļaunuma iemiesojums — tam taču vajadzētu skaļi iebrēkties, iekvēloties kauna sārtumā un novērsties no saules, no mīļās, labās saules. Bet šis bija tikpat smaidīgs, tikpat gaišs kā visi pārējie. Vienīgi acu dobumos tumsa ēnas — tās liecināja, ka gaisma neiespiežas viņa dziļumos, ka tā ir virspusēja, toties smaids bija brašs un pavisam draudzīgs. Seja noslēpusi visu neganto zem kokainajiem vaibstiem. Paskat, kāds viltnieks! Viņam pat no saules nav kauna. It kā zeltzvīņaina čūska tiecās no šīs liekulīgi smaidošās sejas uz Mārtiņu — čūska, kas blēdīgi vilināja, lai pielavītos un nāvīgi iedzeltu.

Ar drebošu roku Mārtiņš paķēra šo tēlu un aizsvieda zem skapja. Lai tumsa viņu aprij!

«Literatūra un Māksla» 1968. g. Nr. 11

PĒC DZIĻĀKĀS PĀRLIECĪBAS

Mēs abi ar Staņislavu naglojām griestus. Šis darbs nav patīkams — visu laiku jāsit uz augšu, turklāt no netīrajiem dēļiem mūsu sejās bira visāds draņķis. Diena bija karsta, sviedri plūda; ik pa brīdim smagi noelsāmies un biežāk, nekā parasts, taisījām pīppauzes. Staņislavs, cigaretes sniegdams, nosacīja:

— Pēc manas dziļākās pārliecības ir tā, ka vajadzētu uzsmēķēt.

Es smējos:

— Ko tu tik svinīgi, k no kanceles. Vai tad vienam dūmam nepieciešama dziļa pārliecība?

Apmetāmies uz dēļu kaudzītes, aizdedzinājām cigaretes, un es noklausījos Staņislava sīku paskaidrojumu:

— To «dziļāko pārliecību» bieži dzirdēju no Tračāna. Bija tāds vīrelis, galdnieks neko sevišķs, bet par palīgu derēja. Vismaz cilvēks centās, lai gan tādā jocīgā veidā. Pārvarēm kāroja izcelties priekšniecības acīs. Tovasar darbnīcā strādājām mēs divatā — brigadieris ar savu «Ižu» palaikam atbrauca, apskatījās, kas tiek darīts, pateica kādu jaunu uzdevumu un laida tālāk. Savu darbu es zinu, bikstitāja man nevajag, bet Tračāns gluži kā lapseņu dzeloņu sabikstīts — tad, kad atbrauca brigadieris. Manuprāt, kārtīgs strādnieks pulksteni nepētīs, bet tāpat elpa reizi pa reizei jāatvelk. Un, ja kādā brīdī būšu nosēdies, tad vienalga, lai nāk kaut vai pats ministrs — lēkāt jau neiešu. Bet Tračānam pavisam otrādi, un tā bija viņa, kā teikt, dziļākā pārliecība. Pie darbnīcas mums auga dažas ābelītes, zem tām apmetāmies pusdienlaikā. Kā nu tas gadījies kā ne, brigadieris bija pasācis pie mums rādīties tieši pa pusdienām. Ko tur — labāk jau visu pārrunāt rāmā garā, zvilnējot ābeļu ēnā. Taču, jau pirmoreiz brigadierim piebraucot — viņa «Iža» sprukšķis bija dzirdams pa gabalu, — Tračāns uzsprāga kājās, darbnīcā iekšā un vareni sāka strādāt: klaudz vien, kā vālē ar āmuru. Patiesībā šim bija jāapēvelē plaukta dēļi. Varbūt vīrs domāja, ka lielāks troksnis liecina par lielāku darba dūšību. Bet brigadierim maz laika un nekādas vēlēšanās pētīt Tra-čāna izdarības. Nekad brigadieris pat neapvaicājās, kāpēc šis mūžīgi strādā, kamēr es ēdu pusdienas. Un man nu gluži vienalga, kādus kumēdiņus katrs spēlē, tikai sevī nosmējos: «Ērms tāds.» Galu galā abi esam strādnieki un katrs dara, kā viņam tīk. Mans tēvs vienmēr teica: «Pasaulē pārāk daudz muļķu, lai par kādu no tiem būtu vērts lieki uztraukties.» Reiz Tračāns tādā skubā samaitāja vērtīgu lietas koku. Tad gan sacīju, lai viņš tur pa rokai malkas šķilu, — varēs raut bez apdoma un taisīt tādu troksni, ka logu stikli šķind. Vīrs sašķobīja greizu muti un klusēja. Citādi viņš bija diezgan valodīgs un ikkatram rādīja tādu seju... nu, zini — kā apaļš maizes rieciens, kas pirmāk noziests ar margarīnu, bet virsū mākslīgais medus. Vispār viņš izskatījās pēc blēža, bet pēc labdabīga blēža; tas ir tāpat, kā dakteri šķiro labdabīgus audzējus no ļaundabīgajiem. Vēlāk Tračāns man skaidri pateica, ka pēc viņa dziļākās pārliecības priekšniecībai patīkot goddevības izrādīšana. «Bet kas nu šis par priekšnieku, tāds nieka brigadierītis,» ar nicināšanu viņš piebilda.

Togad apvienoja vairākus mazākus rajonus, arī mūsējo nolikvidēja, tomēr galdnieku darbnīcu paplašināja. Atveda mašīnēveli, piekombinējām tii frēzi, un iespējām raut vaļā pa īstam. Klāt piedeva vēl trīs vīrus; mani iecēla par brigadieri.

Tā nu ražojām. Priekšniecība apciemoja mūs, ne vairs «Iža» seglos sēžot, bet «Moskviču» stūrējot. Pats direktors. Stingrs vīrs bija. Dzērājus necieta, bet tieši šai ziņā visa mūsu brigāde dažkārt apgrēkojās. Tomēr produkciju devām virs plāna un atsauksmes bija labas, tāpēc direktors pret mums — tā diezgan maigi. Oktobra svētkos man ar garo Antonu pateicību izsacīja un prēmijas piešķīra.

Tračānam vecais niķis. Nu viņam tik tālu vairs nevajadzēja skriet kā vasarā. Pusdienojām turpat darba telpā: uzvārījām tēju, apmetāmies pie ēvelbeņķa un notiesājām savas sviestmaizes. Pusdienas pārtraukuma laiks bija nosacīts ar direktora pavēli, — tik noteikti gan to neievērojām. Gadās visādi apstākļi — vai nu piemirsām laikus tēju uzlikt, tad strādājām, līdz tā sāka vārīties. Tračāns jau visādi turēja mums līdzi, tikai, kā parādījās direktors, tā bija gatavs ar vienu lēcienu skursteņa galā uztupties. Mēs, sametušies uz soliņiem, ēdam ar pilnām mutēm, bet šis viens ņemas ražot — piere gluži vai kūp. Direktors šai ziņā gan tikpat akls, kā vasarā bija brigadieris, šķiet, viņam vienalga, kaut Tračāns tur uz galvas stāvētu. Manīdams, ka ar to «centīgo strādāšanu» nekas liels nesanāks, šis pasāka lipt direktoram klāt. Ja nu reiz priekšniecība atbraukusi, es, protams, paskaidroju visu, ko prasa; dažkārt vajadzēja celties kājās un parādīt šo vai to — direktors vienmēr tad atvainojās par traucējumu nelaikā. Kā jau brigadierim pienākas, man vajadzēja par darba gaitu atbildēt. Bet Tračāns lien visur līdzi, jaucas vietā un nevietā ar savām piezīmēm un viebj tādu šņukuri, it kā virs mākslīgā medus uzkaisījis vēl riekšavu saharīna. Zini, smaids ne smaids, bet kaut kas riebīgi lipīgs. Direktors tā izbrīnījies uz šo noraugās un atmet pa atturīgam vārdam: viņš gan bija mazrunīgs un ciets vīrs, tomēr allaž pieklājīgs. Un tā tas reizi no reizes. Ko tu iesāksi, sitīsi tādu ķēmu, vai? Vienā gadījumā nenocietos un aizrādīju: «Vai nu liela jēga, ka tu tā klēbējies klāt.» Un Tračāns tūdaļ pretī: «Domā, ka Antons vien var dabūt pavēli un prēmiju! Pēc manas dziļākās pārliecības arī man pienākas.»

Mani viņš nepieminēja, kā nekā biju priekšniekos, kaut arī «tāds nieka brigadierītis». Nezināju, ko īsti varētu atbildēt, bet sarunu bija dzirdējuši vīri, un tie kļuva īsti nikni. Jau visu laiku viņi errojušies par Tračāna lun-cmāšanos; tik mazā bariņā gan visiem jāstāv plecu pie pleca, vai arī nebūs nekāda gaisa. Garajam Antonam pilnīgi par pušu, jo iznāca, itin kā prēmiju viņš saņēmis par līšanu, un Tračāns pūlas tādā pašā garā. Patiesībā Antons bija krietns meistars. «Mācīšu to lopu!» viņš sirdījās.

Drīzumā atgadījās, ka direktors atbrauca priekšpusdienā, bet mēs jau ieturējām maltīti — tēja bija uzvārījusies. Tračāns, protams, arī turpat, bet te pamana, ka durvis veras un direktors nāk iekšā. Saproti — ceļš vēlā rudenī bija noplanēts un tagad kailsalā tik gluds un viegls, ka «Moskvičs» pieripoja ar mazu gāzīti klusītiņām, klusītiņām. Pat Tračāna smalkās ausis neko nav saklausījušas. Nu šis lec kājās un pirmajā brīdī nezina, kur skriet, ko ķert. Te garais Antons viņu — cops! — ciet aiz apkakles ... Zini, Antons bija vīrs lielāks par tevi un ar tādu ķepu kā zvēram. Nogrāba viņu aiz apkakles un atsēdināja atpakaļ. Tolaik tikko kā sākām ražot trejkāju soliņus, tie viegli veļas apkārt, un Tračāns pēc svarīgās nosēšanās arī — bladāc! — uz grīdas. To apsēdināšanu direktors nebija ievērojis; kritiena troksni izdzirdis, viņš noskatījās, kā Tračāns kārpās pa ēveļskaidām, un kļuva aizdomīgs. Viņš paraustīja nāsis, it kā saozdams šņabja dvingu, un noprasīja:

— Vai jau pašā rīta cēlienā uz kājām vairs nevar nostāvēt?

Es atbildēju neapdomādamies, kā kad viens priekšā sacītu:

«Kas mazāk spēj turēt, tas nevar nostāvēt.» Un pasmējos.

Direktors īgni sarauca pieri, ātri pateica savu un devās prom. Vēl pie durvīm viņš atskatījās uz Tračānu, kas nule tikai bija uzrausies augšup un purināja skaidas no sava virsvalka. Šķiet, mākslīgais medus pavisam pazudis no viņa apaļajiem vaigiem; vīrs izskatījās tāds, it kā viņš būtu kritis nevis uz dibengala, bet uz galvas.

Jau pēc pāris dienām Tračāns beidzot saņēma kāroto pavēli — viņam izteica stingru rājienu par žūpošanu darba laikā ar aizrādījumu man kā brigadierim.

Tračāns tūdaļ uzteica darbu un atlikušās divas nedēļas nostrādāja sabozies, nerunīgs.

Vēlāk no kadru daļas darbinieces saklausīju, ka Tračāns žēlojies — pēc savas dziļākās pārliecības viņš uzskatot par neiespējamu saprasties ar neinteliģentiem ķū-ļiem. Viņš aizgāja strādāt uz kaimiņu rajona būvorgani-zāciju.

*

Nosviedām izsmēķētās cigaretes, un tas nozīmēja, ka atelpas brīdis beidzies. Cēlāmies kājās, meklējām āmurus un atkal spiedām dēli pie sijām. Tas bija mazliet par garu. Kamēr Staņislavs zāģēja, es apvaicājos:

— Un kā šim tai jaunajā vietā?

— Paklīda valodas, ka tur atradusies priekšniecība, kam tāds Tračāns taisni pa zobam. Šis iecelts par brigadieri un tad nu centies: lišķējis, līdis, pienesis ziņas, blē-žojies ar strādnieku izpeļņu. Gadu vēlāk es Tračānu sastapu patērētāju biedrības kioskā. Iegāju tur iedzert alu un skatos — vecais paziņa patlaban sūc no pudeles. Priecīgs sveicina mani un rāda tādu mākslīgā medus seju, it kā senās pārestības būtu aizmirsis. Klājoties labi, pelnot kārtīgu rubli. Jā, pēc viņa dziļākās pārliecības katram cilvēkam esot jāmeklē tāda vieta, kur viņš gūstot iespējas izvērst savas dotības. Un tikai smaida. Par šo smaidu man bija jādomā atkal tad, kad garais Antons mums atstāstīja, ko dzirdējis par Tračāna tālākajiem piedzīvojumiem. Pienācis vrīdis, kad brigādes jaunie puiši ņēmušies brigadieri mācīt — kādā tumšā kaktā šo kārtīgi iemizojuši. Bet pēriens tādu nav ārstējis — «centies» vēl vairāk.

Atkal klaudzēja āmuri, bira gruži un plūda sviedri. Kad dēlis bija pienaglots, Staņislavs vēl piebilda:

— Pēc manas dziļākās pārliecības pa kaklu gan vajadzēja sadot nevis tam nabaga velnam Tračānam, bet priekšniekiem, kas ļauj tādiem vīriem izvērst savas dotības.

«Lauku Dzīve»

1968. g. Nr. 6

CILVĒKS UN LIETAS AP VIŅU

Eseja

Ir tāda teiksma par ķēniņu Mīdasu: viss, kam viņš pieskāries, pārvērties zeltā. Valdnieka negausīgā mantkāre nāvējoši apzīmogojusi viņa apkārtni.

Teika ir teika, bet arī tā pieskaitāma literatūrai; nezināmais autors labi apjautis sakarību, kas saista cilvēka izjūtas, dziņas, vēlējumus ar lietām, kuras skata viņa acs un tver roka. Parādību un priekšmetu lielākajai daļai ap mums ir gadījuma raksturs; tāpēc romāns, ko par jebkura cilvēka mūžu patiešām iespējams uzrakstīt, tiek it kā sadrumstalots un izkliedēts milzīgā makulatūras blāķī... Var vērtēt arī otrādi — dzīve ir tādas daudzveidības pārsātināta, ka pats «romāna varonis» pazūd kā bezgalīgos džungļos. Tāpēc mākslas darbā ieveido tikai nepieciešamo priekšmetu kontūras, un literārais tēls nonāk saskarsmē ar tām šķautnēm, kam viņu jāiezīmē... Ikkatram rakstnieka radītā tēla solim jābūt dzelžaini mērķtiecīgam. Literatūra ir īpaša dzīve — tā pati un tomēr ne tā pati — visreālākais vairs nav īsti reāls, toties asāk uztverams par ikdienas ritumu ārpus mākslas; viss gūst vienreizīgu kāpinājumu, krāsu un nokrāsu pārbagātību.

Bet var būt viena vienīga krāsa — zelta krāsa; viena vienīga skaņa — zelta džinkstoņa; vienas vienīgas alkas— dziņa pēc zelta. Jautājums ir par literārā darba tehniku: varonis ir viens pats, zelta kāres apsēsts, un itin viss ārējais tiek saskaņots ar viņa iekšējo būtību. Mākslas likumi ir cietāki par bruņu tēraudu — tos nevar sadragāt ne ar kādiem lielgabaliem. Kas traucē harmonisko, ir nevajadzīgs.

Par to izteikties mani pavedināja Veltas Spāres raksts «Viņš un viņa», kas publicēts «Literatūras un Mākslas» šī gada 20. maija numurā. Nevēlos iztirzāt ne darbus, kurus vērtējusi Spāre, nedz viņas rakstu visumā; bet tur ir viena nozīmīga detaļa — sīkums, tomēr nepavisam ne sīkums. Spāre runā par D. Zigmontes «Hovalingu»; minējusi, ka «Karogā» publicētajā variantā varone pavadījusi nakti krēslā pie drauga gultas, Spāre gluži vai nopriecājas, ka grāmatā tā neesot.

Manis pēc, lai būtu kā — neesmu skaudīgs cilvēks, taču šis aizrādījums radīja pārliecību, ka raksta autore, pati rakstniece būdama, savās rokās paņēmusi īsto atslēgu un ... nevērīgi aizmetusi.

Jau iepriekš visu uzsvaru liku uz tām saitēm, kas vieno literāro tēlu ar priekšmetiem un parādībām. Kāpēc Spāre domā, ka izgulēšanās kopējā gultā pati par sevi būtu jēdzīgāka nekā «šķīsta» (vai liekulīga) atturība? Mediķi taču apgalvo, ka savaldība šajos jautājumos nepavisam neesot no ļauna. Un, ja variantus iespējams mainīt tik viegli un pēc patikas, kāpēc būtu nopeļams, piemēram, tāds trešais: proti, dārgais viesis nokļūst zem tikumīgās skolotājas gultas. Vēl ceturtā iespējamība... bet kāds galu galā tam sakars ar vārdu mākslas pamatlikumu, ka ikvienam notikumam, ikvienai literārā tēla saskarsmei ar lietām un parādībām jābūt saskanīgā vienotībā ar to, kas ir viņš.

Ja divu romāna varoņu attiecības kādā noteiktā laika sprīdī var attēlot tā un attēlot šitā — pagriežot visu ar kājām gaisā, tad ir skaidrs, ka šie raksturi ir nepārliecinoši, konstruēti... ka nav darīšana ar dzīviem cilvēkiem, bet ar koka figūriņām, kuras rakstnieks bīda pēc savas labpatikas vai iztopot ārējiem apstākļiem. Šādā gadījumā nopietnas debates nav iespējamas, jo pats pamats ir gaužām nenopietns.

Literatūra ir mākslinieka personības izpausme. Un, ja šī personība ir vārga, tad nelīdz nekāda kūleņošana ap gultu.

Māksla nerada «mūžībai un diženumam» — tā rada cilvēkam un cilvēcībai. Ja mīlestība r bijusi un būs «mūžīgā tēma», tad ne jau pati sevis pēc, bet tādēļ, ka tā ir visnoderīgākā atslēga cilvēka paša atslēgšanai. Kroplais, nožēlojamais galma āksts skūpsta zemi, ko minušas karalienes kājas, to pašu dara skaistais un lepnais bruņinieks — viņi abi mīl. Ņemiet vissīkmanīgāko cilvēcisko radījumu zem šīs saules un izraisiet viņa dvēselē traģiskas kaislības ķēdes reakciju. Žilbinošas eksplozijas spilgtums uz brīdi apgaismos cilvēcisko domu un jūtu nepārredzamo haosu, pavērs ieskatu satricinoši baismos bezdibeņos. Atskanēs izmisis kliedziens — kliedziens pēc laimes un dzīvības, kliedziens, ko noslāpēs kapa smilts.

Bet, ja nu nav spēka aizdegt un izgaismot... tad var malt ar veco samāksiotības dzirnavu visiem gaņģiem — pelavas vien putēs.

Mākslinieka personība na r dalāma — tā ir vai arī tās nav.

Tiem, kas interesējušies par renesanses mākslu, ir zināms, cik milzīga, diemžēl neauglīga bijusi Mikelandželo ietekme uz vēlāko paaudzi. Mikelandželo gleznotie ķermeņi ieņem neiespējamas pozas, izlocīti, samudžināti, dinamisma pārpilni, šķiet, vulkāniskā izvirdumā tūlīt, tūlīt iznīcinās paši sevi; viņa marmortēlus apdvesmo smeldzīgas skumjas, apgarotu domu pacēlums. Epigoņi veidoja līdzīgus milžus un nesaprata, ka tie vairs ir tikai smagnēju kaulu un uzblīdušu muskuļu kopa — «lielā miesa», bez dvēseles, bez garīga sprieguma, bez kaislību spēka.

Šajā piemērā ar sevišķu skaudrumu iezīmējas robežlīnija, kas mākslā šķir īstu diženumu no ārēji tvertā, piedēvētā, uzpūstā. Cilvēkā patiesi liels ir tikai cilvēciskums. Ķēniņa Mīdasa traģēdija ir tāda, ka ārējā pasaule iznīcina viņa cilvēcisko būtību. Dārgmetālā pārvērtusies dzīvība ir brīnumaini mirdzoša, spodra, krāšņa, tīra ... necilvēciska.

Literatūrā līdzeklis un mērķis ir cilvēks pats: nelaime, ja tēla cildenumam dota ilustratīva jēga. Tā rodas vai nu svēto dzīves apraksti, vai «absolūti pozitīvie, kristālskaidrie».

Uz virpas izdreijāt, attiecīgā krāsā nopulēt un nosacītas iespējas pierakstīt gan noderīgi tikai šaha figūrām. Tam ir jēga: dāmai jābūt izcilākai par bandinieku, un figūru bīdītāja skatiens nedrīkst sajaukt baltos ar melnajiem. Koka figūriņas nedzīvo savu dzīvi, bandinieks var pārvērsties dāmā, un to nosaka iepriekšpieņemtība; dāmu neveiksminieks dusmu uzliesmojumā var mest pret sienu . .. nepieciešamības gadījumā vēl pēc daudziem gadiem pārdreijāt par bandinieku.

Mazais «literatūras bandinieks», gaitas uzsākdams, tāpat kā cilvēks, nostājas aci pret aci ar savu likteni. Viņš to nedzird, varbūt tumši nojauš, bet jautājums vienmēr skan: ko tu vēlies no dzīves — kuplus panākumus, pieticīgu vai treknu laimi, diženus uzdevumus, slavu un labklājību mūža otrajā pusē, visbeidzot asarās izmirkušus nekrologus un marmora pieminekli? Ko tu vēlies no iemīlētā cilvēka — īsu vai varbūt ilgstošu izpriecu, atturīgu draudzību, mūžīgu laulības laimi un saskanīgu ģimenes dzīvi, atbilstošu visām morāles normām?

Vai daudzi mācēs pateikt, ka viņi nevēlas no dzīves itin neko, ka viņi vēlas pašu dzīvi; ka no iemīlētās sievietes viņi nevēlas neko, bet ilgojas viņu pašu? Un tā nav spēle ar vārdiem. Ja cilvēks verd garīgā spēkā un pārbagātībā, viņš alkst to izdalīt, pavisam neprātīgi bez mēra un bez iēgas izšķērdēt; viņa dvēsele tiecas dzīvei pretī, neprasot ieguvumus, jo iegūt nevar neko — vienīgais guvums ir pati dzīvošana kā sevis piepildīšana, sevis sadedzināšana, sevis apliecināšana.

Jēdziens «laime» nepastāv ārpus cilvēka, bet cilvēkā, tāpat tas ir ar laimes izpratni. Vienam tā saistās ar ērtu iekārtošanos mīkstā vietiņā, kādai citai ar izdevīgu apprecēšanos (nav jāmedī dolāru princis, ir «tekoši rēķini» vectētiņu gados); blakus jauneklim, kurā pārpārēm kūsā sulīga dzīves izjūta, nostājies apvītis kārums pēc uzdzīves. Franču rakstnieks Siaress saka: «Visdziļākā laime ir visnoslēpumainākā; jo vienkāršāka kāda būtne, jo vieglāk tā sasniedz laimi.» Mākslinieks ir aicināts (ar to nepavisam vēl nav sacīts, ka viņš ir arī izredzēts) tiekties pēc šī noslēpuma; kontemplācija atsedz viņam lietu un parādību iekšējo būtību. Tomēr laimes noslēpums netiek sasniegts ... tāpēc ka vispār neko nevar sasniegt. Var tikai tiekties. Iedomu par sasniegtu mērķi rada seklums un apsīkums. Dzīvošana ir nerimtīga kustība — urdošas sāpes un mūžīga neapmierinātība... Visas pasaules okeānu ūdeņi neiespēj remdināt slāpstošo, dzīves avoti ir salti un dziļi.

Rakstnieka daļai jābūt dzīvības trauksmei, jo viņš aicināts atraisīt citus (vēlreiz — aicināts, tas nebūt nenozīmē, ka izredzēts). Mūsu apziņas radītie jēdzieni nav ķieģeļi, kas liekami cits pie cita, lai veidotu kaut kādu laimes ēku, drīzāk tos var salīdzināt ar gaismas kvantu nebeidzamo plūsmu. Nihil novi sub sole (nav nekā jauna zem saules). Rainis kādreiz par to rakstīja šādi:

«Prieki un bēdas, laime un nelaime, jūsmas un dusmas, viss pats par sevi nav nekas, viss ir tik daudz no svara, cik daudz no tā iztaisi; viss ir tāds, kādu tu to uzņem. Laime var vājo samaitāt, nelaime stipro spēcina.»

Atmiņa mani aizved kādā tālā pavasarī. Debess zilums vēl dvesa dzestrumu, nemierīgi vēji locīja pazemīgās pienenes, saimnieka roka kaisīja sēklu tīrumā. Vecā saimniece nopūtās: — Lai nu dieviņa roka diedzē asnus. — Man domāt, ka mākslinieka roka ir dzīvīgāka par jebkuru citu. Tā pieskaras pelēkam laukakmenim un atraisa tajā valodu, tā liek naidā sīkt pat smilšu graudiņam, tā nosedz debesi un cilvēka prātu ar tumša izmisuma mākoni un cauri tam izdur spožu prieka staru — varbūt prieks ir tikai pārsātināta sāpe, — tā liek mīlošai dvēselei pieliet pasauli ar dzīva, silta zelta dūmaku, kas paceļas līdz pat zvaigžņu augstumiem ... Bet nu nāk variants Nr. 1, milzu apjoma «Zagsa» zīmogs — «tu nedrīksti»; variants Nr. 2—«pie gultas»; variants... Brīnumpasaule pārvēršas glīti nostrādātu teikumu drupās — varbūt «ziedošais tuksnesis», varbūt tikai krāsainām lupatām izraibināts pelnu lauks.

Literatūra nav drēbnieku ateljē, kur pagatavo uzvalkus pēc jaunākās modes prasījumiem. Katra rakstu rinda, katrs stāsts, katrs romāns sevi attaisnos tikai ar to, cik tajā kūsās patiesa dzīve, cik pārliecinoši atsegsies cilvēcisko jūtu dzīles. «Augstākais tikums ir dāvināšanas tikums.» Māksliniekam jāatdod sevi visu un ne jau kā žēlastības dāvanu, bet kā nepieciešamību sev pašam.

Man tiešām lielu prieku sagādā latviešu dzejas uz-plauksme; nemaz nerunājot par Ojāru Vācieti, ir virkne dzejnieku, kas paši ar saviem darbiem apliecina: «Mēs esam ne tikai aicināti, bet arī izredzēti.» «Karogs»,

1967. g. Nr. 8

VIENU AVOTA LĀSI

ATMIŅU MINIATŪRAS

Cilvēkam, kurš ilgus gadus bieži dzirdējis uzrunu «garais», gan dīvaini atcerēties sevi kā puišeli, kas augumā bijis sīkāks par saviem vienaudžiem.

Neapgalvoju, ka notika tieši tā, nevis citādi; varbūt neapzināti dažkārt samelojos, varbūt, apzināti palaizdams vaļu iedomām, pasaku kaut ko patiesīgu. Zinu, ka Gauja tur tecēja, tāpat kā tek vēl šobaltdien. Pāri Gaujai bija nēģu un lašu tači, tāpēc cepli, kā ari ļaužu mītnes pie cepļa kopumā dēvēja par Tačgalu. Bija cilvēki, daudzi no tiem miruši, citi vēl dzīvo turpat vai citur pasaulē. Bija mājas, ceļi un tilti, tagad uzbūvēts daudz vairāk, un jo straujos tempos būvē vēl un vēl. Bija ...

Atmiņu pavediens aizved mani uz muižas parku: tur ganās zosis, un septiņgadīga meitene ar sešgadīgu puiku ir spārnotā ganāmpulka uzraugi — zosis paceļas gaisos un aizlido. Nu ir uztraukums un asaras. Kas vēl ir? Drāšu pinuma žogs: bariņš vienkāršo ļaužu ziņkāri noraugās limuzīnu drūzmā muižas pagalmā. Ģenerālis rīko kāzu svinības savai meitai — īsts ģenerālis spožā uniformā, ar zīda ordeņlenti pāri plecam, ar akselbantēm, pītiem uzplečiem, apkaltu cepures nagu. Turklāt ģenerālis ir kara ministrs. Muižas pagalmā zied rozes, dāmu krāšņie tērpi, korporeļu deķeļi.

Mūžības dimanta klints — tās pakājē plūst gudrības avots; kāroju vienu lāsi no avota brīnumainās veldzes.

«Tu redzēsi visu, zināsi visu, tu apjēgsi pagājušo, esošo, topošo!»

Tātad kļūt līdzīgam nemirstīgajiem gariem? Esmu cilvēks, nevēlos snaust mūžības pavēnī un laiku pa laikam spirdzināties ar dievu dzērienu, alkstu gūt neremdināmu slapi dzīvot, tiekties, domāt, atzīt un pārvarēt. Vienu avota lāsi, vienu vienīgu!

Es tekalēju zem debess, pa kuru baltā dūnu laivā vizinās saule un māj siltus sveicienus; tekalēju pa muižas pils drupām, esmu nosmulējis muti, nobrāzis celi, savainojis papēdi un atradis dīvainu lausku — vai tas nav kāds dārgums? Nodegušās celtnes skurstenis spītīgi dur debesīs, kāds mākonis aizķeras pie tā un met baigas ēnas uz pusaizgruvušo ieeju pils pagrabā. Tur bijuši moku kambari — tā apgalvoja mana māte. Nobijos un laidos mukt.

Ir pagājuši gadi, esmu tālu prom no Gaujas krastiem, īsi pirms aizmigšanas domāju par pavasara palu uznesto smilšu sēri, par alkšņu puduriem, ūdensrozēm, sarkanīgo stagaru, ievziedu tvanu un ievogām, no kurām kļūst bieza mute. Kaut vai sapnī atgriezties tur! Un atgriezos tur: rotaļājos pils gruvešos, atvērās aizbirusī ieeja, moku kambaris kā melna, rijīga rīkle; kāds spēks vilka mani iekšā, tur gaidīja drausmas — nezināmas, neapjaustas, par pašu nāvi stindzinošākas drausmas... Es turējos pretī, rēcu, rēcu... Pamodos, biedri vaicāja: «Kas tev lēcies?» — es biju kā apstulbis no kauna, sāpēm, izbīļa.

Māte sacīja: — Tā lauska nav dārgums; porcelāna flīzes gabals. Ar tādām bija izklātas sienas.

Muižas dišlera (galdnieka) meitai gan bija liegta ieeja kungu telpās, māte runāja par gaiteņu, par virtuves sienām. Arī šīs telpas žilbināja kalpu mājas Tamažas iemītnieku acis. Stalta, augstprātīga nāca pils īpašnieka barona fon Pandera kundze; visi noliecās viņas priekšā, tuvīnākie bučoja drēbju vīli, kāds muļķāks zemnieks atļāvās ar lūpām pieskarties viņas pirkstiem — baronese apsviedās un, roku izstiepusi, atgriezās pie savas istabenes: — Marij, nomazgā! Man to baur apšmucēj rok!

Pils gulēja drupās. Muiža vairs nepiederēja Goegin-geram — baltvācietim bez bruņniecības matrikulas un bez fon — tas bija pircis no 1905. gada notikumu pārbiedētā fon Pandera; agrārreforma atstājusi nelielu māju bijušā īpašnieka ģimenei. Viņi visi Goegingeri — it īpaši jaunā audze teicami runāja latviski, bet tāpēc nebūt nemīlēja šo čaklo zemnieku, dumpīgo strādnieku un drosmīgo kareivju tautu.

Pils gulēja drupās. Muižas zemes dalīja bijušie kalpi, bijušie īpašnieki to dēvēja par laupīšanu. Centrā bez drupām atradās divstāvu muižas kalpotāju ēka — Baltā māja, parks, augļu dārzs, muižas klēts, Staļļu māja. Baltajā mājā iesēdās armijas artilērijas inspektora palīgs — pulkvedis, kas drīzumā kļuva ģenerālis, vēlāk kara ministrs. Dīvaini jau būtu, ja vienkārša darba strādnieks gūtu sev tādas pašas tiesības un labumus kā pulkveži un ģenerāļi.

Ministrs uzcēla stiepļu pinuma žogu, pārbūvēja un pārbūvēja Balto māju, ierīkoja rožu dobes, grantētus celiņus, rīkoja kāzas meitai. Laulātā drauga roku satvērusi, visa balta viņa izkāpa no limuzīna; viņas kārnumu, neglītumu, diloņslimību aizsedza baltā zīda atlasa aršīnas, pūrs, tēva stāvokļa spožums, korporācijas krāsas, nabadzīgo skaudība. Dzīves dabiskā attīstība: padzītās aristokrātijas vietā izkūņojās jauna no pašu ļaudīm — gan bez cēlajiem dižciltīgo tikumiem, toties ar zināmajiem plencības netikumiem. Un pienāca laiks, kad carni-kavieši, par Balto māju runādami, sacīja «muiža», lai gan Ulmaņa valdība sākusi muižas vārda skaušanu no vietu nosaukumiem, grāmatām, kartēm un leksikas. Līdzīgi brantam, kas nerimtīgi ēda jaunās muižas sienas, allaž prasot remontēt un plāksterus likt, šis taisītais spožums drupināja ģenerāļa īpašumu. Zemes strādnieku vairs neturēja, zemi izpārdeva, muižas lielā mūra klēts kļuva labdarības biedrības īpašums, tā izbūvēja lepnu namu ar zāli un skatuvi, Staļļu māja un augļu dārza nostūris pārgāja ebreju bodnieces Anniņas rokās. Kā atvarā nogrima ģenerāļa pensija, ministra alga, zvejas sabiedrības ikmēneša treknās peļņas simti.

Līdz firsta stāvoklim Latvijas ģenerālim neizdevās pacelties, tomēr bija muiža, balustrādes, grantēti celiņi, akselbantes, limuzīni un augsti viesi — bija žogs, kas norobežo no zemākiem.

*

Gauja. Carnikava. Cilvēki.

Liela istaba ar zemiem, nokvēpušiem griestiem. Esmu kādā nostūrī ierāvies, bērniem pie galda šobrīd vietu nav, tur sasēdušies darba vīri. Petrolejas lampa uzlikta uz māla poda, sarkanīga gaisma spīdina pretī garkaklainām alus pudelēm, degvīna pusstopam; maize, sviests, nēģi.

Alus putodams kāpj laukā no glāzēm, peldina korķus, maizes drupačas, nēģu galvas. Sešrūšu lodziņu mazgā sīks lietutiņš. Vīri paceļ balsis:

Es savu kokli ņēmu un viņu stīgoju,

Lai reizi, kaut vai reizi, ko jūtu, izteiktu.

Manas mātes tēvocis Reinholds: garš vīrs, garš kakls, maza galviņa ar kuplām ūsām, acīs valganums un kaut , kas sāpīgs. Gaujas pārcēlājs Pajups — sīks, kārns. Otrs mātes tēvocis Dāvis — tikpat muzikāls kā visa Kiršfeldu dzimta. Sejas, sejas: ar dzīves iegravētu skarbumu, ar cilvēka alkām pēc daiļā, labā, cēlā, ko liedz ikdiena. Vecā, skumjā dziesma kā iesprostots putns peras pret kvēpainajiem griestiem:

Ak, dzīve, strauja, barga, ap mani trako, grūst,

Un nakts, un aizmirstība pār mani pāri plūst.

Putns atkrīt no griestiem — viss veltīgi, spārni lauzti, pat nevienu kvēpu nav spējis nokratīt no cietuma sienām. Tāds klusums, ka dzirdams vairs tikai rudens vēja smilksts. Nopaukšķ alus pudeles korķis. Lietus nu jau skaļi plīkšķina, ārā akla tumsa, vienīgā pasaules gaisma, šķiet, ronama vēl tikai šeit. Reinholds izslauka putas no kuplajām ūsām un sāk jaunu dziesmu: «Dzer, dzer, brālīti, dzer, dzīvē par visu tik smej; rūpes un raizes tad izgaisīs, dzīve kļūs gaiša kā rīts.»

Istaba skan, it kā iedegas gaisma, varbūt mānīga gaisma, rodas plašuma sajūta. Vienkāršā stikla glāze izverd prieka avotu, kā saules stars izšaujas cauri vienmuļajam, sūrajam dienu ritumam. Šis noplačkātais galds jau vairs ir tikai pietura ceļā uz bedri baznīcas kalna nogāzē. Cits pēc cita viņi atstāj savu darba taku, uz mūžiem noliek ķelli, āžaragu, ēveli, airus; sastrādātie pirksti zaudējuši veiklību kustēties pa vijoles stīgām, tikai dažureiz mandolīnu vai cītaru patrinkšķināt, līdz vecums galīgi notrulina reiz tik jūtīgo dzirdi, tāpēc: «Dzer, dzer, brālīti, dzer...»

Vīri izslējās kā vīri, runā kā vīri, balsis skan juku jukām. Viņi saka savu vārdu par visas pasaules būšanām un nebūšanām, par lielo politiku, kritizē deputātu un deputātus, slavē un peļ ministru un ministrus, vērtē ģenerāli, ģenerālieni un ģenerāļus vispār, atļaujas visu par prezidentiem un cariem. Pats mīļais dievs nav pasargāts no viņu dzēlībām. Viņi ir vīri kā klints, katrs savā vietā — ziniet, ko mēs iespējām jaunībā un iespētum vēl tagad! Asarainā sentimentā viņi atceras savu pirmo mīlestību, runā par aizvadīto karu un par dienas darbu; kādreiz viņi bijuši velna pulveri, vēl tagad nav gluži lokā liecami, vēl tagad zeme var būt lepna, ka nes tādus vīrus. Tikai par nākotni neieminas neviens: nav ko lolot lielus plānus, nav ko cerēt izrauties no šīs šaurās spraugas; nākotne ir sūrs darbs, aizvien smagnējāki soļi un gurdenāka galva, baznīcas kalna nogāze.

Skatījos vīros, un neizprotamas žēlabas darīja grūtu manu elpu. Kā zibens uzliesmojums ielauzies telpā un izrāvis no tumsas kaut ko nekad neredzētu, nekad neaizmirstamu. Es neko nesapratu — ko gan lai saprastu bērna prāts, — tomēr redzēju, izjutu. Niecīgā dzīve un izmisušā tieksme pēc lieluma, nakts un aizmirstība. Biedeja tumsa aiz loga rūtīm, es izrāvos, aizbēgu pasaules klajumos. Gaiša debess tur atsedza bezgalību, jūras klajs šūpojās pelēkzils, klintis stāvēja brūnas, aplikušas baltas sniega cepures, izrotājušās mūžzaļiem augiem. Dīvainā rotaļā čukstēju vārdus: Pikardija, Langedoka, Kilimandžāro, Zan-zibara, Mozambika, Akonkagva, Popokatepetls... Līksma rotaļa, neviens mani neievēroja. Un Tahiti, Fidži, Samoa, Honolulu. Pasaules tāles atsedzās manā priekšā; un neredzēti augi — cipreses, magnolijas, pīnijas, sekvojas, eikalipti; un neredzēti dzīvnieki — degunradži, hipopotami, ķenguri, bizoņi, žirafes; un dižas straumes — Laplata, Misisipi — Misuri, Saskačevana, Hoang-ho, Jansekianga, Jeņiseja. Es apmetos Popokatepetla piekājē, uzcirtu no ciedriem istabu un atkal nebiju apmierināts: tāpat saule šeit lēca rītos un rietēja vakaros, tāpat šeit norietēja cilvēka mūžs. Nu Carnikava kļuvusi tālumi. Un manī ieskumdējās atmiņas par alkšņiem Gaujas sērē un vienaldzīgs kļuva ciedru mežs, kolibri žilbinošais lidojums. Domāju par ūdensrožu ziediem, par baznīcas zvana dziesmu skaidros vasaras rītos un par nēģu cepļa īpatnējo trāna smaržu, par ēveļskaidām ap grospapa

darbgaldu un par melnraibo runci Žuļiku, kas ņurrādams gulēja skaidās un nošņācies aizmuka, kad grospaps viņu pārlieku ķircināja. Asinis dzima nemiers, kas aicināja mājās. Kur ir mājas klaidonim? Kur ir pasaules centrs cilvēkam?

Man bija astoņi vai deviņi gadi, es pat neprastu vaicāt, kur nu vēl atbildēt, nebija jau neviena, kam vaicāt. Sāku kaut ko apjaust, kad gadījās lasīt par senajām Atēnām un Romas lielvalsti. Grieķi cirta marmorā brīnišķīgus mākslas darbus, savu atziņu svaru kausos pārvērtēja visu pasauli, centās ielauzties lietu būtībā, bet Romas pilsonis, lai arī kur ceļotu, visur sastapa Romas mieru un Romas verdzību — šaurums un nomāktība neatkāpās no viņa. Dzīves lielums, plašums, diženība nav ģeogrāfiski un valstiski, bet cilvēciski jēdzieni. Visur pasaule ir bezgalīga, katrā vietā tā paceļ cilvēku augstu — ja vien viņš pats ir brīvs, redzīgs, garā stiprs, ilgās neapvaldāms. Dzīves avoti verd dziļi, tie ir mūžīgi, bet cilvēks nav mūžīgs.

Vai tu jūti tikai alkatību pagrābt no šķietamā lieluma un daudzuma?

Es vēlos vienu lāsi no mūžības avota.

Un cilvēks, no tumsas iegājis kvēpainā istabā, ko apgaismoja petrolejas spuldzes sarkanīgā acs, ar drebošu sirdi turējās pie katras minūtes, pirms atkal jāpazūd tumsā.

Istabas vietā varēja būt parādzīmēm jumta muiža ar lepnu vestibilu, balti klātiem galdiem un mirdzošām elektrisko spuldžu lustrām — palikt neiespējams tā vai tā.

*

Es satiku Grāmatu. Pati tā iznāca no Staļļu mājas pažobeles tumsības un viltīgi piedāvājās:

— Ieskaties manī!

Toreiz es vēl negāju skolā, nezināju neko par gramatiku, par sieviešu kārtu, dzīve man nebija mācījusi sieviešu kārtas lielo varu, un grāmata ir sieviešu kārtas, — es ļāvos viltībai, kaut grāmata bija noplukušos vākos un izteicās sarežģītajos vecās ortogrāfijas burtos. Notu-pos uz vērbaļķa tādā vietā, kur bojātais jumts atbrīvoja ceļu gaismas staru kūlim, un iekritu — uz visu mūžu iekritu. Starpbrīžos es ēdu, dzēru (arī spiritus viņi), gulēju, strādāju par atslēdznieku, par ceļu grāvraci un par ceļu-tiltu iecirkņa priekšnieku (bez lielības — par vietas izpildītāju), par ceturtās kategorijas mūrnieku, par tehniķi, par stiklinieku un betonētāju, šoferi un augstskolas laborantu un vēl šādus tādus citus darbus, karoju, mācījos skolā, aru zemi, mežā zāģēju kokus, braucu pa okeānu, lidoju lidmašīnā, grēkoju šo to, bet vienmēr paliku uzticīgs grāmatai. Savu likteni nojautu jau toreiz — Staļļu mājas krēslainajā pažobelē, — drukātais vārds mani vilināja no piedzīvojuma uz piedzīvojumu, radīja nojausmu, cik plaša ir pasaule, cik dīvaini raiba un sarežģīta ir dzīve.

Mani iztraucēja māte — ko es te buroties? Viņa pašķirstīja grāmatu un piezīmēja, ka Andrejs Pumpurs esot slavens dzejnieks. Nu arī es ieskatījos titullapā — «No Daugavas līdz Donavai». Grāmata stāv ciešā saistībā ar autoru un nosaukumu, tas man kļuva skaidrs. Skaidrs ari tas, ka ir tāda tauta — serbi (turkus un krievus zināju jau agrāk), ir tāda upe — Donava ... Do-na-va — vārds skanēja vijīgi, plaši; man taču kaut kur glabājās Debesa «Ģeogrāfijas atlants pamatskolām». Palīdu zem gultas, izvilku kasti ar savu mantību un nu «iekritu» kartē. Jūras tūlīt ievēroju — zilganie lauki, kurus uzara vējš, sagraizīja kuģu ķīļi; mežā pie kāpām ogojot bija dzirdami Daugavgrīvas kaucošās bojas baigie vaidi; sīkās zilās dzīsliņas baroja lielo zilumu, tas saprotams. Kura no šīm dzīsliņām būtu Do-na-va?

Izceļoju atlanta lappusi: «Latvija un viņas kaimiņu valstis,» — tomēr Donavu neatradu, pats ceļojums iepatikās. It kā lidmašīnu stūrēdams, es peldēju virs plašiem laukiem, pārlēcu kalnu grēdas, redzēju izaugam garu skursteņu mežu — gluži kā firmas «Glaes & FIeritje» reklāmu zīmējumā, — ierados skaistā pilsētā Helsingforsā, kā biju skatījis un lasījis pastkartītē; kaut kur atradās arī ugunsvēmēju kalns ar spilgtu liesmu pret tikpat spilgtu debesi — tai zemē dzīvoja cilvēkēdāji un mērkaķi. Donava neatradās. Mans skatiens atdūrās pret uzrakstu kartes apakšējā nostūrī. Podolija. Kā tas skanēja! Podolija, Podolija ... Nokravāju savas mantiņas atpakaļ pagultē, cēlos, bruņojos ar šauteni, sēdos automašīnā un braucu uz Podoliju: skaista zeme — pat jāņogulāji auga, biezo alkšņu dienvidpusē noslēpušies. Edu ogas un nošāvu dažas lauvas.

Grāmatu jau meklēju. Turpat pažobelē atradās vēl dažas. «Melnie dimanti» saucās viena; otrai noplēsta titullapa, arī pats sākums — tā bija par karu, un tad var iztikt bez sākuma. Karoja krievi ar frančiem, Napoleons ieņēma Maskavu, bet galu galā bija spiests bēgt. Krievu oficieris Roslavļevs sameklēja savu neuzticīgo brūti Dan-cigā; es sameklēju Dancigu atlantā un biju par to lepns, nebija tikai kam lepoties.

Sacīju Žanim:

— Lasīju par franču ķeizaru Napoleonu.

Žanis bija muižas kalps — vēj īgs puisis padsmitajos gados. Viņam piederēja šaujamo korķu revolveris, tāpēc viņš stāvēja augstu manās acīs; viņš atsaucās:

— Man ir grāmata par franču karali Ludviķi, es tev to iedošu.

Žanis bija skops un nebija skops: viņš cienāja mani ar āboliem, bet atteicās Jaut revolveri kaut uz brītiņu paturēt — sašaušoties un ko tad māte sacīšot. Grāmatu viņš tomēr atnesa.

Valtera Skota «Kventins Dorvards». O, kas tur par brīnumiem! Kāpēc es neesmu sastapis nevienu dzelzīs kaltu bruņinieku? Tie laikam mita un karoja tikai Burgun-dijā un Flandrijā. Nupat biju redzējis vircas mucā iejūgto muižas zirgu Ansi — grāmatu pasaulē zirgus bruņoja, segloja, trenca jātnieku atakā. Man gan labāk patika automašīna.

Uzkurbulēju automašīnu un atkal braucu uz Podoliju, dungodams mātes dažkārt dziedāto dziesmu: «Aizjāja latviets pa pasauli tālu.» Ar šautenes laidi klaudzināju pie dzelzīs kaltajiem vārtiem. Tie atvērās, laukā iznāca Podolijas karaļdēls.

— Ko svešais bruņinieks vēlas?

— Jūsu augstība, — sacīju pieklājīgi, kā to bija mācījis Kventins Dorvards, — ierados apciemot jūsu valstību. Būtu lidojis lidmašīnā, bet nezināju, vai atradīsies piemērota nosēšanās vieta.

— Aha, — princis sprieda, — jūs vēlaties kalpot man.

— Esmu brīvs vīrs un nekalpoju nevienam.

Tālās zemes karaļdēlam šāda atbilde nepatika, viņš rauca pieri.

— Ko īsti te meklējat?

— Gribu redzēt daiļo princesi Izabellu ...

Tikko paguvu izrunāt princeses vārdu, kad karaļdēls briesmīgi noskaitās.

— Ko tu, klaidoni, iedrošinies! Šurp, kalpi, vediet viņu uz moku kambari, stiepiet uz karstām restēm, lai lokās kā nēģis!

Saskrēja kalpi: melni kā velni, astaini, ragaini. Bet es negulēju uz ausīm, es šāvu, un bendes kalpi juka uz visām pusēm. Princis paguvis kaut kur noslēpties; zināju gan, ja pakalpiņu dvēseles ir nežēlīgas, tad augstmaņu gtēvas. Uzvarētāja lepnumā drasēju pa pils plašajām zālēm. Sajūsmā iegavilējos: princese kā ūdensroze izplaukusi tur starp zaļajām lapām. Balta, balta, ar zeltainu smaidu acī. Kā viņai piekļūt, ja šajā vietā nejauka slīkšņa? Nevarēju atkāpties, ja reiz pieveicis veselu karapulku, varonīgi uzrotīju savas bikšeles un bridu muklājā. Drīz iebruku nedrošajā pamatā turpat vai līdz gurniem, bet no ūdensrozes mani šķīra vēl kāds metrs. Pievilku to tuvāk ar šauteni, gribēju noplūkt, bet atturējos. Zināju, cik ātri vīst plūkti ziedi, lai šis šūpojas uz ūdeņiem un zied man vienam. Ar lepnu garu un slapjām biksēm bridu laukā, tad nelabi iebļāvos — manā kājā iegriezās kāds asums. Vienā lēcienā izspruku krastā — papēdī rēgojās dziļa brūce, kas izvirda asinis. Ahā, sapratu, ka gļēvā prinča šķēps izdarījis nodevīgu dūrienu. To no tāda var sagaidīt. Nākošreiz braukšu šurp bruņu mašīnā, sadragāšu pili ar lielgabalu.

Kliboju mājup pārsiet brūci un uzklausīt mātes pārmetumus.

*

Novembris, bargs vīrs naktī uzpūta elpu Gaujas krastiem — gluži kā ledus pagraba durvis atdarījušās. Es iedomājos, ka tur zieme(os ir kāds milzu ledus krāvums, — gadu vēlāk, izlasījis ģeogrāfijas grāmatā par Ziemeļpolu un Ledus jūru, biju sajūsmināts, ka gluži vai patiesību esmu «uzķēris». Eka saltums! Baltā zāle čokurojās zem cietsirdīgi saltās saules, kailie koki sarāvušies, ari smiltis salipušas tādā garoziņā, un vecgaujas malā uzvilkusies ledus plāksnīte. Nekāda prieka klajā laukā, tomēr to prasīja pienākums. Māte mūs abus mazos saģērba silti — cik nu to nabadzība atļāva, — uzāvām kājās gumijota auduma kurpītes un devāmies uz kartupeļu lauku.

Muižas kalps Kazimirs vadīja Ansi ar piejūgto atsper-ecēšu — ik pa brīdim uzgriezās kāds kartupelis un tūdaļ pārceļoja uz mūsu groziņiem. Ziemā noderēs. Vecākā māsa Mirdza bija atvedusi pūru svaigās reņģes, ko iesālīt; pati viņa nu jau gulēja Bērnu slimnīcā Rīgā. Mums bija bijušas dažas kartupeļu vagas, mazs sakņu dārziņš un nu šīs tiesības aplasīt visu lauku. Ievāktā raža nebija bagātīga, cerējām uz šās dienas lasījumu. Noderēs, noderēs, ziemā noderēs ... Es to skaitīju kā dzejoļa pantiņu; draņķa būšana tāda «šepte», salst kāju pirksti, vienmuļi klimt riņķī un apkārt pa savandītu tīrumu. Labi Kazimiram, viņam ādas stulmeņi kājās, bet manu kurpīšu gumijas zoles lip-tin līp pie plānās kokvilnas zeķītes — līp un dedzina. 1 Kartupelis — viens, otrs, trešs. Būs ziemā pie reņģēm. Nez kā Mirdzai pa slimnīcu? Laikam tā nesalst kā man te, viss esot balts, spodrs, ārsti, māsiņas, tantiņas laipnas, zāles labas, uzturs garšīgs. Man gandrīz vai skaudība j uzmācās. Kaut vismaz bijuši zābaki kā Kazimiram! Kazimirs ir mans draugs. Pagājušoruden, kad viņš skaldīja ļ lielos bluķus, es trinos apkārt vien, palīdzēju meklēt ķī- j ļus, devu gudrus padomus, piepūtu vaigus, kad šis ! blieza — «bah, bah». Māte mani norāja: ko es pinoties ļ darba vīram pa kājām, bet Kazimirs aizbildināja — es, \ lūk, palīdzot strādāt. Kā lai nepalīdzētu draugam!

Soļoju draugam aizmugurē, viņam nav laika ap mani noņemties, tik vien retumis laipnu skatienu pāri plecam pārsviest. Kazimiram ir silti, Ansim arī. Kazimirs bija no tālās Latgales, nācis pie baltiešu kungiem iepelnīties, jo pats kļuvis par jaunsaimnieku, diemžēl bez muižas ēkām un ābeļdārza uz piešķirtās zemes, bez ģenerāļa pensijas, bez līdzdalības peļņas sabiedrībā, arī bez izšķērdīgas kundzes. Jā, pasaulē vienlīdzības nav — man sala kājas, Ansim ne, Kazimiram ne. Ģenerāļa izšķērdīgā kundze bija arī Kazimira nelaime: viņš kārtīgi nesaņēma algu — kā lai cilvēks iegādātos inventāru un sāktu pats savas saimnieka gaitas?

Kazimirs iesaucās, apturēja Ansi, ar pātagas kātu rakņāja tīruma zemi, sita, atkal kārpīja. Kas tur?

— Kurmis! — Kazimirs atsaucās.

Kas tas tāds par zvēru? Pirmoreiz dzirdēts, ne reizi neredzēts.

Kazimirs sita. Aizmirsis salstošās kājas, es gandrīz vai līdu zem draudīgā pātagas kāta. Aina turējās nostāk. Pa-

vīdēja kaut kas spīdīgi melns, milzīgi kustīgs. Kazimirs sita, melnais nošļakstījās asinīm, baismu un riebuma pārņemts, es atkāpos. Kad ziņkāre mani atkal tuvināja, Kazimirs kurmi jau dīrāja. Pretīgi gan, tomēr ne tik ļoti, lai nevarētu skatīties. Lielisks kažoks, bet kāpēc gan kurmim to raut pāri acīm? Kazimirs paskaidroja, ka viņš gribot šūdināt kažoku sev. Uja, no tik maza! Savākšot daudzus kurmjus; kurmji esot kaitīgi dzīvnieki, kas iznīdējami.

Var jau būt, viss var būt.

Atkal Ansis vilka atspernīcu, atkal izvēlās pa kartupelim un man sala, sala kājas. Aina ieteica paciesties; cietīsies, kur nu ilgi cietīsies, kaut uzkurtu ugunskuru. Bet nebija no kā kurt, un kas gan kurtu. Kazimirs tikai dzenāja Ansi.

Lūpa man metās līka. — Iešu prom, — pa pusei jau draudēju Ainai, kas gadu vecāka par mani un tātad te uz tīruma it kā būtu mātes vietā. — Nosūdzēšu tevi! — māsa atsaucās, viņa laikam gan sprieda, ka es izliekos, ka gribu pamest viņu vienu pie darba. Sūdzi, ja tīk... Tomēr prom negāju. Kāju pēdas kā apledojušas, gluži nejutīgas. Redzot manas asaras, Aina apžēlojās un skubināja steigties uz māju.

Māte rīvēja manas pēdas, ieāva divos zeķu pāros, deva man dzert karstu tēju un nolika gulēt. Aizmigu un nelādzīgi sapņoju. Kazimirs sazāģējis bluķos, satēsis rupjās šķilās visu muižas parku -— visu līdz pēdējam kokam. Nu viņš ņēmās to malkas un zaru lērumu dedzināt; es biju apmaldījies kaut kur parka vidū, nekādi no tā izsprukt Apkārt snaicījās liesmas, man karsti, smacējoši karsti; lēcu no stumbra uz stumbru, tie dega un cepināja pēdu apakšas. Brēcu, muku, klupu pāri oglēm un degumiem... Pamodies sūrojos mātei.

— Tie ir karstumi, tie pāries, — viņa mierinoši atbildēja.

Karstumi pārgāja — tiesa kas tiesa. Bet kāju pirkstos un zem pēdām cēlās melni uztūkumi kā augoņi; tie milza, uzplīsa, čūloja, nejauki niezēja, beidzot pārauga ar krevi, bet citā vietā radās no jauna un mocīja mani, mocīja kā ļauna sērga.

Tā visu novembri, decembri un janvāri... Tikai februārī Karlīnas dienā pirmoreiz uzāvu jaunnopirktos šņorzābakus un izgāju laukā. Ceļš veda uz Tačgalu — mēs abi ar Ainu steidzāmies apsveikt grosmammu viņas vārda dienā. Grosmammai smags darbs nēģu fabrikā, patlaban «lielais zutiņu laiks», kā teica carnikavieši, bet mēs tikām mīļi uzņemti, galvenokārt dzīvojām pa istabu, ēdām kārumus, rotaļājāmies. Es jutos kā labi paēdis zaķēns mīksti sniegotā mežā.

Toziem, ar apsaldētajām kājām mocīdamies, pasāku cītīgi lasīt avīzes.

Vācu okupācijas laikā kādudien viens vīrs Daugavas krastmalā rauj vaļā skaļas gaviles: — Urrā! Karš beidzies! Priecājieties, ļaudis!

Apkārt sastājas visi garāmgājēji, pieskrien šucmaņi un vaicā, kur šis tādas ziņas ķēris. Vīrs izrauj no azotes avīžu izgriezumu žūksni: — Izlasiet, pārbaudiet, salīdziniet! Pirmskara kuģu koptonnāža visā pasaulē bija tāda, būvētavu jauda šitāda, pēc vācu virspavēlniecības ziņojumiem ik dienas nogremdēti tik daudz ... Vakar nolaists dibenā pēdējais kuģis un vēl desmit pa virsu, karš beidzies, Vācija vinnējusi!

Smīnēja anekdotes stāstītājs, un smējās klausītāji. Es nesmējos — nesmējos tāpēc, ka sen, jau kopš bērnības pazinu avīžu melīgo iedabu. Ja grāmata šķita gudrības iemiesojums, tad avīze — blēdīga skuķe, kas gatava katrā laikā tev miglu acīs iepūst. Vajadzēja tikai palasīties, ko par vienu un to pašu notikumu «Jaunākajās Ziņās» vēsta angļu Reuters, franču Havass, itāļu Stefani... Faktu atzina (no Žaņa tiku noskaidrojis, ka fakts ir kaut kas tāds, kas pas gluži kā kulaks uz acs), bet šo faktu staipīja, locīja, grozīja, mīcīja, līdz izcepās vairāki nesaderīgi kukuļi. Saproti nu, kuru izvēlēties barībai. Biju vienpadsmit gadus vecs, kad Di. honoris causa Kārlis Ulmanis šo izvēli krietni sašaurināja. Piedzīvoju arī tos laikus, kad avīze cepa vienu vienīgu melu kukuli. Taču ne man un ne visiem spēja iestāstīt, ka cilvēki ir ienīstami tāpēc vien, ka tie ir citas rases, vai tāpēc, ka tie domā citādi nekā avīžu izdevēji; nespēja iestāstīt, ka mazas tautas lielākā laime ir liekties svešzemju jūgā, ka nodevēji ir tautas cildenākie pārstāvji; mēs neticējām, ka naidam jāvalda pasaule, bet mums tikai stulbi jāpaklausa, neticējām, ka cietsirdīgs tirāns ir brīvības simbols un ka bezlikumīga izrēķināšanās ar cilvēkiem ir augstākais humānisms.

Es mācījos lasīt avīzi un mācījos neticēt. Spriedu — vēlāk, kad kļūšu vecāks, gan noskaidrošu, kas tai nelietei īsti aiz ādas. Toreiz man bija seši gadi, es nezināju, ka tie, kas desmitreiz vecāki par mani, tomēr nav īsti gudri šajā punktā.

Avīze īpaši patika tāpēc, ka rādīja pasauli attēlos. TĀSS vēstīja, ka krievi uzbūvējuši milzu lidmašīnu — lielāko pasaulē, — paskaties, kāda tā ir; amerikāņiem pieder lielākais gaisakuģis (rakstīja dirižablis, tauta pēc pasaules kara atmiņām sacīja cepelīns) — gluži kā milzu gurķis ar pavēderē piekabinātām motoru gondolām; franči būvē lielāko tvaikoni «Normandie»; japāņi sarīkojuši lielāko asinspirti Sanhajā, un angļu lielākais dred-nauts «Hood» snaicīja resnus stobrus. Katrā avīzes numurā saskrējās vilcieni, nogrima kuģi, nokrita un sašķīda lidmašīnas. Avīzēm un Debesa atlantam palīdzot, es iepazinos ar Latvijas valsti, ar Eiropu, ar visu pasauli; uzzināju, ka pastāv pasakaina Amerika ar Ņujorkas debesskrāpjiem un vēl pasakaināka Ķīna, un uzlecošās saules zeme Japāna; ka ir bezgalīgi okeāni un tuksneši, prērijas, pampas, selvas, ljani, džungļi, savannas, tundras, taigas, krīki, ķenguri, bumerangi, elefanti, kamieļi, džonkas, bambusniedres, jurtas, kokosrieksti, eskimosi, valzivis, ananasi... Galva sāka dūkt, par visu to domājot. Māte rājās, ka tikmēr buršoties pa grāmatām, kamēr acis samaitāšot, prātā sajukšot. Nolīdis pažobelē, tiku vaļā no viņas pātariem. Tūdaļ sēdos aerostatā un cēlos tādos augstumos, kur mūžīgs sals, tad pārvietojos citā kurvi, kas piestiprināts elefanta mugurā, lādēju flintē patronas, šāvu uz svītrainiem, rēcošiem tīģeriem; pēc brīža dien-vidjūras viļņu šūpas nesa mani pretī ziedošai koraļļu salai, kas vilinoša iznira no dzelmes: atola rifi uzplosīja baltas bangas, lagūna spoguļojās rāma, sarkanzeltainas zivis meta kūleņus. Kokospalmas, dateļpalmas .. . Arābi sauca dateļpalmu par tuksneša karalieni — dzirdēju kamieļu brēcienus, samuma dzenāto smilšu sanoņu, kaut kur tālumos fatamorgāna kā nesasniedzama pasaku valstība vilināja pie sevis.

Es sarāvos — vēja pātagas nežēlīgi pēra Staļļu mājas pussatrunējušo šķindēju jumtu, smalks, svilinošs sniegs cirtās cauri daudzajām spraugām. Ziema — bargā, nežēlīgā pamāte stindzina līdz dvēselei. Es saraujos pavisam, pavisam čokurā — kā slapji saliets kucēns spiežos klāt plīts ierim. Plītī čūkst zaļa malka, kas neko nesilda. Māte piesviež pāris sausāku pagaļu, uzliek acenes un čauk-stina melīgās, burvīgās avīzes lapas. Petrolejas lampiņa mirkšķina, māsa stāsta, kā autobusa šoferis veikalā amizējies ar abām pārdevējām — Mildu un Maldu, arī es atradis kādu lapu. «Jaunākās Ziņas» ir biezs papīru žūksnis, te viens var lasīt, netraucējot otru. Un man metas silti no lasāmvielas, nupat esmu atklājis, ka avīze drukā romānu. Uzklausiet nosaukumu — «Sultāna pils baigie noslēpumi atklāti»; uzticamais kalps aizvada daiļo verdzeni līdz zālei, kurā gaida sultāns, pats kalps ar trīsošu sirdi paliek aiz durvīm. Uztraucos arī es — tāda jušana, ka briesmīgais sultāns nelaimīgo durs uz iesma, cepinās un pusjēlu apris, varbūt darīs vēl kaut ko trakiskāku. Diemžēl atbildi noslēpj «turpmāk vēl». Gaidi nu līdz rīt-vakaram. Varbūt māte noprot, kas būs turpmāk, kam citam lai prasu. Brīdī, kad māte pāršķir lapu, ievaicājos:

— Mamm, ko sultāns darīs ar to verdzeni?

Mātes acis kļūst gluži kā otrēji briļļu stikli.

— Ko tu tur lasi?

— Šito, — bērna nevainībā parādu romānu.

Avīze tiek izrauta no manām rokām, māte ir saniknota:

— Kas tev atļāva lasīt!? Tas nav priekš bērniem!

Te tev nu bija; mātes īgnums saldē pārāk par ziemu. Ko ļaunu esmu izdarījis, avīzi jau sen lasu.

Nākošajā vakarā manīgi lavījos pie turpinājuma; māte diemžēl nebija aizmirsusi, lapu ar romānu viņa nedeva. Viņa aizmirsa tikai pēc nedēļas, atkal lasīju romānu, bet «īstais» turpinājums bija jau garām palaists. Ko sultāns darīja ar daiļo verdzeni, par to vēl šobaltdien varu tikai šo vai to iedomāties. Toties guvu mācību, ka lieki jautājumi ir skaužams netikums.

*

Esmu noliecies pāri lappusei, kas aizņemta Anglijas karaļpāra — Džordža un Mērijas attēliem; zeltītā kariete, viduslaicīgās uniformas, spožums, gods, slava. Avīžlapas vidū uz teksta nosviesta maza, apdriskāta grāmatele: Marks Tvens «Princis un ubaga zēns». Dīvaini pārcelties no Mēslu laukuma dubļiem, skrandām, mūžīgā salkuma uz karaļpils godību ar tās pārpilnības bļodām. Vai cilvēks, kas no nabadzības ielas iemaldījies galmā un pārpratuma pēc noturēts par īstu princi, iespētu vienkārši tā — nosviežot smirdošās driskās, līdz ar tām nosviest arī atmiņas: sala naktis, trūcīgo maizes kumosu, dvēselē sūrstošus sitienus, cilvēku bezsirdību. Taču tie salašņas, kas īsteno karali uzskatīja par jukušu, gan šķita visvairāk nelaimīgi — apspiestības smagums viņus darījis cietus; bet kāds maziskums laiku pa laikam pavīdēja mirdzošajos augstmaņu tērpos! Vēl pirms dzīve to mācīja, es uzzināju no rakstnieka, ka tirāni un viņu sulaiņi nepazīst cilvēka žēluma.

Mēslu laukuma dubļi! Nu, ziniet, ir citi vēl lipīgāki dubļi, tāpēc atmiņas var ātri nomazgāt — daudzi to iff pierādījuši, — tāpat kā atkratīt atgādinājumus no tiem, kas nav spējuši izķepuroties «uz augšu», tāpat kā izdzēst ierakstus savā dvēselē. Lišķīgu uzslavu, verdziskas izkal-pošanās, iedomāta diženuma un slaveno trīsdesmit sudraba grašu dubļi — tie ir lipīgi, tie pieķeras tik pamatīgi, ka ne ar tērauda skrāpi tos neattīrīt. Nemaz nav vajadzīga zelta pils un daiļā princese, lai cilvēks aizmirstu visu, kas sāpējis viņam pašam un joprojām sāp citiema dažkārt pietiek ar labiekārtotu dzīvokli, limuzīnu, krāsainā lupatiņā iekarinātu spožu bimbuli, prāvu algu, pietiek ar treknu kumosu no karaliskā dziru galda.

Pasaules godība. Es vaicāju sev: «Ja rīt tu kļūtu princis, vai tu spētu aizmirst?» Un atbildēju: «Es neaizmirstu! Nekad! Neko!»

Ilgus gadus no galvas vārds vārdā atcerējos daudzas šī stāsta lappuses. Laika straume aiznes visu ko, taču viens teikums uz mūžiem lekalies manās smadzenēs, varbūt tāpēc, ka tas dzēlis mani katrreiz, kad nācies dzirdēt labi situētu personu gudrus spriedelējumus par «mazo cilvēku» dzīvi:

«Ko tu zini no ciešanām un apspiestības! Es un mana tauta to zina, ne tu!»

*

Flandrijas grāfs rīkoja bruņinieku turnīru — ari es tiku aicināts. Saņēmu smalku vēstuli, tā bija uz zīdpapīra, bija ar zelta vapeni, ar uzrunu «Jūsu gaišība», ar titulu piedēvē jumiem, kādi man nekad nav bijuši un kādus nekāroju. Grozīju čaukstošo papīru un spriedu, ka atteikties neērti, mani var noturēt par mazdūšīgu, varbūt par augstprātīgu, bet, ticat vai neticat, — jutos tik drosmīgs un godprātīgs kā nekad vēlāk, līdz pat šai dienai vairs ne. Izlēmu ierasties. Telegrafēju: «Pateicos par aicinājumu. Punkts. Ieradīšos, kā aicināts. Punkts. Uz redzēšanos. Punkts.» Šķita, ka esmu ar cieņu un bez kļūdām atbildējis. Gāju sameklēt patronas flintei, tad pagriezu automašīnas kurbuli (man piederēja četrvietīgs kabriolets) un, ērti ādas sēdeklī atlaidies, grozīju stūres ratu. Motors rūca, pie radiatora piestiprinātais karodziņš plīvoja, aiz manis nostiepās baltu putekļu un dūmu grīste. Pie valsts robežas ceļu šķērsoja «šlagbaums».

Robežsargu virsnieks: — Uz kurieni jūs? Vai jums ir ārzemju pase?

Izvilku pasi (to biju pats sameistarojis ar ierakstiem, dienesta pakāpēm un pat ģīmetni — no avīzes izgriezts uniformēta vīrieša attēls), uzrādīju. Robežsargu virsnieks tūdaļ salutēja ar zobenu — man taču jādodas bīstamā kaujā aizstāvēt Latvijas godu.

Flandrijas robežu atvēra grāfa aicinājums.

Pats grāfs mani sagaidīja, no zirga nokāpis, brašu bruņinieku un daiļu, zīdos un samtos tērptu galmadāmu ielenkts. Pāži nesa grāfa vairogu, zobenu, cimdus, mēteļa asti.

Grāfs vaicāja:

— Kāpēc latvju bruņiniekam nav ieroču, nav bruņu, nav zirga?

— Šis ir mans ierocis, — pacilāju šauteni, — zirgs ir tas, — norādīju uz automašīnu, — bet bruņu vietā mani segs drosme.

— Cik cēli! — nošalcas dāmu balsis. Es lepnumā un labsajūtā piesarku.

Grāfa pāžs: — Kāds ir jūsu vapenis, kavalier?

— Pārstāvēšu savas zemes ģerboni!

Pāžs neatlaidās: — Bet jūsu personiskais vapenis, no kādas cilts esat cēlies?

— No ostas strādnieku cilts, — atteicu. Pati smalkākā dāma izdvesa: — Fui, cik prasti! — un paģība. Visi pārējie raustīja degunus; es pats sev šķitu briesmīgi «prasts», taču aizvainots nikni noprasīju:

— Vai nevienam nav dūša stāties man pretī?

Bruņinieks — mirdzošs, raibs, lepns kā pāvs (nebiju pāvu redzējis, bet zināju, ka tas ir tāds) — tvēra šķēpu, sēdās zirgā un uzsauca: — Izaicinu tevi, balamute!

Pāžs mani pamācīja divkaujas noteikumos: sēsties savā motorizētajā kumeļā, braukt pretī uzbrūkošajam pretiniekam, izstiept ieroci un aizsegties ar vairogu. — Jūs vairoga vietā turiet sev priekšā drosmi, — viņš zobgalīgi piebilda. Es kurnēju, ka man grūti mašīnu vadīt, ka labāk palikšu uz vietas stāvot, bet pāžs bija nepielūdzams — jāievēro spēles noteikumi. Heroldi jau pūta taures, tās skanēja, skanēja — pāri vecgaujām, Gaujai, mežu galotnēm, pāri visai Flandrijai. Putniņi čivināja, motors ierūcās, zeme nodunēja zem uzbrūkošā bruņinieka kaujas zirga pakaviem. Es izšāvu, es notriecu viņu ar stobra zibeni, ar lodi. Taures apklusa, motors apstājās, es izkāpu, piegāju pie kritušā. Putni nedziedāja vairs, ūdeņi sastinga, koku galotnes noliecās. Nonāvēts, miris. Pacēlu vizīru — seja balta, nedzīva. Jāievēro spēles noteikumi... Vairs nebija spēle, bija nāve, saltums žņaudzās man apkārt. Baismīga mūzika, tā pacēlās no apakšzemes — dobji, drūmi. Dzirdējis biju to mana tēva bēru dienā; vairs neatcerējos to dienu, pašas bēres, bet bēru mūzika mani bieži vajājusi murgainos sapņos. Tad es pamodos nosvīdis, izmisuma žņaugts. Nu šī briesmīgā, bailes iedvesošā mūzika skanēja gaišā dienas laikā; pasaule klusēja, mūzika skanēja. Šautene izkrita no manām rokām, es pametu kaujas lauku — uzvarētais uzvarētājs. Es uzrāpos vecgaujas ūdeņiem pārlikušā kokā un ielūkojos tumšajā, ūdensaugiem pieblīvētajā dzīlē. Vai tā slēpa pasaku brīnumu, nāru pili, dārgumus vai iznīcību? Kāpēc es šāvu, viņš taču bija cilvēks? Viņš noņemtu bruņas, noliktu šķēpu un būtu lāga puisis, tāds kā Žanis: pusē lielībnieks, pusē melis un muldoņa, pusē devīgs, tomēr dzīvs cilvēks, cilvēks... Kāpēc man vajadzēja šaut? Nāve, tumšā bedre, trūdi, iznīcība, baismā mūzika. Kāpēc vajadzēja šaut?

Pasaule lēnām atdzīvojās. Putni trokšņoja, zilganzaļas spāres šaudījās pāri ūdeņiem, airējās zirnekļi, nebēdnīga zivs noplunkšķināja, vējš auklēja augstās galotnes, kaut kur ierēcās lielīgs gailis. Pasaule bija tāda pati kā pirms divkaujas, tomēr vairs ne tāda. Kaut kas zudis. Kur to atrast?

*

Joki gan — dabūju Jāņa Poruka grāmatu «Pērļu zvejnieks» un nopriecājos, ka būs varena lasīšana par tālo Ceilonu, par nirējiem zemūdens valstībā, varbūt pat par jūras laupītājiem. Sākumā biju kaitināts, vīlies, vēlāk ziņkārots, kaut gan dažas vietas grāmatā šķita garlaicīgas — tām pārskrēju ar acīm.

Nācām mājup no Tačgala, kopā ar mani bija māte, māsa, vēl kāda tante; no apvāršņa izripoja mēness ripa, blāva straume plūda pāri līkumainajam ceļam, sud-rabdzidri dziedāja telefona līnijas stieples. Zvaigznes nogrimušas rēgainajā gaismas okeānā kā pērles, — un man kārojās izmest platinēto stiepļu makšķeres, lai izrautu šīs pērles no debesu dzīlēm. Kādu bagātību piepildītu savās kabatās, rīt ietu apkārt pa Carnikavu un katram pasniegtu vienu pērli kā dāvanu. Droši vien pērles ir skaistas, skaistas, iedomāties to grūti, mirdz tās košāk par zvaigznēm; man vēl stāvēja priekšā nepatīkamais pārsteigums, kad pirmoreiz ieraudzīju īstu pērli Kaļķu ielas juvelierveikala skatlogā un satriekts iesaucos: — Tīrais mēsls!

Tonakt stabi slējās kā milzu makšķerkāti, kas met mūžībā savas platinētās metāla auklas; nekas nepieķersies, bet es varēju iedomāties, saprotiet, iedomāties, un pirmā pērle jau dejoja manu acu priekšā kā uz Gaujas līmeņa izlēcis plicis. Koku galotnes ņirbēja kā mēness gaismas jūras ūdenszāles, un skanēja stiepļu koncerts, un ceļa grants čirkstēja zem mūsu kājām.

Man bija jau zināms, ka pasaules krāšņumu var ieveidot šaurākā telpā, var pārnest uz zīmējamā papīra, uz tāpeles, izteikt vārdos uz papīra lapiņas. Diemžēl es to nespēju — Mirdza gan.

Man bija pilni pieci gadi, es iemācījos lasīt un sāku vilkt arī burtus — ar grifeli uz tāpelites; toruden Mirdza tai pašā melnajā laukumiņā uzzīmēja automašīnu. Kad zīmējums padzisa, mēģināju pats, man ne tuvu tā neiznāca. Atkal lūdzu Mirdzu, viņa paņēma krītu, bet automašīnu šoreiz ne. Es kurnēju. — Nu paskaties, — viņa aicināja un ātri iezīmēja mājas jumtu, skursteni, blīvas kupenas, aizputinātas upītes krasta kontūras. Klusināju iebildumus, spiedos tuvāk, lai ievērotu katru nieku. Tajā nostūrī apsniguši krūmi, cauri mākoņiem izdūries mēness rags, krita reta pārsla, logā iedegās uguns, un staru šķēps skāra izsalkušo garausi, kas drebinājās pie krūma.

Skatījos Mirdzas pirkstos, kas, krita gabaliņu turēdami, tukšumā uzbūra veselu pasauli.

Mirdzas rokas veidoja burvību ari Ziemsvētkos. Viņa bija savārgusi pēc tālā brauciena bargajā salā, sarūgtināta par saimnieka bezkaunību, kas ir nedomāja vest nolīgtos produktus, bet, kad neatlaidīgā gane atbrauca pati, iedeva visnevērtīgāko. Nu viņa atkal iejutās, radīja košu pasaku stūrīti mūsu nabadzīgajā dzīvoklī. Viņas rīcībā bija egļu un priežu zari, sūnas, vate, kreppapīrs un sta-niols; viņa nolika sēdekli krēslainākajā istabas kaktā, ieslēpa to skujās un papīrā, vate radīja piesniguša meža ainavu, staniols dzirkstīja itin kā kristāli sala naktī. Tūdaļ atskanēs zvārguļu dziesma, iznirs Ziemsvētku vecīša iejūgs.

Pasaka beidzās pēc Trejkungu dienas: skujas nobira, pliki, apkaltuši zari, saburznīts papīrs un krēsla saplaisājušais finieris. Cik vienkārši saira tāds skaistums — arī krīta zīmējums izdzisa, mēness nakts nogrima mākoņos, pārtrūka kāda cilvēka dzīves pavediens. Vai tas ir tik vienkārši? Mums? Tam, kas aizgāja?

Mirdza visu nākošo vasaru klepoja un gāja atkal ganos. Trūkumam nav kadru daļas, kurā stingri pieprasa uzrādīt dokumentus par veselības stāvokli. Saimnieks ziemā bija aizdevis zirgu — labs saimnieks, ar nolīgto atalgojumu neblēdījās; Mirdza ganīja, klepoja, veidoja akvareļus un rakstīja dzejoļus. Mirdzas skolotājs Ādažu pamatskolā sprieda, ka reiz viņa būs māksliniece, bet pati Mirdza vairāk tiecās pie literatūras. Viņa rakstīja ari tēlojumus — ganos, mājās, jau slimības gultā guļot, un Bērnu slimnīcā Rīgā. Viņa rūpīgi sakārtoja dzejoļus nelielā kladē, ko gribēja sūtīt Jaunsudrabiņam. Vēl, pirms slimība lēma savu, viņa uzrakstīja:

Tik smaga, smaga mana galva Kā lietus pielij's koka zars,

Priekš manis nebij laimei balva,

Par velti gaidīts pavasars.

Ir velti rakstīt smagus vārdus,

Un velti arī asras liet,

Tak gribas tos kā ziedus sārtus,

Kā spožas pērles virknē siet.

Sākās tuberkulozs vēdera plēves iekaisums, tam pievienojās meningīts. Mirdza aizgāja smagās mokās. Agonijā uz brīdi atguvusi apziņu, viņa ieskatījās pie gultas sakņupušajā mātē un nopūtās:

— Mamm, cik grūti mirt...

Viņai vēl nebija pilni sešpadsmit gadi.

Mēness gaismas okeāns plūda līdz bezgalībai, bet to vairs neskatīja Mirdzas acis; droši vien viņa zinātu, kā iegūt pērles no mūžības dzīlēm, viņa piebērtu man pilnu riekšu, sacītu: — Ņem, Visi, es tev dāvinu! — Arī man nebūtu žēl atdāvināt, bet man nekā nebija, es nemācēju. Pārpilna sirds — tukšas rokas. Bija pasaules visuma krāšņums, sīks un nabadzīgs stāvēju tā priekšā — nezināju, nemācēju.

Vai esat redzējuši, ka bifelis staigātu pa ūdens virsu? Un Indijas svētā govs? Laikam arī tai nekas tāds nepadotos, lai cik šī svēta, — cilvēks esot to iespējis. Šis cilvēks izskatījās dīvains: garos lindrakos, kuplu bārdu un matiem, ap galvu spožs loks — vēlāk uzzināju, ka spožo loku sauc par nimbu. Tāds viņš stāvēja uz vāka grāmatā, kas saucās «Dieva valstības vēsture» un bija Mirdzas mantojums. Savādi, savādi, turklāt baismi, drūmi, asiņaini — pilnīgi atšķirīgi no tā, ko biju iedomājies par dzīvi plašajā pasaulē. Nebija priecīgs stāsts par princi un Tomu Kantiju, bet tas bija ticams, to varēja saprast un izjust, kamēr šī grāmata pārāk smaga manai uztverei, spocīga — kaut ko tādu stāsta rudens vakaros, kad ārā plīkšķ lietus, auro vējš, bet stāstītājam un klausītājam ir patīkami apzināties sevi gaišā, siltā, sausā istabā.

Dievs, baznīca. Aizkustināja gaišie vasaras rīti, kad zvana dziesma atlidoja šurpu no četru kilometru tālā uzkalna, vēstot svētdienīgumu un atgādinot, ka šorīt smaržos augu kafija «Vega» un varēs ieēst garšīgo piena baltmaizi. Drīkstēšu uzvilkt jaunās bikšeles un gumijas čības., darbdienām es rādīju lāpītu bikšdibenu un basas kājas. Tātad vispār baznīcas un dieva būšanas attiecās uz svētdienām. Mana māte baznīcā negāja.

Par dažu grāmatu māte neatteicās no pārrunām, manus ekskursus «Dieva valstības vēsturē» viņa uzņēma atturīgi, gan piezīmēdama, ka tur iedrukāto tēvreizi vajagot iemācīties un katru vakaru pirms gulētiešanas pie sevis noskaitīt. Uzmeties ar ceļgaliem uz krēsla, es iegrimu grāmatā, tik tiešām «iegrimu» — kā zobojās māte un Aina. Es mācēju izslēgties no visas pasaules. Aina iebukņīja mani: — Visi, atdod krēslu, es spolēju dziju, ņem šito veco, — lasīdams neapzinīgi piecēlos, paliku stāvot. Aina pievāca krēslu, pēc brīža es sēdos un — bāc! — atrados uz grīdas; nu, kad zudusi grāmata, gan «atmodos». Aina kaitinoši smējās, māte, kas taču pati bija liela grāmatniece, dusmojās: — Augu dienu lasa, lasa un bubina pie sevis, nudien, sajuksi vēl. Jau tagad kā drusku ķerts!

Bēdīgs izvilkos no istabas un aizklīdu vecgaujas krastā. Vaicāšanas netikumu biju mācējis pārspēt vai vismaz noslēpt, ar šito netikumu: «Gulēt grāmatās, bubināt pie sevis,» — nekādi galā tikt. Māte sacīja: «Drusku ķerts.»

Vakarā tomēr nolēmu klusībā noskaitīt «mūsu tēvs». Kā palīdu zem segas, tā rāvu vaļā, nokļuvu līdz «tev pieder šī valstība...» un pavisam citā valstībā iestūrēju: kaucošā boja palika pie upes grīvas, krastmalā auga apel-sīnkoki ar sulīgiem augļiem (noriju slienas), nerātni mērkaķi rādīja plikus dibenus, tālumos slējās ostas pilsētas, gluži kā dzimtā Mīlgrāvja siluets ar fabriku skursteņiem, koku dārziem, ar betona pili sīku nameļu drūzmā. Žvakstēja enkura ķēde, es apvilku zelttresainu kapteiņa mundieri, braucu krastā un iebraucu «čuču muižā».

No rīta pacilāju «Dieva valstības vēsturi» un ielaidu patālāk zem gultas. Sameklēju «Melnos dimantus» — tur aprakstītā pasaules rašanās šķita interesantāka, turklāt tur bija mīlestība un spoki, kurus var izklīdināt ar rungu, vispār patīkamāk itin viss. Dievs radījis savu pasauli, Maruss Jokajs savu, es arī spēju radīt savu un gribu — kā šodien sacītu — mierīgi līdzās pastāvēt.

Skolā atkal uzdūros bībelstāstiem un mācījos tos tikpat kūtri un padevīgi kā visu citu. Tikai ar ceturto klasi manī cēlās spītīgs bezdievības gars, taču tas nekad nekļuva ļauns, citus aizskarošs. Ātri vien izveidoju noteiktu atziņu, ka cilvēka lielās tiesības ir pārliecības un uzskatu brīvība un lielais pienākums — neuzmākt citiem savus dievus un svētumus.

*

Miglains rīts gūlās Staļļu mājas pažobeles istabas sešrūšu logos. Māte aizbraukusi uz Rīgu, miers, klusums— iespēju snauduļot, cik ilgi vien tīk. Pēkšņi rūkoņa satricināja vai visu pasauli, kā rautin izrauts biju laukā no migas, klāt pie loga. Pāri manai galvai, šķiet, savām skritulēm gandrīz vai kastaņkoku galotnes skarot, pār joņoja «Deruluft» gaisa satiksmes lidmašīna — lielā, rievotā skārda kaste ar trim motoriem. Tūlīt jau tā pazuda aiz Blusukroga sila; tur ceļš veda uz Jaunciemu un Mīl-grāvi, uz Rīgu. Ceļš bija līkumu līkumos samezglots, meta cilpu ap Ķīšezera galu, bet lidmašīna lidoja taisni pāri koku audzēm, purvājiem, kāpām, ezeriem, pat jūrām pāri. Pasaku brīnumpaklājs — arī man gribētos tā lidot.

Tādu lielu lidmašīnu tik tuvu redzēt! Tas bija kaut kas sevišķs. Mazās lidmašīnas lielākā attālumā redzēju bieži: kara aviācijas divplākšņi. Sidraboti, ar sarkanu ugunskrustu uz spārniem, uz fizelāžas, ar vienu motoru, kas iezīmēja zibošu propellera apli lidmašīnas priekšā, tie gandrīz ik dienas dūkāja, ņurrāja, gaudoja Carnikavas debesīs, kūleņoja, grieza vērienīgus apļus, krita lejup un atkal cēlās gandrīz stāvus augšup. Nereti tie dzinās nopakaļ citas lidmašīnas vilktai «desai», ložmetējiem sprakšķot, apšaudīja šo «desu», ka lēvari vien juka. Varena spēlīte! Arī man prāts nesās uz kaut ko tādu. Meklēju lidmašīnu. Atradu. Pēc avīzēm zināju, ka lidmašīnā sēž pilots un novērotājs. Ko aicināt par novērotāju? Pārdomāju un atzinu, ka visteicamākais biedrs būs Kventins Dorvards.

— Rāpsimies lidmašīnā un ieņemsim vietas!

Nobrāzdams kāju stilbus, rausos augšup pa kļavas

stumbru, sasniedzu pirmos zarus — tālāk gāja veicīgāk. Beidzot galotne un teicams skatījums uz apkārtējiem krūmiem, vecgaujas kalmēm un dūksnāju. Vienīgi vecā, resnā, izpuvušā vītola kuplais sānu zars pacēlās pāri mums, slēdza gaisa ceļu uz Rīgu.

Sacīju Kventinam:

— Zini ko, izaicināsim to uz gaisa kauju un notrieksim vecgaujā!

Kventins ielādēja ložmetējā lentu, es liku griezties propelleram. Dūkoņa aizrāva mūs gaisos. Lidmašīna šūpojās, krita gaisa bedrēs; es izlīdzināju gaitu, lapas čaukstēja un bira, spārni čīkstēja un locījās. Piedevu ātrumu.

— Uguni!

Trrrr... plaiksnīja stobra gals, bira tukšās čaulas. Kventins kliedza: — Griez pa kreisi! Nu pa labi! — es taisīju tik asus pagriezienus, ka bezmaz izvēlos no kabīnes. Nāves cilpa. Uz brīdi zeme noņirbēja gar manām acīm. — Ieliec jaunu lentu, Kventin! Uzbruksim piķējošā Jidojumā! — Piedevu gāzi. Lidmašīnas korpuss no lielas slodzes krakšķēja. Šāva arī pretinieks, izvairījos ar veiklu sānisku svērienu. Nobrakšķēja lūstošais lonžerons, Kven-hns novēlās bezdibenī, es ieķēros ložmetēja rokturī, izlaidu vēl dažas kārtas un tad planēju cauri kuplajiem kļavu zariem. Čabēja, brikšķēja, brākšķēja... Dievs, manas bikses! Bikses tomēr izturēja, sāpēja ciska — laikam tie nelieši šāvuši ar dum-dum lodēm. Kā tad — traks robs miesā, gluži kā suņa izkosts. Sāpes nebija tik lielas kā bailes no matēs. Ko iesākt? Melot nepratu, taisnību teikt negribēju. Par laimi, pārāk neasiņoja, uzlīmēju rētai avīžpapīru un varonīgi nekliboju, rādīju «vēsu seju». Ja nu Aina tomēr ko uzzina? Nosūdzēs, nenosūdzēs?

Ievainojums sāpēja pāris dienu, pēc tam nepatīkami karsa un niezēja. Nekas, jāpacieš — labi, ka bikses nav cietušas, tad tik būtu brēka. Apritēja nedēļa, un bija tikai nejauka kreve, ko es priecīgs nolupināju; zilgans plankums turējās vēl kādu mēnesi.

Lielāko pārsteigumu piedzīvoju dienu pēc avārija?, kad ievainojums tā sāpēja, sāpēja. Aizgāju līdz kļavai, lai sameklētu vakar pazudušo ložmetēju, un ieraudzīju brīnumu: vītola kuplais zars atlūzis no puvušā stumbra, pargazies pāri vecgaujai, kas šeit bija šaura. Izveidojusies dabiska laipa, ko tovasar bieži izmantoju.

Stāvēju, skatījos ar atplestu muti un izbrīnītām acīm. Nudien, biju gatavs noticēt, ka to paveikušas Kventina labi tēmētās lodes.

*

Staļļu mājas galā auga varen kupli kastaņkoki — tie izsala 1939./40. gada bargajā ziemā; ceļmalā slējās ozoli, kļavas, oši, biezēja akāciju krūmi — tos iznīcināja cilvēku nežēlība un vienaldzība. Vai tie, kas ļāva iet bojā šim krāšņumam, apdomāja, ka vispirmām kārtām viņi aplaupa paši savu bērnu bērnību? Mūsu darbi mūs pavada vienmēr un visur.

Un vecgaujas krastos ziedēja ievas un pogoja lakstīgalas, un tad ziedu sveces pacēla kastaņas un akāciju krūmi kļuva dzelteni. Visa pasaule šķita kā pasaku dārzs un rotaļlaukums; es kāru šūpoles kastaņkoka zarā, no akācijas zara veidoju loku, no jumta šķindēja drāzu bultas. Pirmsākumā nespēju nekur tālu aizšaut — loks bija par vāju, bultas par smagām. Mani loki auga spēkā un lielumā, drīz sasniedza gandrīz vai manu augumu, bultas joprojām smagnējas, turklāt aplam kūleņoja. Mellausis pamācīja:

— Bultu kātus izdrāz tieviņus, tādus kā sērkociņus, galus smagākus. Piestiprini kādas spalvas, lai lidotu taisni.

Mellausis bija amatnieks, kas strādāja muižas pārbūves darbos, turklāt mans draugs. Es paklausīju, bultas sāka pa īstam lidot. Es paklausīju, kad Mellausis sacīja — «nespēlē karu, nešauj uz cilvēkiem», ja māte rājās, es daudz nebēdāju.

Katra vīriešu paaudze šajā zemē ir dabūjusi spēlēt karu un šaut uz cilvēkiem. Arī Mellausis. Veselus sešus gadus no vietas. Viņš nēsājis virsnieka uniformu un saucies kapteinis Mellavs; pēc tam viņš staigājis modes uzvalkā un saucies grāmatvedis Mellaua kungs — pirms kara viņš mācījies Rīgas biržas komercskolā un prata vācu, krievu, angļu, franču valodas. Bet nu viņš bija vairs tikai būvstrādnieks Mellausis, kurš pat svētdienās valkā darba drānas un katru nopelnīto latu ieripina valsts degvīna monopola kasē. Viņš sacīja: — Mazais, iedzer limonādi, šņabi labāk ne, nekad to ne. Uz cilvēku nešauj, nedrīkst nogalināt nevienu! — Viņš pats, iespējams, bija nogalinājis daudz un dzēra šņabi bezdievīgi daudz.

Māte ar māsu ogoja Pārgaujas mežos, es, kā nelabojams slaists, biju mājās atstāts. Mellausis palūdza mani aiztecēt uz Anniņas bodi, atnest olas un žāvēto gaļu, mēs cepām to uz ugunskura; es riņķoju apkārt ugunskuram, sirdīgi iespēru kādam papīram, un šķīda ola.

— Redz nu, kā iznāca, — Mellausis pārmetoši iebilda, — kam spēri olai?

Nokaunējies paskaidroju, ka domās karoju.

— Nekaro labāk, — tā Mellausis, — kari vajadzīgi tikai valdniekiem un ģenerāļiem.

— Es būšu ģenerālis!

— Paskaties uz šito ģenerāli. Viņu komandē sieva.

— Es nekad neprecēšos!

— Precēsies gan! Bet par ģenerāli tikpat nebūsi. Tu vēl skolā neej un jau tik daudz grāmatas lasi, vienmēr domā. Ģenerāļiem jābūt truliem, bezsirds muļķiem.

To nesapratu, bet Mellausis brālīgi dalīja atlikušo olu, un es ēdu ar gardu muti. Pēc tam sēdos tankā, braucu uz Podolijas karaļpili un sagrāvu to gruvešos; karaļdēlu nogrābu aiz ausīm un, atcerēdamies, ko lībieši darījuši ar vācu krustnešu ticību, pavēlēju arī šim savējo nomazgāt vecgaujā. Karaļdēls pretojās — viņš gribot dzīvot un mirt sentēvu ticībā. Es pārdomāju šo jautājumu un augstsirdīgi atļāvu dzīvot un ticēt, kādam dievam vien vēlas.

Mellausis par šo punktu sprieda: — Katrs cilvēks lai darās, kā patīk, tik vien lai nedara pāri citiem, arī putniņus nenāvē. Tu vari medīt lāčus un lauvas.

— Putniņi skaisti dzied, — es piebalsoju.

— Kas nonāvē putniņu, nonāvē sevī cilvēku, kļūst nežēlīgs.

Es domāju — kas zina, varbūt Mellausim ir liela patiesība. Putniņus nedomāju nāvēt. Šāvu lauvas un krokodilus; manas bultas nu jau lidoja pāri Staļļu mājai, neganti kaitinot beķerieni — acīs kādam ielaidīšot! Kā viņa nesaprata, ka es uz cilvēkiem nešauju.

Mellausis atkal dzēra un dzēra. Jau tiktāl nodzēries, ka gāja lienēt naudu pie manas mātes — ko gan viņa, ja mēs paši parādnieki Anniņas bodē! īri gan kaut kā, jo ģenerāļa kundze katru mēnesi pirmajā datumā pagodināja ar apciemojumu mūsu pažobeli; māte zināja, ka tas nekad neizpaliks, tāpēc arī īres nauda neizpalika. Ģenerāļa kundze nebija lepni izprecinātās meitas māte — tā bijusi smalka dāma, krievu kņaze; šī kundze — kā vērtēja carnikavieši — bija pavisam «prasta», taču naudas izdošanā sita pušu katru smalko.

Kaut kas ķērās ar būvstrādnieku algām. Mellausim ellišķīgi slāpa, bet nebija ar ko slāpes dzesēt, tomēr viņš rādījās piedzēries, kad, no pirmās skolas dienas pārnācis, sameklēju viņu vāgūža sienā. Viņš vārtījās, dīvaini krāca, melnas putas ap lūpām, nepazina mani. — Mel-lausi, Mellausi! — izbīlī es iesaucos un skrēju saukt pieaugušos. Beķeriene tūdaļ klāt ar siltu pieniņu — pēc viņas vērtējuma, līdzeklis pret visām kaitēm, pats beķeris aizsteidzās uz muižu pie tālruņa. Jau pēc pusstundās uz motorrata piebrauca Ādažu pagasta dakteris. Nekas nelīdzēja, Mellausis mira; man bija tikko septiņi gadi, un es pirmoreiz redzēju, kā mirst cilvēks ...

Viņu apguldīja baznīcas kalna pašā nomalē, netālu no žoga, un kapu nodeva aizmirstībai. Ne tā kā pāris gadu vēlāk, kad neveiksmīgā lidojumā nositās vietējā saimnieka Feizaka dēls — students. Aizsargi viņu uz pleciem nesa no skolas pāri visam augstajam kalnam, garām baznīcai; durkļotās šautenes pacēlās pret debesi, spalgi iekviecās atvadu zalves.

Ļaudis ilgi runāja par tām bērēm. Par Mellausi pēc nāves vēl tik daudz, ka viņa meistars atradis sausi izdzertu politūras pudeli — pēdējais indīgais malks. Bet arī tā saucamais dzeramais spirts ir inde, metīls tikai paātrināja nenovēršamo galu.

Bieži jo bieži es braucu uz Gaujas krastiem, gāju gar kapsētas žogu, bet cauri tai izgāju tikai pēc trīsdesmit astoņiem gadiem. Pavisam cits laiks! Carnikavu nolemts pārvērst jūrmalas kūrorta pilsētā, Gaujas sēres sadalītas apbūves gabalos, auga mājiņu kvartāli, ziedēja ābeles, kur mana Flandrija, Podolija? Lakstīgalas vēl bija, gavilēja tāpat kā pirms gadu desmitiem, alkšņu birztalas mira, kur vēl kāds puduris, tas pretīgi piemēslots. Feizaku kapu vietā līdzena zeme, taču krūmi zaļoja ap granīta bluķi, tur redzama glīta puiša — korporeļa bilde; tālāk žogmalē tikai zāle, no trūdiem zaļi lekna zāle.

Mellausis stāvēja Staļļu mājas pagalmā; viņš bija noplukušās drānās — darba strādnieks pletkreklu un šlipsi nenēsā, — viņš sacīja:

— Uz cilvēkiem nešauj, putniņus nenāvē!

*

Skola. Gaismas pils.

Jau kopš visagrākās bērnības man piemita īpašība riņķot apkārt pa istabu — turot rokas uz muguras saliktas un dudinot kādu dziesmiņu. — Būs liels dziedātājs, — vērtēja mana māte, iedomādamās, ka esmu iedzimis muzikālajos Kiršfeldos. Skolā noskaidrojās, ka mana muzikālā dzirde ir nulles vērtībā. —- Blēj savā āža balsi! — man pārmeta jaunības gados, kad jautrās kompānijās es, acis piemiedzis, rāvu vaļā un ne vien pats ar savu meldiņu aizbraucu neceļos, bet nomaldīju ari citus. Vai tad par meldiņu es jebkad tiku domājis? Gan domāju, protams, neko tādu, kas sacenstos ar Kantu vai grieztu Hēgeli ar kājām gaisā vai otrādi; mana domāšana mazāk bija vārdiska, tā saaudās plūstošās ainās un noskaņās, kādas izraisīja dziesmas teksts.

Staļļu mājas augšā, rikšodams pa garo telpu, kas vienlaicīgi bija virtuve un istaba, es pa vairāk dziedāju (lasi «blēju») divas dziesmas: «Aiziet gads pēc gada, ceļā kājas kūst...» un «Dar' man tēvis pastaliņas ...».

«Aiziet gads pēc gada.» Redzēju, kā tie aiziet — mēnešu virknēs. Maijs aizbrida pa Gaujmalas alkšņiem: klaidā izlaistiem matiem, gluži kā kukainītis zumzinot. Nē, tas nebija ne jauneklis, nedz jaunava, tas bija maijs, un aprīlis viņam vēl uzbārstīja ievziedu baltumu; tad jūnijs klāja puķu segu vecgaujas pļavās, deva baltas naktis un prieku, prieku ... Jūlijs dāvināja man kabatas nazi, ko drīzumā pazaudēju, un konfektes, apsveikumus — es biju jūlija bērns, biju dzimis Lauvas zvaigznājā, tāpat kā Napoleons un citi lieli vīri. Augusts skanēja kā sudrabs un mirka sviedros, un nez kāpēc blēdīgi mirkšķināja ziemas mēnešiem, kas ieāvušies filčos, kādus es ilgojos, bet nekad neieguvu, kamēr galvās uzlikušies varen kuplas ausenīcas (arī ilgota, bet negūta), zem kurām sarmoja bārdas rugāji un rēgojās sarkanzili dzērāju deguni. Vasaras mēneši atnesa arī vētras, tās sabradāja neizplaukušu neļķu pumpurus, izpluinīja un apgāza jorģīnes, notrauca pusgatavus ābolus, taču rezēdas smaržoja salkani kā odekolons, un pēcvētras rītā baltā ūdensroze maigi un viltīgi uzsmaidīja virs tumšās dzīles. To neskāra brāzmas, tā palika salta, nesmaržīga, neiegūstama, kā mūžīgā jaunava. Tārps pabāza melnu galvu no kritušā ābola un prātoja, kā piekļūt pie cita. Riņķoju es pa garo istabu —-virtuvi, un riņķoja mēneši pa mūžīgi atkārtojošos gadu apli. Gadi nāca un gāja, tiem nenokusa kājas, man arī ne, bet zināju, ka tuvu pie baismīgās bedres kājas kļūst gaudenas, augums salīkst, acu gaisma apdziest... Man vēl tāls ceļš priekšā, man vēl jādarina pastalas — tēta man vairs nebija, māte nopirka šņorzābakus. Droši vien man gribējās «skolā ieti». Kaut kāds priekšstats par skolu man bija. Mīlgrāvja bērnudārzā (pirmmācības skolā) tiku vadīts apmēram pusotra gada. Mēs tur mācījāmies zīmēt, krāsot ar krāsu zīmuļiem, izgriezt krāsaino krītpapīru un līmēt to uz parastā papīra. Lieldienās zīmējām zaķus un olas, Ziemsvētkos dedzinājām eglīti un saņēmām dāvanas;

kopā ar mums rotaļās gāja Dombrovskis — tēvs. Rīgas centra bērnudārzā Krišjāņa Barona ielā pabiju tikai dažus mēnešus; tad bieži pārrados mājās neēdis — vecākie zeņķi bezkaunīgi apstrādāja mazākos.

Kāda būs Carnikavas skola, īsta skola?

«Liels es tapšu, tad es kļūšu...» Nē, nē, par arāju ne. Biju redzējis muižas kalpu Kazimiru pie arkla, atsakos no tāda apnicīgi vienmuļa darba. «Tālu jūru braucē-jiņis?» Kuram gan tas nepatiktos! Pažobeles istabas griesti pagaisa, manām acīm atsedzās debesu augstā velve, tik dzidra, zila, zila, neredzēti... Un silta jūra, koraļļu jūra ar līganu vilni, iezaļganu dzīli, baltu putu vainagiem, salas ar slaidām palmām, krāsu krāsainiem ziediem, kuros dziedāja un rotaļājās šokolādes brūnuma meitenes. Kļūšu jūrnieks! Man, tā teikt, uz to morāliskas tiesības — mātes radi bija Latvijas lielākā jūrnieku dzimta. Grospapa brālēns tālbraucējs kapteinis Alfrēds Kiršfelds skaitījās Latvijas labākais navigators — nesen viņš saņēmis zelta vainagu kā balvu simtkārtējam Atlantijas okeāna šķērso-jumam. Arī mātes tēvoči un brālēni bija kapteiņi, gan ne tik slaveni — tāds jau varēja būt tikai viens. Un citi mātes radi, kas saucās citos uzvārdos: kuģu mehāniķi, stūrmaņi, matroži — jūrnieki, jūrnieki. Ko vien tie nebija redzējuši, kur vien nebija bijuši, ko visu piedzīvojuši. Atlantikā uzdūrušies milzu jūras čūskai, kas gadu simtus bijusi visu tautu jūrnieku pasaka un bieds, «iekš Port of Spain» izsituši «pa tīro» dzertuvi, Telavivā gājuši apelsīnu «medībās» uz citrusaugu birzīm, Biskajā gandrīz nogrimuši un Ziloņkaula piekrastē gandrīz, gandrīz izce-pušies. Kaut kur Lorenča upes krastos viņi bija sapīpējuši miera pīpi ar sarkanādainajiem, kaut kur pie Devisa šauruma uzņēmuši uz tvaikoņa klāja eskimosus — sievas bijušas trakot smakainas; viņi stāstīja, ka Amazones grīvai pāri nevarot redzēt — tik plata tā — un ka Suecas kanāls tik līkumots, ka pretimbraucošais kuģis no lielāka attāluma šķietas peldam pa smilšu tuksnesi. Viņiem netrūka stāstu arī par netālajām angļu ogļu ostām un franču zemi, kur vīnu dzerot kā ūdeni un visas meitenes esot skaistas, tikai skaistas. Jā, jā, jūrnieki!

«Kara zirga jājējiņš?» Hm... kad jākaro, jākaro, bet zirgā man nepatiktos. Šie radījumi koda, spēra, kārpījās, dažkārt trakoja, dažkārt apstājās gaitā, un braucējam vai jājējam nācās pacietīgi gaidīt, kamēr šis izčurā-jas. Cita lieta mehāniskais zirgs — tas nebija speciāli jābaro, jālutina, tas pilnīgi pakļāvās cilvēka gribai. Parauj kurbuli — trah! — un aiziet; ja tev pašam stingra roka un drošs acumērs, tad nav jābaidās, ka motors taisīs spējus lēcienus pāri grāvim vai kaisīs acīs zirgābolus. Vēl tīkamāk lidmašīnā augstu pāri ceļiem un grāvjiem. Tiesa — avīzes bieži rakstīja par lidotājiem, kas nositušies, bet nositās ari ar automašīnām, ar zirgiem, pat ar velosipēdiem, un galu galā kāpēc man būtu jānositas?

Tātad jāiet tikai uz skolu?

Bet kāda ir Carnikavas skola?

*

Gara, gara, uz augstiem ķieģeļu pamatiem pacelta, tomēr visumā zema, noplakusi bija šī guļkoku celtne. Irstošs nomelnējušu dakstiņu jumta segums, sešrūšu lodziņi, divas pažobeles istabas — vienu aizņēma skolotāja, otrā meiteņu guļamtelpa. Tāda bija Ādažu Carnikavas I pakāpes skola. Gaismas pils? Kalnā baznīca, pakājē skola. Ceļš aplocīja baznīcas kalna kapsētas nogāzi un aizveda pie skolas. Pārziņa trīs istabas, virtuve ar plīti pārzinim, ar plīti skolēnu — pārnakšņotāju vajadzībām, galdnieku darbnīca, kas domāta kā rokdarbu klase, un divas klašu telpas: vienā sasēdusies sagatavošanas un pirmā klase, kamēr otrā, trešā un ceturtā klase nedaudz mazākajā telpā. Pavisam kopā varēja būt ap četrdesmit skolēnu.

Lietusgāžu laikā ūdens lāses jautri plīkšķēja uz klases grīdas. Bija melnas, lielas tāpeles un krāsainā ģeogrāfijas karte — es nobrīnījos, kālabad skolā tā ir tik tukša, nabadzīga. Bija pārzinis, vīrs kā vīrs: seja bargāka nekā seržantam, ūsu kumšķis padegunē kā Hitleram, kas tai laikā vēl nebija ne kanclers, nedz fīrers, pat ne nopietni ņemams politiķis, bet vienkārši suņa sūds; pārzinis nēsāja baltu stērķelētu krūtežu un melnu propellera šlipsi; pārzinim piederēja prāvs ganāmpulks, bišu dravas, zirgs zemes apstrādāšanai — iespējams, ka savā sirdī šis vīrs kā vīrs bija mazāk tautskolotājs, vairāk «tautsaimnieks». Skola, skola... Šķiet, tajā veclaicīgajā ēkā bija materializējusies visa latvju tautskolas vēsture: mācītāja pārraudzība, roku bučošana, «kauja pie Knipskas», ūdensgabali, pasaku stāstīšana vēlās vakara stundās, rīkšu sodi. Bet nu svētnieka vietā mūs apciemoja inspektors, roku bučošana bija atcelta, bībelstāstus iespēja atcelt vecāku pieprasījums, ari rikšu sodus nedrīkstēja pielietot, un šis vecā rauga pārzinis dažureiz knapi, knapi novaldījās, vismaz apgrēkojušos sirdīgi izpurinādams un pipkas piesolīdams. Taču dziedāšanas stundās mērs pārplūda un pārziņa vijoles lociņš sāpīgi skāra tos, kas nespēja «balsi noturēt». Es ar cik reižu to dabūju izbaudīt.

«Tautas zemes arājiņš...» Nē, es atkal un atkal jutu nepatiku cauri skolai iet uz zemes aršanu. Mašīnas — jā, zirgu — nē. Pat ja man dotu muižas centru vai muižai līdzīgas mājas, piemēram, Vilkatīreļus. Nav vajadzīgs! Visu mūžu šis Zelmenis kā kurmis racies savā kaktiņā, savā stūrītī, lai tad apgultos bedrē lazdu kalniņā un to «laimi» atstātu savam dēlam, dēladēlam. Nav vajadzīgs! Lūk, pavisam cits vēriens bija Haralda Eldgasta lordam! Lords no zemes arāju kārtas, bet viņš pacēlās lidmašīnā virs mākoņiem, sitās kā traks un beidzot nositās. Vismaz bedrē pie tārpiem viņu neiemeta, bet gan uguns liesmās, lai pēc tam — angļu kreiserim dārdinot artilērijas zalves pret Nordkapa klintīm — pelnus nogremdētu Ziemeļu polārās jūras ūdeņos. Plašuma slāpes, plašums un slāpes. Tā no balles uz balli, no kausa uz kausu gar Vidzemes jūrmalu klīdis mans grospaps ar savu tēvu — kā muzikanti visās igauņu un latvju ļaužu kāzās: stīgas pušu raudami, pudeļu baterijas veikdami, meitas dancinādami. Viņiem slāpa. Jaunākie brāļi āva pastalas, ar badiem kaudamies izkūlās cauri jūrskolai un pēc tam lika ārzemju konjakiem algot jaunības cildeno atturību; ātri viņi iestiga kārumos un omulīgā mietpilsonībā, precēja vācu sievas un audzēja vēderiņus. Apdāvināta, bet bez lielas gara kvēles, bez stiprām jūtām un gribasspēka bija šī dzimta.

Par palīgskolotāju strādāja laipna, mīlīga kundze. Pat viņas rāšanās skanēja bez ļaunuma. Jau pirmajās dienās viņa uzslavēja manu prasmi lasīt, gan piebilzdama, lai es nesteidzoties, toties pacenšoties skaidrāk izrunāt; viņa atzinīgi vērtēja manis rakstīto, lai gan burti bija ķebur-ķeburaini, tāpat rēķināšanā tiku atzīts par teicamnieku. Skolotājas vērtējums ietekmēja pārziņa lēmumu: mani kopā ar gadu vecāko māsu tūdaļ uzņemt pirmajā klasē.

*

Tātad sēžu pirmās klases solā (lielas atšķirības šeit nav — sols garš, astoņvietīgs, un tajā tup gan «sagatavojamie», gan pirmklasnieki), aizbraucu pāri gadiem vispirms uz grospapa muzikanta gaitām, tad pats uz kuģa, kur būšu kapteinis. Grospaps vīlē savu vijoli: igauņu kāzas, tur iezagušies ari velni, saprotiet, velni — spožu, zeltuzplečotu praporščiku izskatā, lec tie, ka pieši vien žvakst, met galdā sudraba pusrubļus, kliedz: — Poļu polku, muzikant, poļu polku! — Stīgas trūkst, arī velni nodejojušies no kātiem — bladāc! — tie gar zemi, un, lindrakiem plīvojot, viņiem pāri lido igaunietes. Kapteinis pavēl izmest enkuru Ainažu reidā un par godu muzikantam izšaut no visiem lielgabaliem. Dūmi vien nokūp —• bah! — karogs uzplīvo vējā ...

— Muļļa tāds, kurls esi, vai? — negants brēciens pie manas auss, spēcīga roka aiz apkakles velk mani augšup. — Atbildi!

Tas taču ir pārzinis, nudien, pārzinis. Un kur īsti es atrodos? Skolā, nudien, skolā. Velnu vairs nav, ir tikai velnišķīgi pārskaities pārzinis.

— Vai tu kurls esi, vai nācis uz skolu izgulēties?

— E ... es ... nedzirdēju.

— Cik iznāk, ja pie septiņiem pieskaita sešus?

— Trīspadsmit.

Dusmās sasārtuši acu āboli, ass mirdzums zīlītēs. Tomēr roka atlaižas no manas apkakles, bargums tā kā pierimst.

— Un cik ir astoņi un pieci!

— Trīspadsmit..

— Tagad tu dzirdi?

— Jā ...

— Pielūko vel kādreiz nedzirdēt!

Medicīnas zinātnieki, iespējams, izteiktu atzinīgus vārdus manām pielāgošanās spējām — droši vien man mobilizējās «nervu dežūrgrupas», jo, pārzinim (bet ne skolotājai) nākošreiz izsaucot manu vārdu, es trūkos kājās kā atsperes sviests.

Dīvains skaitlis šis trīspadsmit. Kāpēc cilvēki no tā baidās? īpatnēja izskata cipari. Kreiserim priekšgalā ir bruņu tornis ar diviem lielgabaliem, augšējais bruņu tornis atkal ar diviem; tāpat aizmugurē, tātad kopā būtu astoņi smagie lielgabali. Tiem vēl jāpieskaita borta lielgabali. Varens skats, kad bliež zalvi, — Norvēģijas klintis atbalso, notrīc sniega sega kalnu galotnēs, bet fjorda ūdeņi paliek mierīgi. Trīspadsmit lielgabali nekādi nesanāk. Bergena atrodas pie fjorda, zivju tirdzniecības centrs, bet Hammerfeste ir klintīs ziemeļos. Tur auro vētras, putina sniegi, lido kaijas un albatrosi, klīst siļķu bari. Norvēģu kuģi ar baltām burām un varenā, varenā jūra. Pelēka, drūma, mutuļu mutuļos. Zalves dūmi nokūp pāri viļņu klaidam, smagie stobri esot sešus metrus gari ...

Uztrūkos kājās. Nebiju dzirdējis, ka mani sauc, līdz apziņai tas vēl nebija nokļuvis, «nervu dežūrgrupas» brīdināja. Kā no dziļa miega mozdamies, blisināju muļķīgas acis un cauri mulsuma miglai nu jau skaidri dzirdēju pārziņa balsi:

— Nu cik?

Viņš bija draudējis «pielūko vēl kādreiz nedzirdēt», un es sacīju:

— Seši.

Abas klases — sagatavošanas un pirmā — ierēcās smieklos: saskaitījums jeb summa man iznācis mazāks par vienu saskaitāmo. Tādu «augstāko matemātiku», kad daļa var būt lielāka par veselu, tolaik neatzītu pat ne Einšteins, kur nu vēl šis budzisku noslieksmju apgarotais pārzinis. — Sēdies, memurs tāds! — viņš uzbļāva, es priecīgs izpildīju pavēli un tūdaļ aizbraucu tālu prom no šīs nožēlojamās būdas.

*

Skolā ieti.

Māsa saslima, un dažas dienas rudenīgo ceļu nostaigāju viens pats. Kad gājām kopā ar māsu, tad allaž sastapām Tamažas bērnus: uz šosejas vai nu viņi pamanīja mūs un gaidīja — mēs paātrinājām soļus, — vai arī otrādi. Māsa bija sabiedrisks cilvēks. Bet nu gāju es viens, un nekad negadījās ceļabiedri — manījos no tiem izsprukt.

Tie bija jauki gājieni. Pa balto šķembu lielceļu «krīzes šoseju» es steidzos ātri. Tur viss bija apnicīgi vienmuļš. «Krīzes šoseja» pagriezienā pa labi pievienojās Rīgas — Saulkrastu šosejai, es turējos uz vecā ceļa gar Gaujas krastu. Liepas jau nometušas lapas, griezīgi gaudoja Līdika gateris. Ass kauciens — vai sāpēja kokam vai visam miglainajam rītam; mitri nomelnējušie zari pilināja lielas lāses. Kaili arī resnie, vidū izpuvušie vītoli, baltalkšņi, bet viņu kailumu sedza miglas dūmaka — tā blivējās, biezēja, kūpēja uz mana ceļa. Es dungoju dziesmiņu. Savādas noskaņas apņēma dvēseli, tomēr nebiju nomākts, skumjām cauri audās gaišums — cerību gaišums, nojausma, ka aiz miglas vāliem ir spodra debess, ir prieks, ir piepildījums kaut kam, pēc kā es ilgojos, lai arī nemācētu to vārdā saukt. Pasaule sākas Gaujas malā. Upe plūda zem miglas steidzīgi, steidzīgi. Vecgauja klusa un tumša. Melnais asfalts; koka tilts pāri Gaujai. Šaura gājēju ietve, lēnām braucošā automašīna lika dunēt grīdas dēļiem. Gauja dziļi, dziļi... Zem tilta plūda tikai migla, veļu migla, varbūt pārpildīta veļu laiva; ūdeņi smagi, smagi nopūšas pret laivas sāniem, smaga ir krava, smaga elpa, smaga dzīve, smaga nebūtība, smaga aiziešana. Gaujas ūdeņi dziļi, dziļi... smagi, smagi... Miglā rēgojas kapsētas granīta un čuguna krusti — smagi, smagi. Visapkārt kapsētai aug priedes, bet kapsētā lapu koki: tie barojas no trūdiem, tie ir kaili, tie sagumuši miglā — smagi, smagi. Mani soļi brien garām vārtiem, kas balstās sarkanu ķieģeļu stabos, smagi, smagi. Mani sagaida skola — pieplakusi kalnam, nomelnējusi, smaga, smaga. Klases griesti gulstas pāri man ...

— Cik!?

Uz rāvienu esmu kājās. «Cik?» Biju iegaumējis, ka pārziņa doto uzdevumu iznākumā vienmēr ir divciparu skaitlis. Minēju vienu tādu. Šoreiz smējās tikai tie, kas droši zināja manas atbildes aplamību. Aklai vistai gan dažkārt trāpoties mieža grauds, bet man ar laimes spēli nekad nav īsti laimējies. Pārzinis «ieēdies» cēla mani augšā aizvien biežāk, un es atbildēju aizvien aplamāk. Vecajam cara laika skolotājam bija gana, viņš noprasīja:

— Vai tu kaut ko sajēdz no rēķināšanas?

— Nē, — es atbildēju; būtu varējis teikt kā «nē», tā «jā», bet iznāca «nē».

— Rādi šurp savas burtnīcas!

Viņš izpētīja visas, arī latviešu valodas burtnīcas — apzinīgs cilvēks, kas pirms lēmuma pieņemšanas grib rūpīgi pārbaudīt apstākļus. Viss mans darītais paviršs un kļūdains, veikts pēc principa, «ka tik ātrāk no kakla nodabūt». — Esi gan tu stulbenis, — pārzinis ar nicināšanu vērtēja un atcēla mani atpakaļ sagatavošanas klasē.

Skolā ieti...

Dziļa tumsa, skaidrs, salts novembra vakars. Vēls:

Plāni ģērbts es izskrienu laukā uz noras, kur dienā spēlējām «sunīšus». Salst, sniega vēl nav. Debess melna kā ogle, augsta, izlocīta, zvaigžņu piebārstīta. Piena Ceļš kā josta, nē — gaismas šoseja pāri zvaigžņu tālumiem uz neaizsniedzamo mūžību. Aukstuma drebulis pārgāja, kaut kas notika ar mani, kaut kas pacēla mani, darīja visvarenu. Es ņēmu zvaigžņu trīsošo starojumu un kā zeltītas stīgas — smalkas, smalkas stīgas, vēl smalkākas par Ziemsvētku eglītes eņģeļu matiem, izstiepu šīs stīgas pāri Piena Ceļa lokam, sasprindzināju... Skanēja melodija, dzirkstošas švīkas iezīmējās un dzisa debesu telpā, sadrebēja visa margojošā tumsa un svieda savu atbalsi pret mūžību, pāri mūžībai.

Brīdis, kad es aizturēju elpu, bija tikai mani sirdspuksti un šī brīnummelodija. Salūza pārziņa vijoles kauslīgais lociņš, izčibēja visi «do, re, mi», pasaule skanēja, dvēsele skanēja. Karsti pali plūda pāri manai sejai, no zoda pilēja uz blūzi. Pacēlu rokas — kā kaut ko tverdams. Tad rokas noslīdēja gar sāniem. Neko iegūt, gluži neko.

Vienu avota lāsi.

*

«Ziema, ziema, baitā māmuliņa...» Bet Carnikavas ziema drīzāk atgādināja bargo onkuli — apmēram tādu kā skolas pārzini ar ledaini baltu, iestērķelētu krūtežu, īsi apcirptiem, stāvus saslējušamies matiem un bargu seju, pipku piesolītāju — arī «pipkoja» šī ziema, kā ar baltu ādas pletni cirta pāri jūras kāpām, Gaujas straumei, sēkļiem, alkšņu džungļiem, tačiem un putnu čalām: sastindzinādama visu, aprakdama kupenās visu, apklusinādama visu. Tik vien kā vējš gaudoja tajā ledus dārzā, kas stinga logu stiklos. Bet man nav auksti, ne tā kā šķirbainajā Staļļu mājas pažobelē, klases telpa ir silti sakurināta, virs manas galvas spožu gaismu bagātīgi plūdina lielā, griestos iekārtā petrolejas lampa. Visi pārējie sapulcējušies vai nu virtuvē, vai meitenes savā guļamistabā augšā. Esmu apzināti izvēlējies tukšo klasi. Lasu par Toma Soiera piedzīvojumiem. Ienāk skolotāja, mīļi uzsmaida, tad negaidīti apmācas. Nupat pēcpusdienā viņa iedevusi man šo grāmatu un redz, ka esmu jau pāri pusei; skaidrs, ka, mūsdienu izteiksmē runājot, «lasīs pārāko morālisko», toreiz sacītu — «gardīnu sprediķi». Apzinos vainīgs, jo rītdienas uzdevumi nav sagatavoti — gan jau kaut kā izkulšos, varbūt pārzinis man neprasīs un, ja prasīs, lai rājas.

Taču skolotāja saka pavisam ko citu:

— Nav labi, ka tu grāmatu lasi no vidus, vajag sākt no gala.

— Sāku ar pirmo lapu.

Nesaprotu, ko viņa īsti.

Skolotājas seja kļūst gluži līdzīga pārzinim, kad viņš paziņoja: «Esi gan tu stulbenis,» — un atcēla mani sagatavošanas klasē.

— Tad jau tu nelasi, bet šķirsti lapas. Tā tu nekad neiemācīsies skaidri lasīt, neatcerēsies neko.

Atbildes vietā sāku atstāstīt grāmatas saturu, atkārtoju atsevišķas spilgtākas rindkopas, izteicienus. Iesilstu un traucos runāt aizvien ātrāk, skolotājai grūti uztvert, taču nievājumu viņas sejā nomainījusi tāda kā neticība.

— Tu pirmoreiz lasi šo grāmatu?

Tiešām pirmoreiz; piebilstu, ka patīkamas grāmatas lasu vairākas reizes. Kādas tās? Nosaucu dažas, to skaitā no Mirdzas mantotās vēstures un ģeogrāfijas mācību grāmatas. Skolotājas sejas izteiksme kļuvusi pavisam neizprotama. Piebildusi, ka man vajadzētu kārtīgāk sagatavot stundas, viņa aizgāja.

Lasīju, protams, tālāk un par stundu sagatavošanu neko nebēdāju. Pārmērīga centība ir noziegums ... Labi vien iznāca — nākošajā dienā pārzinis kaut kur aizbrauca un visu skolu sablīvēja vecāko klašu telpā.

Vēstures stunda. Izsauktais puisis stomījās, neko lielu nemācēja stāstīt par muižu redukciju zviedru laikos Vidzemē. Sevī lepojos — ek, ja skolotāja izsauktu mani! No gruvešiem pacēlās Carnikavas muiža, zīdā tapsētās zāles sienas pulcēja muižturu apspriedi: balti pūderētas parūkas, samta svārki, naidpilnas sejas. Ķēniņš Stokholmā iedomājies apšaubīt viņu senču iekarotās, svētās tiesības! Zemes sāls — baroni. Kā viņi lika auļot sešu zirgu aizjūgam pa liepām apaugušo muižas ceļu — kūpēja putekļi, zaigoja karietes lakojums, augstprātīgi skatieni nomēroja jūga saliektos klaušiniekus. Pils pacēlās smagiem mūriem, kolonnām un kolonādēm, granītā cirstiem lauvu ķermeņiem. Bet kaut kur meža ielokā noplakuši zemnieku mitekļi ar sūnu apaugušajiem salmu jumtiem. Dūmi kūpēja pa bezstikla logiem, sīka rudzu druva noplicinātā līdumā, bet koši ziedēja zilā puķe, naktīs no vilkuvālēm pieaugušās slīkšņas atskanēja dumpja māviens. Līdz ar pirmajiem gaiļiem bārenīte maltuvē lika skanēt dzirnakmenim un daiņojumam:

Bargi kungi darbu deva,

Nedev' svēta vakariņa.

To nesadzirdēja tur — muižas dzīru zālē; tur zibsnīja mirdzošs parkets, dāmu zīdi un briljanti, kungu ordeņi un virsnieku tērpi, zobeni un augstprātīgas dusmas. Pēteris Lielais cirta logu uz Eiropu — sprēgāja dzirkstis un ķieģeļu lauskas, pa izgrauto aili ielauzās viļņu bangojums, vēju brāzma, kas atnākusi šurp kā jūras tāluma elpa. Ūdeņos smagi šūpojās zviedru ķēnišķīgās flotes transporta laivas ar Kārļa XII kareivjiem. Ķēniņš pirmais ielēca piekrastes sērklī un, brizdams pretī šāvienu mutuļos ietītajam krastam, brīnījās: — Kas tās par bitēm, kas tādā dīvainā baigumā zumzina visapkārt? — Pēdējais vikings. Viņš iedomājās vēsturi par bruņinieku turnīru, kur visu izšķir zobens. Zemnieku mitekļus dedzināja sirotāji — asiņaina blāzma ik naktis kopā ar slepkavoto bērnu vaidiem un mocīto sievu asarām cēlās augstumos pret dieva troni. Kristus glābēj, kur kavējies! Dievs kungs, mūsu stiprā pils! No Somu līča līdz Daugavas krastiem atbalsojās Šeremetjeva lielība: — Vidzemē vairs nav nekā, ko postīt! — Zemnieku neuzklausīja šīs pasaules varenie: parūkotie muižnieki, bruņnieciskie un cietsirdīgie ķēniņi, cari.

Pēkšņi manīju, ka skolotāja vēro mani. Nosarku, sa kņupu un iebāzu degunu savā rakstu darbu burtnīcā. Nē, ja viņa arī ļautu man runāt, tāpat nemācētu neko pateikt. Kaunētos tā, visu priekšā.

Vai skolotāja bija ko sacījusi pārzinim? Viņš atkal reiz izrādīja interesi par maniem mājas darbiem, it īpaši par domrakstu. — Tie taču ir cūkgana ķeburi, ne burti! — viņš izsaucās un, kā galīgo spriedumu dodams, piebilda: — Domraksts bez jebkādām domām.

Skolēni un viņu vecāki šādos gadījumos vaino skolotājus paviršībā, neiejūtībā un tā tālāk. Taisnībai par godu jāatzīst, ka pārziņa vietā es izteiktu līdzīgu vērtējumu.

Mans rokraksts allaž bijis neizskatīgs, bet pret domrakstiem es izturējos kā pret visnepatīkamāko uzdevumu.

Divpadsmit gadus vēlāk savu teica ģimnāzijas skolotājs. Viņam bija paradums izmest dzēlīgas piezīmes par skolēnu darbiem. Dažu jūtīgāku meiteni viņš tā sanerroja līdz asarām. Mani viņš ievēroja tikai vienreiz — mācību gada sākumā; pacēla manu burtnīcu divos pirkstos kā kaut ko pretīgu un nosacīja:

— Eh, te nu nav vērts runāti Neko jēdzīgu nav uzrakstījis un nekad neuzrakstīs!

Svēta patiesība. Pēc dotā temata un dotajiem norādījumiem es nekad neesmu spējis, nedz gribējis rakstīt.

*

Skolā es nedraudzējos ne ar vienu, tomēr pavairāk turējos kopā ar pārziņa Aigaru. Patiesību sakot, laikam bija tā, ka Aigars centās turēties pie manis, es ar to apradu, un visbeidzot mēs reizumis sākām izskatīties pēc draugu pāra. Aigaram bija skaists kabatas nazis, kura spals atgādināja spožu zivi, bija pat slidas un vēl dažas citas mantiņas — īsta bagātība, kādu katram puikam kārojas iegūt; man nekā tāda nebija, varēju tikai ilgoties. Aigars nebija lepns, deva savu īpašumu rokā paturēt, nazi atvāzt un aizvāzt, pat uzdāvināja zelta rakstāmspalvu no trim savējām — spalva tiešām bija zelta krāsā, bet, kad tā aprūsēja, es apšaubīju cēlmetāla īstumu. Aigars sprieda, ka laikam apzeltīta vien esot, tomēr liela vērtība, jo tēvs pircis par cik tur latiem.

Aigars mācījās pirmajā klasē, droši vien sekmīgāk par mani — tēvs viņu atpakaļ neatcēla, tikai reiz izslēdza no skolas uz divām nedēļām. Tas notika otrā mācību gada sākumā. Aigars gar visu puiku acīm zibināja zelta un sudraba ūdenskrāsu ķieģelīšus, mēs pirmo reizi redzējām šitādu mantu, mūsu krāsu kastītēs nekā tāda neatradās; visi skali brīnījās, un dažs apvaicājās, vai nākošajā zīmēšanas stundā nevarēšot izmantot Aigara devību. Es kautrējos, varbūt biju par lepnu lūgties, bet Aigars pats piesolījās:

— Mēs abi gan krāsosim!

Dežurants iezvanīja stundu. Šogad otrklasnieki turējās mūsu telpā, tikai vācu valodas stundās pārgāja uz pretējo klasi. Ienāca skolotāja, bet Aigars joprojām līksmoja

ap saviem spožajiem krāsu gabaliņiem un neko daudz skolotājā neklausījās. Tā pacietīgi apsauca līksmo lielībnieku — vienreiz, otrreiz, trešo reizi, beidzot noskaitās:

— Tu, Aigar, gan esi pļāpīgs kā tirgus vecis.

Aigars diezgan paskaļi nodudināja:

— Jūs pati esat tirgus bāba.

Skolotāja pietvīka un aizdzina Aigaru pie tēva uz «grēksūdzi». Aigars klasē vairs neatgriezās, un tālākos notikumus mēs neredzējām, toties pēcpusdienā izdzirdējām briesmīgus bļāvienus — tie nāca no skolas pārziņa dibenistabas un vairs nemaz neatgādināja Aigara balsi. — Vecais ģērē troņmantnieku! — nosacīja Pajupa Ernests, bet es iedomājos, ka dažureiz nav nemaz peļami, ja trūkst tēvs, kuram tik stingra daba un smaga roka. Taču rīkstes un bardzību labi pazinu arī es.

Nākošajā dienā nejauki līņāja, pūta salts vējš, mēs klasē kalām reizesrēķinu, bet Aigars viņpus skolas ceļa uzmanīja pārziņa ganāmpulku — kā pa klases logiem varēja samanīt, tad, lietū izmircis, sarāvies viņš neizska- • tījās necik brašs. — Troņmantnieks iesiets govs astē, — tā atkal Ernests. Skolotājai bija žēlīga sirds, viņa gatava piedot — Aigars nolūdzies un izskaidrojis, ka viņš dusmu ātrumā tā izmetis. Bet pārzinis palika pie sava: lai mācās valdīt ātrās dusmas un lielo muti! Galu galā skolotājas stundās Aigars beidzot drīkstēja piedalīties, bet visu citu laiku līdz pat vēlam vakaram uz lauka par ganu, kamēr aiztecēja pārziņa lēmumā noteiktās divas nedēļas.

Bargs, bargs bija pārzinis — tā sprieda carnikaviesi, tomēr ... dzirdējās ari tādas valodas, ka viņa četras klases nobeigušie Ādažu pilnajā pamatskolā visi mācoties uz pieci, ka viņa ceturtajā klasē ikviens, kurš daudzmaz esot ar galvu, jau varot ar skolotāju šo to sarunāties vācu mēlē, kamēr citur, sesto klasi uzveikuši, vairāk neko nejēdzot par «der, die, das ... er, wir, was».

Aigara trimdas laikā es bieži piegāju pie nosodītā, un viņš atzinīgi vērtēja mani par īstu draugu. Es paturēju pie sevis, ka tāpēc vien nāku šeit, ka man netīkas liela bara kņada. Un dažā ziņā varēju būt Aigaram pateicīgs. Pirmajā rudenī viņš man atklāja «lielā lēciena» noslēpumu ... Nedomājiet, ka tam kāds sakars ar politiku — mūsu lielais lēciens bija prasme mest kūleni pāri skolas ieejas balkona margai. No sākuma tas šķita neiespējams cirka triks, bet Aigars prata iestāstīt un pamācīt: — Vispirms ar labo roku aizķert margu augškoku, ar galvu, pa priekšu krist lejup, līdz kreisā delna sasniedz atbalsta šķautni, tad strauji sviest kājas atmuguriski pāri galvai, atgrūsties ar kreiso roku, lidojumā uzgriezt ķermeņa augšdaļu uz augšu un pāri puķu dobei nolēkt uz celiņa. Pavisam vienkārši! — Es mācījos «pavisam vienkārši» mest kūleni gaisā; pirmās reizes misējās: ieplēsu skabargu labās rokas pirkstā, uzplēsu kreiso delnu, apdauzīju diben-gnlu, samežģīju kāju un izbradāju puķu dobi, — lai kā maskējām pēdas, tomēr kāds bija nosūdzējis, pārzinis purināja mani un draudēja: — Došu tev pipkas, došu pipkas! — Drīzumā kūleņoju tik skaisti, ka Aigaram bija prieks skatīties, bet man pašam lidojuma prieks.

Vēlāk ziemas vakaros izbaudījām citāda lidojuma jaukumus — tos atklāju es. Straujš palēciens, rokas uz skolas sola, kājas uz priekšu — un pāri visam garajam astoņ-vietīgajam solam. Lēkājām abi, ka dimdēja klase, līdz es sāpīgi ievaidējos — biju uztriecis roku pamesta spalvaskāta tintainajai rakstāmspalvai. Nekas patīkams, ja tada kā pīķa smaile dziļi ietriekusies plaukstas mīkstumā. Iekodu zobus lūpā un izrāvu spalvu, pēc tam labu brīdi purināju roku gar sāniem.

Sāpes pierima, plosījāmies tālāk, bet netīrā, ievainotā vieta sāka milzt, «pukstēt» un apsarka. Pat miegā to jutu. Otrā dienā jau tāds kā mezgls padusē iemeties un plauksta tik sāpīga, ka grūti rakstīt, pirksti gandrīz vai stīvi. Un aizvien nelādzīgāk ap dūšu — ēst negribējās, šķebināja, brīžiem tādi kā drebuļi, un gaisis pat grāmatu lasīšanas prieks. Nīkuļoju visu vakaru, naktī uzbruka murgi, svīdu, brīžiem iekliedzos un tikai pret rīta pusi drusku aizsnaudos. No gultas laukā netikās līst, tomēr saņēmos un turējos — ja pārzinis odīs patiesību, būs brāziens kā likts.

Vairākas dienas nomocījos, kamēr delnas uztūkums atslāba un mezgls padusē izzuda.

Atkal plosījos ar Aigaru — laikam bijām pārlieku nesavaldīgi, jo jauna nelaime klāt. Spēlējām klasē sunīšus, es gribēju pierādīt, ka Aigars mani nav spējīgs notvert, lidojām pāri soliem, es klupu un ar uzaci atsitos pret sola šķautni.Tovakar vēl nekas, bet otrajā rītā acs gluži aizpampusi un ievainotā vieta sākusi pūžņot. Pārzinis nesolīja pipkas, nemaz nerājās, bet jūdza zirgu, ietina mani kažokā (pirmo reizi mūžā tāda laime — būt silti saģērbtam) un veda uz Ādažiem pie daktera.

Braukt pie daktera dabūju vēl reizi — viņš pat bažījās par aci, — beidzot tomēr pampums stāja strutot, noplaka, un tik vien kā rēta palika; vēl ilgus gadus ārsti manu redzi atzina par teicamu.

Tā jau mums mācīja, ka dievs no debesīm sargājot katru bērniņu.

*

Nereti pārzinis rīta lūgšanās atkārtoja Jēzus vārdus: «Svētīgi tie, kas neredz, bet tic.»

Laikam tā bija — dievu taču neviens nav redzējis, tomēr tic viņam. Tā es «punktierēju», pēcpusdienā pie galda stāvēdams un iestrēbdams zupu. Pārzinim savas domas neatklāju — bija bail no viņa, kaut arī patiktos aprunāties ar tādu gudru cilvēku, kas zina, šis vēl gudrāks par manu mirušo draugu Mellausi, kura nekopto kapa kopu rudens un pavasara lietavas jau gandrīz nolīdzinājušas — kā to varēja vērot, pa ceļu garām kapsētai ejot. Nē, tomēr — Mellausis pratis daudz, daudz valodu, pārzinis tikai krievu un vācu. Būtu jau vērts šo to pārrunāt, taču pārzinis ir pārzinis — es, piemēram, viņam pat neiečīkstētos, ka šī zupa ir traki negaršīga. Pārzinis tādās lietās nezina jokus, ir pavēle, ka traukam jābūt izēstam tukšam, lai dievs žēlo to, kas savējo aiznes uz virtuvi tikai ietukšītu. Un es mocos ar ēšanu. Eidis blakus man arī mocās; Eidis ir diezgan izlepis, es nepavisam ne, laikam maizes zupa ar rozīnēm ir vienīgais, ko man grūti iekšā dabūt. Stundas beigušās, iesim mājup, un šī nelaimīga zupa palikusi par vienīgo šķērsli.

Pēkšņi Eidis uzbilda mani:

— Dzi, uzmani, vai kāds neaiztiek manu bļodiņu, es iziešu uz brīdi, paskatīšos, vai no mājām nav atbraukuši man pakaļ. — Aiziedams viņš vēl piebilda: — Drīz būšu, — un nozuda, lai vairs neparādītos.

— Jā, — es īsi atteicu un nobrīnījos: «Tāds kā ērms, atradis, ko likt apsargāt, drīzāk ēdēju jāpasargā no tās zupas.» Nomocīju savējo porciju, atstūmu tukšo bļodiņu un nelaimīgs noraudzījos uz Eida atstāto. Būtu gājis prom, bet viņš lika gaidīt, — ko nu iesākt?

Pēkšņi mani sauca pie pārziņa — šis esot gaitenī; citreiz šāds aicinājums nepatiktu, ko labu gan gaidīt no tā barga vīra, bet patlaban ar prieku kopos prom no galda.

Pārzinis šoreiz patiesi bargs — ai, cik bargs!

— Ak, tāds kundziņš esi... Šmurgaties pa ediena trauku!

Mēms, apstulbis skatījos pārzinī un neko nesapratu.

— Našķis, luteklis!

•— Eees ... neko neesmu ...

— Muti ciet, palaidni! Pipkas tev!

Viņš sagrābis mani aiz pleca, kratīja tā, ka stirkšķēja drēbju vīles.

— Pipkas tu dabūsi, pipkas!

Skatīju viņa niknumā pārvērsto seju pavisam, pavisam tuvu: zods zilgani skūts, lūpas sakniebtas, acis sarkanīgas kā iekaisušas. Atspēros ar kājām pret zemi, bet kur nu noturēties tādā vētrā ... kad viss bija pāri, es brīdi atspiedos pret gaiteņa sienu. Dažas meitenes irgojās: — Kundziņš negrib ēst, šmurgājas! — Viņas taču pirmīt turpat pie galda stāvējušas, nebija redzējušas, ka es ko ļaunu būtu darījis, un tomēr ticēja... Kam? Pārpratumam, varbūt paviršai sūdzībai, varbūt nekrietnam apmelojumam? Lai cik naiva «taisnības karotāja» iedaba man dažkārt bijusi, tai brīdī jutos tā sasists, pazemots, aizvainots, ka negribējās nedz skaidroties, nedz sevi aizstāvēt, pat ne Ainu gaidīt, tikai ātrāk prom no skolas. Mutē tāds rūgtums...

Noriju uz leju šo rūgtumu, aizmirsu, piespiedos aizmirst un nekad vairs neatgādināties, tomēr no zemapziņas pret manu gribu tas bieži vien kāpa augšā.

«Svētīgi tie, kas neredz, bet tic.»

*

Vēlos izzināt, nevis lēti ticēt, pieprasu, lai man pierāda, nevis uzspiež vai iegalvo. Gribu pasauli, kurā dzirkstītu vispretrunīgākās, bet drosmīgas, gudras domas, skaistums un dzīvība.

Skaistums? Vai par tādu varēja dēvēt bezgaršīgo Baltās mājas «uzpucēšanu»: raibumraibos veidojumus ap ārsienām, tādu kā torti, kā vapeni otrā stāva augstumos, ar ieveidotiem burtiem EV, MV, putekļainos grantētos celiņus un rožu dobes. Brauca viesi limuzīnos, parādījās pats valsts prezidents Alberts Kviesis ar kundzi Minnu. Kā tika stāstīts, augstos viesus pamanījusi, ministra kundze pa galvu pa kaklu metusies pie rožu dobēm, griezusi ziedus un nesusi prezidenta kundzei. Tā laipni norājusi: — Nu kāpēc tik ārišķīgi!

Toruden, kad vēl mitām Baltajā mājā, ģenerālis visus aicināja svinēt Mārtiņus; mani viņš laipni uzsēdināja uz saviem ceļiem, cienāja ar novārītu olu, liedza glāzīti. Bet ģenerālis bija tikai demobilizēts ģenerālis, jaunsaimnieks savā muižas centrā — vienzirga un vienkalpa jaunsaimnieks, — bija arī dārzniece un ķēkša, jo ģenerāliene Emīlijas kundze nedomāja ne dārzu ravēt, ne vārīt, cept, šmorēt. Rudenī lielajā mūra klētī uzdziedāja kuļmašīna un ģenerālis kā īsts saimnieks pavārstīja graudus saujā. Es klīdu pa ģenerāļa istabām, paklausījos austiņu radio, apbrīnoju flintes kabinetā — vienstobra, divstobru, trij-stobru. Kā notiek vārnu šaušana? Biju redzējis, ka, rībienam atskanot, viens melnais putns atdalās no bara un smagi krīt lejup. Pašu šāvēju nebiju ievērojis, nospriedu, ka bises tievais gals jātur rokās un ar resgali, kā jau smagāko, «jākrāmē». Kad Mirdza bija radījusi manī zīmēšanas prieku, bet pati jau devusies pavasara ganu gaitās, es saviem spēkiem pasāku atveidot vārnu šaušanu. Aina strīdējās, ka mans mednieks bisi tur pavisam ačgārni, bet vai nu kāds kaut ko iespētu pret to, ko es stingri ieņēmis savā galvā.

Mana māte pavasarī strādāja par muižas dārznieces palīdzi; pienāca ģenerālis un, naudu sniegdams, laipni palūdza: — Kundze, aizejiet uz veikalu un nopērciet «Mokku».

Ģenerāliski papirosi, ģenerāliska izturēšanās. Protams, viņš varēja pa gabalu uzkliegt: «Ei, siev, aizej!» — varēja pavēlēt, teiksim, ķēkšai, lai viņa rīkojumu nodod tālāk dārznieces palīdzei. Galu galā viņš varētu arī pats aiziet, bet tas, acīm redzot, neatbilda ģenerāļa činai.

Jā, jā, šī činu būšana, tā sagandē visus: ģenerāļus, ministrus, priekšāsēdētājus, priekšālīdējus — šajā gadījumā ģenerāli mazāk nekā viņa madāmu. Attīstību aizkavēt nespēj neviens, pat ne katrreiz tās virzienu izvēlēties. Balto māju no Staļļa mājas atdalīja žogs, ģenerāliene audzēja rozes un parādus, pieņēma augstus viesus un reizi mēnesī apciemoja manu māti — savā ziņā demokrātija, arī kritikas brīvība, jo viņa mātei bija sacījusi:

— Jūs, mīļā, esat pārāk iecirtīga priekš sava stāvokļa.

Latvijas armijas ģenerāļa uniforma ar brēcošu mirdzumu neizcēlās, mirdzēja ģenerāļa godība. Muiža. Neuzticīgi blisināju acis pret aizgruvušajiem pamatiem un urbināju degunu. — Ņem šņudrānu, tas nav anštendīgi, — uzsauca mana māte, viņa sacīja ari: forūzis, antkambaris, telēķis, gapele, širce, vašbļoda, gardlnes un gardīnštanga un tā joprojām; lasot jaunizdotās grāmatas, viņas izteiksme pārveidojās. Arī muiža pārveidojās manā acu priekšā dienu pēc dienas. Ģenerālis bija atbrīvotājs, tātad atbrīvojis muižu no Goegingeriem un, acīm redzot, izbrīvējis pats sev; bet kāpēc manam tēvam, kas arī bijis karā, nav kritusi ne muiža, ne zemes gabals, ja neskaita tās sešas septiņas pēdas, ko saņem ikviens, — vismaz nezināju, ka kāds mirušais būtu palicis zemes virsū neapbedīts. Ka pasaulē viss nav gluži tā, kā būtu vajadzīgs, to sapratu kopš tās reizes, kad saņēmu sukas par slepšus izdzerto vīna glāzi. Mans tēvs karojis pasaules karā, guvis Jura krustu un 1915. gadā bijis tajā korpusā, ko vācieši ielenca un sagūstīja Augustovas mežos. Miera laikā tēvs dienējis cara gardē — šo gardi apbedījis pasaules karš, miljoni gāja bojā, citiem palaimējās. Manās rokās nonākusi Jura krusta lentīte un izkrāsots fotouzņēmums — krāsaino filmu vēl tikai cerēja izgudrot, uzņēmīgie fotomeistari ar eļļas krāsas otiņām apstrādāja to pašu melnbalto. Iznākums bija košs — gardes apakšvirsnieks pret artilērijas ģenerāli kā fazāns pret vietējo gaili. Māte zināja stāstīt:

— Viņu pulka komandieris cara tēvocis lielkņazs Nikolajs Nikolajevičs bijis augumā pats garākais, bet tāds kā diegs. Gardisti izlasīti stalti vīri no malu malām. Tavs tēvs obligātajā dienestā beidza apakšvirsnieku skolu, pēc tam viņam piedāvāja virsdienestu cara pils sardzē Pēterburgā un virsnieku skolu.

O, velns, tas pavisam sevišķs, zināju gan seno oficieru godību, tā saglabājusies ļaužu nostāstos, grāmatu lappusēs, attēlos: lakoti stulmeņi, žvakstoši pieši, balti cimdi, zelta uzpleči, zobens ar portupeju. Šķiet, māti tas sajūsminājis, bet tēvs šo izdevību atraidījis.

Māte skaidroja:

— Viņš teica: «Tāds oficierītis ir tikai suns, kam jārej zaldāti, kamēr pats tiek riets no augstākiem. Bet ostā neviens man neuzdrīkstēsies uz galvas kāpt.»

Hm, dīvaini — arī Mellausis nebija bijis īpaši augstās domās par militārajām pakāpēm. Mans tēvs gājis pat tiktāl, ka Latvijas armijā iestājies kā vienkāršs kareivis. Māte atkārtoja jau dzirdēto:

— Teica, ka negribot būt suņa amatā. Tāpēc viņam Mīlgrāvis bija mīļš; un neko vairāk kā tikai turēties par ostas strādnieku — ar maisu pār plecu.

— Kāpēc viņam nepiešķīra zemi?

— Pats nepieprasīja, sacīja: «No tās valdības nekā nevēlos saņemt.» — Māte kā sūrodamās: — Tāds viņš bija, vienmēr ar savu galvu; tā palikām bešā.

Zināju, ka māte, vēl Baltajā mājā dzīvodama, bija gribējusi atgūt nokavēto un iesniegusi lūgumu. Ģenerālis solījis atbalstu, bet atbildēts, ka valsts zemes fonds jau izdalīts.

Padomā tik — būtu bijis kā pasaciņā «galdiņ, klājies!», un pēkšņi atrastos muiža ar ābeļdārzu, ar puisi, ķēkšu, dārznieci un dārznieces palīdzi, ar parku un visu varžu dīķi (tur baronu laikos audzētas ēdamās vardes), droši vien arī ar treknu līdzdalību ja ne zvejas, tad kādā citā sabiedrībā; būtu gluži kā nabaga Tomam, kas kļuva par Velsas princi, strādnieka dēls kļūtu par muižkundziņu. Vajadzējis tikai izteikt tos burvju vārdus, kurus mans tēvs, neizprotamas ietiepības kūdīts, «iesālījis», un nu ceļu noslēdza cita formula: «Zemes fonds izdalīts.» Sasodīts, kam kritusi «mana» muiža? Kā izskaidrot, kāpēc viens vīrs ņem muižu un ļauj sievai to izplekerēt, bet otrs, neuzklausīdams sievu, atsakās no visa kā, paliek uzticīgs savai necilajai ostas strādnieka profesijai. Mēs taču katrs, kaut ko darīdami, kaut ko domājam. Bija gadījies novērot jokus, ka cilvēks dara aušības, domādams sevi gudru esam, vai arī rīkojas gudri, bet izliekas aušojamies. Ļaudis sacīja — «gudram gudra nelaime» un «muļķim muļķa laime», bet vai kādreiz pārgudram nevarētu atgadīties muļķa nelaime?

Māte stāstīja, ka no vācu gūsta tēvs rakstījis vēstulē: «Nāš drug Edamizas sūta sveicienus.» (Cenzūra prasījusi, lai vēstules būtu krievu valodā.) Atgriezies viņš 1918. gada nogalē, un ziemā pārvākušies uz Carnikavu. Zvejnieki nav mobilizēti armijā. Vācu landesvēram iebrūkot Rīgā, sākusies šaušalīga slepkavošana: šauti visi, kuri vien gadījušies stobra galā vai kurus nosūdzējuši bez-sirdsapziņas vietējie. Carnikavā landesvēra oficieris, kurš naktī dzīrojis pie nēģu cepļa priekšstrādnieka — lišķīgā un mantkārīgā iztapoņas Bērziņa, no rīta turējis rokā sarakstu ar trīspadsmit «vietējiem lieliniekiem». Divpadsmit no tiem jau pusdienlaikā nostādīti pie muižas pirtiņas parka nostūrī; vienīgi mans tēvs iepriekšējā vakarā, itin kā kaut ko nojauzdams, sadabūjis zirgu un ar ģimeni —■ māti un Mirdzu — aizvācies atpakaļ uz Mīlgrāvi. Pie leitnanta pieskrējusi Verneru Alma — viņas māte un tēvs bijuši arestēto barā, — raudādama lūgusies:

— Vai tad dieva debesīs nava, ja jūs gribat nogalināt nevainīgus cilvēkus! — Leitnants uzjautrināts pasmējies un pavēlējis šaut.

Leitnants, oficieris. Vāciešiem laikam bija sudraboti uzpleči, taču tāpat spoži zābaki, tāpat pieši, zobens ar portupeju, balti cimdi kā cara gardē. Mīlgrāvja strādnieks nebija gribējis pasmieties par cilvēcību, uzvilkt baltus cimdus un pavēlēt; kapteinis Mellavs, kas nodzērās par būvstrādnieku Mellausi, sacīja: — Uz cilvēkiem nešauj, putniņus nenāvē, tu nonāvēsi cilvēku sevī. — Un ģenerālis pieklājīgi pasniedza santīmus dārznieces palīdzei: — Kundze, lūdzu, aizejiet pēc papirosiem... — «... manai činai tas nepiedien»!

Landesvēristi tēvu meklējuši arī Mīlgrāvī (īsteni Rinu-žos), viņš savlaicīgi brīdināts un slapstījies, naktis pārgulējis zem zvejnieku laivām. Bermonta uzbrukumam sākoties, tēvs iestājies Latvijas nacionālajā armijā. Un tad sūrais pēckara laiks: ienācis pa kādam kuģim, atgriezies ģimenes gādnieks — nodzītā karavīra frencī, amerikāņu tankiem kājās, tie gan bijuši vareni — visa manta mugurā, bagātība vēderā. Ģimene pieaugusi, bet tēvs spīvi paziņojis: — No tās valdības nekā nevēlos saņemt!

Pagāja gadi. Es atradu grāmatu «9. Rēzeknes kājnieku pulka vēsture», tur minēts mana tēva vārds to karavīru skaitā, kas pēc ievainošanas 11. novembra cīņā par Torņakalna atbrīvošanu atteikušies no atpūtas slimnīcā un ar asiņainiem apsējiem turpinājuši kaujinieku gaitas. Mātei tēvs par to bija klusējis, toties stāstījis, ka pēc Bermonta armijas sagrāves saudzēti tikai krievu kareivji — tie bijuši varmācīgi mobilizēti pasaules kara gūstekņi. Vācu brīvprātīgie, kas šurp nākuši, kārodami Latvijas zemi, visi to arī iemantojuši...

Baronu gals? Latvju karavīri samaksāja kolonizatoriem: par kauna stabu baznīcas priekšā, par rīkšu cirtienu rētām, par «pirmās nakts» tiesībām, par «melno sotņu», par landesvēru, par septiņiem gadsimtiem svešzemnieku «cēlās misijas» moku kambarī.

Kas dvēselē smeldza dzīvajiem? Mirušajiem nekas nesāp, mums visiem reiz nekas nesāpēs; varbūt visa dzīve ir vienvienīga balta uguns — sāp, nesūrojies, esi cilvēks. Sāpēja Verneru Almai, viņa žūpoja ne mazāk par Mell-ausi, smēķēja, kas laukos bija pavisam neparasti; viņa ņirgājās par reliģiju, par dievu, viņa spļāva virsū visam, visam. Nihilisms un dilonis sagrauza viņu, nu viņa jau gulēja Carnikavas kapos.

Bet Bērziņš, kam klusas valodas pierakstīja nāves grēku, dzīvoja un iedzīvojās: priekšstrādniekam bija dienesta zeme, dienesta ēkas, prāvs ganāmpulks, vistas un ūdensputni; viņš nopirka zemi Pārgaujā un būvēja sev māju; arī veselību dievs deva — pirmā sieva gan nomira, viņš pieņēma «saimniecības vadītāju», un tai piedzima meitiņa. Ida, tā sauca «saimnieci», tirgojās kā riteņkrodzi-niece un arī pelnīja; viņa iekrita un labāk gāja cietumā nekā maksāja augsto soda naudu. Bērziņš pasteidzās apprecēties. Ida nu bija zaudējusi kā naudu, tā vīru un «savu pavardu». Sodu izcietusi, viņa ar meitiņu Liliju apmetās Tamažā un — kā vērtēja carnikavieši — vairs nebija «īsti riktīga». Arī Bērziņa jaunajā laulībā šis tas nebija riktīgs — vīrs ar sievu dzīvoja vienā mīļā naidā, sieva gan allaž paturēja virsroku.

Tikai mantas raušanā vīrs ar sievu sapratās teicami.

Dzīves virzība un cēloņi — slēptie, nojaušamie, skaidri redzamie — kas ir tās pamatā. Vērojot apkārtnes cilvēkus, es domās atkal un atkal atgriezos pie tiem, kas bijuši man tuvi, bet nu jau aizgājuši. Mirdzas akvareļi, skumjās dzejas un mans tēvs, kas bijis ciets vīrs, stalta auguma, spēcīgs darbā un nelokāms gribā, bet trīsdesmit deviņu gadu vecumā mīklaini saslimis, nestuves atraidīdams, pats savām kājām nogājis uz izsaukto ātrās palīdzības mašīnu un pēc dažām dienām slimnīcā miris. Viņš nav ne dzēris, ne smēķējis, vispār nicinājis pļēgurību. Skatījos viņa pēdējā fotouzņēmumā, ko māte izplēsusi no pases. Uzņēmums izdarīts vēl pirms manas dzimšanas: tēvs demobilizēta kareivja frencī, seja skadra, vīrišķīga, ar asām rievām ap muti, acu skatiens atklāts. Viņš šķita krietni vecāks, nekā toreiz bijis, tomēr tas nebija gļēvs, savītis, taukos izblīdis vecums. Pēdējie dzīves gadi. Ostu pildīja kuģi, tēvs atkal bija pie darba, kur viņš vēlējās būt. Viņam bija ģimene, dēls un tik daudz stipruma, lai nopelnītu maizi visiem. Kādi saglabājušies dokumenti un piezīmes kabatas grāmatiņā liecināja, cik rosīgi viņš darbojies ostas strādnieku arodbiedrībā, kas ietilpa tā saucamā Rīgas arodbiedrību centrālē; šo centrāli drīz atzina par komunistisku un nolikvidēja. Es jau apjēdzu, ka mans tēvs nekad nav pievērsis uzmanību nosaukumam vai virzienam, bet tikai tam, ko par labu atzina viņš pats.

Manas mātes pusmāsa reiz sacīja: — Tavs tēvs bija ideju cilvēks.

īstā jēga šim raksturojumam man atausa pēc tam, kad manās rokās bija nācis Servantesa «Dons Kihots». Taču zobgalību tas neradīja. Varēju saprast, kāpēc patiess cilvēks vienmēr atkratījies no ārēja spīduma, kas tik ļoti saista nelgu prātus; vīram, kas par visu augstāk turēja savu pašcieņu un neatkarības apziņu, ostas strādnieka daļa pie ogļu ķerras vai «ar maisu pār plecu» gan bija vienīgā zināmā iespēja dzīvot tā, kā atzīst par pareizu, un runāt tieši to, ko domā.

Dzīve, cilvēki, činas. Jā, kādam velnam vajadzīgi labi atalgoti «pirmie vīri», ministri un ģenerāļi ar visām viņu uzpūtīgajām madāmām.

*

Cauri Blusukroga silam no Rīgas puses atnāca dzelzceļš: krita šmaugās priedes, dzelzs zobi plēsonīgi izrāva celmus, norausa sūnas, melnzemi. Dzeltenā smilts uzaudzēja valni — pāri Sautiņu pļavai, vecgaujai, krasta līdzenumam. Aizbēga lakstīgalas, krita ievas un alkšņu puduri, elsoja lokomotīvīte — «tējmašīna» un vilka dzelzs vagonešu rindu ar smiltīm, ar gulšņiem. To sauca par civilizāciju, to nebija iespējams apturēt, tāpat kā cilvēka soļus — vieni izbeigsies, citi nāks vietā.

Gaujas krastos parādījās čangaļi — tā viņus dēvēja vietējie un savā bērna nezināšanā arī es. Viņi strādāja, līdz jostas vietai kaili izmetušies, brūnganmelni iedeguši, viņi iedzēra, dziedāja gari stieptas dziesmas, runāja svešādā, tomēr latviešu uztverei izprotamā valodā un dažkārt izplūcās. Vietējie puiši meitu dēļ nereti zaļumballēs rīkoja mietu turnīrus, tomēr svešinieku grēki palaikam vairāk duras acīs. Pret čangaļiem bija aizspriedumi, jau pats šis vārds skanēja kaut kā nelādzīgi. Toties es ar viņiem draudzējos.

Viens no tiem — Broņa. Viņš pircis «zeltu, ne riteni» par sešdesmit latiem un ar visu garasaino «Torpēdo» brīv-rumbu — es sēdēju uz bagāžnieka un kājas atbalstīju pret brīvrumbas asīm. Broņa brīdināja: — Nespied ar visu svaru, ass var nolūzt. — Piebrauca vēl divi, viens no tiem laikam Donats, un ņēmās spriest par divriteņiem un citām būšanām. Broņa sūrojās, ka riteni viņš gan pircis ar visu numuru, bet papīru neesot — katram velosipēdam policija izdeva numura zīmi un kādu apliecību. Broņu biedēja kārtībnieks Rūtiņš. Lūk, nesen Donāts piedzīvojis no Rūtiņa nāvīgas nepatikšanas. Pāriedams pie jaunā saimnieka, Donāts no vecā saņēmis visu nopelnīto algu, savu mūžu viņam tāds čungurs nav bijis rokā; prieks nopirkt, ko sirds vēlas, un pats velns pagrūdis viņa ceļā kādu veiklu zelli, kas katru maksātspējīgu vīru gatavs apgādāt kaut vai ar tālšāvēju lielgabalu. Donāts kārojis tikai naganu, lēti pircis, piedevām vēl gumijas sitamo. — Zini, pavisam cita jušana, kad tev šitādi rīki kabatā! — Viņš gan lepojies tuvāko draugu pulciņā, jo labi apzinājies, ko drīkst, ko nedrīkst. Sestdienas vakarā misiņa rīkļu aurēšana vēstījusi zaļumballi muižas parkā: Donāts licies turp, «pilnajā bufetē» iedzēris alu, un pār viņu nācis pacilātības gars. Pipka pati izlīdusi no krekla apakšas, nagans izlēcis no kabatas. Donāts pagrūdis stobru kādam čiulim pie deguna, tas, zaļš pārbijies, uzrāvis rokas gaisā. Joka pēc Donāts uzsitis ar pipku, pēc tam sējies klāt otram, lai arī to izjokotu. Kā sācis jokot trešo, tā klāt Rūtiņš. Ne manīt, kā īsti noticis, bet Donātam ar reizi elpa ciet un tumšs gar acīm: ar atņemto pipku Rūtiņš šim tā zvetējis, ka visi kauli krakšķējuši. Sitienu apbērts, Donāts kūleņu kūleņiem vēlies prom, visu pagājušonedēļ nostaigājis zili melns uztūcis, kā caur ekselmašīnu izlaists. Bet vakar Rūtiņš braucis garām un pa gabalu uzsaucis, lai nākot uz muižu pēc sava revolvera un pipkas. Jēzus Marija! Ko nu iesākt? Negribas zaudēt dārgi pirkto īpašumu, bet ieroča atļaujas viņam nav. Bīstami iet pie Rūtiņa — var atkal noķert pa kaklu; neiet vēl bīstamāk — šis atnāks pats pakaļ, aizvedīs uz tuptūzi.

Trešais latgalietis deva padomu Donātam iet pie tiesneša taisnību meklēt. — Kur tas rakstīts, ka policists drīkst sist cilvēku par neko. Tu taču ar viņu nejokoji.

Bet Broņa tiesnesim neko neuzticējās, tas vienmēr došot taisnību Rūtiņam. — Pašu pestītāju policists iepip-kos — un ir tad paliks tas svētais.

Manā galvā iekrita nerātna doma: kā tas īsti izskatītos, ja policists uzšautu dievam ar pipku — nu kaut vai tāpēc, ka šis ir lēnprātības dievs, tātad nedrīkst darīt neko citu kā vien griezt otru vaigu pretī. Taču dievs jūt, ka viņam netaisnīgi pāri nodarīts, un iet pie tiesneša (šo tiesnesi redzēju tādu — gara purpura toga, spožums ap pauri un kupli uzsmailētas ūsas kā mātes tēvocim Reinholdam) policistu nosūdzēt. Tiesnesis noprasa: — Kas tu tāds par visvareno dievu, ja esi radījis policistu un pipku un nespēj tos apvaldīt? Blēdis un māneklis tu esi. Sešas sutkas tev cietumā! — Un Rūtiņš šo nogrābj aiz bārdas, uzšauj vēlreiz un aizliek aiz restēm. Es nezināju, kas ir tās «sutkas», dzirdējis šo vārdu biju no Broņa, un tas likās kaut kas bīstams.

Bet ja pie tiesneša aizietu Grantskalns?

Lūk, te viņš ir — Carnikavas nekronētais ķēniņš: tukla seja zem apaļā katliņa, kā izkāpis no kalendāru satīriskajiem zīmējumiem, kas gluži līdzīgus attēloja glumus baņķierus, cietsirdīgus uzņēmējus, starptautiskus afēristus, vispār nekrietnus, negodīgus cilvēkus. Blēža masku aplikusies tauku pika. Viņam piederēja lielās Sau-tiņu mājas, piederēja jaunceltā Selga ar moderno veikalu, piederēja nami Rīgā, viņš bija galvenais vīrs zvejas sabiedrībā, kuras pīlāri paši zvejoja naudu, bet nēģus zvejot lika algotam darbaspēkam. Grantskalns bija Saeimas deputāts — viens no zemnieku savienības līderiem un tātad kara ministra-carnikavieša krusttēvs.

Cilvēkiem, kas strādāja Sautiņos, deputāts nebija nekāds mīļais krusttēvs, ar debesu mannā viņš tos nebaroja: sālītas reņģes, kartupeļi mundieros, vājpiens — liess ēdiens, citi saimnieki tā neskopojās, taču spēkus varēja atjaunot, ja vien ēstu pietiekami daudz, bet strādnieku pusducim kādudien azaida deva šķitusi pārlieku niecīga. Viņi izskaitīja reņģes un kartupeļus, izmēroja pienu: uz deguna iznākušas trīs reņģes un divi kartupeļi (varbūt otrādi — divas reņģes un trīs kartupeļi — īsti vairs neatceros) un nepilna glāze vāj piena.

Uz tādu diētu neviens carnikavietis negribēja ielaisties, un Sautiņu baronam neatlika nekas cits kā meklēt darba rokas patālākā novadā, tai pašā Latgalē, kur saimniecības bija sīkas, ļaudis nabadzīgi, ģimenes lielas un peļņas darbs nepieciešams. Bet nu izrādījās, ka katoļticīgie čangaļi ir ne mazāk ēdelīgi kā luturu čiuļas. Viņi buntojās, škandalējās ar saimnieku un karstākajā darba laikā mācēja atrast ceļu pie sociāldemokrātu partijas uzturētā bezmaksas advokāta un tālāk pie miertiesneša. Ja tikai radās iemesls. Tiesnesim tādos gadījumos bija nepatīkams darbs — likums gan paliek likums, bet valdošās partijas Saeimas deputāts bija un palika Saeimas deputāts.

Reiz lepnajā Selgas veikalā pamanīju kārnu, nodzītās drānās ģērbušos večuku, — grūši dvesdams, viņš stiepa miltu maisu no kravas mašīnas, redzams, ka darbs iet pāri vecā vīra spēkam. Deputāta tēvs. Dēls viņam deva kādu nostūri Sautiņos un īstu suņa putru ēdienreizēs — ja gribēja gūt tabakas šķipsnu, vajadzēja iepelnīties. «Kā cilvēki šitādu ceļ par deputātu?» es nobrīnījos. Mana māte to nedarīja, ar rezignētu piebildi «blēži jau ir visi» viņa savu balsi atdeva sociāldemokrātiem.

Mamona priesteris! Nudien, šis cilvēks man bija mikla un tāds palika, varbūt tāpēc, ka biju jau paspējis izurbties cauri grāmatu kaudzei un kaut kur sevī radījis idealizētus priekšstatus par dzīvi un cilvēkiem. Kur viņa ilgošanās pēc skaidrības un skaistuma, kādu pauž vasaras rīts, ūdensrozes zieds, mākoņu pūka pret debesu augstumiem, meitenes smaids un vēja kūlenis koka galotnē, un viss, viss. Kā cilvēks var dzīvot, nenovērtēdams savus darbus un pats sevi, kā viņu var nededzināt kauns par zemis-kumu, ko viņš izsējis pasaulē?

Broņam piederēja šis «zelts, ne ritenis» — vesela bagātība nabadzīgajam Latgales puisim; piederēja labā sirds, kas lika mani bez ierunām uzsēdināt uz divriteņa bagāžnieka. Nievājošā iesauka «čangalis» krita kā kauna zīme. Sāku nojaust, ka mietpilsonis visu nozākā, cilvēks cenšas izprast. «Jūs ar Donātu savā starpā runājat grūti saprotami,» es ieminējos. — «Tā runā mūsu pusē,» Broņa paskaidroja, viņš stāstīja arī par gavēņiem, par Latgales zirgu skriešanas sacensībām, par krustā sistā tēliem ceļmalās. Viņš un tāpat Donāts, lai tie joki, kur tie joki, bija tiešām lādzīgi puiši; viņi ielika savas dziesmas un muskuļu spēku, un sviedru lāses šajā smilšu valnī, kas apbēra pļavu puķes, lakstīgalu treļļus, viņu jaunību. Es izbeidzu «čangaļot», tiklīdz uzzināju šā vārda zaimojošo nozīmi, — daudzējādā ziņā viņi līdzinājās manas dzimtās lielpilsētas zēniem: bez zemnieka viensētnieka salkanās savtības, tādi paši nabaga velni proletārieši, kam piederēja tikai viņu divas rokas un drosme ķerties pie katra darba; viņi iepazinuši dzīves sūrumu jau kopš bērnu dienām un labi pazina īstu uzticību draugam.

*

Kad es sirsnīgi pasāku runāt par «Kventinu Dorvardu», Žanis piezīmēja: — Es ar esmu francūzis.

— Francūzis!?

Labu laiku muļķīgi noskatījos, kā šis rīkojas ar savu «revolveri», līdz attapos iebilst:

— Kā tad tu atkļuvi te Latvijā?

— Piedalījos atbrīvošanas karā, un man piešķīra Latvijas pavalstniecību, — Žanis paskaidroja.

Šis karojis! Ar šaujamo korķu blīkšķināmo? Pienākusi reize, kad es nespēju pieaugušam noticēt uz vārda, lai gan šajā ziņā biju liels vientiesis. Mazāk šaubītos, ja Žanis sacītu, ka viņš bijis Lježas sturmēšanā plecu pie pleca kopā ar Kventinu Dorvardu, ar Eiropas izcilāko bruņinieku Dinuā. To es uztvertu kā pārdrošu iztēli, kā rotaļu, kur raibi nostāsti ievijas īstās dzīves audumā; tagad juta tikai melus, kad vējagrābslis grib sevi iegalvot par īstu vīru. Nekā nebija. Es atklāti pateicu Žanim: «Ko nu mānies.» Un viņš atsvieda: «Tu esi muļķis.» Klusībā baiļojos, ka aizkaitinātais Žanis atprasīs grāmatu, tomēr viņš to nedarīja.

Tātad Carnikavā bija «čangaļi» un viņu vidū daži krievi «staroveri», bija viens «francūzis», viena ebreju dzimta, viena baltvācu dzimta (pa vasaru), bet tad ieradās īsti vācieši no tālās Vāczemes. Vispirms parādījās sausi, kārni, slaidi inženieri, tie apmetās Baltajā mājā; činā zemākajiem tehniķiem (laikam gan kesona strādniekiem) bija lemtas telpas Staļļu mājā. Pagājušovasar tais telpās mituši muižas remontstrādnieki, nu tie aizklīduši tālākās darba gaitās, tikai Mellausis uz mūžiem palicis baznīcas kalna nogāzē. Gandrīz naidīgi noskatīju tehniķus — tie bija vareniem krūšu apjomiem, rosīgi, pašapzinīgi. It kā viņi iebruktu manās atmiņās par mirušo draugu — patiesi, Mellausis tāds bijis, un es nevienam neļautu par to šaubīties. Vēroju, kā viņi iekārtojas, skrēju stāstīt mātei, tā skubināja: — Ieklausies kādu vārdu, ko šie runā, es pateikšu, kas par valodu. — Taču es nespēju neko uztvert. Druknie vīri, kā bija, tā palika skaļi, rosīgi, meta laukā pa logiem gadu saglabājušās drazas; beidzot aiznesu mātei vārdu «JFens/er» un uzklausīju spriedumu — vācieši.

Muižas inženieri nez kāpēc man šķita bīstami tāpēc, ka izkāmējuši; tehniķi atkal pārlieku drukni — es, protams, nedomāju tādas aušības, ka vieni būtu izsalkuši pēc iedzimto bērniem un otrie tos jau izgaršojuši uz kārā zoba. Es viegli iedraudzējos ar Latgales puišiem, no kuriem vietējie labprātāk vairījās, iedraudzējos tāpēc, ka spēju ar viņiem sarunāties un nepazinu aizspriedumus; tieši valodu atšķirība radīja aizspriedumus pret «tehniķiem».

Pāris dienu vēlāk pamanīju zem tehniķu logiem blāvu niķeļa ripiņu — tas taču divdesmit santīmu gabals! Liela nauda, zināju, ka par to var nopirkt divas treknās Skotijas siļķes vai kilogramu rudzu maizi, vai skābās bon-bongas tik daudz, ka būs ko zelēt līdz pat vakaram. Kamēr es stāvēju un domāju, nāca viens no tehniķiem. Aizturēju viņu un, divdesmitsantīmnieku sniegdams, paskaidroju, ka esmu to godīgi pacēlis un uzskatu par viņu īpašumu: pirmkārt, tas atrasts zem šī loga, otrkārt, Staļļu mājas visiem pārējiem iemītniekiem maki nav cauri, toties patukši, un ar baltajām monētām viņi tik lēti nemētāsies. Lai cik bīstami resns izskatījās šis tehniķis, mani viņš uzklausīja pacietīgi, naudu gan neņēma, turklāt ķēra kabatā un pats izvilka divdesmitsantīmnieku. Nu runāja viņš, es klausījos. Sacīju bitte, vienīgo vārdu vācu valodā, kā nozīmi zināju, arī tehniķis sacīja bitte un, šķiet, gribēja atdot savu divdesmitsantīmnieku man. Es purināju galvu, ka šitāds joks neies cauri. Kādu laiku bittojuši, aizgājām katrs uz savu pusi, katrs ar savu niķeļa ripiņu; atrasto galu galā uzliku uz tehniķu palodzes — ja šajā lietā iejauksies Rūtiņš, varēšu sacīt, ka esmu pilnīgi bez vainas. ļ

Tehniķi santīmus neskaitīja. Vāczemes tiltu būvniecības speciālisti birdināja pa abu istabu logiem šokolādes staniolu, žiletes «Saturn», spilgtkrāsainas kastītes, cigāru turziņas, kapara sīknaudu. Mēs tomēr neapbrīnojām viņus, kā (es to zināju pēc grāmatām un avīžu rakstiem) nēģeru bērni apbrīno balto kolonizatoru ierēdņus un virsniekus; jau tāpēc vien ne, ka bijām melni vienīgi tādā nozīmē, ka bieži nošmulējāmies (par mani un manu māsu ir to nevarēja sacīt, jo mums bija tīrīga un kārtībā stingra māte). Vienīgi tik daudz, ka manās acīs šo tehniķu peļņa šķita īsta bagātība. Viena cigāru kārba ar stiklotu vāciņu maksāja divus latus, un tajā ietilpa tik vien kā divi cigāri. Latu gabalā! Pirms trim gadiem biju kļuvis par liecinieku kādam atgadījumam ar cigāriem. Kopā saradušies vairāki nēģu bajāri — nu īsti bajāri, jo šī gadsimta pasaule cilvēku vērtē ne vairs pēc zilām asinīm, bet pēc naudas maka. Un visiem tiem vīriem bija biezum biezi deņķelbuki un naudas varenajo lielmanība. Viņi nenēsāja samta svārkus, caunādas kažokus, laķētus stulme-ņus, nesvaidīja savu miesu ar smaržūdeņiem: adīti vilnas kamzoļi — pogājami pāri vēderam, krūtīm vai uz pleca, pašaustas vadmalas ancuki, biezzoļaini juhtādas zābaki, trāna un sviedru smaka, rudenīga rugaine uz zoda un vaigiem, «Sarkangalvīte» — spirta pusstops — līda laukā no kabatas, smagas dūres sita uz galda, bet zilganie zvejnieku dzērāju deguni visi pavērsti «Sarkangalvītes» virzienā. Tas nenotika pie mana grospapa, jo grospapam bija elektriskā apgaismošana, bet tur dega galda lampa. Es, kā pieņemts tādos gadījumos, kaut kur patālāk un, protams, redzēju visu. Viens no šiem vīriem bijis Rīgā, atvedis lielu, lielu kasti ar resniem, resniem cigāriem. Es neko vēl nezināju ne par Havannu, nedz Virdžīniju, redzēju tikai prāvo finiera kasti, resnos cigārus ar zeltīto apsaiti, dzirdēju pircēja uzmācīgos piedāvājumus — lai vīri liek pie malas parasto «Sportu», lai izpušķo ģīmi ar cigāru. Katram, kas uzklausīja aicinājumu, īpašnieks līdz ar cigāru deva piebildi: — Tas smēķis maksā latu gabalā.

Tad savu «es» parādīja kāds cits nēģu bajārs, kam arī bija īsta latvieša daba, kas neparko negrib no otra atpalikt; tas izrāva desmitlatnieku, salocīja gareniski, aizdedzināja pie lampas un pasniedza uguni cigāru brama-nim: — Šitā spička maksā desmit latus gabalā!

Tādi bija latviešu dižmaņi — visai atšķirīgi no kārnajiem, it kā iestērķelētaj iem vācu inženieriem. Diendienā inženieri staigāja no muižas uz tilta būvvietu, un katru reizi katram inženierim pie elkoņa cīrēja viņa Frau. — Kā uz drātīm vērti, — dažs, kas apjūsmoja šo vāciski izturēto stāju, sacīja par inženieriem. Man gan viņi šķita kā drāšu saitē turēti. Kustas kā pulksteņa pendelis vai kā cita paveida mehānisms. Dubultots pendelis ...

«Nez kā tur Vāczemē,» sevī prātoju, «vai tur itin visi staigā tā divatā ar sievu vai meiteni zem rokas?»

Ziemā, pirmajā skolas ziemā biju lasījis ļoti daudz un

mācījies skolas uzdevumus ļoti maz. Man radušies daži priekšstati par pasauli, kādā biju ieradies pirms nepilniem astoņiem gadiem. Zināju, ka Latvija ir neliela valsts bez jūtama politiska svara un bruņota spēka, bet šeit bija manas mājas, mana dzimtā zeme, šeit mita tauta, kas runāja ar mani vienu valodu. Un tūkstošiem neredzamu saišu grāmatu veidā vienoja mani ar plašo pasauli — ar atšķirīgām tautām un valodām: mazie japāņi cepa risu plāceni, mazie eskimosi ēda jēlas zivis, amerikāņi gandrīz tikai konservus, čukči ticēja šamaņiem, franči raudzēja vīnus, taisīja revolūcijas, itālieši cienīja makaronus, ko sauca spageti, krieviem bija piecgadu plāns, lielākā Eiropas upe Volga un skumjas Volgas dziesmas, slavens balets, igauņiem degakmens un Latvijai līdzīgi likteņi... Un bija vēl citas tautas un zemes, un par visām tām šo to uzzināju un vēl vairāk kāroju uzzināt.

Maijs bija saulains, silts. Pēdējā skolas diena — paldies dievam, nu mani vairs neviens netraucēs lasīt grāmatas par plašo pasauli, netraucēs iepazīties ar tuvīno pasauli. Pa roku galam nosviedu somu, kas glabāja bezgala garlaicīgās skolas grāmatas, un manā ķeburīgajā rokrakstā pierakstītās, pieklekšotās, apšmulētās burtnīcas — varbūt līdz nākošajam rudenim izgaisīs tās tāpat kā visa tā nekam nevajadzīgā skola!

Noskrēju vecgaujas patiltē, veiklā kampienā iegrābu riekšā zaļgansārto stagaru kopā ar ūdeni un dūņām. Zelta zivtiņa, brīnumzivs — peldi, peldi! Es uzsēdīšos tev mugurā, atbalstīšu kājas uz durtekņiem kā uz «Torpēdo» brīvrumbas asīm un peldēsim, peldēsim projām pasaulē! Leduskalni ar pingvīniem, Gibraltāra klints ar lielgabalu stobriem, Magelāna šaurums, Ugunszeme — peldi, zivtiņ, peldi! Ugunsvēmēja Mauna-Kea dūmu mutulis virs apvāršņa — aiznes, zivtiņ, mani uz koraļļu salu! Silts, silts ūdens, šķautnaina pludmale, pērļu mirdzums, jūras zvaigznes un zila debess, brīnumaina debess — zila, zila. Es trīcēju sajūsmā — krasta biezoknī rāva vaļā lakstīgalu koris. Saule — pār koraļļu salu, pār zelta zivtiņu, pār mani, pār lakstīgalu dziesmām. Brīdis, kad es vairs nebiju es, bet visa šī pasaule: dzidrā bezgalība, ugunīgā ripa, dziesmu pali, ziedu izraibinātā pļava, zaļganais biezoknis, staru rotaļa virs rāmā līmeņa.

*

Aiz Tačgala zirgaplokā gulēja pamestas abas motorlaivas, kas senāk uzturējušas satiksmi starp nēģu cepli Gaujas krastā un lielpilsētu Daugavas krastos. Vecākā laiva jau pilnīgi sabrukusi, kuplos zāļaugos iegrimusi, jaunākajai izņemts motors, bet citādi laiva kā laiva: metāla stūre, kapteiņa kajīte (motora būda), izsliets priekšgals. Darbs tikai uzstādīt lielgabalus, pacelt karogu un doties kaujas braucienā. Domāts, darīts: sabāzu papirosus mazās «Rīgas» kastītē (kas būtu jūrnieks bez tabakas!), kabatā ruma pudele (un bez ruma!?), sešreizšaujama pistole (pašizdrāzta), patronas (alkšņa čiekuri), binoklis (kabatas lampas palielināmais stikls) un milzīga pašapziņa, kas lika vīrišķīgā balsī uzsaukt komandai:

— Kungi! Manā vadībā gūsim spožu uzvaru!

Piecēlu binokli pie acīm un pamanīju bakborta pusē

karaliskās flotes vimpeļus — gaišzili, rožsārti, oranždzelteni, salātzaļi tie lielīgi, izaicinoši plandījās vējā kā augstprātīgas kundzības simboli, kas nepazīst trūkumu, salkumu, Mēslu laukumu un Nabadzības pažobeli. «Vīri, atraisiet mūsu melno karogu, lai tur tiem zīdbikšainiem baroniņiem rastos nojausma par to, kas gaida viņus. Pielādēt lielgabalus!» — «Lai dzīvo karalis!» — «Uzspļaut visiem karaļiem! Par brīvību! Mūsu brīvība pastāv mūsu ieroču spēkā. Uguni pret baroniem, par taisnību. Kam vajadzīgi šie spožie lielmaņi, šie pelēkie lielmaņi? Lai dzīvo brīvība! Brīvība būs tad, kad neviens neuzdrošināsies dzīt mani skolā un likt divniekus. Pielādēt lielgabalus! Uguni pret apspiedējiem!»

Pretinieka kuģi dega un sprāga gaisā. Trakoti džinkstēja lodes, bet es nebaidījos, nepavisam ne. Vēlreiz pielādēt! — Stūrmaņa kungs! Kāpēc jūs drebināties? Jums bailes? Ņemiet priekšzīmi no manis. — Šāvieni dārdēja, un jūras ūdens vārījās.

— Stūrmaņa kungs! Lūdzu, uzsmēķējiet, tie ir mūsu labākie papirosi, maksā... latu gabalā. Man patīk vīri, kas kaujas laikā pūš dūmus pret ienaidnieka uguni. Papirosus aizdedzināsim pie lielgabala degļa.

Augstāk melno karogu! Mēs izaicinām visus, kam dūša pretī stāties! Aha, šie nāk uz abordāžu! Izskaitiet patronas, tūdaļ skatīsim vaigā šos gļēvuļus. Pliukt, pliukt, pliukt — sprāga šāvieni. Urrā brēkdami, mums virsū gāzās pekles leģions. Kauja trakoja uz kuģa; es šāvu, es cīnījos, pārspēks milzīgs... Pēkšņi slīdēja kāja, varbūt mani ķēra lode, es novēlos no komandtiltiņa kuģa rūmē. Kritu sasodīti nelaimīgi, satriecu krūšu kurvi, apmetu kūleni, šļūcu atmuguriski; kājas, viss rumpis pārvēlās pāri galvai. Melns gar acīm sagriezās, kaut kā laimējās sāņus pavērsties — tomēr tāda sajūta, ka galva būtu atlauzta un iebāzta padusē. Grūti paelpot. -. Gulēju un skatījos, kā no komandtilta acīs ņirdz uzvarētāji: baroni baltās, īsās biksītēs, ar garām zīda zeķēm, lakādas sudrab-sprādžotās kurpītēs un sprogainām parūkām. Pārzinis gavilējoši: «Dabūsi pipkas!» — karaļa kambarsulainis: «Pakārt!» — karaļa naktspoda pārzinis: «Sūdos nosmacēt!» — ģenerāļa kundze: «Tu esi pārāk iecirtīgs priekš sava stāvokļa!» — visi: «Ha, ha, ha, ha ...» Tāda sajūta — ja nelaidīšos prom, tad mani, nudien, nosmacēs. Vaidēdams rausos kājās: mana komanda iznīcināta, esmu uzvarēts, palicis viens pret visiem. Kā nebūt uzkļuvu uz kuģa malas un nolēcu zemē — lēciens satricināja visu ķermeni, izdzina cauri kauliem svelošu sāpju uguni. Apsēdos turpat zālītē, bet mani trenca prom — plecus, muguru trāpīja dubļi, akmeņi, ļauns izsmiekls: «Ha, ha, ha, ha ...» Vilkos tālāk, ellīgi grūti paelpot, galvu tik tikko kustināt, kakla kumbrā pavisam nejauka sajūta. Sakauts, līdz nāvei sakauts. Uzvarētāju gaviles piebrēca visu pasauli, plēsās man ausīs.

Beidzot nokļuvu sakņu dārza malā — te auga dižu bērzu rinda, te grospaps katru pavasari tecināja sulas. Lielisks padzēriens — it īpaši ap Jāņu dienu, kad sulas rūgušas un putoja kā šampanietis. Grospapa vairs nebija, daži bērzi vēl palikuši — trīsdesmit gadus pēc nelaimīgās kaujas. Es taustīju un taustīju greizi piekaustīto kaklu; uzvarējuši viņi, gavilē viņi: liekulīgu vārdu runātāji un dubļainu akmeņu metēji, spiegi ar saldu mēlīti un saindētu dūci azotē, nodevīgi draugi, sevī iemīlējušies pašla-bumnieki, aklie, kas muļķības pēc nīst patiesu vārdu. Tur no sēklī uzsēdušās laivas klāja šī banda piebrēca visu pasauli.

Un saule tāpat ausa rītos un rietēja vakaros.

*

Rudens dzeltināja lapas ozoliem, ievām un gobām, bira kastaņi un zīles, mēs taisījām cilvēciņus, govis un aitas no kastaņiem un zīlēm. Gans un ganāmpulks. Mani gaidīja vasaras, kad tiku piejūgts gana gaitām. Pretīgās vasaras, pretīgais ganāmpulks! Nomāca nebrīvības apziņa — esi saistīts un nevari spurkstīt kā putns no zara uz zaru. Brīvība! Tā bija tiesība pamest šo tūkstoš reižu pārstaigāto, apstaigāto, noskatīto pleķīti, pamest visu blējošo, īdošo, maujošo, smagu gremošanas nopūtu un zāļu plūkšanas šņākoņas apsēsto baru un iet prom, taisni vien prom. Izbrist kalmju čūksni, ieskatīties zāļaini pieaugušā dzīlē, pa kuru airējās ūdenszirnekļi, bet pretī smēja baltā zieda dzeltenīgā acs, notraukt biezokņa rasu savos matos, uz savām drānām, sajust sēres smilti glāstām kailo pēdu apakšas, iesmelt saujā upes ieduļķaino ūdeni — mazu, mazu drusciņu iesmelt — un atbildēt ar pārgalvīgu kliedzienu kaijai, kas šaudās virs tavas galvas un it kā grib uzzināt: «Kurp, kāpēc, ko vēlies?»

Pasaule: brīnums, solījums, tūkstošiem taku, kas visas vilina uz tālieni. Kam pretī?

Pasaule sākas Gaujas malā — tieši šeit. Gaisma zīmē trīsuļojošus plankumus straumes plūsmā, ar sulīgu triepienu ieveidojas dzeltenpelēkā smilšu sēre, alkšņu kupenas zaļgani sablīvējušās, apvārsnis ir dzidri bezkrāsains, tam nav gala — mūžīgais sākums, nebeidzamā mūžība.

Brīnums: asa zāle paceļas no neauglīgā smiltāja, ūdeņi gar iegrauztajiem krastiem skalojas pāri noslēpumam. Kur esmu ielūkojies cauri ūdens, smilšu, laika tecējumam līdz pašiem dzīves bezgaliem? Šķiet, tas reiz ir bijis, esmu visu zinājis, esmu atnācis no turienes — tūlīt manā atmiņā atdzims tā zeme, tā saule, tie krasti, kur mitis esmu pirms šejienes. Atklāt kaut ko bīstami skaistu — krāsās, kas nav redzamas šeit, skaņās, kas atgādina grospapa vijoles smeldzi, nojautās, kas uzgūlušās krūtīm. Kaut kas sa-strēdzis manā dvēselē, nespēju to izraut uz ārieni, lai gan pūlos ar visiem spēkiem. Esmu kā mēms mūzikas instruments, kas veltīgi ilgojas skanēt.

Solījums: pieliecies pie šīs zāles — pelēkās, sīkās, asās, — ieklausies, ieklausies! Vai tās pastāstīs par krastiem, kuros plūdusi mana dzīve pirms šejienes, vai vēstīs par krastiem, kas mani gaida tur. Bet šī upe ir bijusi un būs; un būs resnais vītols un kaijas skarbā balss virs sēres. Vai ir burvju vārdi, kas atvērs vītola dobumu, atsegs tur slēpto pasaku; varbūt ne pasaku, bet zelta atslēgu visai dzīvei, gudrības atslēgu, zināšanu atslēgu, spēka atslēgu; bet varbūt baismas, kas aizžņaudz rīkli un naktīs izspiež saltus sviedrus? Solījumu izteic katra zemes pēda, katrs vilnis, kas uzšūpojas un izkūst Gaujas straumē, katra gundega vecgaujas pļavā, katrs rīts, kas ar svaigumu un saules stariem pieklauvē pie Staļļu mājas pažobeles sešrūšu loga, — kas šo solījumu izpildīs?

Tūkstošiem taku, kas vilina plašajā pasaulē: viena baltputekļainās «krīzes šosejas» veidā aizstiepjas Rīgas virzienā, otra kā lielpilsētas uguņu atblāzma, kas melnās rudens naktīs redzama virs Blusukroga sila priedēm. Un vēl daudz, daudz citu ceļu. Uz kurieni, uz kurieni? Klīd-ledus lauki, smilšu klajumi, dienvidjūras salas. Atkal vārdi, vārdi, kurus esmu lasījis grāmatās: un atkal sajūtas, ka šie vārdi un jēdzieni kopā ar mani atnākuši no tiem krastiem. Esmu redzējis, esmu dzirdējis, zinu jau... Lasu kā pirmoreiz, klausos kā pirmoreiz, tomēr man gribas kliegt: jā, jā, tas jau bijis manī pašā, tas top izņemts no aizlaikiem, kādus nesu pats sevī.

Visas takas sākas kalmju biezoknī, kas zāļainā rūgte-numā smaržo saules tveicē tepat vecgaujas ielokā.

Un katrs virziens, vienalga, kādu es izvēlētos, ved pie cilvēkiem, kopā ar cilvēkiem, cilvēkos.

*

Un atkal viņi nostājas manu acu priekšā — cilvēki Gaujas krastos tais gados, kad ritēja mana bērnība.

Grospaps: viņš prata savu amatu, pret mazbērniem bija atturīgs, pat skarbs; viņš mīlēja trekni paēst un iedzert — pēdējā nodarbība bija tīkama visiem carnika-viešiem. Varbūt es maldos, varbūt ne gluži visiem.

Grosmamma: viņa bija laba pret mani, viņa mācēja sarunāties ar bērniem, viņa vienmēr gādāja gardu cienastu, kad mēs ar māsu ieradāmies Tačgalā; viņas dzīve bija darbs, darbs bez atpūtas un atvaļinājumiem, mūžīga kustēšanās. Algas darbs, kad nēģu sezonas laikā (bargajos ziemas mēnešos) viņa caurām dienām un naktīm rindoja izceptos nēģus kubliņos, ēdināja savus pirkstus ar sāli un trāna zupu; viņa apkopa dzīvokli (cik nu tas vispār bija iespējams), gatavoja ēdienu grospapam un abiem sivēniem un kā mācēdama lutināja savu vienīgo meitu. Vasarās viņa ravēja un gāja siena pļavā un visur citur, kur vien vajadzēja strādāt.

Tante Hilda: viņa gan vismazāk atgādināja tanti, itin glīta telefona centrāles jaunkundze ar zeltaindzelteniem (tais laikos bieži apdzejotiem) dabiski viļņotiem matiem. Dažu reizi es nobrīnījos, kā viņas māte (mana grosmamma un manas mātes pamāte) ir tik pelēcīgi nomākta, rievainiem, paskarbiem vaibstiem, bet Hilda ziedoša un bezrūpīga. Grospapam bija liels augums un cienījams vēders, paskāba seja; Hilda kā tauriņš kantorī pie komutatora. Viņa deva man grāmatas, kas glabājās skapī viņas darba valstībā, — šo skapi sauca par Carnikavas labdarības biedrības bibliotēku. Ko īpaši tik labu šī biedrība darījusi, man palicis nezināms. Hilda diendienā dežurēja pie komutatora — arī svētdienās un svētku dienās, ja vien neizlūdzās cepļa rēķinvedi Mētras jaunkundzi aizvietot. Istaba bija ziemeļu pusē, apakšā pagrabs, metrus trīsdesmit attālumā Gaujas krasts. Pasaule sākas Gaujas malā, bet viņa ar komutatora vadiem itin kā piesieta šeit. Viņa ilgojās iet pa pļavu, pa sēres smilti, bet cilvēki, kas svīda siena pļavā, apskauda glīto jaunkundzi, kas strādāja «smalku darbu». Un gluži pamatoti, jo labi mums ir tikai tur, kur paši neesam.

Pārcēlāja Pajupa Ernests: viņa īstais uzvārds bija Gruzdiņš, jo Pajups bija Ernesta patēvs. Taču carnikavieši sacīja «Pajupa Ernests». Tovasar, kad es pirmo reizi ieraudzīju Gauju un pagaidām mitu Tačgalā, Ernests ganīja Bērziņa lopus pa Kurpniekkaktu. Viņš aicināja mani un Ainu:

— Nāciet zvejnieku mājiņā, es parādīšu, kā velni dejo.

Vai Ernests domāja, ka nobīšos? Ne prātā nenāk! Un Aina, protams, nebaidījās lielās ziņkāres dēļ. — Paskat, uz grīdas! — Ernests čukstēja. Jā, tur dejoja: vecais velns ar zelta ragiem, ar dakšu pār plecu, mazie velniņi, velnu jaunkungi, vellatas. Klaudzēja smagi zābaki, klidzināja papēdīši, ņirbēja daudzkrāsainas stērbeles, valbījās ellišķīgi liesmojošās acis. — Muksim! — Ernests iekliedzās. Mēs izlaidāmies laukā no mājas. Jauki, bezgala jauki, un drīzumā es atkal vedināju Ernestu uz velnu danča skatīšanos. Ernestam apnika, viņš sāka mani piezobot, kā lielu gudrību atklāja, ka velnu tur nemaz nav — Gaujas vēju šūpotās vītola lapas met kustīgas ēnas uz saules apspīdētās grīdas. Nu no tiesas apskaitos uz Ernestu — kā viņš uzdrīkstējās izjaukt tik skaistu rotaļu, jau pirmajā brīdī man bija skaidrs, ka ir tikai ēnu ņirboņa, bet par to nevajadzēja runāt. Nu velni aizbēga no mums un nekad vairs neatgriezīsies.

Bet Ernestam bija vēl kāds noslēpums, ko atklāt mums, mazajiem.

— Iesim pārraudzīt tīklus, — viņš vedināja.

Tie gan nebija nekādi tīkli — parastie kārklu klūgu pinuma nēģu kurvji — divi gabali iegremdēti kādā vec-gaujiņā, kas paslēpusies pašā Kurpniekkakta vidū. Kur te iespētu nēģi rasties? Un nēģi jau arī nebija — viena vienīga zeltaina karūsa. Nudien, gluži kā zelta! Vienīgais zelts, ko pazinu, bija mātes smagais laulības gredzens, ko viņa nēsāja kreisās rokas pirkstā, — šī zivs šķita spožāka, košāka, dārgāka. Ernests bija aizkustinoši labs. — Ņem, — viņš pasniedza kārkla klūgā ievērto zivi. Man asaras sariesās acīs no priecīga pārsteiguma — biju maigs, jūtīgs puišelis, kas burvīgā lētticībā un uzticībā veras pasaulē. Un pasaule uzsmaidīja maniem četriem gadiem un vienpadsmit mēnešiem ... Ernests un pasaule. Pasaule vecgaujas ielocītajā Gaujas krastā: nēģu ceptuves vēja rādītāja zivs peldēja pret jūnija zilgmi, apkārtējo ēku un ēciņu nomelnējušie šķindēju jumti itin kā zvejnieku vaskadrānu segti pakauši, ko karsē saule un apskalo ūdeņi, malkas grēdu labirinti, nepārredzami un vilinoši, līgani bērzi dārza malā, tiltiņš pāri attekai, izbrauktais smilšainais ceļš un alkšņi — skaistākie koki, kādus jebkad esmu skatījis. Jā, tieši baltalkšņi; esmu guvis šo koku dvēseli un ziniet — ja vēlas ko iegūt, tas vispirms jāiemīl. Un pasaules dvēsele tiecās pie manis, un aizkustināts, līdz sirds dziļumiem saviļņots, es stāvēju Tačgala pagalmā ar zelta zivi rokā. Apbalvotais, laimīgais!

Grosmamma izķidoja un izcepa «manu zivi». Tikai viens es to ēdīšu, Ernests man to deva. Mūžīgo lakatiņu galvā, smaidošu seju grosmamma bija ar mani pilnīgi vienis prātis. Rievota, skarba darba sievas seja, bet manī tā vērās mīļi. Aina sprieda, ka viņai pienākoties puse, arī melnraibais runcis Žuļiks meta aizdomīgu kūkumu. Ar asarām acīs biju gatavs aizstāvēt savas «pirmdzimtā tiesības». Grosmamma zināja, kā līdzēties: viņa uzcepa Ainai asari un Žuļikam iedeva mazu plicīti.

Sajūsmināts ēdu zelta zivi — «savu zivi». Augstsirdība nemazināja manu jūsmu — pēkšņi un bez redzama iemesla biju gatavs dalīties brīnišķīgajā zivī ar Ainu, ar grosmammu, ar Žuļiku. Dzīves praktiskajā gudrībā mana

māsa allaž bijusi pārāka par mani, viņa augstprātīgi atraidīja manu spējo augstsirdību, pat Žuļiks bozās, vienīgi grosmamma labprāt to pieņēma, un atkal es biju priecīgs.

*

Kopš tās reizes jutos bezgala pateicīgs Ernestam. Zelta zivs kā dāvana, ak, kaut spētu atdarīt labu ar labu, ar vēl labāku! Diemžēl man nebija nekā, ko varētu Ernestam dāvināt; laime, ka viņš pats atrada tādu iespēju. Jau pāris dienu vēlāk kādā pusdienlaikā Ernests ieminējās:

— Esmu izsalcis, pagādā man ko ēdamu.

Es nezināju, kā līdzēt Ernestam. Grosmamma kaut kur uz lauka, grospaps strādāja, un traucēt viņu šķita nāves grēks. Varbūt Ernests kā vecāks, kā lielāks un dūšīgāks pats varētu paprasīt?

— Prasi kā priekš sevis!

— Man negribas ēst.

— Ļēļaks tāds! Vai tad vecais tavā vēderā līdīs!?

Galu galā sapratu, ka man jārunā klaja nepatiesība,

un tas bija tik grūti. Bet kā lai atsaku draugam, kas dāvinājis zelta zivi? Devos pie grospapa, traucēju viņu darbā un lūdzu sviestmaizi. Grospaps kaut ko nīgri norūca un bagātīgi apzieda visapkārt klaipam grieztu riecienu. Sēdēju ēvelbeņķa galā, skrubināju nolauztu garoziņu un izdevīgā brīdī laidos prom. Ernests ēda ar gardu muti, gan piezīmēdams, ka es varējis atnest arī kaut ko saldāku. Pār mani nāca apskaidrības gars — priekšnamā glabājās grosmammas ievārījuma podi, varbūt zemenes, varbūt jāņogas vai zustrenes. Tur nebija grūti pa kluso pielavīties un aiznest Ernestam pilnu riekšavu. Drusku gan notecēja uz klona — par to nekas, jo Ernests netaupīja uzslavas.

— Redzu, ka tu esi īsts puika, — viņš atzina.

Mana pašsajūta bezmaz jau uzsēdusies jāteniski uz

zivs torņa smailes galā; Ernesta jaunā prasība to krietni pazemināja.

— Bet nu ko nodzerties!

To man vairs nespēt. Tēja kannā bija, graudu cukurs trauciņā uz plaukta, bet kā tur piekļūt, kā ieliet krūzē? Un ja vēl grospaps noprasa, kāpēc esmu aizbēdzis ar sviestmaizi... Sāku turēties Ernestam pretī — viņš var pasmelt cepurē Gaujas ūdeni, kā to biju redzējis citkārt darām. Es atnesīšu ievārījumu vēlreiz pilnu riekšavu. Un, lai Ernests nepagūtu neko iebilst, steidzos pēc tā; krietni notašķīju plauktu un klonu, turklāt veltīgi, jo Ernests atteicās manu cienastu pieņemt. Viņš vairs neatzina mani par īstu puiku, biju ļēļaks, memmes dēliņš, bailulis. Un šie nievājošie vārdi man sāpēja, apzinājos, ka tiešām man bailes — no grospapa! No Ernesta bija tikai kauns. Novērsos un metu makšķeri Gaujā — Ernests bija iztraucējis mani no šīs nodarbošanās. Viņš bija spiests dzert Gaujas ūdeni, tāpēc nerima savās nievās — pat mana makšķere izsauca viņa izsmieklu:

— Alkšņa kūja, spolīšu diegs, bet āķis tāds kā valzivs ķeršanai.

Es vārgi aizstāvējos. Kā nekā biju izrāvis pa plicim no Gaujas dzīles, Žuļiks par to pateicies ar ņurrāšanu, bet grosmamma vārījusi zivju galertu, kas daudzo asaku dēļ man ne visai garšojis. Lielā āķa vietā varu paņemt no grospapa kumodes mazu melnspīdīgu asaru āķīti — «zini, tai kastītē kopā ar naudu tur ir spoža sudraba ripa, div-latnieks».

Ernests piekāpās — varbūt man esot taisnība. Un šai taisnībai par godu lai es pagādājot viņam to sudraba divlatnieku — varēs bonbongas nopirkt.

Drauga laipnība mani atkal pacēla jāteniski uz zivs — jā, drauga, jo Ernests pats sevi par tādu nodēvēja. Un tā pagādāšana izdarāma viegli: grospaps, darbā aizņemts, mani neko neievēros; es izlavīšos cauri darbnīcai, kumode stāv istabas nostūrī, pakāpšos uz krēsla un bez trokšņa pievākšu divlatnieku.

Gluži tik gludi negāja: grospaps mani tūdaļ ievēroja, neko neteica, bet stingri noskatīja, itin kā visu cauri un cauri izmanīdams. Drošs paliek drošs — pievēru istabas durvis; nu kas gan par istabu — klēts galu, ko zvejas bajāru savienība nodevusi galdnieka darbam un apdzī-vošanai, paša grospapa taisītā dēļu «šērvante» pārdalījusi divās daļās. Plānā siena skaņu neslāpēja, tik vien kā redzēt nevarēja. Pastaigājos gar kumodi, klausījos grospapa darba trokšņos. Tāda nedrošība, kauns, sirds klauvēšana. Tuk, tuk... Uzreiz grospaps pierima, bet manās krūtīs iepukstējās vēl diktāk. Piegrūdu krēslu, pakāpos un, divlatnieku plaukstā sažņaudzis, spruku garām grospapam pa durvīm laukā. Ernests mani slavēja, bet tas negāja pie sirds, nu nepavisam ne.

Pievakarē, kad no darba pārradās grosmamma un kopā ar viņu Aina, visi pastrādātie nedarbi tika celti dienas gaismā. Es jau ar neko lielu neķepurojos, nemānījos — taisnīguma apziņa nepieļāva. Un, ja kādu nieku šā vai tā centos sev par labu izgrozīt, grosmammai talka steidzās Aina. Ievārījums tad tūdaļ izauga prāvas mēslu kaudzes tilpumā, bet divlatnieks pārvērtās bezmaz par sudraba kalnu, kas smagi jo smagi gūlās uz manas sirdsapziņas. Grosmamma nebija ļauna, tik vien kā izbrīnīta. Viņa apvaicājās, cik daudz bonbongu esmu saņēmis no Ernesta.

— Iebēra stiklenes manā saujā, — paskaidroju.

— Par diviem latiem!?

— Viņam jau daudz to draugu, — šķitu par savu pienākumu Ernestu aizbildināt.

Ak, bērna dvēsele — vienlīdz viegli tu esi pieejama kā labam, tā ļaunam!

*

Vēls ziemas vakars. Mēs abi ar skolas pārziņa Aigaru pametām mūsu kopējo gultu un ielavījāmies vecāko klašu telpā. Te stūrī pie krāsns savas saliekamās gultiņas uzstādījuši Ernests un vēl pāris puiku. Aigars labi sadraudzējies ar Ernestu, es, kā jau mūždien savrupnieks, visus šos mēnešus skolā pat ne vārdu nepārmijis ar viņu. Arī patlaban nekādas runas nesanāca — vārds dots Ernestam vienam pašam. Zināju jau daudzas grāmatas, taču grāmatu par Rulamanu vēl ne. Skolas bibliotēkā tā nebija atrodama, Ernests tomēr lasījis un nu ņēmās atstāstīt. Viņš mācēja attēlot — spilgti, satraucoši, pārspīlējot, — es nudien nekad, nekad tā neprastu.

Alu lauva! Zvērs ierūcās, un lūza klinšu šķautnes, alas tumsībā zvēroja divas acis, spožākas par petrolejas lampām, ķetnas kā tērauda veseri, nagi kā ecēšu tapas, tikai līki, nažu asumā, pinkainas krēpes, āda tik bieza un sīksta, ka krama šķēpi nespēja to caurdurt. Tikai ar drosmi tādu zvēru pieveikt.

Alu lācis! Vienā kampienā tas noliec koku pie zemes, mednieks noveļas kā pupu kūlenis. Bliez ar vāli, bet zvērs tikai nopurinās un kā met tev pa sprandu... bet mednieks vingri izvairās, un viņa biedrs triec šķēpu lāča sānos. Cīņa — pret lāča spēku nostājas cilvēka prāts,

veiklība, vīrišķība. Atkal klintis atbalso rēcienus un kaujas saucienus, priedes drebinās izbailēs, krama smaile šķiļ dzirkstis pret cieto pauri, resni zari lūst kā sausi žagari, mūsu senči nikni stāv par savām tiesībām dzīvot. Viņi nogalina, lai ēstu lāča galu, lai dzīvotu; un varenais dzīvnieks cīnās, lai pastāvētu pret uzmācīgo divkājaino bestiju. Lāča gaļa, lāča asinis, lāča āda ir nepieciešama, lai cilvēka dzimums spētu izturēt bargo klimatu, apledojumus, slimības, vilku uzbrukumus. Lāča gaļa ir pirmcil-vēka maize. Niknās divkaujas duna atveļas cauri laiku tālēm_ līdz Gaujmalas smilšainajam pauguram, liek no-šķindēt logu stikliem, baznīcas jumta skārdam... Ka vēl neuztrauc miroņus tur viņējā nogāzē! Bet cīņa jau izšķirta — cilvēks ir gudrāks, nežēlīgāks, veiklāks, plēsonīgāks par jebkuru zvēru, pat par mamutu. Gadu tūkstoši zemojušies viņa uzvaru priekšā, — nav tāda radījuma, ko nepieveiktu krama šķēps, tērauda zobens, ugunsšau-jamie rīki.

Vai to visu stāstīja Ernests vai aizdomājos es pats? Kas tagad lai atceras un taisnīgi izspriež!

Ernests skolā bija «negants puika», kā sacījām mēs, un «grūti audzināms» pedagogu izteiksmē. Bet kopš tās nakts es atkal pieminēju seno draudzību. Un kādudien viņš noorganizēja sniega cietokšņa celtniecību lielajā kupenā, kas bija sadzīta skolas durvjpriekšā; toreiz vienkārši sacīja: Ernests paņēma lāpstu, sāka rakt un aicināja visus citus palīgos. Un šie visi citi vēla lielum lielas sniega bumbas un no tām veidoja biezum biezas cietokšņa sienas. Pēc tam notika sniega kauja.

Pēc četriem Carnikavā pavadītajiem gadiem mēs atgriezāmies Rīgā. Pajupa Ernests palika tur un it kā pagaisa no manas atmiņas. Tad kādudien mūsu dzīvoklī viesojās Hilda, stāstīja šo un to, beidzot pieminēdama arī Ernestu. Stalts un izskatīgs puisis viņš bijis tais iesvētībās Carnikavas baznīcā, turklāt ļoti pieklājīgs — pavisam savādāks, nekā to varētu spriest pēc izdarībām bērnībā, īsu laiciņu viņš mitis Rīgā — it kā gribējis aiziet no Carnikavas, tad... Gaišā dienas laikā Ernests uz ielas meties zem garāmbraucoša tramvaja. Vārīgi savainots, viņš ievests slimnīcā, uz brīdi nācis pie samaņas un pateicis, ka savā nāvē nevaino nevienu, viņš vīlies dzīvē, nav guvis nekā no cerētā.

Nedzirdēju vairs, ko spriež Hilda, mana māte, māsa — ierāvos sevi, pārlēcu gadus un kilometrus, atgriezos Gaujas malā. Tur sākās pasaule. Vecgauja — alkšņu biezoknis, kalmju biezoknis, ūdenszāļu biezoknis. Sere. Asa zāle, sudrabpelēkās platlapes. Ūdens, smilts, laiks atkal aiztecēja caur maniem pirkstiem. Visa bijušā atgriešanās — no aizmūžiem, kad manis vēl nebija, līdz mūžībai, kad es vairs nebūšu. Kā zibens zeltītā šautra es iekritu starp diviem krastiem — bijušo un topošo. Esošais: mirklis, kad mana «es» uzliesmojums atklāja pasauli — skaistuma pasauli, sāpju un prieka pasauli, vilinošo, bet nekad īsti netveramo, negūstamo pasauli. Vienu mirkli, īsu, īsu mirkli... Un tumsa aprija abus krastus, un laika plūdums izslīdēja cauri maniem pirkstiem — tie sakrampējās dūrēs, bet nespēja saturēt, iemantot neko.

Vienu lāsi no mūžības avota, vienu vienīgu.

Kaija pārlidoja Gaujas plūsmu, žēli un skarbi nokliedzās, pagriezās pret mūžības jūru. Ievogas melnēja, jāņogas sārtoja Kurpniekkaktā, mana mute sajuta rug-tumu — dzīves rūgtumu, atziņu rūgtumu, nepiepildīto alku rūgtumu.

*

Jau atkal esmu viesos Tačgalā. Esmu apsveicinājies ar radiem un paziņām, izklaiņojis Kurpniekkaktu; garām grospapam iemanos istabā un pieveru durvis — divlat-nieku uz kumodes nemeklēju, cenšos nokratīt šo apkaunojošo atmiņu. Meklēju grāmatas. Istabā nav sevišķa kārtība, taču šī nekārtība ir tīkama — tu, cilvēks, nezini, kas paslēpies juceklī uz galda, kas uz krēsliem, kas zem drānām uz šujmašīnas galdiņa. Pacilāju šo to, un manās rokās krīt valšu karaļa Johana Strausa dzīves romāns. Atrodas Knuta Hamsuna grāmatas, atrodas arī Dekobrā, Loks, Uedsli — autori, kurus cienīja plašas aprindas un ar peļņu izdeva daži apgādi; atrodas Mopasans zem divdesmitsan-tīmu brošūru kaudzītes — šos romānus bezgalīgu brošūru turpinājumos dēvēja par lubenīcām, tomēr lasīja kāri. Visbeidzot atradās arī Andrejs Upīts, Velss, Dostojevskis, Dimā, Edgars Volless un Augusts Mežsēts.

Daudz to grāmatu istabā nebija, pavirši paskatoties, varēja gūt iespaidu, ka šeit dzīvojošiem cilvēkiem vienīgā lasāmviela ir Pūcesspieģeļa kalendārs. Kā teicu — vajadzēja meklēt, arī bībelē stāv rakstīts — «kas meklē, tas atradīs». Katru reizi, kad meklēju, atradās kāds pusducis, kas vienmēr izmainījies, un tā gadu gaitā šajā istabā es izlasīju daudzas, daudzas grāmatas un biezus ilustrētā žurnāla «Atpūta» saiņus.

Lasīju pa dienas gaismu. Pievakarē, kad agrīnā ziemas krēsla mīkstiem soļiem ieslīdēja istabā un grosmamma uzkūra uguni plītī, es apmetos uz grospapa instrumentu lādes ēvelbeņķa galā. Ar tīksmām noskaņām vēroju, kā tiek sildīts zoss cepetis un skābie kāposti vakariņu galdam. Elektriskās spuldzes vēl neiededza, visi ļāvās sajūtām, ko sniedza krēslainā gurdenība, kāpostu smarža, siltums. Aiz logiem rēgojās cieti nomīdītais pagalms, sān-logs pie kumodes atsedza kupenu kupenās ietīstīto vec-gauju, pussabrukušo tiltiņu. Savā kūleņojošā gaitā pret ēkas stūri atsities, vējš ievaidējās. Mūždien viņš blandīsies pa sniegiem un lediem, bet mums ir miers, vēja žēlabas tikai kāpina labsajūtu. Tauki čurkstēja, un grosmamma runāja:

— Jauki palasīties. Tādi smuki, labi cilvēki.

Šī atzinība tika veltīta cēlajiem, šķīstajiem un citām cildināmām īpašībām apveltītajiem Viļa Lāča varoņiem: Zītaru Kārlim un viņa līgavai Sarmītei.

Grosmammas vārdi iekustināja mani atcerēties, kā Hilda reiz ieminējusies: — Ir tāds traks gabals «Tā runāja Zaratustra», to uzrakstījis pusdulls jauneklis, kas pēc tam galīgi sajucis. Mēģināju lasīt, bet netiku līdz galam. Briesmīgs muldējums. Viņš sludina kādu tur pārcilvēku ... Nīče, tā laikam viņu sauca.

O, tas bija kaut kas man. Jutu milzīgas simpātijas pret pustrakiem, kas raksta trakas grāmatas. Par katru cenu tā jādabū rokās. Un es dabūju rokās — vispirms mātes lasītāja karti, jo bērnu bibliotēkā Nīči velti meklēt. Bet nu bibliotēkas darbinieks — ļoti laipns vīrietis — paskaidroja, ka uz vecāku kartes dodot tikai zinātniskas grāmatas. Es spurojos pretī, filozofija taču ir zinātne. Vīrietis nosacīja: — Nīče un zinātne... — Viņš domīgi noraudzījās, kā es stāvēju otrpus letes: sīks divpadsmitgadīgs puišelis ar ielīkušiem pleciem un bezgala žēlabainu sejas izteiksmi. Pēc kāda laika, kad klusuciešana bijusi abpusēja, bibliotekārs atkal ierunājās: «Pasaki mātei, lai atnāk pati.» — «Viņa ... nenāks ...» atbildēju tādā balsī, itin kā viens vītu virvi ap manu kaklu. Vīrieša acīs pazibēja humora dzirksts, vairs ne vārda neteicis, viņš aizgāja un atnesa «Zaratustru».

Kādreiz biju lasījis Tagores «Dārznieku» vecgaujas malā, zem ziedošām ievām sēdēdams. Dīvaina grāmata, kad nekas nenotiek, nav par karu un varoņiem, nav dzeja, bet skan kā dzeja. Zaratustras runas atgādināja zibeni, kas dziļā naktī izlaužas no og]melniem mākoņiem.

Bet grosmammai to nebija nozīmes klāstīt. Arī Hilda uzskatīja, ka nav vērts muti dzisināt. Viņas spriedumu par Lāci zināju — atturīga plecu paraustīšana, kas nozīmētu: «Nekas sevišķs, lasīt jau var.» Viņai pie sirds Zudermaņa «Augstā dziesma», «Trakais profesors», «Kaķu laipa», bet «Augstā dziesma» it īpaši. Man turpretī šī «augstā dziesma» likās spiedzoši izspiesta, vispār Zudermaņa romāni sadomāti, garlaicīgi, muļķīgi. Es Hildai to neslēpu, arī viņa runāja atklātu valodu: — Tu esi pārāk zaļš un dumjš, lai izprastu Zudermaņa dziļumu! — Vēl viņa piebilda, ka, iedomības pēc uzskatot citus par muļķiem, es tikai pats parādot savu aprobežotību. Tāpat par Viļa Lāča darbiem mēs nespējām saprasties. Lasīju tos labprāt: tiem piemita īpatna burvība, spraigi notikumi, viss it kā ļoti pazīstams, viegli uztverams.

Tas laiks bija Viļa Lāča nepieredzēti spožās slavas plaukums; tādu popularitāti ne pirms tam, ne pēc tam nav vairs iemantojis neviens latviešu rakstnieks. Viņu lasīja visi: arī tie, kas neatzina citu lasāmvielu par kalendāru un avīžu jaunāko notikumu hroniku, arī tie, kas parasti nelasīja neko, un tie, kas Lācim pārmeta viņa cēlo varoņu vienkāršoto, viendabīgo psiholoģiju — protams, netaisnīgi, jo nevienu rakstnieku nevar mērot ar kaut kādu standartolekti; Valters Skots, piemēram, nav Dostojevskis, un muļķīgi būtu bijis prasīt, lai Zils Verns veido savus varoņus tā, kā to darījis, teiksim, Mopasans vai Augusts Strindbergs. Lācis bija un palika Lācis, un viņam bija savs spēks un savs vājums, kā ikvienam vārda māksliniekam, — arī tiem, kurus dēvē par cilvēces visdiženākajiem gariem.

Grosmamma: — Lācis raksta tik saprotami, visu pasaka skaidri un gaiši, nav jādomā, kas tur, kā tur.

Savādi — kāda man indeve kremsties ap lietām un parādībām, kas pirmajā mirklī uz pirmā acu uzmetiena šķietas ļoti vienkāršas, ļoti skaidras, nepārprotamas, nesarežģītas?

Kāpēcf kāpēc?

Varbūt slimīga tieksme pārprast, sarežģīt, darīt neskaidru? Varbūt nojausma, ka it kā skaidrais, nepārprotamais ir tikai virspuse — nogludinātā virspuse, dzīves rivalitātes berzta, ēvelēta, pulēta virspuse, kamēr dzijumos atklājas neizdibināmais, noslēpumainais, pasaule sevī.

«Rociet dziļāki»

Carnikava. Skola.

Sēžu garajā solā, risinu uzdoto rēķinu stabiņu. Briesmīgi, briesmīgi garlaicīgi. Tāds laiskums, ka nudien nespēju roku pakustināt.

5+5=10

6 + 5 =

5 + 6=11

6 + 6 =

5+7=12

6 + 7 =

5+8=13

6 + 8 =

5 + 9 =

6 + 9 =

Kāpēc man jāraksta šīs muļķības, ja visu varu no galvas pateikt? Garlaicīgi, nāvīgi garlaicīgi. Eidis blakus man cītīgi raksta, nosvīdis skaitļo un skaitļo. Es nerakstu, es turu mierā spalvaskātu, domās klaiņoju apkārt. Kāda velna pēc ķēpāties ar skaitļiem, vai nu pārzinis tik sīki pārbaudīs, varbūt vispār nepārbaudīs — ne pirmoreiz man tā laimējies, ne vienreiz vien esmu iekritis un ticis rāts. Dabūsi pipkas! Eidis svīst. Kāpēc viņš pūlas? Savādi, savādi. Es aizklīstu pāri ledus segtajai Gaujai, brienu pa Kurpniekkakta kupenām, pa Rīgas ielu kaltajiem akmeņiem, atceros ledus iešanu Daugavā pirms vairākiem pavasariem — mēs trijatā, toreiz bija vēl Mirdza, toreiz... Bet Eidis rēķina, ka piere kūp, raksta, ka spalva čirkst. Vai viņš nevēlas kaut iztēlē aiziet prom no šejienes, prom, tālu prom? Ko viņš domā, vai viņš domā? Tikai par skaitļiem? Dīvaini, man blakus, bet it kā ar biezu stiklu aizsegts; ar stiklu, kas ir caurspīdīgs kā Gaujas ūdens slānis, tomēr lauž attēlu. Un citi? Esmu prom no viņiem, eju pa Gaujas tiltu, viņi ir te, es esmu te, tomēr neesmu. Neizprotami, baigi! Neapzināti paceļu roku, ieķeros Eida cekulā, viņš iztraucēts kļūst pikts:

— Ko plosies! Rēķini, citādi šohers!

Nokaunējies atvelku roku. Eidis tepat, tik tiešām tepat, bet stikls ir kaut ko lauzis. Esmu viens, gluži kā stikla būrī ielikts.

Starpbrīdī uzklupu zēniem ar visu, ko iztēlojies rēķi-našanas stunda, citas mācību stundas. Pirmo un pēdējo reizi, jo atbildes mani satrieca.

Jūlis: — Slinko un muld!

Eidis: — Ja tu vēlreiz aiz matiem rausi...

Maigonis, acis iepletis: — Nesaprotu, ko tu tur stāsti.

Pārziņa dēls Aigars, kas taisījās man par draugu, arī sāka kaut ko klāstīt, diemžēl es nesapratu viņu un viņš nesaprata mani. Mēs viegli sarunājām rotaļas, blēņas, dažādus sīkumus, bet attiecībā uz «to pasauli» nekad, neko. Maigonis zīmīgi pielika pirkstu pie deniņiem, es apklusu, zināju, ka klusēšu vienmēr. Kāpēc viņi tik tālu, kāda ir viņu pasaule? Un kādi ir viņi paši? Ko es redzu, tas var paslēpties; viņos pašos ir kaut kas paslēpies, nekad neredzams.

Carnikava. Staļļu māja.

Manas basās pēdas dip pret nomīdīto taciņu. «Velc, Janka, velc!» Esmu Dāliņš, apdzenu Popu, Švābu, Valenti, tūlīt raušu finiša lentu jauna pasaules rekorda laikā. «Velc, Janka, velc!» Publika auro, esmu viņu elks, sportists uzvarētājs. «Velc, Janka, velc!» Un es rauju lentu, situ rekordu, saņemu lauru vaiņagu, sudraba kausu. Uzvarētājs. Uzraušos kļavas galotnē, lielīgi noskatu pasauli — pasauli, kāda tā no šejienes redzama. Tā ir pilna krāsu raibuma, smaržu reibuma, skaņu trīsoņas... cilvēku nav. Kaut kur pļāvējs strīķē izkapti — griezīga skaņa, nepatīkama skaņa. Cilvēku nav. Dziesma — gari stiepta, gaudulīga dziesma. Zinu, tie ir divi dzelzceļa būvstrādnieki latgalieši, viņi saķērušies, rokas aplikuši viens otram ap pleciem, viņi iedzēruši un apkampušies iet un dzied. Viņi ir tuvi viens otram, saprot viens otru, viņus vieno dziesma. Arī es, arī es. Dziesma izskanēs, viņi izbrīnīti skatīsies viens otrā kā caur nepārvaramu, caurspīdīgu sienu. Cilvēks un cilvēks. Pūļa gaviles arī apklusušas, esmu viens, gluži viens.

Carnikava. Tačgals.

Vēji svilpo, sals kož. Nēģi ņudz lielos koka toveros. Vecais Krustiņš kurina krāsni, drīz sāksies cepšana. Sievietes izrindo mocekļus uz restēm, es iebāžu roku toverī, ceļu laukā, un man pie delnas piesūkušās vairākas šīs dīvainās tārpveida zivis. Visi rosīgi — pirmais lielais rudens loms. Priekšstrādnieks Bērziņš rāda svarīgu seju, paceļ augstu savu spiedzīgo vecas sievas balsi, viņa meitiņa Rasma skraida apkārt pa cepli. Rasma ir nerātne, dauzoņa, dzīvespriecīgs bērns. Pirmais lielais rudens loms. Mūsu gadu starpība jau par lielu, lai man saskanētu ar Rasmu, skatos Bērziņa noļukušajās ūsās. Kas viņš par cilvēku? Šovasar ganīju viņa govis — tāpat kā savā laikā Ernests. Viņš neatveda uz Rīgu solītos kartupeļus, Hilda teica — «nekad neatvedīs» un nemaldījās. Kas viņš par cilvēku? Vai pilnībā to jebkad iespējams saprast? Tik tālu cilvēks no cilvēka — var redzēt ārējo, bet visu citu pat ne nojaust, tikai minēt. Bērziņa notraipītais kamzolis un ģenerāļa melnais, smalkas drānas mētelis, apaļais katliņš. Ģenerālis nāca pāri pagalmam, es sveicināju, viņš pacēla katliņu. Varbūt viņš atcerējās: tas ir dēls tai atraitnei, kas īrēja no manis Staļļu mājas pažobeli. Viņai bija trīs bērni, vecākā meita nomira, ar abiem jaunākajiem viņa atgriezās Rīgā. Cik vienkārši. Varbūt tieši tā ģenerālis atcerējās mani, un tas bija ne vairāk kā viņa galvā uz brīdi iešāvusies doma par kamieli Arābijas tuksnesī. Ne vairāk. Ģenerālim savu raižu gana. Viņa nomirusī sieva atstājusi drausmīgus parādus, un diloņslimā meita krāja jaunus un jaunus parādus. Viņš bija eksministrs, demobilizēts ģenerālis, ievērojama persona; viņš tikās ar līdzīgām ievērojamām personām, viņam neatlika laika sīkmaņiem. Un, ja viņam ar būtu laika un vēlēšanās, ja viņš sāktu runāt par to, kas ir sevī, un es par to, kas esmu sevī, tāpat mēs paliktu sveši, lai arī stāvētu aci pret aci. Tālums mūs šķirtu kā elefantu Zambezi krastā no kamieļa Arābijas tuksnesī.

Grāmata, literatūra bija vienīgā vieta, kur cilvēks salauza barjeru, atrada sevi, atrada citus... domājās atradis.

Zuļika pēcnācējs Mikus, ieņēmis vietu uz brīva krēsla, mala ar visiem gaņģiem. Grospaps aizkūpināja papirosu un pasāka ar sērkociņiem «bombardēt» runci. Grosmamma smaidīja pār visu seju: — Redz nu, kā paps tevi āzē! — Dažs sērkociņš krita sausajās ēveļskaidās, neviens par to neuztraucās. Krēsla sabiezēja aizvien tumšāka, drīz jāiededz gaisma. Mēs nesteidzāmies to darīt, itin kā baidīdamies zaudēt šī brīža omulību. Es vēroju, kā liesmu salamandras met kūleņus visapkārt priežu pagalei, domāju, cik dīvaina būšana ir māksla. Tā spēj tevi pacelt spārnos, aiznest pasaules klajumos, lai parādītu to, ko citādi nebūs lemts skatīt nekad; tā spēj atsegt kā brīnumu vispazīstamāko apkārtni, iezīmēt neredzētus vaibstus un dvēseles kustības cilvēkos, kad šo telpu ar tās melni nokvēpušajām sienām apgaismo mākslinieka gars.

*

Četri bērnības gadi man pagāja Gaujas krastos.

Šie gadi bija skaisti, ļoti, ļoti skaisti. Bet bija arī sūri, bija daudz tāda, kas sita dziļas brūces bērna dvēselē. To negribas atcerēties, par to nav vēlēšanās runāt; gaišais iemirdzas aizvien spožāk pāri gadu klaidam, tumšais — kā no saules kaunēdamies — nogulstas pavisam dziļumos.

Es kļuvu deviņus gadus vecs, kad vajadzēja atvadīties no Carnikavas. Vienlaicīgi tās bija atvadas no bērnības, no Flandrijas, Podolijas. Nākošo vasaru gaidīja maizes pelnīšanas pienākums — ganu gaitas. īsti vēl neapjēdzu, ko tas nozīmē, taču apzinājos, ka manā dzīvē sācies pavērsiens.

Māte ar māsu jau pārcēlušās uz Rīgu. Es pagaidām atstāts Tačgalā. Jaukas dienas. Mani neviens sīkumaini neierobežoja, neizprašņāja, kurp eju, ko daru. Grospaps vispār nelikās ne zinis par mani, bet grosmammai nebija laika nodarboties ar aizbildniecību, kas man tā riebusies jau kopš bērna dienām. Brīvība ... Es baudīju to aizgūtnēm — it kā nojauzdams, ko nesīs turpmākie gadi. Brīvība ... Cik viegli tā nāk, kā dāvana, un cik grūti to aizsargāt pret nomācošu apstākļu lavīnu.

Dažureiz iegriezos kantorī pie Hildas, parunājām par grāmatām. Bet nekad neizmantoju viņas laipnos piedāvājumus: — Ņem palasi šo, palasi to... — it nemaz neilgojos tupēt četrās sienās pie «bībelēm». Gauja plikšķināja vilnīšus pret krastmalas pāļiem, tilts izliecis kamieļa kupri pāri vecgaujai uz Kurpniekkaktu, Pārgaujas izskalotajā krastā pulcējās pelēko kārklu karapulki, zvā-ļojošā zirgaploka kārts vedināja pastaigāties pa to, apmest kūleni ap to, ziedēja vecgauja, un ziedēja visa Gaujmala. Pasaule sākas Gaujas malā. Kā es iespētu nīkt istabā ar grāmatu rokā?

Un es aizklīdu pa pļavas zāli, krūmājiem, smilšaino ceļu un klusām, līkumainām taciņām. Spoža bija saule, silti Gaujas ūdeņi, mīksta zeme. Dienu pēc dienas.

Pa taci es aizkļuvu līdz Gaujas vidum, skatījos sudraba pārslās, ko spožā dienas gaisma ik brīdi izsēja pāri straumes tecējumam — skatījos, skatījos un jutos tik bagāts, itin kā tiktu apbārstīts pieclatniekiem. Vienā pusē — garās sēres pusē — pelēkspīdīgu kārklu rinda, gluži kā krāsu triepieni Mirdzas atstātajos akvareļos, otrā pusē alkšņu sulīgais zaļums un pa vidu ūdens un sudraba piebārstītais gaiss. Tūlīt aizsniegšu avotu — vienu lāsi, vienu vienīgu lāsi no tā!

Tev ir visi Gaujas ūdeņi...

Man apreiba galva, un bezmaz ievēlos upē.

Es noslēpos Kurpniekkakta džungļos, ilgi nosēdēju pie tās vecgaujiņas, no kurienes Ernests kādreiz izcēla zelta zivi. Zivs man nebija garšojusi — zeltu ēst nevar, to es zināju no teikas par ķēniņu Mīdasu. Bet, ja zelta zivs parādītos vēlreiz, vienkārši tā — paceltu galvu no ūdens un apvaicātos, ko īsti es vēlos, tad lūgtu, lai šī atbild — kāpēc, kā, uz kurieni? ...

Jā, ko īsti es vaicātu?

Es aizgāju līdz Saulkrastu šosejai. Melnīgs, ar saulē izplūdušām bituma «saulēm» spīdinājās asfaltētais ceļš. Uz kurieni, uz kurieni? Motoram rūcot, kravas kurvim barkšķot un dārdot,, garām aizdrāzās automašīna. Kur beidzas kāda gaita? Tur Pārgaujas pusē, baznīcas kalna nogāzē. Bet ceļš palika aiz Mellauša, mēs visi palikām un turpinām. Pēc mums? Ceļš paliks, gaita paliks. Cik tālu?

Es noskatījos, kā augšup no Gaujas ūdeņiem aug dzelzceļa tilta betona balsti — pelēki, smagnēji kā milža kamieši, kas drīzumā uzņemsies tērauda siju slodzi. Uz pārūpes krastu, uz pretējo krastu — divas metāliski baltas sliedes. Un tālāk, un tālāk — kā mūžīgā nemiera stīgas, kas skan pasaulē, dzīvē, cilvēkos.

Apgūlos aploka zālītē uz muguras un skatieniem tiecos pelēkzilajos augstumos. Sīkas mākoņu švīkas, aiz vienas melnēja tik tikko saskatāms krustiņš — lēnām tas virzījās uz priekšu, pie manis atnāca tāla propellera dziesma. Reiz stāsies motors, pēdējā zalve izskanēs pret bezgalību, un būs tikai smilšu kopa kalna nogāzē. Cik daudz laika dots lidojumam, cik daudz brīži? Gari gadi, īsi gadi — ko sajutu es, kā šķita man, un kā sprieda tie, kuru muguras jau lieca, sejas grumboja, matus retināja vecums. Mūžs, viss cilvēka mūžs.

Es izgāju pie jūras. Aiz manis palika saules kveldētās

smilšu kāpas, Gauja pazuda jūrā, es pazudu jūras krastā. Manī kaut kas iekliedzās — izbiedēti, skarbi, mokoši. Varbūt atbalsoja kaiju klaigām. Apzinājos sevi tik sīku, tik niecīgu, nepieredzējušu, nezinošu. Jūra rāmi nogūlusies pie manām kājām — dziļa, bagāta, bīstama. Varbūt tūdaļ tā sadumposies, sakulsies baltu putu vērpetē, aprīs mani. Man dots mirklis, lai gūtu kaut ko no dzīļu bagātībām, — diemžēl es nezināju, kā piekļūt tām, gluži kā muļķa cālēns pakašņājos izskalotajās jūras zālēs. Dzintars neatradās. Nekad es to neatradīšu, allaž ilgošos pēc skaistuma, pēc zināšanu noslēpuma ...

Pēdējais vakars Tačgalā. No augstā izskalotā krasta iesviedu savu ziedojumu Gaujas dzīlē: vecu skrūvgriezi. Nekas cits man nepiederēja, vienīgā rotaļlieta, tomēr nesakiet, ka tas būtu kāds nieks. Tas bija brīnumskrūvgrie-zis, brīžiem tas kļuva par varoņa zobenu, brīžiem par ugunsieroci, brīžiem derēja kā pavēlnieka zizlis un brīžiem atslēga Gaismas pils atslēgšanai. O, tāds skrūvgriezis vēl nekad, vēl nekur, vēl nevienam pasaulē nav bijis.

Tas bija ziedojums, solījums, apņemšanās. Es atkal un atkal atgriezīšos pie Gaujas. Šeit sākas pasaule. Dienvidus tveicē, kad saule pāršķeļ dziļākās dzīles, es atradīšu vienu staru, savu staru, pa kuru ieiet dziļumā, pacelt nogremdēto atslēgu un atdarīt... Ko atdarīt, kas būs aiz tā?

Es to nezināju. Nebija ne jausmas, kas jāatrod un jāatslēdz, viss kā noslēpums, kam bail pieskarties. Tomēr zināju, ka meklēšu, tiekšos, neatkāpšos. Varbūt sasniegšu, uzminēšu, atdarīšu.

Varbūt.

1965—1969

SATURS

Vīri iet tikai uz priekšu......

Baltā ūdensroze.........

Ar marmora torņiem, ar zelta jumoliem

Sērsnu stundas.........

Mākoņlaivas pār augstajiem krastiem . Vienu avota lāsi ........

Visvaldis Alfrēda d. Lāms RAUDZE

Redaktore V. Kaņepe. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn.

redaktore A. Pelikša. Korektore K. Rumbēna,

Nodota salikšanai 1973. g. 29. maijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 24. septembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 15,19 fiz. iespiedi.; 25,51 uzsk. iespiedi.; 27,76 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 05609. Maksā 1 rbl. 12 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 26081/Do-861. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Gramatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt, Nr. 301,

1

Kas tur ir»

2

Stāt!

3

Nešaujiet, biedri! Nešaujiet!

4

Tā pēc viņu līdera Ādolfa Bļodnieka uzvārda ironiski dēvēja jaunsaimnieku un slkgruntnieku partiju.

5

Šeit un tāpat citās šo piezīmju vietās minētās naudas summas atbilst rubļa vērtībai laikā no 1947. līdz 1961. gadam.

6

Izrāde beigusies.

7

Mēra rīkste apm. 3,5 ra.

8

Tā saukto kalendāra nemieru (1584—1589) galvenie vadoņi.

9

Nozieguma sastāvs.

10

* Ar šo formulējumu atļāva visas spīdzināšanas pakāpes.

11

Pieticība ir košums... (taču panākumus gūst bez tās) — vācu paruna.

12

Briesmu bērns.

13

«Gleznošana svaigā gaisā» — pārnestā nozīmē impresionisma (īpaši Monē) gleznošanas principi.

Content

Lāms Visvaldis Raudze. Noveļu krājums

VĪRI IET TIKAI UZ PRIEKŠU

BALTĀ ŪDENSROZE. GRĀMATVEŽA KITNERA LIRISKAS PIEZĪMES

PIRMĀ NODAĻA. Piezīmju autors apraksta savu ierašanos Gaujmalē un sākotnējos iespaidus

OTRA NODAĻA Autors turpina iepazīties ar Gaujmali un tās cilvēkiem

TREŠĀ NODAĻA Autors ierauga balto ūdensrozi un iepazīstas ar dzeļnieku-prozaiķi-dramaturgu Baltbiksi

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA Teda stāsts

DESMITA NODAĻA Mārtiņš strādā trakumus

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA Un ceļš pa dzīvi ved tālāk ...

AUTORA PĒCVĀRDS

AR MARMORA TORŅIEM AR ZELTA JUMOLIEM.

SĒRSNU STUNDAS

MĀKOŅLAIVAS PĀR AUGSTAJIEM KRASTIEM.

MĀKOŅLAIVAS PAR AUGSTAJIEM KRASTIEM

SAVA LAIKA BĒRNI

SENRĪGAS PŪRA KALDINĀTĀJI

DĪVAINS VIESIS

KĀDS SMAIDS

PĒC DZIĻĀKĀS PĀRLIECĪBAS

CILVĒKS UN LIETAS AP VIŅU

VIENU AVOTA LĀSI

SATURS

1