Ardamatskis Vasilijs

«Saturns» gandrīz nav redzams.

Vasilijs Ardamatskis

«Saturns» gandrīz nav redzams

Šo stāstu autors velti padomju izlūkiem, kas Lielā Tēvijas kara laikā gāja bojā neredzamajā frontē. Dzīvo varoņdarbus un bojā gājušo piemiņu klusēdami glabā arhīvi.

Izbeigsim šo klusēšanu! Tagad to drīkst. Paņemsim kādu mapi, notrauksim no tās laika putekļus. Saksim lasīt dokumentus. Un mēs jau dzirdam dzīvu cilvēku balsis, redzam stāsta varoņus.

PROLOGS

Dziļā naktī pa kara lidlauku, kas atradās netālu no Maskavas, klusi sarunādamies, lēnām staigāja valsts drošības komisārs Leonīds Ivanovičs Starkovs un apakšpulkvedis Mihails Ste-panovičs Markovs. Abi bija ģērbušies privātās drēbēs, un tas izraisīja ziņkāri lidlauka apkalpē. Lidlaukā pa to laiku ritēja parastā nakts dzīve. Tumsā neredzamās lidmašīnu stāvvietās mehāniķi, kas allaž ir nomodā, izmēģināja motorus. Kad motori bija apklusuši, rūkoņu vēl ilgi atkārtoja atbalss — neskanīga tuvējā mežā, skaļa tumšajos klajumos ap lidlauku. Štāba ēkas tornī nerimtīgi grozījās prožektors, rādīdams, kur atrodas lidlauks. Prožektora garais gaismas konuss pārslīdēja pāri angāra jumtam, parka koku galotnēm, karavīru pilsētiņas baltajām mājām, betona joslu krustojumam, zaļajam lidlauka līdzenumam un tad atkal angāram, parkam. Un tā bez gala. Kad gaismas konuss izlauzās ārpus lidlauka, kļuva redzami tumšsarkani norobežojuma signalizācijas spīguļi.

Starkovs un Markovs, iegrimuši sarunā, ne par ko citu nelikās zinis.

— Un tomēr nesaprotu, — stūrgalvīgi papurinājis galvu, sacīja Markovs. — Ja Krimovs sūta no Berlīnes ziņojumus, kurus šeit uzskata par provokatoriskiem, tad kāpēc viņu no turienes neatsauc un nenodod tiesai?

— Varu vēl piebilst: viņu pat neinformē, kā šos ziņojumus šeit novērtē.

— Nekā nesaprotu ... — Markovs apstājās un, palūkojies Starkovā, kas arī bija apstājies, vaicāja: — Vai jūs saprotat?

— Mierinu sevi ar to, ka šai gadījumā ir runa par ļoti augstu politiku, par kuru mums, grēciniekiem, nekas nav zināms.

Viņi atkal sāka iet blakām, brīdi klusēdami.

— Es vēl saprastu, ja Krimovs sūtītu kaut kādas abstraktas ziņas, — Markovs satraukts ierunājās, — bet viņš taču min to armiju numurus, kuras Hitlers virza uz mūsu robežu pusi. Ziņo pat aptuvenu uzbrukuma datumu. Mēs arī paši lasām avīzēs ziņojumus par to, ka vācu lidmašīnas visu laiku lido pāri mūsu robežām. Ang|i skaidri un gaiši raksta, ka Hitlers pagriežoties uz Austrumiem. Ko tas viss nozīmē? Vai dezinformāciju? Politisku spēli?

— Hitlers gan vispār ir liels politisku avantūru meistars, un nav par ļaunu, ja mēs izturamies mierīgi un aukstasinīgi . . .— Starkovs paraudzījās pulkstenī. — Iesim . . .

Markovs saprata, ka komisārs negrib par šo tematu runāt, un, pārdomās nogrimis, klusēdams gāja viņam blakus.

Lidmašīna, ko tie gaidīja, augstu pārlidoja pāri aerodromam; viņi redzēja tikai krāsainas ugunis un dzirdēja dobju motoru rūkoņu.

— Tā, Mihail Stepanovič, t^gad daudz kas noskaidrosies, — Starkovs sacīja, ar skatienu pavadīdams krāsainās ugunis, kas peldēja starp zvaigznēm.

— Varbūt mēs pasludināsim par provokatoru arī Petros-janu, — Markovs pasmīnēdams ieminējās.

— Mani pašreiz interesē nevis Petrosjana pareģojumi, bet tas, ko mums pastāstīs viņa atvestais vācietis.

Lidmašīna laidās lejā, motoru rūkoņa kļuva aizvien skaļāka, un tad iededzināto prožektoru staru kūļos parādījās divmotoru lidmašīna, kas slīdēja šurp pa zemi. Noskrējusi gabalu :pa betona joslu, tā samazināja ātrumu un, strauji pagriezusies, sāka braukt uz to pusi, kur stāvēja Starkovs un Markovs.

Lidmašīnas motori iekaucās pēdējo reizi un apklusa. Atvērās durvis, no tām nolaida zemē kāpnes. Pirmais izkapa konvojnieks ar šauteni rokās. Pagājis mazliet tālāk, viņš apstājās, pamāja ar roku un pagrieza šauteni uz lidmašīnas pusi. Tās durvīs parādījās gara auguma puisis ar ļoti gaišiem matiem, ģērbies miliča formas tērpā, bet bez cepures. Palūkojies apkārt, viņš viegli nolēca zemē un gandrīz vai pakrita — rokas viņam bija sasietas aiz muguras. Pēc tam no lidmašīnas izkāpa vēl viens konvojnieks un beidzot čekista formas tērpā ģērbies neliela auguma vīrietis, kas izskatījās pēc cīkstoņa. Rokā viņam bija mazs čemodāns. Viņš kaut ko pateica konvojniekiem, un tie sāka vest miliča drēbēs ģērbušos puisi uz štāba ēkas pusi. Čekists ātriem soļiem piegāja pie Starkova un, ieņēmis militāru stāju, paklusi sacīja:

— Ziņo majors Petrosjans ...

— Pagaidiet! Iesim uz štābu . . .

Pēc brītiņa viņi trijatā sēdējā mazā istabiņā, ko bija ierādījis aviācijas štābs, un mierīgi sarunājās.

— Varbūt viņš nav nosviests viens pats? — Starkovs vaicāja Petrosjanam.

— Pilnīgi iespējams, biedri komisār, — Petrosjans atbildēja ātri, sparīgi, kā mēdz runāt dienvidnieki. — Pasīvās gaisa aizsardzības dienests lidmašīnu taču pamanīja tikai tad, kad tā jau lidoja atpakaļ uz rietumiem.

— Vai rajonu pārmeklē?

— Jā, vakar meklēja visu dienu un turpina arī šonakt. Līdz manai izlidošanai tomēr nebija nekādu rezultātu. Arī šis nelietis aizturēts pavisam nejauši: viņš bija iegriezies kādā dzelzceļa stacijā, un tur par viņu bija sācis interesēties dežurējošais milicis.

— Vai viņš pretojās?

— Piedodiet, biedri komisār, neesmu to noskaidrojis.

— žēl. — Starkovs pievērsa skatienu uz grīdas noliktajam čemodānam. — Kas tur iekšā?

Petrosjans veikli paķēra čemodānu, atvēra to un izgāza uz galda visu, kas tajā bija, — divas pistoles un somu ar rezerves patronu aptverēm, kompasu, trīs sprāgstvielu paciņas ar piestiprinātiem detonatoriem, četras elektriskās baterijas radiostacijai un vienu mazu bateriju, kas domāta kabatas lukturītim, raķešu pistoli ar piecām dažadas krasas patronām, divas automāta aptveres un mazu aptieciņu.

Starkovs un Markovs rūpīgi aplūkoja katru lietu. Majors Petrosjans nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Vai latviešu valodu viņš prot? — Starkovs jautāja, pētī-dams'flpliecību.

— Mūsu Rīgas kolēģi apgalvo, ka viņš to protot vāji. Pratināšana notikusi vācu valodā.

— Vai pirms vāciešu repatriēšanās viņš nav dzīvojis Latvijā?

Petrosjans paraustīja savus cīkstoņa plecus.

— Viņš par sevi nekā nestāsta, tikai zobgalīgi mudina mūs steigties. Turklāt vēl smejas, riebeklis tāds! — Lielās, melnās Petrosjana acis aiz dusmām piemiedzās. — Man, biedri komisār, radās iespaids . . .

— Pagaidiet ar saviem iespaidiem! — Starkovs viņu skarbi pārtrauca. — Vai viņš zina, ka atvests uz Maskavu?

— Zina gan, riebeklis. Kad bijām nolaidušies zemē, viņš iesmiedamies teica: «Maskavā esmu ieradies agrāk par visiem.»

— Vediet viņu šurp!

Petrosjans aši izgāja no istabas. Starkovs pagriezās pret Markovu un, sastapis viņa bažīgo, vaicājošo skatienu, mierīgi sacīja:

— Pratināšu es ... Saruna notiks vāciski. Jūs izliecieties, ka_ protokolējat. īstā pratināšana būs pārvaldē. Šeit nopratināšanas shēmai jābūt tādai: ja viņš grib palikt dzīvs, lai ne tikai steidzina mūs, bet pasteidzas arī pats. Mums nav kur steigties:, viņa nošaušanai pietiks ar piecām minūtēm, mēs visu zinām arī bez viņa liecības. Tā sakot, nevis nopratināšana, bet tīrā formalitāte pirms nošaušanas. Un jūs jau rakstāt nošaušanas protokolu. Bandīti parasti loti mīl dzīvi. Spēlēsim uz to . ..

— Skaidrs, — Markovs atsaucās.

Atgriezās Petrosjans, un tūlīt pēc tam konvojnieki ieveda vācieti. Pavirši viņā paraudzījies, Starkovs pamāja uz krēsla pusi.

— Sēdieties!

— Pateicos, — vācietis sacīja skaidrā balsī, apsēdās, palūkojās sienas pulkstenī, kas rādīja divdesmit minūtes’ uz diviem, un pasmaidīja.

— Jūsu vārds un uzvārds? — Starkovs nevērīgi jautāja.

Vācietis neatbildēja un, joprojām smaidīdams, skatījās te

Starkovā, te Markovā, te Petrosjanā.

— Ja vēlaties, varat nosaukt izdomātu vārdu, — Starkovs piebilda.

— Ādolfs Hitlers! — vācietis nokliedzās, vairs nesmaidīdams.

— Tas gan nederēs. — Starkovs sarauca pieri. — Neērti to rakstīt jūsu nošaušanas protokolā. Pats saprotat. Lūdzu, sakiet kādu citu.

Vācieša zilajās acīs pavīdēja apjukums. Viņš uzmanīgi palūkojās uz Starkovu, paraudzījās Markovā, kas turēja spalvaskātu tā, lai tūlīt sāktu rakstīt, pēc tam Petrosjanā, kas stāvēja pie sienas, un, acīm redzot, nodomāja, ka ar viņu tomēr nejoko.

— Jūs tik un tā no manis nekā neuzzināsiet, — viņš nobēra, kā no galvas iekalis. — Ļoti ieteicu pasteigties.

— Mums nav kur steigties, — Starkovs laiski atbildēja un aizsmēķēja papirosu. — Nošaušanai pietiks ar piecām minūtēm.

— Jūs taču nezināt, kas jūs gaida! — vācietis iesaucās.

— Vai jūs runājat par karu? Zinām, — Starkovs teica, vērodams papirosa dūmus.

Bija skaidri redzams, ka vācietis apstulbst. Mirkli viņš klusēja, tad draudoši sacīja:

— Jūs par to atbildēsiet!

— Par ko? — Starkovs izbrīnījās no visas tiesas. — Nošaušanas protokolā ierakstīsim vēlāku datumu, un tādējādi jūs tiksiet nošauts pēc kara laika likumiem kā spiegs un diversants. — Starkovs ar acīm parādīja uz lietām, kas bija noliktas uz galda. — Nu, nosauciet taču kaut kādu uzvārdu! Vai tiešām mums rakstīt protokolā — «N. kungs»?!

Vācieša piere pārklājās sviedriem. Viņš kaut ko pārdomāja.

— Bet ja nu es sākšu runāt? — viņš pēkšņi vaicāja, jau zaudējis visu dižmanību.

— Jūs attālināsiet savu nāves stundu, var arī gadīties, ka nošaušana iet secen, — Starkovs mierīgi atbildēja. — Mes esam no pretizlūkošanas dienesta, un, dabiski, mums ir svarīgi iegūt no jums ziņas. Starp citu, skaidri redzams, ka ģenerālis jūs neesat, un nez vai mēs uzzināsim no jums kaut ko tiešām svarīgu.

— Esmu devis zvērestu, — vācietis atkal nobēra, kā no galvas iemācījies.

— Mēs arī, — Starkovs klusi piebilda. — Tāds jau ir militārais dienests...

Vācietis nekā neteica, tikai cieši vērās grīdā.

— Vai esat hitleriešu partijas biedrs? — Starkovs nesteigdamies jautāja.

— Diemžēl ne.

— Kāpēc?

— Es agrāk nedzīvoju Vācijā, — viņš atbildēja un izbrīnījies raudzījās Starkovā.

— Ir taču jau aizritējis krietni ilgs laiks no tās dienas, k&d, pametis Baltiju, atgriezāties savā tēvzemē.

— Diemžēl tas ir par īsu, lai būtu paguvis izpelnīties tādu uzticību.

Šai mirklī Markovs nepacietīgi sakustējās, Starkovs paskatījās uz viņu, tad pievērsās vācietim, teikdams:

- Jā, es piemirsu, tomēr nosauciet kādu uzvārdu ... — Starkovs pasmaidīja. — Mans protokolists sāk jau nervozēt.

'— Helmūts Šikerts, — vācietis atbildēja, mazliet padomājis.

Starkovs, nogaidījis, kamēr Markovs pieraksta uzvārdu, sacīja:

— Aizejiet pie konvoja priekšnieka un pavaicājiet, vai viņam pietiks ar mūsu parakstiem vien. Man nav arī līdzi zīmoga.

Vācietis Markovu pavadīja ar baiļu pilnu skatienu.

— Vēl daži jautājumi . . . bez protokolēšanas, tāpat vien — aiz tīrās ziņkārības ... — Starkovs turpināja. — Cik jums gadu?

— Divdesmit četri.

— Tikai viens gads trūkst no apaļa skaitļa. Vai ar izpletni lēcāt pirmoreiz?

— Jā.

— Bez treniņa? — Starkovs brīnījās.

— Pastāv uzskats, ka iesācējs pirmoreiz lec drošāk nekā otro un trešo, — vācietis atbildēja mehāniski, acīm redzot, domādams kaut ko gluži citu.

— Ko tur teikt? Tā droši vien arī ir. — Starkovs pagriezās uz Petrosjana pusi. — Un tomēr jābūt drošsirdīgam, lai naktī izlēktu no lidmašīnas, itin nekā nezinot. . .

Vācietis klusēja. Starkova neoficiālā prātošana viņu pilnīgi izsita no sliedēm, turklāt tāda pratināšana atņēma iespēju likt lietā iedīdīto bramanību.

Atgriezās Markovs un, nesēzdamies vairs pie galda, vāciski sacīja:

— Protokolu viņš pieņēma, bet lūdza, lai vēlāk neaizmirstot uzspiest zīmogu.

— Labi. Sikerta kungs, vai jūs pats gribat ko teikt?

— Jūs varbūt domājat, ka esmu no drošības dienesta? — vācietis bažīgi vaicāja. — Esmu no armijas.

— No armijas izlūkošanas dienesta? — Starkovs ātri jautāja.

— Jā, jā, — vācietis apstiprināja gandrīz vai priecīgi.

— Nav gan lielas atšķirības starp armijas izlūkošanas dienesta spiegu un gestapo spiegu.

— Uz mani taču attiecas visi likumi par kara gūstekņiem! — vācietis iesaucās. — Pastāv Ženēvas konvencija!

— Kas jums iestāstījis tādas muļķības? — Starkovs līdzjūtīgi apvaicājās. — Notverta spiega stāvoklis ir bēdīgs no visu likumu viedokļa. Ak vai! Ar to arī beigsim . . .

Starkovs un Markovs piecēlās. Vācietis joprojām sēdēja.

— Celties! — Starkovs pavēlēja. Vācietis pielēca kājās, it kā atsperes sviests, un izstiepās taisns; uz muguras sasietās rokas tiecās piekļauties pie sāniem.

— Es runāšu . .. Pateikšu jums ļoti svarīgas ziņas ... Es jūs lūdzu ... — vācietis murmināja, nenovērsdams no Starkova lūdzošu skatienu.

Starkovs negribīgi atgriezās savā vietā.

— Ja cerat mūs muļķot, brīdinu, ka jums nekas neizdosies.

— Nē, nē, es pateikšu visu. Jautājiet!

— Kas konkrēti jūs pārsvieda pie mums?

— Armijas izlūkošanas dienesta apakšnodaļa, kas saucas «Saturns» ...

Tikai tagad sākās īstā pratināšana, un tā ilga vafrāk nekā stundu.

Kad jau svīda gaisma, vācieti izveda no štāba ēkas un iesēdināja mašīnā, lai nogādātu Maskavā. Pēc tam uz lieveņa iznāca Starkovs, Markovs un Petrosjans. Palūkojies ieblāvajās debesīs, Starkovs sacīja:

— Kas zina, varbūt šis rīts kļūs vēsturisks . . .

Šai mirklī kaut kur virs galvas sāka apdullinoši kaukt sirēna. Saskatīdamies viņi klausījās tās gaudās, tad ieraudzīja, ka no karavīru pilsētiņas cilvēki skrien uz lidlauku. No štāba ēkas iznāca lidotājs. Maukdams galvā cepuri, viņš raudzījās debesīs.

— Vai trauksme? — Starkovs vaicāja.

— Karš, — lidotājs atbildēja un sāka skriet uz lidmašīnu pusi.

PIRMĀ DAĻA. PRETIM IENAIDNIEKAM

....

1. NODAĻA

— Kas jūs tāds esat? Kā jūs sauc?

— Esmu Grigorijs Jefimovičs Pantejejevs.

— Arods?

— Vai jūs prasāt par arodbiedrību? Varat pieņemt, ka esmu no tās izslēgts. Būs pagājuši jau gadi desmit, kopš neesmu maksājis biedra naudu.

—. Komunists?

— Dievs mani pasargājis.

— Kā to saprast?

— Es taču viņiem, komunistiem, neesmu pat blakām stāvējis un tālab arī saku, ka dievs mani pasargājis.

Cilvēks, kas uzdeva jautājumus, ierakstīja kaut ko piezīmju grāmatiņā un, klaudzinādams ar zīmuli pa galdu, vērīgi aplūkoja sarunas biedru.

Viņi sēdēja lielā, saules piemirdzētā istabā. Vējiņš, kas plūda pa plati atvērtiem logiem, plivināja aizkarus un nesa sev līdzi tikko sadzirdamu lielpilsētas dunoņu.

Viens no viņiem, ģērbies gaišpelēkā laba auduma uzvalkā, sēdēja atzveltnī un jutās kā saimnieks. Otrs, kam mugurā bija saņurcīti, apdiluši svārki un pārlieku platas, novalkātos zābakos ieautas bikses, sēdēja ļoti kautrīgi uz pašas krēsla maliņas, ar visu augumu goddevīgi paliecies uz priekšu. Tam, kas sēdēja atzveltnī, varēja dot gadus trīsdesmit piecus. Viņam bija kalsna, viegli, bet vienmērīgi iedegusi seja skarbiem vaibstiem, izspiedušies uzacu loki ar tumšām uzacīm. Taisns, plāns deguns un pelēkas, tuvu stāvošas acis piešķīra sejai tādu kā nelabvēlīgas uzmanības izteiksmi; tomēr viņam vajadzēja tikai pasmaidīt, lai seja tūlīt noskaidrotos. Pašreiz viņš gan nesmaidīja...

Sarunas biedrs bija jaunāks, un to varēja pamanīt, lai gan viņš bija uzaudzējis kuplas, rūsganas ūsas un stūrainu bardu. Deguns bija uzrauts, plats, ar iešķeltu galiņu, acis — ieplestas,

spīdīgi melnas. Pēc katra jautājuma bārdainis paliecās uz priekšu ar visu plecīgo augumu un atbildēdams palocījās, it kā gribētu iztapīgi paklanīties.

— Kur jūs strādājat?

— Pēc dokumentiem skaitos tālu jo tālu no šejienes, pašā Ko-limā, bet, manuprāt, šie dokumenti nav vairs ne plika graša vērti. Gribu sākt dzīvot, priekšnieka kungs.

— Pagaidiet, pagaidiet, es lāgā neaptveru. Kā saprast to, ka jūs skaitāties Kolimā?

— Es taču tur strādāju mežrūpniecības saimniecībā.

— Par ko?

— Par sargu jeb, ja jums tā patīk, par apgaitnieku.

— Kā jūs nokļuvāt te?

— Man te nomira brālis, un es mantoju mājiņu ar augļu un sakņu dārzu. Nav labi tā runāt par brāļa nāvi, bet tā nu ir iznācis — man šī nāve atnesusi savu labumu. Esmu mētājies apkārt pa pasauli kā veca nauda, tagad man pietiek.

— Kad jūsu brālis nomira?

— Sā gada devītajā februārī.

— Kad atbraucāt uz šejieni?

— Četrpadsmitajā martā.

— Mēnesi pēc brāļa nāves?

— Nūja! Kamēr nāves ziņa nonāca pie manis, pagāja taču trīs nedēļas. Tik tiešām. Jus jau zināt, kur šī Kolima atrodas.

— Kāpēc agrāk nedzīvojāt tepat, kopā ar brāli?

— Viņam bija gaužām nešpetna sieva, neieredzēja mani ne acu galā. Lai viņai, nelaiķei, debesu valstība! Bet uz to tālo malu neaizbraucu no laba prāta.

— Kā to saprast?

— Piedodiet, mani izsūtīja . . .

— Kāpēc neteicāt tūlīt, bet vilkāt garumā? Par ko tad jūs izsūtīja?

— Par ko? Kā lai to pasaka . . . Strādāju zāģētavā netālu no Kazaņas, biju baļķu padevējs. Un pēkšņi ugunsgrēks, zāģētava ņem un nodeg. Skaidrs, Iekšlietu tautas komisariāts klāt kā likts. Esot bijusi kaitniecība. Un tā nu izsūtīja mūs, astoņus dieva kalpus, visus, kas bijām strādājuši tai maiņā.

— Vai jūs tiesāja?

— No tiesas nebija ne smakas. Izprašņāja mūs, tāpat kā jūs darāt pašlaik. Pēc tam tūlīt vilcienā, aizrestotā vagonā un — aiziet...

— Vai jums ir izziņa?

— Nesmīdiniet mani, priekšnieka kungs. Nostādiet rindā visus mūsu iedzīvotājus un pavēliet, lai tie, kam ir uz rokas kāda Iekšlietu tautas komisariāta izziņa, pasper soli uz priekšu un saņem miljonu rubļu. Galvu lieku ķīlā, ka uz priekšu nepanāks neviens. Tik tiešām, priekšnieka kungs. Iekšlietu tautas komisariāts nekādas izziņas neizsniedz, tas uzliek tikai sodus. Man termiņš izbeidzās pirms diviem gadiem. Dzīvoju tur pēc brīva prāta un, kā tiku teicis, strādāju mežrūpniecības saimniecībā. Tad nomira brālis, atstādams man māju. Protams, tūlīt braucu šurp un sāku kārtot mantojuma lietas. Starp citu, šo mantojumu gandrīz vai pazaudēju. Tik tiešām.

— Kāpēc?

— Tūdaļ paskaidrošu. Aprīli un maija ņēmos ar mantojuma noformēšanu. Ak dievs, kas tā par piņķeri! Dokumenti, izziņas, pieprasījumi. Nu labi, beidzot ar mantojumu viss bija kārtībā. Tagad, domāju, jānokārto arī pašam savas dienesta lietas, tā teikt, oficiāli jāatlūdzas no darba mežrūpniecības sistēmā. Pie mums šai ziņa nevar jokus dzīt. Ja tikai ir kur pieķerties, tūlīt tev piesien, ka esi darba frontes dezertieris. Pie mums soda pat par darba novēlošanu. Tālab arī aizbraucu uz Maskavu, tā teikt, uz savu tautas komisariātu. Ierados tur šā gada piecpadsmitajā jūnijā. Staigāju no viena stāva uz otru, klīdu apkārt pa gaiteņiem, bet ne pie kādas jēgas nevarēju tikt. No dusmām kļuvu vai traks, sāku uz viņiem kliegt. Tad viņi izsniedza man šo te izziņu, ka komisariāta kadru nodaļa neiebilstot, ja es aizeju no darba ģimenes apstākļu dēļ. Šo papīreli saņēmu piektdienā un braucu atpakaļ uz šejieni. Otra diena pēc manas ierašanās sākās karš. Būtu viņi tur vilkuši garumā vēl pāris dienas, savu mājiņu ar dārzu nebūtu vairs dabūjis ne redzēt.

— Vai dokumentus par mājas mantošanu esat paņēmis līdzi?

— Tieši tā. Te tie bus . . .

— Ar ko nodarbojās jūsu brālis?

— Viņš bija lauku baznīcu mākslinieks.

— Kas?

— Saprotiet, cilvēks braukāja apkart pa ciemiem un atjaunoja svētbildes. Tas nav vis kāds krāsotājs, kas strādā uz akorda. Mans brālis savu amatu tika mācījies, divus gadus nodzīvoja Ugļičā.

— Ar ko vēlaties nodarboties jūs pats?

— Gribētu atvērt mazu bodīti. Ļaudis runā, ka pēc jaunās,

pēc jūsu kārtības tas esot izdarāms, ka vācu iestādes to pat atbalstot. Bet [audis varbūt melš?

— Kāpēc melš? Mēs esam par privāto iniciatīvu. Ko tad jūs pārdosiet?

— Visādus iedzīves priekšmetus. Karš taču daudziem cilvēkiem mantu izputinājis visos vējos. Dažam ir ko pārdot, citam tas atkal vajadzīgs. Un es tūlītesmu klāt, kjūstu par starpnieku: lūdzu, izdevīgi abām pusēm! īsi sakot, komisijas , tirdzniecība, turklāt nevis kādā slepenā veidā, bet pēc likuma, saskaņā ar patentu. Tālab arī esmu atnācis.

— Tā . .. Tā ... Kad jūsu brālis nomira?

— Šā gada devītajā februārī.

— Kad jūs ieradāties šeit?

— Es jau tiku teicis: četrpadsmitajā martā.

Cilvēks, kas sēdēja atzveltnī, brīdi klusējis, sacīja:

— Te, Babakin, man šķiet, jūs kļūdāties. Brā|a nāves diena jums jāzina no galvas, jo ar to saistīta jūsu laime. Turpretim tik precīzi minēt atbraukšanas dienu nav vajadzīgs. Labāk būtu teikt: ap mēneša vidu. Tas skanētu dabiskāk.

— Kāpēc, biedri apakšpulkvedi? Viņam taču arī atbraukšanas diena saistīta ar šo pašu laimi. Tad viņš pirmoreiz ieraudzīja mantoto māju.

— Apdomājiet labi, Babakin, apdomājiet! Kas ir šis Pante-ļejevs? Diezgan aprobežots, tumšs tips. Viņam katrs datums ir skaitlis, aritmētika. Neaizmirstiet to! Tālāk. Atmetiet vārdus «tik tiešām». Tie nav no Panteļejeva leksikona. Tagad par arodu un arodbiedrību. No šīs vārdu spēles vajadzētu atsacīties. Tā var jums maksāt pārāk dārgi. Gestapo sastādītajos bīstamo organizāciju sarakstos mūsu arodbiedrības ir minētas blakus partijai. Tam, vai esat vai neesat maksājis biedru maksu, viņi var nepievērst uzmanību, var arī to nesaprast.

— Es pats par to esmu domājis, — Babakins tūlīt piekrita. — Bet jūs tik negaidīti vaicājāt: «Arods?» — un es, kā jau tumšs cilvēks, pārvaicāju: «Vai jūs prasāt par arodbiedrību?» Tūlīt arī apjēdzu, bet bija jau par vēlu. Paturēšu to vērā, biedri apakšpulkvedi.

— Par tādiem sīkumiem nedrīkst nedomāt. Visumā tomēr labi. Pareizi arī tas, ka viņš nav sevišķi nikns uz Iekšlietu tautas komisariātu. Tiešām, nekāda liela traģēdija nav notikusi. Strādāja par ba|ķu padevēju zāģētavā pie Kazaņas un ziemeļos atkal nokļuva mežrūpniecības saimniecībā. Varbūt viņam jaunajā vietā bija pat labāk. Par Iekšlietu tautas komisariāta izziņu esat izdomājis labi. Pēc iespējas vairāk tādu veiksmīgu, atjautīgu atbilžu, un lai tās visas būtu raksturīgas tipam, kas jums jātēlo. Ļoti labs, piemēram, ir teiciens: «Visādi iedzīves priekš-•meti.»

— To es lasīju kādā Gorkija darbā. — Babakins pasmaidīja.

— Jā, par krāsotāju, kas strādā uz akorda, — vai tā mēdz teikt?

— Jā, biedri apakšpulkvedi. Esmu konsultējies. Tā saka par sli-ktiem krāsotājiem, kuriem maksā tikai pēc sienu kvadratūras, atstājot bez ievērības krāsu nianses un skaistumu.

— Labi... — Apakšpulkvedis Markovs atkal aplūkoja Baba-kinu. — Arī āriene jau kļuvusi diezgan raksturīga, tikai bārda gan pārāk kārtīgi apgriezta.

— Tā ataugs. — Babakins pameta ar galvu pāri plecam. — Kas notiek frontē?

— Frontē nav labi ....— Apakšpulkvedis Markovs piegāja pie kartes, kas karājās pie sienas, un pasauca arī kapteini Baba-kinu. — Viņi ir jau te — pēc ziņām, kas saņemtas šodien, četrpadsmitos nulle nulle. Galīgi apstiprināts, ka mūsu bāze būs šeit.

— Kad jūs tur ieradīsieties?

— Mēs dosimies ceļā, kad viņu karaspēks būs pavirzījies tālāk uz austrumiem un šajā rajonā būs kļuvis kaut cik mierīgāk. Galu galā mums arī jāpārliecinās, ka mūsu ziņas ir pareizas un «Saturus» atrodas tieši jūsu pilsētā.

— Bet ja nu ne, biedri apakšpulkvedi?

— Tad būs tūlīt jāpārkārtojas. Vēlreiz, Babakīn: kamēr pie jums nebūs ieradušies mūsu cilvēki, nodarbojieties tikai ar savu tirdzniecību. No tā, cik labi būsiet iedzīvojies pilsētā, būs atkarīgs ļoti daudz kas. Pirmajā operācijas posmā jūsu tirgus būda būs mans galvenais sakaru mezgls, tas dos iespēju sazināties ar visiem, kas atradīsies pilsētā. Galvenais un arī vienīgais sakaru mezgls.

— Saprotu, biedri apakšpulkvedi. Es tikai nolūkošu piemērotus cilvēkus.

Markovs pagriezās pret viņu.

— Vai nedzirdējāt? Es atkārtoju: jūs drīkstat nodarboties* tikai ar savu tirdzniecību.

— Tā jau prātu var zaudēt, biedri apakšpulkvedi! — Babakins klusi iebilda. — Turēt rokas klēpī, kad visapkārt.. .

— Ja pašreiz runājat nopietni, tad ejiet tūlīt ziņot, ka jūs atsakāties.

Babakins izslējās. Apakšpulkvedis uzmeta viņam nīgru skatienu un, atgriezies pie galda, ieslēdza radio. Atskanēja skaļa orķestra mūzika, «šķīvis» nespēja to visu izlaist cauri, krāca, drebēja un, šķita, tūlīt nokritīs zemē. Markovs īgni izrāva kon-taktdakšiņu un noraudzījās, kā tā šūpojas vada galā. Tad atkal paņēma to un uzmanīgi iebāza kontaktā. «Šķīvis» skarbā diktora balsī aicināja noklausīties Ivana Susaņina ariju . . .

Markovs piegāja pie loga un sāka lūkoties lejup uz ielu, kas izskatījās kā dziļa aiza. Te, desmitajā stāvā, acis žilbināja saule, bet tur, aizas dibenā, klājās zilgana migla. Aiz muguras jau dūca Susaņina bass. Uzbudinājums nenorima.

Kopš tās dienas, kad Markovam bija uzdots vadīt operatīvo grupu, kurai būs jādarbojas dziļā ienaidnieka aizmugurē, viņu bieži sagrāba uzbudinājums, kas gandrīz nepakļāvās gribas spēkam. Paskat, izrādās, ka viņam ir nervi, »ar kuriem viņš nespēj tikt galā!

Kad Markovs atkal pagriezās pret Babakinu, tas joprojām vērīgi skatījās kartē.

— īsi sakot, biedri Babakin, jūsu pienākums ir gaidīt, — Markovs sacīja cik spēdams mierīgi un atgriezās pie galda.

— Arī veselu gadu? — Babakins jautri apvaicājās.

— Arī divus! Arī desmit! Gaidīt! — Markovs atkārtoja, cenzdamies neskatīties uz smaidošo Babakinu.

Klusi notirkšķēja telefons. Markovs paķēra klausuli.

— Klausos . . . Skaidrs . . . Viņš ir te . ..

Nolicis klausuli, Markovs paraudzījās Babakinā.

— Es gaidīšu pacietīgi, biedri apakšpulkvedi, — Babakins sacīja, it kā gribēdams viņu nomierināt.

— Tūlīt dodieties uz lidlauku, — Markovs dzedri teica. — Tā ir valsts drošības komisāra Starkova pavēle.

Babakins izslējās.

— Tieši tā!

Viņi lūkojās viens otrā, gandrīz apmulsuši. Markovs pameta galdu un piegāja pie Babakina.

— Arī man, Aleksej Dmitrijevič, nervi nav no dzelzs ... — Markovs pasmīnēja, mēģinādams slēpt mulsumu. — Nu, vēlu jums panākumus. Uz redzēšanos!

— Vai pēc desmit ga’diem? — Babakins iesmiedamies jautāja. — Ja iespējams, pacentieties kaut mazliet agrāk.

Markovs raudzījās izbrīnījies: vai tiešām šim velna puisim nav nervu? Viņam gribējās kapteini apskaut, teikt sirsnīgus, draudzīgus vārdus, bet viņš to nedarīja. Abi tikai enerģiski paspieda viens otram roku, un Babakins ašiem soļiem izgāja ārā.

Neapmierinātība ar sevi kļuva vēl lielāka. Markovs atkal piegāja pie loga un, pārliecies pāri palodzei, skatījās lejā. Pa durvīm izskrēja Babakins, pavērās apkārt un izveicīgi iesēdās mašīnā, kas stāvēja ietves mala; mašīna tūlīt sāka kustēties, turpat uz ielas apgriezās un aizjoņoja uz laukuma pusi. Susa-ņins savu āriju bija nodziedājis, un «šķīvis» aizrīdamies atkal pārraidīja orķestra mūziku. Markovs, nikni palūkojies uz «šķīvi», izgāja no kabineta.

Gaitenī pretim nāca valsts drošības komisārs Starkovs.

— Vai Babakins aizbrauca? — viņš vaicāja.

— Droši vien ir jau lidlaukā. Gāju pie jums, biedri komisār.

— Pašreiz nevaru. Vakarā ... — Tad Starkovs paraudzījās uz sadrūmušo Markovu un paņēma viņu zem rokas. — Zināt ko? Brauciet man līdzi! Esam notvēruši vēl vienu putniņu no tās pašas ligzdas. Pa ceļam arī parunāsimies ...

Mašīnu vadīja Starkovs pats. Tomēr viņš paguva uzmest pa skatienam blakus sēdošajam Markovam, kas vērīgi raudzījās uz priekšu un nekā neredzēja.

— Kā jūtas Babakins? Vai puisis labā formā?

Markovs nodrebēja.

— Pavisam labā. — Brītiņu klusējis, viņš piebilda: — Es gan esmu atklājis, ka man ir nervi..

— Labāk vēlu nekā nekad, — Starkovs pasmaidīja. — Tomēr būtu bijis izdevīgāk, ja tie būtu likuši sevi manīt vēl mazliet vēlāk, teiksim, pēc kara.

Tikai tad, kad mašīna bija jau izbraukusi uz platas nomales ielas, Markovs sacīja:

— Kad somu kara laikā ar slēpotāju vienību devos reidā pa ienaidnieka aizmuguri, nervu man nebija.

Starkovs ilgi klusēja, tad sāka runāt it kā par gluži citu jautājumu.

— Šonakt vēlreiz izskatīju ziņas par vācu armijas izlūkdienesta vadītājiem un darbiniekiem. — Starkovs noklakšķināja ar mēli. — Tīrie akadēmiķi! Kaklā karājas ordeņi par Francijas, Čehoslovakijas, Polijas ieņemšanu, par kaujām Spānijā. Ievērojiet — Kanariss muļķus savā tuvumā necieš. Un visos Hitlera bandītiskajos pasākumos izlūkdienestam pieder pirmā vieta.

Viņš iesūta to uzbrukumam lemtajā zemē, iemet kā alauna sāļus pienā, un piens saskābst viens divi.

— Par to jau es runāju, — Markovs drūmi norūca. — Mums nevienam nav tādas pieredzes.

— Tāda pieredze mums nav arī vajadzīga. — Starkovs iesmējās. — Tad nu tā .. . Ko mēs izvirzām pret šiem akadēmiķiem? Teiksim, jūsu grupā. Rudinu — puisi no vecas strādnieku ģimenes. Kravcovu, kas pirms septiņiem gadiem vēl ganīja kolhoza lopus. To pašu Babakinu, kura akadēmija ir rūpnīca, komjaunatne, armija.

— Tieši tā, — Markovs ironiski apstiprināja.

— Tomēr ir kāds «bet», Mihail Stepanovič... — Starkovs jautri paraudzījās Markovā. — Tie visi ir komunisti!

Diezgan ilgi viņi brauca klusēdami, katrs savu domu risinādams. Pie dzelzceļa pārbrauktuves bija jāapstājas un jāpagaida, kamēr paies garām vilciens.

Markovs nopūtās.

— Sākdams strādāt drošības iestādēs, tomēr nedomāju, ka man būs jānodarbojas ar kaut ko tādu. Saprotiet mani pareizi — es nebaidos sevis dēļ.

— Diemžēl, Mihail Stepanovič, esam bezizejas stāvoklī, — nepasmaidīdams vēsi sacīja Starkovs. — Ja esi kļuvis par čekistu, — dari grūtus un bīstamus darbus. Visu, kas notiekuz mūsu grēcīgās planētas, arī visneparastāko, veic tomēr cilvēki. Parasti cilvēki. — Starkovs brīdi klusēja. — Tas nav pa jokam: bija milzīga, tumša, taigai līdzīga Krievija ar cara tētiņu priekšgalā, bet tagad tās vietā izveidojusies gaiša sociālisma valsts. To esam uzcēluši mēs. Jā, mūsu Kravcova tēvs bija starp tiem, kas ieņēma Ziemas pili. Viņš toreiz bija zaldāts, kas nemācēja ne lasīt, ne rakstīt. Un ko revolūcijas laikā darīja jusu tēvs? Pats zināt. Nu, pietiks par to. Esat atklājuši, ka jums ir nervi? Arī labi. Tagad jūs zināt, kur tie atrodas, un varat pār tiem valdīt...

Mašīna joņoja pa šoseju, kas bija taisna kā meža stiga. Starkovs samazināja ātrumu un pavērās spidometrā.

— Te kaut kur jābūt.. .

Pabraukuši vēl kādu gabaliņu, viņi uz šosejas ieraudzīja ' virsnieku, kas deva zīmi apstāties.

— Vai nogriezties sāņus? — Starkovs vaicāja.

— Tur ceļš nav izbraucams, — virsnieks atbildēja. — Atstājiet mašīnu ceļmalā. Jāiet kādi trīssimt soļi, ne vairāk.

Viņi iegāja mežā un tūlīt iekļuva rāma klusuma valstībā, pretim plūda asas tveicīgās vasaras dienas smaržas. Markovs, pats nemanīdams, sāka iet lēnāk, turpretim Starkovs it kā neko neievēroja un, iedams blakām virsniekam, spēra parastos garos un vieglos soļus. Viņu saruna bija lietišķa.

— Vai viņš nepretojās? — Starkovs jautāja, atbīdīdams zaru, kas liecās pāri ceļam.

— Nē. — Virsnieks iesmējās. — Viņu taču aizturējusi pirmā meitene, kas gadījusies ceļā. Tā sākusi bļaut tik skaļi, ka ļaudis saskrējuši no malu malām. Pistoli viņš nebija pat izņēmis. Jā-brīnās, ka cilvēki nav viņu turpat nosituši. Mēs ieradāmies īstajā laikā.

— Jums gan vajadzēja ierasties pirms meitenes, — Starkovs īgni iebilda. — Kurā vietā viņu nometa?

— Tepat.

*— Kāpēc viņš nav gājis projām?

— Stāsta, ka esot nolēmis sagaidīt tumsu. Viņu nometa rītausmā.

— Vai izpletni un uzkabi esat atraduši?

— Viņš visu bija ieracis zemē un pats parādīja slēptuvi.

— Vai meitenes vārdu pierakstījāt?

— Katja Lagutina, dzelzceļa apgaitnieka meita. Viņa ir šeit...

— Kā redzams, te jau notiek īsts mītiņš, — Starkovs neapmierināts sacīja.

Viņi izgāja meža klajumā, kur bija sanākuši vismaz simt cilvēku — gan vīrieši, gan sievietes, gan arī bērni, bez kuriem, protams, nekas nevar notikt. Cilvēki drūzmējās ap sarkanarmieša drēbēs ģērbušos puisi, kas, galvu nokāris, sēdēja uz satrunējuša celma. Viņam blakus zālē bija nomests sagumzīts izpletnis un neatvērts kravas konteiners.

— Sveicināti, biedri, — Starkovs skaļi sacīja, pieiedams pie ļaužu pūļa.

Ļaudis atņēma Starkova sveicienu un pašķīra viņam ceļu.

— Kuri no jums piedalījās parašutista aizturēšanā?

Bērni izgrūda priekšā gadus četrpadsmit vecu meiteni kailām kājām, strupu degunu, izpūrušiem, rūsganiem matiem. Viņa caur pieri raudzījās Starkovā. Priekšā iznāca vēl trīs cilvēki: pavecs vīrietis saņurcītos brezenta svārkos, sieviete ar mazu zemeņu groziņu rokā un jauneklis ar apaļu, koši sārtu seju, uz lielās, skūtās galvas bija uzmaukta tibeteika.

— Paldies, biedri, — Starkovs teica, vērīgi ielūkodamies viņu sejās. Skatiens pakavējās pie Katjas Lagutinas — meitenei uz labā vaiga bija asinīm apkaltusi skramba. — Vai viņš tev to atstājis?

Katja iespurdzās, pakratīja galvu.

— Nekas, es viņam arī . . . — meitene atbildēja, ar plaukstu aizsegdama skrambu.

— Viņš taču varēja uz tevi šaut.

— Lai tikai būtu mēģinājis!

Starkovs iesmējās un atskatījās uz Markovu.

— Tad redz, kāda tu esi!

— Tāda nu esmu . . .

— Vareni, Katja. Lielum lielais paldies.

— Ne par ko... — Meitene nicīgi paraudzījās uz parašu-tistu. — Vazājas visādi riebekli. . .

Starkovs lika virsniekam pierakstīt, ko par notikumu stāsta tie, kuri spiegu bija aizturējuši, bet pārējos lūdza iet projām.

— Mums, biedri, jastrādā . ..

Ļaudis izklīda diezgan nelabprāt. Starkovs, piegājis para-šutistam pavisam klāt, pavēlēja:

— Nu, Hitlera varoni, saki, kā tevi sauc!

Pacēlis galvu, puisis izbijies truli lūkojās uz Starkovu un klusēja.

— Uzvārds? Vārds? — Starkovs skarbi noprasīja.

— Kuņickis, — parašūtists aizsmacis paklusi atbildēja.

— Runā skaidrāk un skaļāk!

Puisis noklepojās.

— Pjotrs Kuņickis.

— Kur tu padevies gūstā?

— Nekur nepadevos. Esmu no atbrīvotajiem.

— Ko tas nozīmē?

— Sēdēju Minskas cietumā. Vācieši atbrīvoja.

— Par ko sēdēji?

— Pēc trīsdesmit piektā panta.

Starkovs saskatījās ar Markovu.

— Akadēmiski izglītoti kadri, nav ko teikt. Ko tu gatavojies te darīt?

— Neko. Biju nodomājis tā: tiklīdz nolaidīšos zemē, tā diegšu projām kaut kur labi tālu, piemēram, uz Sibīriju.

— Vai tevi apmācīja?

— Divas nedēļas un piecas dienas.

— Kur?

— Speciālā skola . . .

— Tur rīkojušies viņi, — Starkovs klusi teica Markovam.

Viņš pavēlēja virsniekam notverto parašutistu nogādāt Valsts

drošības tautas komisariātā un, pamajis Markovam, sacīja:

— Brauksim mājās.

Iedams pa mežu, Starkovs smaidīja un reizēm paraudzījās uz Markovu.

— Nu, kā ar nerviem?

— Vismaz man ir skaidrs, kur tie atrodas, — Markovs atjokoja.

Starkovs apstājās.

— Vai zināt, ko es domāju? Jūsu grupa tur darbosies loti labvēlīgos apstākļos. Jā, jā, Mihail Stepanovič, ļoti labvēlīgos. Atcerieties to pirmo, ko atveda Petrosjans. Vācietis, pavisam citāds nekā šis kriminālnoziedznieks. Un arī tad — cik ilgi šim pietika lepnuma? Tieši divdesmit četras stundas. Kā viņš pēc tam pieglaimojās, cik pazemīgi līda uz vēdera, kā zākāja visu savu bandu! Viņam taču bija iegalvots, ka karš ar Krieviju būs jautra pastaiga. Panākumi samaitājuši arī Kanarisa akadēmiķus. Pēc vieglajam sekmēm Eiropā viņi kļuvuši pašpārliecināti un nekaunīgi, bet tas Kanarisa kungam ir ļoti bīstami. Iedomājieties tikai: viņi šim tipam, kas sēdējis pēc trīsdesmit piektā panta, uzdevuši demoralizēt mūsu aizmuguri! Nekauņas! Bet mums ir Katja ... — Starkovs iesmējās. — Pietika ar vienu Katju, lai paredzētais sižets izputētu.

Viņi aizgāja pie mašīnas un brīdi stāvēja, jūsmodami par šosejas zaļajām meža sienām, pār kurām kā stāvs ūdenskritums gāzās saules gaismas pali.

— Un tomēr ir karš ... — Starkovs nopūzdamies klusi sacīja. — Sēdieties, Stepanič! Jābrauc, karš negaida . . .

Mašīna apgriezās un aizdrāzās uz Maskavu.

2. NODAĻA

Lidmašīna, kurā atradās Babakins, pacēlās no Centrālā aerodroma un, neapmetusi tradicionālo loku, uzņēma kursu taisni uz rietumiem. Babakins bija iespiests radista — strēlnieka kabīnē, divatā viņi tur nevarēja ne apsēsties, un tā nu abi stāvēja kājās, mazliet saliekuši ceļus, elpodami viens otram sejā.

Kad Babakins drusciņ sakustējās, galva viņam atsitās pret ložmetēja balstu. Strēlnieks nervozi raudzījās debesīs, tad nikni pavērās Babakinā: ja radīsies vajadzība atklāt uguni, viņš to nevarēs izdarīt šī bārdaiņa dēļ.

Lidmašīna laidās zemu, it kā ar labo spārnu būtu piesieta pie sliežu ceļa. Pagriezies mazliet pa labi, Babakins visu laiku redzēja vienu un to pašu — taisnu dzelzceļa stigu un uz tās ķieģeļiem līdzīgu vagoniņu ešelonus. Šķita, ka ešeloni nekustas, ka tie tāpat vien ik pa nelielu gabalu nostādīti uz ceļa. Augšā pletās tveicīgas, bāli zilas debesis. Pretim spīdēja milzīga rietoša saule. Pār strēlnieka roku nogludināto ložmetēja balstu pārslīdēja žilbinoši spilgts saules atspulgs.

Strēlnieks spēji sarāvās, sāka grozīt galvu. Lidmašīna, sagriezusies šķībi, strauji uzšāvās gaisā, Babakinam aizrāvās elpa, un pēkšņi viņš pavisam tuvu lejā ieraudzīja briesmīgu ainu: tur bija sadragāts kāds ešelons, vairāki apgāzušies vagoni dega, lokomotīve gulēja uz sāniem, un no izplūstošā tvaika tai apkārt pletās tāda kā piena peļķe. No vilciena skrēja projām cilvēki. Babakins saprata: viss bija noticis nupat. Viņš palūkojās strēlniekā, bet tas, lūpu iekodis zobos, ar traku niknumu acīs vērās uz augšu. Arī Babakins paskatījās tai pašā virzienā: zilajās debesīs trīs lidmašīnas ar melniem krustiem uz spārniem piķēja cita pēc citas. Viņš skaidri saskatīja, kā no pirmās lidmašīnas apakšas atdalās melni cigāri, kas'gaisā tikpat* kā izkusa. Bumbu sprādzienus viņš nedz redzēja, nedz dzirdēja. Ešelons bija jau aiz muguras . . .

Tagad lejā pletās mežs, virs kura viņi lidoja tik zemu, ka Babakins redzēja šūpojamies koku galotnes. Kļuva nelabi. Lai novirzītu domas uz ko citu, viņš sāka prātot par darbu, kas viņu gaidīja tur, tālāk rietumos. Klusībā viņš vēlreiz atkārtoja savu neīsto dzīves stāstu. Tomēr šoreiz ierastā leģendas atkārtošana norisinājās citādi: nez kāpēc visu laiku apziņā līdzās izdomājumam nostājās reālā dzīve. Izdomātais nesaskanēja ar to, kas bija patiesībā, tāpēc Babakins pēkšņi nobaidījās, ka nespēs droši dzīvot tā, kā prasa šī izdomātā biogrāfija, un iekritīs . . . Baļķu padevējs zāģētavā. Izsūtīts uz Kolimu. Strādājis par sargu mežrūpniecības saimniecībā. Mantojis māju ar augļu un sakņu dārzu, bet tagad nodarbosies ar privātu tirdzniecību vāciešu okupētā pilsētā. Viena vienīga nejēdzība. Patiesībā dzīve taču bijusi vienkārša un skaidra: rūpnīca, komjaunatne, armija, mācības . .. Nezin kādēļ viņš pēkšņi atcerējās kaut ko ļoti senu:

nakti, ko bija pavadījis augstā Volgas krastā, tur, kur paceļas Žiguļu klintis. Tas bija studenta gados tūristu pārgājiena laikā. Sen tas bija, tomēr atmiņā atausa tik spilgti, it kā būtu noticis tikai vakar. Klints alā šaudījās ugunskura liesmas. Viņi mazliet atstatu sēdēja uz nosūnojušiem akmeņiem, un kāds ierunājās par to, ka pie šīs alas varbūt tāpat sēdējuši drosmīgie Volgas laupītāji, gaidīdami tirgoņu kuģus. Geņka Sugrobovs, savilcis bēdīgu seju, piebilda: «Visu izputinājusi civilizācija. Pat laupītājus nav atstājusi.» Taņa Ziborova iesmējusies sacīja: «Paskatieties taču uz sevi: vai tad no jums var iznākt laupītāji? Arī drošsirdības jums tik vien ir, lai bez mācīšanās ietu uz dialektiskā materiālisma eksāmenu ...»

Viņš, Babakins, toreiz apvainojās un teica: «Cilvēka drošsirdība nav deguns, kas visiem uzreiz redzams.» Kāds pēkšņi ierunājās par Capajevu. Sak, bija vienkāršs zemnieks, daudz ko nesaprata, pareizi runāt nemācēja, tomēr kļuva par leģendāru tautas varoni. «Un atkal — tas bija karš, kas viņu padarīja par varoni,» Geņka Sugrobovs nepiekāpās. «Un Pavku Korčaginu tāpat. Karš radījis visus varoņus, ko pazīstam pēc literatūras, arī artilēristu Tušinu no «Kara un miera». Cehovs gan nerakstīja par karu, tāpēc arī visi viņa varoņi ir mīkstčauļi, sīki ļautiņi.» Nepiekrizdams Geņkam, viņš, Babakins, minēja savu iemīļoto varoni Rahmetovu. Vai tas nebija vīrišķīgs cilvēks? «Ja arī karš ne, tad vispār cīņa,» Geņka nepadevās. «Nosauc man kaut vienu varonīgu cilvēku, kas butu izveidojies, tā teikt, pa gludu taciņu staigādams...» Un viņš nespēja Geņkam nekā atbildēt...

Lidmašīna atkal uzšāvās gaisā, un atmiņas izgaisa, kā viesuļa aizrautas. Babakins mirkli redzēja lielu pilsētu, no kuras vairākās vietās pret debesīm cēlās melni dūmu stabi.

Lidmašīna strauji sasvērās uz sāniem un tūlīt arī sāka stipri kratīties: tā jau ripoja pa nelīdzenu, zaļu lauku.

Kad lidmašīna apstājās, pie tās piebrauca aplupusi «emka», no kuras izkāpa liela auguma puisis ar brezenta mēteli mugurā un gariem ūdenszābakiem kājās.

— Vai jūs esat Panteļejevs? — viņš jautāja Babakinam.

— Nu ... jā, — Babakins atbildēja, mazliet sastomīdamies.

— Esmu atbraucis jums pakaļ. Kāpiet iekšā!

Puisis apsēdās pie stūres, Babakins — blakām, un «emka» sāka joņot uz pilsētas pusi.

— Kāds pašreiz stāvoklis? — Babakins vaicāja.

— Bēdīgs. Naktī dosimies uz mežu. Sākām jau domāt, ka nepagūsiet . ..

Pilsēta izskatījās dīvaina. Mierīga, saulaina diena, tomēr ielās nevienas dzīvas dvēseles, it kā tā nebūtu īsta pilsēta, bet gan dekorācija, kas palikusi pēc izrādes.

— Vai visi atstājuši pilsētu? — Babakins jautāja.

— Kur nu! — puisis dusmīgs savilka pirkstus dūrē un uzsita pa mašīnas stūri. — Vai tad tik īsā laikā var paspēt visus evakuēt? Diezgan daudz ir tādu, kas paliek savu grabažu dē| . . . Daži cer, ka dzīvot varēs arī pie okupantiem. Protams, gadās arī īsti nelieši.

Šaipus pilsētas centra mašīna iegriezās klusa ielā un, saceldama putekļu mākoņus, aizdrāzās pa to līdz pašai nomalei. Tur, atkal strauji pagriezusies, tā joņoja pa tukšu šķērsieliņu un drīz vien iebrauca kādas mājas pagalmā; Babakins paguva izlasīt pie sienas piestiprinātu plāksnīti: «Automašīnu un traktoru realizācijas kantoris.»

Kopā ar puisi viņš iegāja mājā.

— Šeit! — puisis norādīja uz durvīm ar uzrakstu — «Kantora vadītājs».

Šaurā kabinetā pie galda sēdēja pieci vīrieši privātās drēbēs.

Uz grīdas bija noliktas cieši piebāztas mugursomas. Kaktā pie durvīm stāvēja pieslietas šautenes.

— Vai Panteļejevs? — vaicāja vīrietis ar lielu, sirmu galvu. Tas bija partijas apgabala komitejas sekretārs Ļeščuks.

— Tieši tā, — Babakins atbildēja. Šo sirmo cilvēku viņš pazina pēc fotogrāfijām.

— Jums jābūt... — sirmais iesāka, bet Babakins jau sniedza papīra strēmeli, uz kuras apakšpulkvedis Markovs bija uzrakstījis vēstulīti ar iepriekš norunātu saturu.

Izlasījis apgabala komitejas sekretārs to rūpīgi saplēsa, papīra gabaliņus iemeta pelnu traukā un aizdedzināja ar sērkociņu.

— Tad nu tā, — viņš sacīja, kad no papīra gabaliņiem bija palikušas tikai plēnes, — esmu biedrs Aleksejs. Pārējie ir mūsu pagrīdes apgabala komitejas locekļi. Vai ar viņu jau iepazināties? — biedrs Aleksejs norādīja uz puisi, kas Babakinu bija sagaidījis lidlaukā. — Biedrs Zavgorodnijs, tagad — biedrs Pavels. Viņš, tāpat kā jūs, paliks pilsētā. Norunājiet ar viņu par sakariem.

— Man pavēlēts nekā nedarīt līdz tam laikam, kad ieradīsies mūsu grupa, — Babakins paskaidroja.

— To es zinu. Tomēr katram gadījumam par sakaru tehnisko pusi jums jāvienojas... — Biedrs Aleksejs smagi nopūtās. — Situācija ir tāda: pretinieka pirmās apakšvienības sasniegušas ādu fabrikas strādnieku ciematu, kas atrodas pilsētas rietumu nomalē. Tur tās pagaidām arī tup. Droši vien netic, ka pilsētu esam atstājuši bez kaujas. Svarīgākie objekti uzspridzināti. Iestājoties tumsai, mēs visi, izņemot biedru Zavgorodniju, dosimies uz mežu. Kad jūs paredzat kļūt par mājas īpašnieku? — biedrs Aleksejs vaicāja, un viņa acīs mirkli icdzirkstījās smiekli.

— Šodien pat.

— Nu, tad dzīvojiet laimīgs. Kā jau norunāts, visi dokumenti par mājas mantošanu ir pilsētas arhīvā. Neviens nevarēs tiem piekasīties.

— Paldies.

— Kā izskatās Maskavā? — pēc brīža biedrs Aleksejs jautāja. 1

Babakins klusēja, nezinādams, kā uz šo jautājumu īsi atbildēt. Viņš atcerējās Maskavu tādu, kādu bija to redzējis pēdējo reizi — pirms dažām stundām, kad mašīnā steidzās uz lidlauku. Saules piestrāvotā, vasarīgi raibā Maskava viņam bija šķitusi bīstami nemilitāra. Pie Puškina pieminekļa pulcējās meitenes ar spilgtiem ziediem rokās. Tgrpat uz stūra pie gāzētā ūdens ratiņiem kāds resnis, ģērbies baltos čičunčā svārkos, ar pakausī atgrūstu salmenīcu galvā tīksmi dzēra gāzēto ūdeni, un glāze, ko viņš turēja rokā, izstaroja spilgti sarkanu gaismu . . . Nez kāpēc Babakins atcerējās tieši to, un viņš diezgan nedroši teica:

— Maskavā ir mierīgi.

— Varbūt pārāk mierīgi? — biedrs Aleksejs vaicāja, stingri vērdamies Babakinam acīs.

— Mierīgi, ja raugās no malas, — Babakins paskaidroja, mazliet samulsis. — Visumā arī Maskava pilnīgi pārkārtojusies uz kara laika sliedēm. Maskavieši bariem dodas zemessargos . ..

Vērtējoši nopētījis Babakinu, biedrs Aleksejs sacīja:

— Pielūkojiet — esiet piesardzīgs. Friči būs tepat blakām. Minskā viņi jau parādījuši savu īsto seju.

— Kas vilka baidās, lai mežā neiet. — Babakins pasmaidīja.

— Nu, nu . .. — biedrs Aleksejs vēlreiz vērtējoši paskatījās uz Babakinu, pēc tam paraudzījās pulkstenī. — Posīsimies ceļā, biedri.

Viņi aizgāja, tikko iestājās blāva tumsa. Babakins un Zav-gorodnijs pa logu redzēja, kā viņi šķērso ielu un cits pēc cita pazūd žoga spraugā.

— Kas gan varēja domāt, ka pienāks tādi laiki... — Zavgo-rņdnijs nopūtās. — Nu labi. Palīdzi man nodedzināt tiltus, kas paliek aiz mums.

Divas kannas benzīna viņi izlaistīja mājas iekšienē. Pārējās iznesa pagalmā un apslacīja visas ēku sienas. Vienu kannu Zavgorodnijs izgāza uz «emkas» sēdekļa. Pēc tam viņš samērcēja benzīnā lupatu un izņēma no kabatas sērkociņus.

— Tagad laidies! Uz redzēšanos!

Babakins izgāja uz ielas un devās uz pilsētas centru. Viņš vēl nebija aizgājis līdz nākamajai šķērsielai, kad aiz muguras šņākdamas un sprakšķēdamas gaisā uzšāvās zilas un dzeltenas liesmas.

3. NODAĻA

Izlūkošanas centru «Saturus», kas bija vērsts pret Maskavu, vācu armijas izlūkdienests nodibināja īsi pirms uzbrukuma Padomju Savienībai.

Kāpēc šis speciālais centrs tika radīts? Atbildēt uz šo jautājumu nav viegli — viss, kas bija saistīts ar vācu militāro izlūkdienestu, tika turēts dziļā slepenībā. Izlūkdienesta šefs Kanariss nemēdza atstāt pēdas. Ir zināms viņa izteiciens, ka# izlūks, kas rūpējas par savu arhīvu, ir pašnāvnieks. Tomēr šo to var arī saprast, ja izpētī, kā tā laika notikumi atspoguļojas dokumentos vai memuāros, kurus neticami raženi raksta dzīvi palikušie hitlerieši; viņu vidū ir arī izlūkdienesta darbinieki.

Kad vācu divīzijas bija sākušas pārvietoties tuvāk padomju robežām, Hitleram ar Kanarisu notika saruna par «krievu problēmu». Šī saruna minēta memuāros, sarakstē un pat dažos oficiālos dokumentos. To pieminēja arī Nirnbergas prāvā.

Memuāros sarunas izklāsts ir pilnīgi atkarīgs no tā, kas šos memuārus rakstījis, ar kādu nolūku viņš to darījis un kur tie izdoti. Kāds no Minhenē izdoto memuāru autoriem, pieminēdams šo Hitlera un Kanarisa sarunu, kategoriski apgalvo, ka tā būtu varējusi nodrošināt gluži citu Krievijas kampaņas iznākumu, ja Kanariss nebūtu bijis nodevējs. Tur katrs vārds ir vai nu nepārspējama muļķība, vai ļaunprātīgi meli. Kara iznākums nav at-

karīgs no sarunām. Lai nu ko, bet runāt Hitlers mācēja ... Un beidzot — ja nu tomēr noticētu šim vēlīnajam Hitlera advokātam, Kanarisu vajadzētu uzskatīt gandrīz _vai par Padomju Savienības interešu aizstāvi. Patiesībā Kanariss bija viens no mūsu visbīstamākajiem ienaidniekiem. Viņš briesmīgi ienīda mūsu zemi, fanātiski vēlējās tās sakāvi un, agrāk nekā citi sapratis, ka pieveikt Padomju Savienību Hitleram nav pa spēkam, darīja visu, ko spēja, lai iegalvotu mūsu Rietumu sabiedrotajiem, ka nevajag steigties ar reālu palīdzību Padomju Savienībai, ka vispār būtu labāk atsacīties no sabiedroto saistībām un karot Vācijas pusē . ..

Londonā izdoti memuāri, kuros ne mazāk kategoriski apgalvots, ka minētajā Hitlera sarunā ar Kanarisu gudrais admirālis vairāku stundu laikā neesot varējis pārliecināt Hitleru, ka Krievija ir bīstams pretinieks. Tie atkal ir meli. Kā zināms, Hitlera palaistais izteiciens «Krievija ir milzis uz māla kājām» patiesībā pieder Kanarisam.

Blēņas! Starp Hitleru un Kanarisu tolaik nekāda konflikta nebija un arī nevarēja būt. Kad sākās Krievijas kampaņa, viņus abus apmirdzēja Eiropas iekarotāju slavas oreols. Viņiem viss šķita viegli sasniedzams. Abi bija pārliecināti, ka Krievija ir milzis uz māla kājām.

— Jūs no mugurpuses gāziet pa šīm kājām ar dzelzs nūju, visu pārējo izdarīšu es ...

Šis Hitlera teiciens minēts vairākos sarunas aprakstos, tāpat arī Kanarisa teiciens, ka vajadzīgajā mirklī viņa visvairāk pieredzējušie cilvēki atradīsies Kremlim aiz muguras.

Hitlers ieteica Kanarisam Krievijā strādāt droši, nešaubīgi un nepavisam nebūt izvēlīgam metodēs.

— Darbojoties Cehoslovakijā, Norvēģijā un Polijā, — Hitlers sacīja, — mums vēl vajadzēja paturēt vērā anglosakšu līderu tradicionālās simpātijas pret šīm zemēm, bet Krievijā ir atjauts viss, lai tikai gāztu boļševiku režīmu. Pēc tam šie paši rietumu līderi savām rokām ietērps mūs eņģeļu drānās.

Kanariss tam pilnīgi piekrita.

— Rīkojieties, admirāli! Atvēzējieties un gāziet! Iegrūdiet vb ņiem dunci mugurā! — Hitlers, ātri aizsvildamies, gandrīz jau kliedza. — Visu, ko darīsiet, jau iepriekš atzīstu par pareizu. Jums es pilnīgi uzticos, un uz jūsu krūtīm nepietiks vietas goda zīmēm, ar kurām jūs apbalvošu.

Kanariss, nekā nesacīdams, pateicīgi nolieca jau stipri nosir-

»

mojušo galvu un tikai tad, kad bija apritējis šim gadījumam piedienīgs klusuma brīdis, piebilda, ka pēc viņa domām, Krievijā varot radīt grūtības vienīgi šīs zemes neaptveramais plašums.

— Tā nav Norvēģija, — viņš sacīja, — kuru starp brokastlaiku un pusdienām var šķērsot ar dāmu divriteni.

Hitlera atbilde bija Kanarisam diezgan bīstama.

— Jūs par zemu novērtējat mūsu nāciju. Gribu jums atgādināt, ka krievi agrākajos karos sasnieguši ne vien Berlīni, bet arī Parīzi. Viņi to izdarīja toreiz, kad nebija ne tanku, ne aviācijas, ne automašīnu.

Lai gan Hitlers runāja smaidīdams (viņš smaidīja šķībi, tikai ar sejas labo pusi), Kanariss tomēr uzskatīja par prātīgāku klusēt un uzticīgi raudzīties vadonim acīs . . .

Un beidzot vēl viena šīs sarunas epizode, kas mums ir sevišķi interesanta. Kanariss sāka runāt par grūtībām, kādas būs jāpārvar, lai sadabūtu aģentus darbam Krievijā. Visām šīm,grūtībām pamatā esot valodas problēma. Ak, šīs nepilnvērtīgās slāvu valodas! Neviens eiropietis nespēj iemācīties runāt krieviski ar pareizu akcentu . . . Hitlers ne|ava Kanarisam izteikt domu līdz galam; viņš strauji piecēlās un, uzsitis ar plaukstu pa galdu, katru vārdu uzsvērdams, sacīja:

— Vācieši, ko esmu audzinājis es, spēj visu!

Kanariss klusēja. Viņš saprata, ka turpināt ar Hitleru normālu sarunu nav vairs iespējams, jo tas jau nonācis taja stāvoklī, ko Kanariss pāris gadu vēlāk trāpīgi nosauca par neprātīgu iemīlēšanos pašam sevī.

— Kļūst skaidrs, ka jūs, Kanaris, šo to nepavisam nesaprotat, — Hitlers runāja, iekaisdams aizvien vairāk. — Norvēģiem bija karalis, kas viņiem šķita dieva vietnieks zemes virsū. Poļiem piemita uzpūtība, godkāre, nacionāls fanātisms, viņi bija katoļticīgi. Mēs tomēr ar vienu knipja sitienu satriecām viņus pīšļos. Kas ir krieviem? Viņi pat sapņos nav redzējuši tādu ticību savai valstij, savam vadonim, ar kādu piesātināta visa Lielvācijas jauno laiku vēsture. Manā mutē vārds «es» nozīmē Vāciju! Tās tagadni un nākotni! Pēc dieva prāta vācieši mani izraudzījuši par savu vadoni. Mans pienākums ir redzēt tālāk par visiem! Vai tad ģenerāļi man neteica, ka Polijā neiešot tik gludi kā Čehijā? Teica! Polija beidza pastāvēt dažu dienu laikā! Vai šie paši ģenerāļi man neteica, ka Francijā mēs iestrēgšot? Teica! Francijas iekarošanai mums pietika ar pāris nedēļām. Es zinu,

ka tagad mazdūšīgus teorētiķus biedē Barbarosas plāns. Viņi pļāpā par stratēģiju, rēķina, cik krieviem varētu but divīziju. Mans aprēķins ir skaidrs un vienkāršs. Krievija ir divdesmitā gadsimta mīts. Un šo mītu izkliedēs mans karavīrs, ko iedvesmo reliģiska ticība man un manai partijai. Vai jūs, Kanaris, saprotat manas rīcības loģiku?

— Jā, mans vadoni! — Kanariss godbijīgi atsaucās.

— Zibenīgs trieciens un zibenīga uzvara, kādu vēsture nav vēl pieredzējusi! — Hitlers svinīgi pasludināja, pacelto roku strauji nolaizdams uz leju.

Atliecis plecus un atmetis galvu, viņš mirkli neprātīgām acīm skatījās taisni uz priekšu; lūpas nervozi raustījās. Tad pleci noslīga uz leju, viņš it kā apdzisa un kļuva mazāks.

— Es ticu jums, Kanaris, — Hitlers gurdi teica un apsēdās krēslā.

— Pateicos, mans vadoni, — Kanariss atbildēja un, kāpdamies atpakaļ, izgāja no kabineta ...

Pēdējā mēnesī pirms kara ar Padomju Savienību Hitlera ģenerālštābā gandrīz katru dienu notika tā dēvētās kontrolapsprie-des, kurās pa atsevišķiem punktiem pārbaudīja, vai karaspēks ir gatavs Barbarosas plāna realizēšanai. Parasti šīs apspriedes vadīja štāba priekšnieks Halders, tajās piedalījās izcilākie ģenerāļi, armiju un speciālo dienestu pavēlnieki.

Kanariss ieradās tikai nedaudzās apspriedēs. Saņēmis kārtējo uzaicinājumu, viņš uzdeva kādam savam ģenerālim viņa vārdā piezvanīt Halderam un uzzināt, vai armijas izlūkdienesta priekšniekam jāpiedalas katrā ziņā. Visbiežāk atbilde skanēja: «Ja admirālim atradīsies laiks atnākt, būšu priecīgs viņu redzēt.» Tas nozīmēja, ka var arī neiet. Kanarisam vispār nepatika būt kopā ar ģenerāļiem. Par dažu labu viņš zināja daudz kā tāda, kas izraisīja viņā dusmas, kad viņš redzēja ģenerāļu liekulīgo pie-lišķēšanos Hitleram. Arī ģenerāļiem bija skaidrs, ka admirālim Kanarisam daudz kas zināms, un armijas izlūkdienesta šefa klātbūtne nesagādāja viņiem nekāda prieka.

Šoreiz Halders pats piezvanīja Kanarisam uz mājām un lūdza viņu katrā ziņā piedalīties apspriedē.

— Kas tad noticis? — Kanariss vaicāja mazliet ironiski.

— Tas nav runājams pa telefonu, — Halders dzedri atbildēja. — Gaidīšu jūs.

Kanariss nojauta, kāpēc viņš ievajadzējies. Ģenerāļi, ko nobiedējuši gaidāmie notikumi, grib, lai izlūkdienests noliktu viņiem

uz galda ziņas, pa kurām vietām bez riska un kaujām var nokļūt līdz Maskavai, un pateiktu, kā tas izdarāms. Viņus nepavisam neapmierina memorands, ko 1941. gada 1. martā izlūkdienests iesniedza Hitleram. Kanarisam bija neoficiālas ziņas, ka daži ģenerāļi, starp tiem arī Pauluss — viens no tikko ieceltajiem štāba priekšnieka vietniekiem, šaubās, vai memoranda dati par krievu robežnocietinājumiem un padomju dzelzceļa transporta iespējām ir pareizi. Tāpat viņi nav apmierināti ar to memoranda daļu, kurā ir runa par Sarkanās Armijas komandieriem. Francijā izlūkdienests taču bija zinājis pilnīgi visus pulku komandierus, turpretim Krievijā tas nav varējis noskaidrot pat visus armiju pavēlniekus.

īsi sakot, Kanariss saprata, ka ģenerāļi ir ļoti neapmierināti ar ziņām, ko armijas izlūkdienests sniedz par Krievijas placdarmu, bet, vēl neizgājis no mājām, viņš jau zināja arī to, kā visus «atsēdināt» ...

Apspriede tā arī sākās — ar kritiskām piezīmēm par izlūkdienesta galveno memorandu. Pats pirmais neapmierinātību izteica Pauluss. Viņš gribēja pilnīgi precīzi zināt Krievijas dzelzceļu caurlaides spējas visos virzienos un atsevišķos iecirkņos, kā arī vagonu un it īpaši lokomotīvju skaitu.

— Jūsu priekšgājējam kvartirmeistara postenī šīs ziņas savā laikā tika iesniegtas, — Kanariss atbildēja, kā vienmēr, mierīgi un it kā gurdeni. — Kad pieņem posteni, mans ģenerāli, ir par maz iepazīties tikai ar priekšgājēja krēslu .. .

Tā, viens šai spēlē bija jau uzvarēts. Kurš būs nākamais?

Paulusa neveiksme ģenerāļus saniknoja. Pretenzijas tagad birtin bira. Viens gribēja nevis aptuveni, bet noteikti zināt, kas viņam stāv pretim Bugas otrā krastā. Parasti klusais ģenerālis Klūge, kas, pēc Kanarisa domām, no viņa baidījās, pēkšņi dusmīgs un sarūgtināts metās virsū memorandam, nosaukdams to par diletantisku sacerējumu un prasīdams vēlreiz pārbaudīt visas ziņas par Brestas-Maskavas virzienu, kas interesēja ģenerāli pašu. Gaisa spēku pārstāvis, piebilzdams, ka par to vaicājis arī Gērings, gribēja iegūt precīzākus datus par visām padomju aviācijas degvielas bāzēm. Nobeigumā, izraisīdams vispārējus smieklus, viņš pievērsa Kanarisa uzmanību tam, ka memorands, raksturodams padomju kara lidmašīnas, izdarījis fenomenālu atklājumu: vienam no padomju bumbvedējiem uzrādīts divreiz lielāks ātrums nekā «Messerschmidt» iznīcinātājiem. «Censties panākt tādas lidmašīnas ir bezcerīgi,» aviācijas ģenerālis ironiski sacīja un pēc brītiņa piebilda: «Jo tādu lidmašīnu nemaz nav.»

Kanariss, kā allaž, klausījās mierīgi un izskatījās pat miegains; retumis viņš kaut ko pierakstīja piezīmju grāmatiņā. Beidzot Halders deva viņam vārdu.

Ieskatījies piezīmēs, viņš klusi un skaidri teica:

— Vispirms par lidmašīnu; tā neapšaubāmi ir pārrakstīšanās kļūda, un es atvainojos, ka šīs muļķīgās kļūdas dēļ, kuru saprot katrs feldfēbelis, mūsu slaveno gaisa spēku pārstāvis lika veltīgi zaudēt laiku tik svarīgai sapulcei. — Kanariss spīdīgām, melnām acīm pavērās ģenerālī. — Tikai nesaprotu, kāpēc jūs, pamanījis pārrakstīšanās kļūdu, to neizlabojāt, bet gaidījāt šo apspriedi. Vai tiešām jums tik ļoti patīk tādi estrādes mākslinieka panākumi? — Kanariss iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā un turpināja. — Kā cilvēks es saprotu daudzas šeit izteiktās pretenzijas. Protams, jums visiem gribas zināt par pretinieku ļoti daudz ko, tomēr izlūkošanas iespējām ir objektīvi pastāvošas robežas, tāpēc kaut kādām robežām jābūt arī tad, kad mums izvirza prasības. Sājā ziņā priekšzīmi rāda vadonis. Uz memoranda, par kuru šeit bija runa, viņš uzrakstījis rezolūciju, kas man, protams, ir ļoti patīkama, tāpēc to arī atceros burts burtā. Tajā ir tikai daži vārdi: «Lieliska aina, kas iedveš cerības ...»

Halders saprata, ka situācija kļūst bīstama, un samierinoši sacīja, ka neviens nedomājot memorandu noniecināt un runa esot tikai par atsevišķām detaļām.

Kanariss, nepaceldams balsi, nesteigdamies, palikdams uzticīgs savai manierei, miegaini turpināja:

— Neredzu, kāda tur starpība, — ja apgalvo, ka memorands nav derīgs visumā, vai ja to pašu saka par katru lappusi atsevišķi. Tālāk. Nez kāpēc neredzu jūsu rokās zilu, zaļu un melnu burtnīcu, kuras iesniegtas papildus pārskatam un kurās esam devuši precizētas un jaunas zfņas, kas attiecas uz daudziem memoranda nodalījumiem ... — Kanariss ļoti labi zināja, kur atrodas šīs burtnīcas, — Hitlers tās glabāja savā seifā un, negribēdams tās lasīt, bija pateicis, ka viņu pilnīgi apmierinot jau pats memorands ...

Apspriedi tūlīt slēdza, un Kanariss vēlreiz pārliecinājās, ka šodien tās vienīgais nolūks bijusi kauja pret izlūkdienestu. Ne no viena neatvadījies, viņš pameta zāli un aizbrauca uz savu darba vietu. Izlūkdienesta šefs bija saniknots: tādi stulbeņi! Viņš taču nav nekāds puika, ko viegli var ielikt kaktā ...

Kanariss pavēlēja sekretāram pārslēgt telefonu uz savu istabu un kādu stundu nevienu pie viņa nelaist. Tuvi ļaudis admirāli bijā draudzīgi iesaukuši par Kīkeru, kas tulkojumā nozīmē — «lūriķis». Kad viņš, kā pašreiz, ieslēdzās kabinetā, sekretārs visiem mazāk pazīstamajiem mēdza sacīt, ka admirāļa neesot, bet tuvākajiem darba biedriem, godbijīgi smaidīdams, čukstus uzticēja noslēpumu: «Viņš tagad nolūrē pats sevi.»

Šīsdienas apspriede lika admirālim atgriezties pie pārdomām, kurām pēdējās nedēļās viņš bija jau veltījis daudz laika. Viņu nodarbināja un satrauca tas, kādā stāvoklī nokļūs izlūkdienests un viņš pats, Kanariss, kad sāksies karagājiens uz Krieviju un, nedod dievs, tas nepavisam nenorisināsies tik sekmīgi, kā cer vadonis. Hitlers nežēlīgi izrēķinās ar tiem, kurus izraugās par neveiksmju vaininiekiem. Liela kara laikā viņš neuzdrošināsies strīdēties ar ģenerāļiem. Vainīgos meklēs citā vietā, un par šo vietu var kļūt izlūkdienests, vēl jo vairāk tāpēc, ka būs_ taču ļoti loģiski neveiksmēs vainot izlūkdienestu, kas nav apgādājis varonīgo vācu armiju ar sīku informāciju un licis tai cīnīties uz labu laimi...

Kanariss nodrebinājās. Nē, nē, viņš nedomā pazemīgi gaidīt, kamēr radīsies tāda situācija. Vispirms jāapsver, kā izlūkdienestam strādāt no tā brīža, kad būs sācies karagājiens uz Krieviju. Jānodrošina sevi pret nepatikšanām jebkuros apstākļos. . .

«Sevis nolūrēšana» ieilga. Admirāļa «nebija» vairāk nekā divas stundas. Rezultātā radās pavēle par speciālai izlūkošanas centra «Saturns» radīšanu frontes centrālajā daļā.

Sapulcējis nedaudzus vadošos izlūkdienesta darbiniekus, Kanariss nolasīja pavēli un paskaidroja, kādu apstākļu dēļ «Saturns» nodibināts. Protams, viņš neteica, ka «Saturna» uzdevums ir kalpot par zibeņnovedēju gan izlūkdienestam, gan viņam pašam tai gadījumā, ja sāktos negaiss. «Saturna» mērķi viņš izklāstīja šādi:

— Vadonis pašreiz sāk savu vissvarīgāko kampaņu, tā pabeigs realizēt ģeniālo plānu — izveidot Lielvāciju, kas valda pār Eiropu un Āziju ... — Kanariss iesāka bez jebkāda patosa, palikdams uzticīgs savam parastajam stilam — par visu runāt klusi un mierīgi. — Uzvara Austrumu frontē jānodrošina zibenīgam armiju izrāvienam no Brestas līdz Maskavai. Tomēr neaizmirsīsim, ka Krievijā mums būs jāpārvar milzīgi attālumi. Tas prasa, lai mēs savu darbu pārkārtotu uz jauniem pamatiem. Tieši tāpēc tūlīt pēc armijas bruņotās dūres mēs izvirzīsim uz priekšu arī savu dūri. «Saturna» galvenais mērķis, dabiski, ir Maskava. Mēs piesātināsim boļševiku galvaspilsētu ar saviem izlūkiem un diversantiem, tā palīdzēdami mūsu varonīgajai armijai, bet vajadzīgajā brīdī dosim Kremlim izšķirošu triecienu no aizmugures . .. «Saturns» nebūs tikai grupa mūsu darbinieku, kas atradīsies tuvu frontei. «Saturns» būs viss mūsu armijas izlūkdienests, kas šai laikā tiks koncentrēts mums visizdevīgākajā vietā. «Saturnā» būs precīzi atkārtota visa mūsu struktūra. Ja tā priekšgalā izvirzu savus labākos darbiniekus Zombahu un Milleru, tas nepavisam nenozīmē, ka gribu visu atbildību par Krieviju uzvelt viņiem. Nekādā ziņā ne. Es viņus neapskaužu, — Kanariss smaidīdams palūkojās uz Zombahu, pēc tam uz Milleru, — jā, draugi, neapskaužu, jo jūsos redzēšu pats sevi, un jūs zināt, cik nežēlīgi prasīgs esmu pret sevi un savu darbu. No šā brīža izlūkdienests slavu varēs gūt tikai tur. Tikai tur. — Kanariss brīdi klusēja, it kā gaidīdams apstiprinājumu, tad turpināja: — Tas tomēr nepavisam nenozīmē, ka viss «Saturns» varēs slēpties aiz manas muguras. Zombahu un Milleru izvēlējos tieši tāpēc, ka pazīstu viņus kā spējīgus, gudrus, izveicīgus un operatīvus izlūkošanas un pretizlūkošanas darbiniekus. Viņu iniciatīva ir neizsmeļama, maisus ar viņu jaunajām un drosmīgajām idejām ne vienreiz vien mēs visi esam stiepuši uz savas muguras ... — Kanariss klusi iesmējās un pamirkšķināja Zom-baham. — Neapvainojieties, dārgais, es to saku, jūs mīlēdams un jums bezgalīgi ticēdams. Es jūs lūdzu jau rīt iesniegt man apsvērumus par «Saturna» aparāta komplektēšanu. Nekautrējieties, ņemiet vislabākos darbiniekus ...

Zombahs klusēdams pamāja ar galvu, sejā nebija ne prieka, ne sarūgtinājuma. Par Zombahu ne velti mēdza teikt, ka seja viņam esot no akmens, bet acis — no stikla.

«Saturna» dibināšanas ideju dedzīgi atbalstīja visi izlūkdienesta nodaļu vadītāji. Ak, viņi taču ļoti labi uzminēja slepeno iemeslu, kāpēc tiek dibināts «Saturns», un bija savam šefam no sirds pateicīgi, jo šis zibeņnovedējs darbosies arī viņu labā. Viņi apgalvoja, ka «Saturna» radīšana ir lielisks gājiens paša vadoņa stratēģijas un taktikas stilā.

Citādi izturējās Pauls Zombahs, kas jau sen bija slavens sava aukstā, analītiskā prāta dēļ. Viņš nepavisam nesteidzās jūsmot par jauno izlūkdienesta lolojumu, kas tika nodots viņam. Zombahs bija viena no galvenajām Kanarisa uzticības personām, viņš no visas sirds dievināja sava priekšnieka prātu un talantu,

tāpēc, lai gan saprata, ka «Saturna» dibināšanai ir viltīgi nolūki, sprieda tā: «Ja Vilhelmam tas vajadzīgs, mans pienākums ir uzņemties...» Zombahu pašreiz aizvainoja vienīgi tas, ka admirālis Kanariss nebija ar viņu apspriedies iepriekš.

Pateicies par uzticību, Zombahs sāka runāt kā tālredzīgs praktiķis, kas jebkuru jaunu darbu tūlīt redz tā reālajā veidā.

— Par mūsu profesionālajiem kadriem, — viņš iesāka, — varu sacīt, ka jau šodien iesniegšu man nepieciešamo darbinieku sarakstu. Bažas rada aģentūra, ko vajadzēs iesūtīt padomju aizmugurē. Kā zināt, ar to esmu nodarbojies arī agrāk. Mūsu stāvoklis šai ziņā nav nekāds labais. Krievu tautības aģenti, kas pašreiz atrodas mūsu rīcībā, ir kaut kas līdzīgs Noasa šķirsta pasažieriem, turklāt nav nekādi iespējams noteikt, kurš pāris ir šķīsts, kurš — nešķīsts. Aģenti, kas nāk no vecajiem krievu emigrantiem un viņu jaunās paaudzes, ir bailīgi, Eiropas samaitāti salašņas. Par naudu viņi ar mieru darīt visu, tomēr prasmes viņiem nav itin nekādas, turklāt viņi nepazīst mūsdienu Krieviju. Somu-krievu kara gūstekņi, kurus mums iedeva Manner-heims, ir vērtīgāka prece, bet viņu ir maz. Tas nozīmē, ka aģentūras kadrus mēs iegūsim galvenokārt pēc kampaņas sākšanās, kad radīsies gūstekņi un mūsu rokās bus Krievijas pamatiedzīvotāji. Armijai jāsaņem visautoritatīvākā pavēle strādāt šai ziņā mūsu labā. Tas ir tik svarīgi, ka uzskatu par vēlamu paša vadoņa iejaukšanos.

Kanariss klausījās Zombahā, pievēris mazliet uztukušos plakstus. Protams, Zombahs pareizi runā par galveno un visgrūtāko. Bet ko šeit var līdzēt? Kad Kanariss bija mēģinājis šo problēmu izskaidrot Hitleram, tas vai nu nekā nebija sapratis, vai arī nebija gribējis ar šo jautājumu nodarboties. Tāpēc Hitlera iejaukšanās, par ko sapņoja Zombahs, bija izslēgta. Pavēli parakstīs armijas vadība, tajā būs vesels lērums atrunu, un grūti iekustināmā militārā mašīna to izpildīs pavisam nolaidīgi. Citas izejas tomēr nav ...

Pulkvedis Zombahs runāja ne tikai par kadriem vien. Viņš sāka klāstīt savus kritiskos apsvērumus arī citos ne mazak svarīgos jautājumos. Kanariss saprata, ka pulkveža runa var netieši diskreditēt pašu «Saturna» dibināšanas ideju, un sēdi slēdza, teikdams Zombaham, ka visus pārējos jautājumus viņš risinās operatīvā kārtā.

Palikuši divatā, viņi apsedas krēslos un klusēdami raudzījās viens otram acīs. Abiem diviem šī klusēšana bija izteiksmīga

iin saprotama. Tomēr Zombaham nebija pa spēkam ne agrāk, ne tagad pilnīgi atminēt sava šefa tumšo dvēseli.

— Nevarēju atrast nevienu brīvu brīdi, lai parunātu ar jums iepriekš, — Kanariss klusi sacīja.

— Vai ar Milleru runājāt? — Zombahs jautāja.

— Nē. Pie reizes man jāpaskaidro, kāpēc iecēlu amatā arī viņu. Mēs zinām par šo cilvēku daudz kā slikta, tomēr viņam piemīt arī pozitīvas īpašības. Millers ir gudrs, neatlaidīgs, mīl mūsu darbu. Turklāt padarīt par «Saturna» otro svarīgāko darbinieku cilvēku, kas atnācis pie mums no Himlera midzeņa, bija taktiska nepieciešamība. Himlera greizsirdība uz mūsu izlūkdienestu ir tieši proporcionāla mūsu panākumiem. Lai tad mūsu panākumos piedalās arī viņa cilvēks.

— Vai tad viņš vēl arvien ir Himlera cilvēks? — Zombahs brīnījās. — Millers taču nostrādājis pie mums jau vairākus gadus.

— No gestapo neviens nevar aiziet pavisam, — Kanariss smaidīdams paskaidroja.

— Tad kāda velna pēc man šīs Himlera acis un ausis? — Zombahs noskaitās.

— Lai jūs izdarītu mazāk kļūdu, kas varētu iepriecināt Him-leru, — Kanariss atbildēja, joprojām smaidīdams. — Turklāt Millers ir liels speciālists diversiju rīkošanā, un šai ziņā viņš labi papildinās jūs — izlūkošanas entuziastu. Runādams ar mani par Maskavu, Hitlers sevišķi uzsvēra diversiju rīkošanu. To vienmēr atcerieties . ..

Brīdi viņi klusēja. Tad Zombahs vaicāja:

— Vai vadonis parakstīs pavēli, lai armija strādātu mūsu labā?

— Nē. Viņš ar šo problēmu negrib nodarboties. Neuztraucieties, par to rūpēšos es. Vispār, varu jums sacīt, ka vienmēr būšu blakus jums. Tie nav tikai vārdi. [1]

4. NODAĻA

Lidmašīna gatavojās pacelties gaisā melnā, sutīgā vasaras naktī. Kad tā sāka ieskrieties, gar skrejceļa malu uz desmit, piecpadsmit sekundēm iedegās sarkanas norobežojuma ugunis. Mirklī, kad lidmašīna atrāvās no zemes, ugunis apdzisa, un reizē izgaisa arī lidojuma izjūta. Apakšā palika pilnīgi aptumšota Maskava, virs galvas pletās melna debess. Tikai tad, kad lidmašīna, strauji celdamās augšup, bija izlauzusies cauri diviem mākoņu slāņiem, debess jumā iemirdzējās retas, blāvas zvaigznes. Rudins uz tām raudzījās, seju pie loga piespiedis. Nespodra spuldzīte, kas dega virs lidotāju kabīnes durvīm, mazliet apgaismoja lidmašīnas iekšieni. Kā neskaidri, blāvi plankumi bija saskatāmas tikai to cilvēku sejas, kuri atradās tuvāk pie durvīm. Kravcovs sēdēja, atspiedies ar muguru pret izpletni; galva bija atmesta atpakaļ, it kā viņš gulētu. Apaļā, parasti labsirdīgā un vientiesīgā seja pašreiz izskatījās dusmīga un saspringusi. Ja viņš tiešām gulēja, tad katrā ziņā redzēja nelāgu sapni. Krav-covam blakām, rokas starp ceļiem saspiedusi un ar visu augumu saliekusies uz priekšu, sēdēja Gaļina Gromova. Viņas skatiens, nekā neredzēdams, vērās lidmašīnas grīdā. Lūpas kustējās — Gaļina centās iegaumēt kodu. Savuškins, kas sēdēja pretim, noraudzījās viņā smaidīdams: ek, kas par neatlaidīgu meitieti, pat lidojuma laikā kaļ savu kodu. Dobriņins, sēdēdams lidmašīnas otrā galā, ar interesi aplūkoja izpletņa siksnas.

Markovs pa to laiku atradās lidotāju kabīnē. Uz krūtīm viņam bija piestiprināts izpletnis; atspiedies pret pilota krēsla atzveltni, viņš pāri lidotāja plecam raudzījās uz stūrmaņa ceļiem izklātā kartē. Zaļos Ligovinas purva kruzuļus viņš bija tik daudz un tik ilgi aplūkojis dažādās kartēs, ka tie vienmēr stāvēja viņa acu priekšā..Purvam bija aptuveni tādas pašas kontūras kā Apenīnu pussalai. Šā purva rajonā viņi izlēks. Tur viņus gaidīs Iekšlietu tautas komisariāta karaspēka daļas karavīri ar staršinu Bud-ņicki priekšgalā. Tie bija nomesti jau pirms dažām dienām .. .

Nevienā partizāņu spēku dislokācijas kartē Ligovinas purvs nebija atzīmēts, lai gan tas vismaz vasarā bija partizāņu bāzei diezgan izdevīgs. Ar bieziem krūmiem aizaugušais purvs stiepās gandrīz piecpadsmit kilometru garumā un sešu kilometru platumā. Masīva centrā atradās maza sausas zemes saliņa, līdz kurai varēja nokļūt vienīgi tad, ja zināja bīstamas mednieku takas. Ne velti apkārtējie iedzīvotāji šo purvu dēvēja par velna dūksti. Ja tur iemaldījās no ganāmpulka noklīdusi govs, bija skaidrs — beigta un pagalam. Stāstīja, ka staignajā muklājā gājuši bojā arī cilvēki.

— Ko darīsim, ja ugunskurus nevarēsim ieraudzīt? — Markovs kliedza lidotājam.

— Griezīsimies atpakaļ, — lidotājs atkliedza un piemetināja: — Gan jau ieraudzīsim.

Tuvojamies frontei. — Stūrmanis rādīja lejup, vairāk uz priekšu.

Markovs izslējās un dziļi dziji lejā ieraudzīja sarkanus uzliesmojumus. Pa labi plandījās liels ugunsgrēks. Pēkšņi pazuda viss, kas bija redzams lejā. Markovs vaicājoši palūkojās stūrmanī.

— Paldies dievam, atkal mākoņi, — stūrmanis smaidīdams skaļi teica.

Apritēja vēl stunda, un lidotājs pamāja Markovam uz kartes pusi.

— Viss kārtībā! Priekšā pa kreisi deg ugunskuri! — viņš iesaucās. — Ejiet sagatavoties, es apmetīšu loku ...

Bortmehāniķis izņēma no virām durvis, un visa operatīvā grupa nostājās rindā. Gajina Gromova bija pirmā, kas stāvēja pie melnās, svilpojošās spraugas. Markovs bija viņai pavēlējis lēkt pirmajai ne tikai tāpēc, ka viņa labāk par citiem mācēja rīkoties ar izpletni; apakšpulkvedis domāja, ka meitenes priekšzīme labvēlīgi ietekmēs visus pārējos. Pats viņš lēks pēdējais; pēc tam lidmašīnas apkalpe izmetīs kravu.

Iedegās un ātri ātri sāka mirkšķināt signālspuldze.

— Sāksim! — Markovs iesaucās un ar roku pamāja no augšas uz leju.

Gajina pazuda melnajā spraugā, aiz viņas — Savuškins, Krav-covs, Rudins, Dobriņins.

Markovs mazliet novilcināja izpletņa atvēršanos, cerēdams, ka tā izdosies nolaisties tuvāk saviem jaudīm, bet, kad izpletnis atvērās, viņš, palūkojies apkārt, ieraudzīja, ka laižas uz leju stipri pa labi no ugunskuriem. Lai gan Markovs zināja, ka nolaišanās rajonā gar purva malu izmētātas kārtis un krūmu zari, kas paredzēti gadījumam, ja kāds izpletņa lēcējs nokjūtu bīstamā muklājā, viņš uztraucās, iedomādamies, ka varētu iekrist purvā. Lidotāja aprēķins tomēr bija pareizs, un Markovs drīz vien pamanīja, ka viņu nes aizvien vairāk pa kreisi— taisni uz ugunskuriem. Pa kreisi no sevis viņš ieraudzīja vēl divus izpletņu kupolus. Ugunskuri bija jau pavisam tuvu. Atblāzmā, ko meta viens no šiem ugunskuriem, Markovs redzēja aizskrienam cilvēku. «Uzmanību — zeme!» Markovs sev pavēlēja un kā centīgs iesācējs sakļāva kājas, mazliet tās saliekdams, lai atsitiens būtu atsperīgs.

Kājas ietriecās mīkstā zemē pāri ceļgaliem.

Pildīdams instrukciju, viņš pagāzās uz sāniem un gandrīz

samaksāja par to ļoti dārgi — purvs bija tik staigns un turēja tik cieši, ka gāžoties varēja salauzt abas kajas. Glaba tikai vēja brāzma, kas tai pašā mirklī padzina uz priekšu izpletni, un tas izrāva Markovu no purva.

Atsprādzējis izpletni, Markovs izņēma kabatas bateriju ar zaļu stiklu, iededzināja to un sāka vicināt virs galvas. Viņa acu priekšā gluži kā no zemes izauga plecīgs maza auguma vīrietis, kas cepuri bija uzmaucis ar nagu uz pakauša. Tas bija Bud-ņickis, jau agrāk nomestās karavīru grupas komandieris. Drīz vien pieskrēja vēl daži cilvēki. Tāpat kā Markova grupas dalībnieki, arī viņi bija privātās drēbēs.

— Apdzēst ugunskurus! — Markovs pavēlēja. Budņickis aizskrēja izpildīt pavēli, bet Markovs, ar kājām piesardzīgi zemi taustīdams, gāja viņam pakaļ uz to pusi, kur tumsā skanēja balsis. Pēc brīža apakšpulkvedis uzskrēja virsū Rudinam, kas sēdēja pie krūma un locīja kopā izpletni.

— Kā klājas? — Markovs viņam klusi vaicāja.

— Lieliski! — Rudins jautri atsaucās.

— Kur pārējie?

Tepat kaut kur ir. Kravcovs laidās leja pa kreisi no manis.

Atkal gluži kā no zemes izauga Budņickis.

— Ugunskuri apdzēsti, — viņš ziņoja. — Divi jūsu biedri atrodas tur — kopā ar manējiem.

— Un kur vēl viens?

— Meklējam. Kravu esam jau atraduši.

Budņickis pazuda.

Pie Markova pienāca Savuškins un Dobriņins. Pec minūtēm desmit parādījās Kravcovs. Trūka vienīgi Gaļinas Gromovas. Viņu atrada tikai īsi pirms rītausmas .. .

Lēkdama pirmā, Gaļina ilgi nebija ļāvusi atvērties izpletnim, lai atrastos krietni zemāk par biedriem un varētu noverot viņu nolaišanos. Tāpēc viņa bija nolaidusies diezgan tālu no ugunskuriem un iekritusi dziļā akacī. Ūdens sniedzās līdz krūtīm, ka~ jas stiga staignās dūņās. Nav zināms, kā tas būtu beidzies, ja Budņickis nebūtu bijis tik tālredzīgs. Viņa ļaudis šai akacī bija iemetuši kārti. Ar tās palīdzību Gaļina izkļuva no bedres, tomēr pati meklēt biedrus neuzdrošinājās: sēdēja bedres malā un gaidīja.

Meiteni atrada Budņicka kareivji, kas bija ģērbušies privātās drēbēs. Gaļina viņus nepazina un, izdzirdusi balsis, paslepas

alkšņu krūmos, no turienes ilgi viņus novērodama, kamēr pār-Ii<*cinājās, ka tie ir savējie.

Piegājusi pie Markova, Ga|ina ziņoja:

- Radiste Gromova ieradusies grupas sapulcēšanās vietā.

Kas tad atgadījās? — Markovs stingri vaicāja.

- Parādīju lieku iniciatīvu: ilgi nejāvu atvērties izpletnim, lai labāk redzētu, kā laižas lejā biedri; nolaidos tālu no paredzētās vietas un iekritu bedrē.

— Tā ... — Markovs klusi noteica, nezinādams, ko darīt — rat vai slavēt meiteni. Šai mirklī viņš pamanīja, ka Gaļinai visas drēbes ir slapjas, un sāka viņu bārt pavisam tēvišķīgi.

- Goda vārds — kā nu tā drīkst! Jūs taču varat saaukstēties, saslimt! Kustieties, lai nesāktu salt, skrieniet, vai. Drīzāk jādodas ceļā.

Viņi cits aiz cita virzījās uz salas pusi. Priekšgalā atradās Budņickis, aiz viņa — Markovs. Pēdējie gāja kareivji, vilkdami egļu zarus, uz kuriem bija salikta no lidmašīnas nomestā krava.

— Un te nu ir mūsu sala, — Budņickis sacīja.

Visi apstājās un izbrīnījušies atklāja, ka zem kājām tiešām ir cieta, kaut arī ne gluži sausa zeme.

— Ziemu te viss būs diezgan kails, — Markovs teica, palūkojies apkārt.

— Arī mēs esam par to domājuši, — Budņickis sacīja un, rādīdams ar roku uz priekšu, piemetināja: — Tur, kilometrus septiņus no šejienes, ir mežiņš. Tiesa, vieta gan mitra, tomēr ceru, ka uz ziemas pusi, kad zeme būs sasalusi, mēs varēsim bāzi ierīkot tur.

— Paskatīsimies. Kur zemnīcas?

— Galvenā ir jūsu acu priekšā, — Budņickis atbildēja, šķelmīgi lūkodamies Markovā.

Tikai ieskatījies vērīgāk, Markovs pamanīja zem kupla krūma pakāpienus, kas ved pazemē.

Nebija saprotams, kā Budņickis un viņa ļaudis tik īsā laikā paguvuši izbūvēt tādu trīsistabu pazemes mītni. Šaurajā gaitenī pa labi un pa kreisi bija ieejas, kas veda uz galveno telpu — plašu štāba zemnīcu un divām nelielām dzīvojamām telpām. Radistei galvenajā zemnīcā bija ierīkots savs ar telteni aizklāts stūrītis. Katrai telpai bija arī atsevišķa izeja, pa kuru varēja nokļūt zemes virspusē.

Aplūkodams pamatīgi izbūvēto apakšzemes mītni, Markovs saprata, cik daudz darba tā bija prasījusi no Budņicka ļaudīm,

un gribēja pateikties, bet salas komandants bija jau pazudis. Izgājis ārā, Markovs ieraudzīja viņu vientulīgi stāvam klajuma. Pašķiebis galvu, viņš ar kabatas nazīti drāza nūju. Saule, kas bija jau pacēlusies virs apvāršņa, apspīdēja viņa pelēko, nogurušo seju. Izdzirdis Markova soļus, Budņickis nodrebēja, pagriezās, aizsvieda nūju un ar ierastu kustību gribēja noraustīt karavīra blūzi, taču mugurā bija nevis formas tērps, bet gan šauri svārciņi, galvā — cepure ar nagu uz pakauša. Viņš ātri pagrieza cepuri pareizi un mulsi pasmaidīja.

— Gribu jums pateikties par ļoti labi paveiktu darbu, — Markovs sacīja. Spiezdams komandantam roku, viņš juta, ka plauksta no vienas vietas pārklāta tulznām. — Zinu, ka nebija viegli izbūvēt šīs zemnīcas, turklāt tik ātri. Paldies.

— To jau paveica mani puiši, biedri apakšpulkvedi. Malači!

— Nododiet viņiem manu pateicību.

— Tieši tā — nodot pateicību! — Budņickis pielika roku pie cepures naga, tad, atcerējies, ka galvā ir žokejcepure, nenoteikti pavicināja roku un pēkšņi dusmīgi atzinās: — Nevaru, biedri apakšpulkvedi, pierast pie šīs formas.

— Nekas, gan jau pieradīsiet... — Markovs pasmaidīja un atcerējās, kā Budņicki bija raksturojis viņa komandieris: «Tas pieder pie tiem cilvēkiem, kas spēj no divām nūjām uzcelt tiltu un ar vienu lodi nošaut septiņus.»

— Tā nu es stāvu un domāju ... — Budņickis pa to laiku stāstīja, mazliet okādams kā vladimirietis. — No vienas puses, te visapkārt ļoti skaisti, bet, no otras puses, jums taisnība — ziemā šī vieta kļūs pilnīgi kaila, pareizāk sakot, demaskēsies. Bet ja nu tur, mežiņā, zemes virskārta ziemā tomēr nesasalst tik dziļi, ka var ierīkot zemnīcas?

— Lai nu paliek, pagaidām par to galvu vēl nelauziet, — Markovs teica. — Vispirms iedzīvosimies tepat un vēlāk kopā izlemsim, kā rīkoties.

— Arī vilcināties nebūs labi, biedri apakšpulkvedi. Ragavas jātaisa vasarā.

— Apdomāsim to mazliet vēlāk. Vai jūs neviens nav te traucējis?

— Tikai odi, biedri apakšpulkvedi, — Budņickis iesmiedamies atbildēja. — Tie nu gan ir neganti, gluži kā tādi gestapovieši, nevis kā kukaiņi. Šo odu dēļ strādājām tikai dienas pirmajā pusē un naktī.

— Un kad atpūtāties?

Tiklīdz odi ieradās savā darbā, tā mēs zem krūmiem gulēt.

- Vai cilvēki veseli?

Kas tad šiem var kaitēt? Te jau ir nevis karš, bet sana-lorija.

— Kur jūs dzīvojat?

— Gar salas malām esam izrakuši astoņas blindažas pēc aprēķina — katrā pa četriem cilvēkiem. Tā teikt, reizē mītnes un reizē aizsardzība no visām pusēm.

— Kad jūs to paguvāt?

— Bija tāda pavēle, biedri apakšpulkvedi.

— Dodiet saviem ļaudīm trīs dienas pilnīgas atpūtas un arī pats pienācīgi atpūtieties.

Budņickis klusēja.

— Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu? — Markovs skarbi noprasīja.

— Dzirdēju, biedri apakšpulkvedi, — Budņickis atbildēja skumjā balsī, — bet šodien puse no maniem kareivjiem mācās takas. — Ieraudzījis Markova sejā neizpratni, komandants paskaidroja: — Viņi kopā ar pavadoni iegaumē pieejas salai. Starp citu, mani puiši visu laiku prasa, kad mēs došoties kādā operācija.

— Kad pienāks laiks — iesiet, — Markovs dzedri atbildēja, pats uz sevi dusmodamies, ka nespēj atrast pareizo toni saruna ar komandantu.

— Mums taču pašreiz nav pat īsti, ko darīt, bet visapkārt — karš, — Budņickis turpināja.

— Neviens bez darba nepaliks, komandant, gan vēl lūgsiet, lai pažēlo. Pagaidām tomēr atpūtieties, komandant, — Markovs iesmējās un aizgāja uz zemnīcu .. . [2]

5. NODAĻA

Sāka darboties Budņicka kareivji. Apkrāvušies ar sprāgstvielām, viņi grupās pameta bāzi uz vairākām dienām, dažreiz uz veselu nedēļu. Šo reidu mērķis bija tāla apvidus izlūkošana un diversijas, kas novērstu pretinieka uzmanību, maldinātu to. Grupā bija divi vai trīs spridzinātāji, pārējie diversiju laikā viņus apsargāja. Aiziešana no bāzes un atgriešanās tika plānotas tā, lai hitlerieši nekādi nespētu saprast, no kurienes diversanti nāk un kur viņi pazūd. Budņickis nesaudzīgi prasīja, lai šī operāciju īpatnība tiktu stingri ievērota, un katrreiz izdomāja ļoti viltīgas grupu pārvietošanās shēmas. Viņš jau pašā sakuma parādīja, ka ir izcils taktiķis, kas, tā teikt, dzimis, lai cīnītos ienaidnieka aizmugurē. Budņickim nez no kurienes^ uzrādās bieza rēķinu grāmata, kurā tika ierakstītas visas militārās operācijas: uzspridzinātie tilti, no sliedēm nolaistie ešeloni, iznīcinātie hitlerieši, bet it īpaši tas, kā notikusi aiziešana no bāzes un atgriešanās atpakaļ. Kareivjus, kas pārradās no operācijās, katrreiz sagaidīja visi salas iemītnieki, lai gan atgriešanās vienmēr notika naktī. Jautājumiem un stāstiem nebija gala. Protams, kareivju stāstos faktus bieži vien papildināja iztēle. Budņickis tomēr neiejaucās. Pēc viņa domām, pirmsākumā tādi, kā viņš izteicās, «brīvi raporti» bija pat noderīgi: klausīdamies cilvēki pārliecinājās, ka ienaidnieks nav tik briesmīgs, kā bija šķitis līdz šim. Atļāvis kareivjiem izrunāties pēc sirds patikas, Budņickis pasauca pie sevis grupas vecāko un, atvēris savu virsgrāmatu, teica:

— Tagad pieraksti visu precīzi, bez jebkādas melšanas . . .

Situāciju sāka izlūkot arī Markova grupas ļaudis.

Pirmais izlūkgājienā devās Savņškins. Kopā ar trim Bud-ņicka kareivjiem bāzi viņš pameta novakarē. Pa nakti viņi nogāja gandrīz trīsdesmit kilometru un agrā rītā sasniedza dzelzceļu. Sliežu viņā pusē bija redzams prāvs ciemats, kas stiepās gar upes krastu. Kareivji palika dzelzceļa malā, bet Savuškins devās uz ciematu. Viņš gāja atklāti, lai gan kabatā bija ne visai drošs dokuments — ar roku rakstīta izziņa, kas apliecināja, ka tās īpašnieks strādā par sanitāru vācu hospitālī Baranovičos un atlaists uz desmit dienām meklēt ģimeni.

Savuškins gāja nesteigdamies, pagūdams ievērot visu: gan vientuļu sievieti, kas rušinās pa kartupeļu lauku, gan bērnus, kas skraida pie sagrautas baznīcas, gan salīkušu vīrieti, kas ciemata nomalē iet no vienas mājas uz otru, un pat cīruli, kas lidinās virs nenopļautas pļavas.

Ciemata nomalē Savuškins ar zāles kušķi pamatīgi noslaucīja zābakus, pret celi izdauzīja no cepures putekļus un tikai tad saka iet pa tukšo ielu. Vīrietis, kas mazliet agrāk bija gājis no vienas mājas uz otru, tagad stāvēja koka ēna un raudzījās uz Savuškinu. Nonācis blakus, Savuškins devās vīrietim taisni klāt.

— Sveiks, novadniek! — viņš laipni teica.

- Sveicināts, — vīrietis piesardzīgi atbildēja, lūkodamies

Savuškinā.

— Varbūt gadījumā vari man pateikt, vai te apmetušies uz dzīvi daudz bēg|u?

— Neesmu skaitījis, — vīrietis drūmi atteica.

— Neba skaitlis man vajadzīgs, — Savuškins paskaidroja bēdīgi un pārmetoši. — Meklēju savus tuviniekus.

— Un citu rupju kā ķert vēju pa lauku tev nav?

— Sieva pazudusi, divi bērneļi . . . cilvēku vajag saprast, — Savuškins skumji sacīja.,— Kara sākumā viņi dzīvoja Minskas tuvumā un, manuprāt, nevarēja aiziet tālāk par šo apvidu.

— Sieva pazudusi ... — vīrietis atkārtoja. — Cilvēki visu pazaudējuši un arī tad vēl nemeklē.

Brīdi viņi klusēja.

— Vai vācieši ciematā ir? — Savuškins nevērīgi vaicāja.

— īstu vāciešu nav, bet viņu roklaižu — cik tikai uziet. Redz, kā vilku piemin, tā šis klāt. — Vīrietis parādīja uz ūsainu gara auguma spēkavīru, kas bija iznācis uz kaimiņu mājas lieve-nēm. — Mūsu vecākais policists Ferapontova kungs.

Viņš gan droši vien zina, kas pie jums apmetušies, — Savuškins ieminējās.

— Protams, tas zina visu, — vīrietis pavīpsnāja.

Savuškins devās pie policista, kas vēl vienmēr stāvēja uz

augstajām lievenēm. Policists pagriezās un sāka skatīties uz Savuškinu, kā tas nāk aizvien tuvāk.

— Sveicināti! — Savuškins jau no tālienes iesaucās skaļi un izdabīgi.

— Un kas tad būs tālāk? — Ferapontovs jautāja, uzlikdams roku uz nagana maksts.

Savuškins pastāstīja, kāpēc ieradies ciemā.

— Vai kāds dokuments tev ir? — policists noprasīja zemā basa balsī.

— Kā tad citādi, te tas būs, — Savuškins sniedza savu izziņu.

Ferapontovs uzmanīgi izlasīja, salocīja un atdeva atpakaļ.

— Nāc iekšā, — viņš sacīja un, pagriezdams ceļu, palaida Savuškinu sev pa priekšu.

Viņi apsēdās pie galda. Plašajā, gaišajā istabā vairāk neviena nebija. Acīm redzot, iepriekšējā vakarā te bija notikusi iedzeršana — pa grīdu, uz soliem mētājās tukšas pudeles, uz galda bija saņurcīta vācu avīze ar ēdiena atliekām. No Ferapontova plūda skābena degvīna smaka.

— Tā, tā, — viņš sacīja, nolikdams uz galda mezglainas rokas ar netīriem nagiem. — Tad tu cilpo no pašiem Baranovi-čiem?

— Kā tad, laikiem eju kājām, laikiem kāds paved. — Savuš-kins brīdi klusēja, tad nopūzdamies piemetināja: — Bērneļu žēl.

Ferapontovs pasmīnēja.

— Žēlums tagad nav modē. Un nevienas sievietes ar diviem bērniem pie mums nav. To es saku oficiāli, es te pat katru suni pazīstu, un katrs suns pazīst mani. — Ferapontovs iesmējās, un Savuškins saprata, ka policists piedzēries — nav vēl atžilbis no nakts vai arī nesen lāpījis paģiras. — Ģīmis tev ir apaļš, redzams, hospitālī dzīvot var, — Ferapontovs labsirdīgi piebilda.,

— Par ēšanu nav ko sūdzēties. Tālab arī sāku meklēt ģimeni. Varētu viegli to paēdināt, bet tas pašreiz ir galvenais.

— Vai naudu arī maksā?

— Kādu naudu? Un kālab man tā būtu vajadzīga — ko tad par šo var nopirkt? — Savuškins žēlabaini sacīja, bet Ferapontovs rupjā balsī turpināja:

— Kad tā apskatās, ir gan tie friči sīkstuļi, pat kapeiku cilvēkiem nenovīd. Mums, policistiem, paredzēta noteikta alga — nu, tīrais izsmiekls. Viņi mums klaji paskaidroja, ka esot taču daudz iespēju piepelnīties. Vai tu apjēdz, uz ko mums norāda? Nu, mēs, protams, neejam dievu lūgt. Reče, kādu māju pievācu sev. Te, brāl, dzīvoja pats izpildkomitejas priekšsēdētājs. Savu laiku padzīvoja un — pietiek, jāļauj dzīvot arī citiem ... — Viņš atkal iesmējās. — Kā tad ir jūsu pusē, vai mierīgi?

— Kāds gan nemiers pie mums varētu būt? Vācieši tur cits pie cita kā siļķes mucā. Hospitāļu vien Barano'vičos četri gabali, tad vēl visādi štābi un kancelejas. Parkā katru dienu spēlē mūzika, rāda ķinīti.

— Tad redz, kā! — Ferapontovs izbrīnījies iesaucās un pieliecies uzticēja Savuškinam savu noslēpumu: — Pie mums ķinīti sāk rādīt partizāņi, saprati?

— Pie mums gan nekas nav dzirdams, — Savuškins pielāgojās viņa tonim.

— Toties pie mums, brāl, gan dzirdams, gan redzams. — Viņš pievirzījās Savuškinam vēl tuvāk un pūta tam virsū tādu degvīna dvingu, ka elpot kļuva pretīgi. Policists, acīm redzot, bija sasniedzis to dzēruma pakāpi, kad juta vajadzību pēc cilvēka, kas klausītos viņa spriedelējumos. Jāteic, ka uzmanīgāku klausītāju par Savuškinu viņš nebūtu varējis atrast. Ferapontovs uzlika savu smago ķepu Savuškinam uz pleca un turpināja: — Jā ... Aizvakar uzspridzināja šosejas tiltu — tā, ka nekas pāri nepalika. Nesen apgāza ešelonu ar benzīna cisternām un sadedzināja. Tas nu gan bija ķinītis! Desmit verstu attālumā varēja redzēt. Nu, un ciema ļaudis uzreiz kļuvuši pavisam citādi; vakar vakarā kādai atraitnei ņēmām nost teļu, tad šī sāka bļaut un draudēt tā, ka mums neatlika nekas cits kā aizsūtīt viņu pie senčiem. Vai arī mans kaimiņš Malahovs, pie kura, kā es redzēju, biji piegājis. Viņš pat miegā griež uz mani zobus. Mēs viņam gan motociklu atņēmām, gan arī mēbeles paputinājām. Bet galvenais — viņš te bija iedzīvojies lielā slavā, strādāja uz dzelzceļa pa stahanoviešu modei, bet tagad — apaļa nulle. Tāpēc arī tur uz mums ļaunu prātu. Nu nekas, nekas, vai nu viņš samierināsies, vai arī friči reiz saņems viņu ciet.

— Šai ziņā mūsu darbs ir tīrāks, — Savuškins čukstus sacīja, parādīdams uzticību arī no savas puses. — Hospitālī nekā laba savējiem gan nedari, tomēr arī ļaunu ne.

— Kas viņi man par savējiem? — Ferapontovs pēkšņi noskaitās. — So savējo dēļ divas reizes esmu tupējis aiz restēm. Vai tad man par to' būtu jāatmaksā ar labu? — viņš nobļāvās un tūlīt saguma, pabāzdams roku zem sola un kā burvju mākslinieks izvilkdams no turienes degvīna pudeli. — Vai negribi?

— Kā tad negribu... — Savuškins pasmaidīja, aplūkodams pudeli. — Paskat tik — maskavietis! Neesmu to redzējis, kopš sācies karš.

— Sitada pudele nav priekš skatīšanas, — Ferapontovs teica, liedams degvīnu ar netīriem pirkstiem notraipītā slīpēta stikla glāzē. — Dzer, es jau pirmīt noskaloju paģiras.

Savuškins izdzēra, uzkoda apgrauztu speķa gabaliņu un nodomāja, ka viņš pirmoreiz mūžā vienā paņēmienā iztukšojis gandrīz pilnu tējas glāzi degvīna. Pa visu ķermeni izplūda siltums, galvā sāka šalkt.

— Nav viegli — esmu no tā atradis, — viņš atzinis un pasmaidīja, kā vainīgs juzdamies, tad paņēma no galda maizes šķēli un vēl vienu speķa gabaliņu.

— Vispār, labāk būtu pamest šo vietu un doties uz turieni, pie jums, tālāk no frontes, — Ferapontovs teica. — Tad tu apgalvo, ka pie jums ir mierīgi?

— Pavisam.

— Paskatīšos, kā te būs vēlāk, un, ja redzēšu, ka friči nespēj nodibināt kārtību, došos uz jūsu pusi. Vai ar darbu palīdzēsi?

— Kāpēc lai nepalīdzētu pašu cilvēkam?

— Kur lai tevi tur meklē?

— Paprasi, kur atrodas trešais hospitālis, un ar to pietiks. Tur mani visi pazīst. Jautā pēc Jegora, un tev tūlīt palīdzēs mani atrast. Nu tad paldies par pajumti un cienastu. Iešu meklēt tālāk. — Savuškins piecēlās.

— Ej, ja gribi, tikai velti kājas lauzīsi. Kas to lai zina, uz kurieni tavējos aizrāvis šis kara virpulis? — Ferapontovs piecēlās un stiepa Savuškinam savu lielo roku. — Bet, ja nu esi tā nodomājis, ej vien . . .

— Paiešu vēl mazliet aiz Borisovas un griezīšos atpakaļ, — Savuškins sacīja. — Uz redzēšanos, ja par braukšanu pie mums neesi tikai jokojies.

— Te, brāl, nav nekādi joki ... — Ferapontovs drūmi noteica, ielaizdams pirkstus pinkainajos matos. — Friči ir lieli viltnieki, ceļu viņi sargā, bet mēs lai sargājamies paši kā varēdami. Visā ciematā esam tikai trīs policisti. Pats saproti, kādi joki te var notikt...

Savuškins izgāja no ciemata un devās atpakaļ uz dzelzceļu. «Bija taču iespējams šo riebekli klusītēm novākt pie malas,» viņš domāja. Diemžēl tādu rīcību stingri jo stingri aizliedza Markova pavēle.

Ticis pāri uzbērumam, Savuškins drīz vien nogriezās no ceļa un devās dziļi krūmos, kur viņu gaidīja pavadoņi. Naktī viņi ieradās bāzē . ..

Markovs vērīgi klausījās Savuškina stāstu par pirmo izlūk-«gājitmu. Viss šķita svarīgs: gan tas, ka ciematā nav vāciešu, gan tas, ka policistu Ferapontovu jau sākušas tirdīt bailes, gan tas, ka tuvumā darbojas kāda partizāņu vienība, bet dzelzceļnieks, par kuru droši var teikt, ka viņš noskaņots patriotiski, nez kāpēc uzturas ciematā. Tas viss var noderēt...

Markovam krājās aizvien vairāk neatliekamu jautājumu, ko vajadzēja pārrunāt ar partijas pagrīdes apgabala komitejas sekretāru biedru Alekseju, bet tikšanās aizvien tika atcelta uz vēlāku laiku. Lai gan Markovs ļoti labi saprata, cik sarežģīti ir organizēt šo tikšanos, viņš tomēr nervozēja . . .

Vēlu naktī Markovu uzmodināja Budņickis.

— Ārkārtējs notikums, biedri apakšpulkvedi. Liels slepenības režīma un disciplīnas pārkāpums, — Budņickis bažīgi teica un norādīja uz staršinu Oļhovikovu, kas stāvēja pie durvīm; šim

puisim bija cīkstoņa augums, un kareivji mēdza teikt, ka viņš esot labsirdīgs kā nejēga teļš un veselīgs kā vērsis.

— Kas jums tur noticis? — Markovs piecēlās un devās pie

galda, kas bija sanaglots no dēļiem. *

— Staršina Oļhovikov, ziņojiet! — Budņickis pavēlēja satrauktā balsī un pats aizgāja pie malas.

Oļhovikovs brītiņu pamīņājās, tad paspēra soli uz priekšu un izstiepās tā, ka gaiva gandrīz atdūrās pret zemnīcas griestiem. Markovs pa to laiku bija aizdedzinājis lampu un tagad ieraudzīja, ka staršinam viss kreisais plecs ir asiņains.

— Jūs esat ievainots? — Markovs jautāja.

— Tās nav manas asinis, — Oļhovikovs norūca. — Tas

asinis... _

— Ziņojiet visu pēc kārtas, kā pienākas! — Budņickis par- • trauca.

Oļhovikovs pavērās griestos un sāka runāt maiga, zema balsī.

— Tad nu tā. Tālā reida laikā mēs atrādām un paņēmām līdzi ievainotu zēnu. Sauc par Koļu. Tā teikt, mans vārdabrālis . . .

— Nestāsti nevajadzīgus sīkumus! — Budņickis iesaucās.

— Tieši tā, nestāstīt nevajadzīgus sīkumus, — Oļhovikovs atkārtoja kā klusa atbalss. — Tātad mēs atradām zēnu un atgādājām viņu šurp. Tas ir, šeit, bāze. — Viņš apklusa, paļāvīgi un vaicājoši raudzīdamies komandierī.

— Vai esat aizmirsis, kāds mums režīms? — Markovs bargi

noprasīja. „

Oļhovikovs paraustīja varenos plecus.

— Kāpēc tad aizmirsis?

— Biedri apakšpulkvedi, lai viņš izstāsta visu, kā bija, — Budņickis sacīja. — Ziņo, Oļhovikov, kādos apstākļos tu izdarīji šo noziedzīgo vieglprātību.

— Tas bija tā . .. — Oļhovikovs, griestos skatīdamies, pa-tusnīja, pēc tam turpināja: — Aiz Gomeļas uzspridzinājām benzīna ņoliktavu. Pēc tam saskaņā ar shēmu sākam nākt majas. Pirmo dienu nosēdējām mežā. Naktī gājām atkal. Ieraudzījām — deg sādža. Piegājām tuvāk. Bilde skaidra — tur rīkojusies soda ekspedīcija. Visapkārt līķi. Starp citu — sievietes un vecīši. Un nevienas dzīvas dvēseles. Bet majas deg. Mes tad nu pastāvējām, pabēdājāmies un gājām tālāk, kā paredzēts shēmā. Kad degošā sādža bija palikusi aiz mums soļus trīssimt, jerau-dzījām kaut ko noskrienam no ceļa. Aleksejenko tūlīt metās pakaļ un izvilka no krūmiem zēnu. Roka tam sašauta šai te vietā.— Oļhovikovs parādīja uz savas milzīgās rokas delnu. — Nu, kur lai viņu liek? Pamest? Visi mani kareivji klusē un raugās manī. Es taču redzfl, kā viņi raugās. Vai tad es pats esmu kāds neģēlis? Tā mēs to zēnu pievācām ... — Pēc mirkļa Oļhovikovs vēl piebilda: — Saprātīgs puika. Gadu trīspadsmit. No pilsētas.

Budņickis, kas visu laiku bija tiecies pārtraukt staršinas stāstījumu, iesaucās:

— Bet tu pasaki, kāds mums ir režīms! Ko tu par to domā?

— Pateikšu ... — Oļhovikovs atkal pavērās griestos. — Ko viņš, šis puišelis, nodarīs ļaunu mūsu režīmam? Tāds puika var arī lieti derēt, piemēram, izlūkošanai.

— Vai viņš paiet var? — Markovs vaicāja.

— Kāpēc tad ne? — Oļhovikovs pasmaidīja. — Viņam ievainota tikai roka.

— Vediet šurp! — Markovs pavēlēja.

Oļhovikovs veikli jo veikli izšāvās pa durvīm. Budņickis nogaidīdams klusēja un laiku pa laikam palūkojās uz Markovu.

Staršina atveda vāju, slaidu zēnu. Pie krūtīm turēdams pārsietu roku, viņš drūmi raudzījās Markovā.

— Kā tevi sauc? — Markovs jautāja.

— Koļa, — zēns atbildēja, tikko sadzirdami, tad, it kā kaut ko norijis, atkārtoja skaļāk: — Koļa, uzvārds — Kukanovs. Esmu no Gomeļas, bet kopš kara sākuma dzīvoju sādžā pie krustmātes.

— Kas ir tavi vecāki?

— Māte ir ārste, tēvs — tankists.

— Kur viņi atrodas?

— Kā — kur? Droši vien karo. Krustmāte Daša bija aizgājusi uz pilsētu, tur vairs nav pat mūsu mājas.

— Kas nu tagad būs — krustmāte Daša taču tevi meklēs?

— Nemeklēs, — Koļa klusi atbildēja.

— Viņa, biedri apakšpulkvedi, ir pagalam, — Oļhovikovs paskaidroja. — Viņas meita arīdzan. Tas viss noticis zēna acu priekšā.

— Biedri priekšniek, atļaujiet man palikt te, es vēl noderēšu, goda vārds, noderēšu. Protu zīmēt, varu darīt visu, kas vien vajadzīgs, — Koļa ātri nobēra to, ko viņam neapšaubāmi bija iemācījis Oļhovikovs.

— Labi, padomāsim, — Markovs sacīja un pagriezās pret Budņicki. — Iekārtojiet viņu!

— Zēns dzīvos pie manis, — 0|hovikovs bažīgi norūca.

— Ar jums būs īpaša saruna, — Markovs teica dzedri, bet nepavisam ne bargi.

Tā bāzē ieradās Koja Kukanovs.

6. NODAĻA

Beidzot pienāca ilgi gaidītā radiogramma no Maskavas. Valsts drošības komisārs Starkovs paziņoja, kurā vietā un kādā laikā paredzēta Markova tikšanās ar pagrīdes apgabala^ komitejas sekretāru biedru Alekseju. Tai bija jānotiek nākamajā sestdiena pulksten divdesmit divos Naberežnojes ciemā, garīdznieka mājā.

Piektdienas vakarā Markovs nosūtīja uz turieni Kravcovu un. divus Budņicka vienības kareivjus. Viņiem bija jāizlūko, kāds stāvoklis ir ciemā, un vēlāk jāapsargā tikšanās vieta. Pats Markovs ieradīsies tieši noteiktajā laikā.

Kravcovs ar diviem kareivjiem salu pameta naktī. Rītausma viņi sasniedza Budņicka autobāzi — tā dēvēja purva mala izraidu zemnīcu, kurā glabājās pieci divriteņi; tos pec Budņicka pavēles bija sadabūjuši viņa kareivji. Sis kājminamais transports, kā mēdza teikt Budņickis, deva grupai iespēju izdarīt aizvien tālākus reidus.

Kravcovs un viņa pavadoņi brauca ar divriteņiem pa lauku ceļu, kas, aizlocīdamies gar upes krastu, veda uz apvārsni, kur melnoja mežs. Naberežnojes ciems atradās aiz šā meža, un līdz tam bija vismaz divdesmit kilometru.

Rudeni varēja just visās malās. Debesis aizsedza netīri, zemi mākoņi. Krūmiem lapas jau sen bija nokaltušas. No sabrunē-juša, nenopļauta rudzu lauka plūda trudu smaka. Strazdi bariem steidzīgi laidelējās no vienas vietas uz otru, gatavodamies tālām ceļojumam uz siltām zemēm. Upe bija pelēka ka svins, tas ūdeņus ņirbināja auksts vējš. Lauku ceļš bija ajzaudzis ar zaļi, divriteņi'nejauki slīdēja, stiga pielijušas grambas.

Kravcovs brauca pa priekšu. Apaļa, labsirdīga seja bija pietvīkusi. Mīdams čīkstošos divriteņa pedāļus,_ viņš īgni domāja, ka veltīgi paklausījis Budņickim, zem svārkiem pavilkdams siltu vesti. Tagad bija karsti, un aiz jostas aizbāztā pistole sāpīgi spiedās pret ribām.

Lai nebūtu par to jādoma, Kravcovs saka klausīties, ko runa kareivji, braukdami aiz viņa.

— Paraugies pa kreisi uz vientu|o koku! Kas tur ir mazliet pa labi no stumbra — cilvēks vai kas cits?

— Es jau sen skatos, — otra balss atsaucās. — Nekustas, laikam celms.

Arī Kravcovs sāka lūkoties uz turieni. Tas, par ko runāja kareivji, bija līdzīgs zem koka sēdošam cilvēkam. Visu ceļu līdz pašam mežam viņi raudzījās uz tā pusi un galu galā secināja, ka tur tomēr ir celms: pa visu laiku tas nebija pakustējies ne reizi.

Mežā ceļš bija tik izmircis, ka nevarēja atrast pat šauru sausu josliņu, tāpēc braucēji divriteņus paslēpa krūmos un tālāk gāja kājām.

Pie Naberežnojes ciema viņi nonāca pusdienas laikā. Paslēpušies ar krūmiem apaugušā uzkalnā, viņi sāka vērot, kas notiek uz ciema vienīgās ielas, kuru no turienes varēja labi redzēt. Ciems šķita izmiris. Tikai virs mājeles, kas bija piekļāvusies pie baznīcas, vecā, vientuļā bērzā nemierīgi klaigāja krauķi; droši vien arī tie posās uz dienvidiem.

Tad no vistuvākās mājas iznāca sieviete ar melnu lakatu, kas bija uzsiets zemu uz pieres. Viņa apstājās pie vārtiņiem, palūkojās mākoņainajās debesīs, pēc tam — uz visām pusēm un iegāja atpakaļ pagalmā. Mazliet vēlāk pa vārtiņiem iznāca zēns, tāpat pastāvēja, tāpat paraudzījās apkārt, tad lēnām sāka iet pa ielu uz ciema centru. Pie baznīcas viņš gluži kā zemē iegrima. Kravcovs redzēja zēnu aizejam aiz ceriņu krūma, kur viņš it kā izgaisa. Tomēr pēc neilga laika viņš parādījās baznīcas žoga otrā pusē, devās pa ielu uz priekšu gandrīz līdz pašam galam un tur iegriezās šķībā mājelē, kuras logi bija aizsisti ar dēļiem.

«Šis zēns droši vien veltīgi nestaigā,» Kravcovs nodomāja. Viens no kareivjiem, gluži kā viņa domas uzminējis, klusi sacīja:

— Man rādās, ka šis zeperis pārlūko ciemu.

— Man arī tā liekas, — Kravcovs piekrita.

Aizritēja vēl viena stunda, varbūt arī vairāk, un visu laiku ciems šķita izmiris. Kaut kur aiz mākoņiem saule jau tuvojās apvārsnim; to varēja uzminēt tikai pēc tā, ka austrumu pusē debesis kļuva tumšākas.

— Vai dzi — motors! — ātri ierunājās viens no kareivjiem.

Arī Kravcovs dzirdēja tālu rūkoņu, kas kļuva aizvien stiprāka.

Ciemā iebrauca varena trīsasu automašīna, kuras metāla kravas kastē sēdēja ne mazāk par piecdesmit vācu kareivjiem. Ciema vidū mašīna apstājās, no šofera kabīnes izkāpa virsnieks ;ir melnu esesieša mēteli mugurā. Minūtes piecas viņš palika turpat stāvam, it kā kaut ko gaidītu. Tad pateica kareivjiem dažus vārdus un aši ielīda kabīnē. Kareivji uzslējās kājās, pacēla automātus, un klusumu pāršķēla neprātīga šaudīšanās. Kravas mašīna lēnām brauca uz priekšu, kareivji joprojām šāva. Viņu mērķis bija zemnieku mājas. Šķindēdamas izbira logu rūtis. Aizdegās kādas mājas salmu jumts. Kravas mašīna izbrauca no ciema un, uzņēmusi ātrumu, aizjoņoja uz apvāršņa pusi. Klusumā, kas pēc tam iestājās, varēja dzirdēt tikai ugunsgrēka sprakšķus. Uz ielas, tāpat kā pirmīt, nebija neviena cilvēka. Kravcovs blakām izdzirda nesaprotamu skaņu un pagriezās. Līdzās gulošais kareivis grieza zobus, viņa seja aiz niknuma bija pelēka, rokas žņaudza šauteni tik stipri, ka pirksti kļuva balti.

— Tikko noturējos, — viņš aizsmacis sacīja, pasmaidīja, kā vainīgs juzdamies, un, atgrūdis cepuri pakausī, ar piedurkni noslaucīja sviedrus no pieres. — Ir nu gan necilvēki! ...

Kravcovs nesaprata, ko darīt — turpināt novērošanu vai pamest posteni un iet pretim Markovam, lai brīdinātu no briesmām: vācieši taču varēja atgriezties. Viņš tomēr zināja, cik ilgi ar lielām pūlēm bija gatavota šī tikšanās. Turklāt vāciešu smagās mašīnas parādīšanās varēja būt tīrā nejaušība.

Kravcova bažīgās pārdomas iztraucēja motora sprakšķi, kas ātri pieņēmās spēkā.

Ciema otrā galā parādījās motocikls ar blakusvāģi. Brauca trīs privātās drēbēs ģērbušies vīrieši. Viņi izdrāzās cauri visam ciemam, izbrauca uz ceļa, bet drīz vien nogriezās taisni pa pļavu un tūlīt pazuda krūmājā. Motora rūkoņa pēkšņi aprāvās. Acīm redzot, viņi bija apstājušies.

— Izskatās pēc policistiem, — sacīja kareivis, kas gulēja blakus Kravcovam.

— Novērojiet krūmus! — Kravcovs pavēlēja.

Tomēr līdz pašai krēslai no krūmiem neviens ārā neiznāca. Kravcovs nosūtīja uz turieni izlūkos vienu no kareivjiem.

— Šaudīties nesāc, — viņš pavēlēja, — tikai izpēti, uz kurieni ved motocikla sliede. Varbūt tur nogriežas ceļš? Apskaties un nāc atpakaļ. Labi žigli!

Kareivis nokāpa palejā un, slēpdamies tajā, aizskrēja līdz ceļam. Drīz vien Kravcovs redzēja, kā viņš ātri šķērso ceļu un pazūd krūmos .. .

Kareivis atgriezās aizelsies, viscaur notriepies ar zemi. Viņš pastāstīja, ka motocikls stāvot, paslēpts aiz salauztiem krūmu zariem, bet pasažieru pēdas vedot uz ciemu. Viņš līdis pa pēdām, cik tālu spējis, bet tad pēdas pagriezušās uz tuvējās mājas sakņu dārzu, kur viss esot kails. Aiz kāpostu kaceniem paslēpties nevarot...

Kravcovs uztraucās no visas tiesas. Līdz tam laikam, kad jāierodas Markovam, bija palicis mazliet vairāk par divām stundām. Pēc plāna visiem trim tūlīt vajadzēja doties uz ciemu un palūgt naktsmītni katram savā mājā netālu no baznīcas, kur atradās popa mājiņa. Bet kas bija šie trīs privātās drēbēs ģērbušies vīri? Visvairāk viņi izskatījās pēc policistiem. Kas gan cits uzdrīkstētos tik atklāti braukt ar motociklu? Vai tiešām ienaidnieks uzzinājis par tikšanos un izlicis slazdus?

Vienu no kareivjiem Kravcovs aizsūtīja pretim Markovam izstāstīt, kas noticis.

Kareivis aizgāja. Bija jau stipri satumsis. Kravcovs nodomāja, ka viņa sūtītais kareivis var Markovu arī nesatikt, tumsā izmainīties, un tad iespējama liela nelaime.

Kravcovs nolēma grozīt plānu un rīkoties pēc sava prāta, lai notiek kas notikdams. Pirmais uz ciemu ies kareivis, viņš dosies uz nomaļo māju un lūgs atļauju pārnakšņot. Pēc desmit minūtēm šai pašā mājā ieies arī Kravcovs. Kareivim viņš pavēlēja būt gatavam jebkuru mirkli un turēt rokā citronam līdzīgo granātu ar norautu gredzenu. Ja mājā izlikti slazdi, mest granātu un atkāpties.

Viņi nogāja lejā pie ceļa, un kareivis atklāti devās uz ciemu.

Kravcovs apsēdās ceļa malā, lai nogaidītu desmit minūtes. Viņš redzēja, kā kareivis pazūd nomaļās mājas vārtiņos...

Durvis nebija aizslēgtas, un kareivis tūlīt nokļuva goda istabā. Sieviete, kas dienā bija iznākusi pa vārtiņiem, ar adīkli rokā sēdēja pie nespodra loga. Par negaidītā viesa ierašanos viņa nemaz nebrīnījās.

— Ko tu teiksi, mīļais? — sieviete laipni apvaicājās.

— Laid pārnakšņot... — Ciemiņa balss nepavisam neskanēja lūdzoši, un viņš vērīgi nopētīja istabu.

— Nakšņo vien, nakšņo, mīļais. Kur tad tu gribētu gulēt? Istabā gaiss tāds smacīgs. Var arī šķūnītī, tur vēl saglabājies maķenīt siena.

— Labāk istabā, naktis tagad aukstas.

— Tad, mīļais, aizej uz šķūnīti, paņem sienu un noklāj te uz grīdas.

Kareivis izgāja pagalmā, paraudzījās apkārt, bet neko aizdomīgu nemanīja. Paņēmis šķūnītī siena klēpi, viņš atgriezās istabā, nolika sienu uz grīdas un tikai tad ieraudzīja divus vīriešus. Viens sēdēja aiz galda, otrs stāvēja pie pašām durvīm, ar muguru atspiedies pret krāsni.

— No kurienes nākdams, bezpajumtniek? — jautri vaicaja tas, kas sēdēja aiz galda.

— Kuļos uz mājām, uz Smoļenskas apgabalu, — kareivis mierīgi atbildēja, lādēdams sevi par to, ka nolāpītā siena dēļ atkal bija uzmaucis granātai gredzenu.

— Tad redz, kā. Bet no kurienes tad tu nāc?

— No Minskas puses.

— Ko tur darīji?

— Kamēr varēju, dzīvoju tāpat kā citi aplenkumā nokļuvušie.

— Redz, kā.

Kareivis sāka lēnām virzīt roku uz kabatu, kura atradās granāta.

— Vēl viena kustība, un es šaušu! — aizsmakuša balsi iesaucās tas, kas stāvēja pie krāsns, un kareivis ieraudzīja sev pie deniņiem pistoles stobru. — Mierīgi, puisi, apsēdies nu labāk uz sola un rokas noliec uz galda.

Kareivis izpildīja pavēli. Viņš nolēma rīkoties ta: kad pēc dažām minūtēm istabā ienāks Kravcovs, viņš iesauksies: «Slazdi» — un — lai notiek kas notikdams! — pasviedīs zem galda granātu. Pieņēmis tādu lēmumu, kareivis tūlīt nomierinājās.

— Mēs savas kārtis neslēpjam, — klusi teica pie galda sēdošais. — Esam partizāņi. Bet kas tu tāds esi?

— Skaidri un gaiši! — kareivis pasmīnēja.

— Tu brīnies, ka mēs paši pasakām, kas tādi esam? — sarunā iejaucās cilvēks ar aizsmakušo balsi. — Mēs taču nevienā gadījumā nevaram būt zaudētāji. Ja neesi nelietis — labi, bet, ja esi, — rītu vairs nesagaidīsi, un mums atkal ieguvums — būs par vienu nelieti mazāk.

Kareivis apjuka. Aizsmakušā vīra vārdos bija dzelzs loģika. Ko lai dara? Kuru katru brīdi jānāk Kravcovam.

— Ja jūs esat partizāņi, tad arī es esmu partizānis, — kareivis steidzīgi sacīja.

— Redz, kā! Vai nevarētu tomēr iztikt bez šā «ja»? Mēs pateicām to pilnīgi atklāti. Nevelc nu garumā, esam te ieradušies nevis teātri spēlēt, bet darbu darīt.

— Labi, arī es esmu partizānis, — kareivis atzinās.

— Varbūt no salas, kas atrodas Ligovinas purvā?

— No turienes, — kareivis apstiprināja, redzēdams, ka šie cilvēki zina par salu tik un tā.

— Kāda ir šīsdienas parole?

Kareivis klusēja. Nekādu paroli viņš nezināja.

— Vēl viens nāk, — sieviete sacīja.

— Vai jūsējais? — aizsmakušais vīrs nemierīgi jautāja.

— Mūsējais, un es tūlīt došu viņam komandu mest granātu.

— Nemuļķojies, mēs te esam sakarā ar tikšanos. Vai saprati?

Kravcovs ienāca istabā un apstājās pie durvīm, cenzdamies

tumšajā telpā saskatīt cilvēkus.

— Kas tur nāk? — sieviete vaicāja.

— Vai nevarētu pie jums pārnakšņot? — Kravcovs prasīja.

— Nakšņo vien, mīļais, nakšņo! — sieviete atsaucās tikpat laipni kā pirmīt.

— Esmu te, — Kravcovs izdzirda sava kareivja balsi.

Viņš paspēra divus soļus uz priekšu, cieši spiezdams kabatā

granātu, tad apstājās, jo bija jau pamanījis pie galda sēdošos cilvēkus. Sājos sasprindzinātā klusuma mirkļos visi, izņemot Kravcovu, saprata, ka tūlīt var notikt nelaime.

— Esam no vienības «Atriebējs», — aizsmakušais steidzās paskaidrot. — Ieradāmies nodrošināt tikšanos, par kuru jums varbūt ir zināms.

— Parole? — Kravcovs draudīgi jautāja un izņēma no kabatas granātu.

— Taciņa ved kalnā, — aizsmakušais atbildēja. ‘

— Kalnā gaiss ir tīrāks, — Kravcovs pateica paroles otru pusi un juta, ka plauksta, kurā sažņaugta granāta, kļuvusi mitra.

— Kas tad ar jums noticis, vai prātu esat zaudējuši, dzīvodami savā salā? — nikni vaicāja pie galda sēdošais. — Krustmāte Aņa, aizklāj logus un iededzini uguni!

Sieviete aizdedzināja kvēpeni un nolika uz galda. Sēdošais palūkojās kareivī, pēc tam Kravcovā, kas rokā turēja granātu, un nervozi iesmējās.

— Varēja gan savārīties briesmīga putra. Liec taču nost to savu spēlīti ... — viņš aizrādīja Kravcovam.

Kravcovs iebāza granātu kabatā un apsēdās. Tagad arī viņš saprata, kas bija varējis notikt, un, pret galdu atspiedies, smagi elpoja.

— Vai tad tā var rīkoties? — pārmetoši sacīja tas, kas sēdēja pie galda. — Sūtīt cilvēku uzdevumā, nepaziņojot paroli! — Viņš pamāja uz kareivja pusi. — Mēs taču varējām šo cilvēku novākt viens divi. Un pie reizes arī jūs.

— Tā ir mana kļūda, — Kravcovs klusi atzinās.

— Viegli pateikt — kļūda, — aizsmakušais īgni piebilda. Tagad Kravcovs varēja viņu saskatīt. Tas bija kalsns gara auguma vīrs, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Biezas, tumšas uzacis, melnas acis, rūsganas ūsas.

— Viegli pateikt — kļūda, — viņš atkārtoja. — Varējām nošaut paši savējos. Bet lai nu paliek, tā teikt, kāzas nav bijušas, mūzika nav spēlējusi. Vai esat ieradušies sakara ar tikšanos?

— Jā.

— Mes arī.

— Vai tie bijāt jūs, kas brauca ar motociklu? — Kravcovs jautāja.

— Kas tad vēl cits? Mums taču abiem ir dokumenti, kas apliecina, ka esam policisti no pilsētas komandas ... Tad nu tā, tikšanās tomēr nebūs te. Plāns grozīts. No rīta tuvējā mežā bija apšaude. Šeit braukalē kāda smagā mašīna ar esesiešiem. Ej nu sazini, kas var gadīties ... Dosimies uz saspridzinātām dzirnavām piecus kilometrus no šejienes. Biedrs Aleksejs ir jau tur.

Pie ciema Markovs pienāca tieši deviņos un paslēpās krūmos kopā ar Kravcova sūtīto kareivi, bet divi kareivji un Budņickis, kas bija viņu pavadījuši, devās uz ciemu. Līdz turienei nemaz neaizgājuši, viņi ieraudzīja ceļmalā stāvam Kravcovu ...

Markovs nolēma ņemt līdzi tikai Budņicki. Viņš pats iekārtojās blakus vāģī, bet komandants apsēdās braucējam aiz muguras. Motocikls ierūcās, strauji uzņēma ātrumu un pazuda tumsā. Pārējie kareivji un Kravcovs palika gaidīt apakšpulkvedi turpat ciemā kopā ar partizāniem ...

Markovs šad tad bažīgi pavērās uz motocikla vadītāju: kā viņš, tik ātri braukdams, pagūst saskatīt ceļu? Aizdrāzies līdz kādam tiltam, motociklists strauji piebremzēja un pagriezās pa kreisi. Uz mirkli viņš iededzināja starmeti, pāri krastam un ar lapām piebirušai upei pārslīdēja gaismas strēle. Tagad motocikls brauca lēnām, ceļu gar upmali it kā uztaustīdams.

Beidzot mašīna apstājās pie kādas zemei pieplakušas ēkas. Motociklists izslēdza motoru un nez kam pakliedza:

— Esam klāt!

Nezinādams, uz kurieni iet, Markovs stāvēja pie motocikla. Turpat bija arī Budņickis, kas, pacēlis automātu, vērīgi raudzījās tumsā.

— Pagaidiet, jūs aizvedīs, — sacīja motociklists, pēc brītiņa piemetinādams: — Šitā pa naktīm braucot ar izdzēstu uguni, cilvēks var kļūt traks ...

No tumsas iznira kāds vīrietis, aizveda Markovu uz upes krastu un ar kabatas lukturīti apgaismoja kāpnes, pa kurām varēja nokļūt zem lielas ķieģeļu drupu kaudzes.

— Septiņi kāpieni, pēc tam — durvis, — viņš sacīja, izslēg' dams lukturīti.

Atvēris smagas durvis, Markovs instinktīvi aizlika acīm priekšā plaukstu — tik spilgta šķita parastas petrolejas lampas gaisma. Pie galda, kas bija sasists no kastēm, sēdēja divi vīri, lūkodamies kartē. Vienu no viņiem Markovs pazina — tas bija pagrīdes apgabala komitejas sekretārs.

— Sveicināts, biedri Aleksej!

— Beidzot tiekamies gan! — Biedrs Aleksejs smagi piecēlās no apgāzta spaiņa, uz kura bija sēdējis, un piegāja pie Markova. — Tad tāds jūs izskatāties! Nez kāpēc domāju, ka esat vecāks. — Biedrs Aleksejs cieši saspieda Markovam roku, pēc tam pieveda viņu pie galda. — Iepazīstieties, tas ir mūsu cilvēks no pilsētas, kura jūs interesē, — biedrs Zavgorodnijs, pagrīdes iesauka — biedrs Pavels. Šī tikšanās mums bija jāatliek viņa dēļ. Izvilkt viņu no pilsētas nav nemaz tik viegli . . .

Markovs sasveicinājās ar Zavgorodniju, un visi trīs apsēdās pie galda.

Biedrs Aleksejs pēc miera laika paraduma — tā viņš droši vien bija darījis apgabala komitejas biroja sēdēs — noņēma no rokas pulksteni un, nolicis to priekšā uz galda, sacīja:

— Domāju, sāksim ar to, ka Zavgorodnijs jums pastāstīs par stāvokli pilsētā. Stāsti, Pavel. Dodu tev desmit minūtes, ne vairāk...

— Vispirms dažas vispārīgas ziņas... — Zavgorodnijs iesāka nesteidzīgi, ierastā privāta cilvēka tonī. — Civilais pilsētas pārvaldes aparāts, ko radījuši okupanti, ir tīrā fikcija. Par birģermeistaru kļuvis bijušais sadzīves pakalpojumu kombināta direktors. Velnišķīgi izveicīgs blēdis. Pirms kara nebijām pratuši saskatīt viņa īsto seju. Kad ienāca vācieši, viņš tūlīt sāka ar tiem sadarboties. Atradās arī citi nodevēji. Vācieši iebiedēja pāris inteliģentu vecīšu — nu, un maģistrāts gatavs. Bet mēs viņiem iesmērējām par darbiniekiem divus savus pagrīdniekus. Galvenais spēks pilsētā ir armijas zonālā komandantūra ar apakšpulkvedi Štrauhu priekšgalā un gestapo, ko vada ober-šturmbanfīrers Kleiners. Ar pilsētas jautājumiem nodarbojas gestapo. Pilsētā palicis ne mazāk par divdesmit tūkstošiem cilvēku.

— Tik daudz? — Markovs brīnījās.

— Sevišķi daudz tas nav, — biedrs Aleksejs iebilda. — Pirms kara mums taču bija vairāk nekā simttūkstošcilvēku.

— Gestapo sācis vervēt aģentus iedzīvotāju vidū, — Zavgo-rodnijs turpināja. — Līdz šim tam nav diez kā veicies. Tomēr kādi desmit nelieši atradušies. Arī tur esam iesūtījuši savu cilvēku, lai zinātu, ko Kleiners plāno. Pagaidām gestapo galvenais mērķis ir izķert komunistus un aktīvistus. Aresti notiek katru dienu, divi cietumi stāvgrūdām pilni. Aizvakar cietumu ierīkoja arī studentu kopmītnes ēkā. Cilvēkus šauj katru nakti. No mūsu pagrīdniekiem pagaidām nav vēl apcietināts neviens. Pārtikas ziņā pilsētas stāvoklis kļūst traģisks. Ziemai nav sagādāti nekādi krājumi. Izlīmēti paziņojumi, ka tiek atbalstīta produktu pārdošana tirgū. Tādi paziņojumi nosūtīti arī uz visām apkārtējām sādžām. Mēs pagaidām nodarbojamies lielākoties ar izlūkošanu un cenšamies iekļūt okupācijas iestādēs. — Zavgorodnijs klusēdams mirkli padomāja, tad sacīja: — Tas laikam būs viss. Protams, ļoti vispārīgos vilcienos. Ja jums ir jautājumi — lūdzu.

•— Vai pilsētā ir kādas militāras iestādes? — Markovs vaicāja.

— Divi hospitāļi, abi pārpildīti. Tad diezgan prāvs inženiertehniskā karaspēka daļas štābs. Un beidzot — karaspēka centrālā grupējuma galvenais lauka pasts. Par to, kas jūs interesē it īpaši, tikai aizvakar uzzinājām gandrīz pavisam droši, — šī iestāde tiešām apmetusies mūsu pilsētā. Tā aizņēmusi vairākas ēkas, arī jauno skolu. Atrodas tālu no centra. Visu šo zonu ļoti stingri apsargā, ielas noslēdz aizšķērši, pa sakņu dārziem izvilktas dzeloņstieples. Tur iekļūt neesam riskējuši. Esam uzzinājuši vienīgi to, ka šai zonā gandrīz katru nakti iebrauc kāds autobuss; tas apstājas pie skolas sētas pusē. Tur atrodas aizlaists klajums.

— Kāpēc jūs spriežat, ka tā ir tieši šī iestāde?

— Tas nu būtu tā ... — Zavgorodnijs brīdi klusēja. — Mums ir savs cilvēks — inženieris Rusakovs, komunists, kas mūsu

/

uzdevumā kļuvis par gestapo slepeno aģentu. Šķiet, viņš bijis pārlieku centīgs. Apmēram pirms nedēļas Rusakovs devās uz kārtējo tikšanos ar gestapovieti, bet pēc tam viņu aizveda uz aizliegto zonu. Tur viņu divas stundas centās pierunāt, lai stājas darbā vācu izlūkdienestā. Piesolīja ļoti lielu algu. Paskaidroja, ka viņu nometīšot padomju aizmugurē, ka tur viņam būšot jādabū darbs kara rūpnīcā un jāorganizē diversija, pēc tam varēšot atgriezties, saņemt lielu naudu un dzīvot Vācijā, cepuri kuldams, varēšot arī strādāt savā inženiera specialitātē, ja vien to gribēšot. Nu, Rusakovs, protams, atsacījās. Teica, ka tas neesot pa spēkam. Pēc tam viņu aģitēja vēl veselu stundu. Galu galā inženieris atbildēja, ka padomāšot.

— Viņam jādod sava piekrišana ... — Markovs sacīja. — Kad Rusakovu nosviedīs aizmugurē, lai viņš tūlīt ierodas tuvākajā drošības iestādē. Tur viņu jau gaidīs.

— Kā tad tā? Viņš tepat ir ļoti vērtīgs cilvēks. Vai ne, biedri Aleksej? — Zavgorodnijs sāka uztraukties.

— Saprotiet — Rusakovs taču izdarīs mums lielu pakalpojumu, — Markovs sāka steidzīgi pārliecināt Zavgorodniju.

— Viņš būs pirmais, kas iepazīsies ar «Saturna» aparātu, un mēs saņemsim svarīgas ziņas.

Zavgorodnijs klusēja.

— Man ir tikai vienas šaubas ... — biedrs Aleksejs sacīja.

— Vai viņš spēs veikt tādu uzdevumu? Šī operācija pat fiziski nav viegla, bet viņam jau krietni pāri par četrdesmit.

— Tas vēl neko neizšķir. Rusakovs ir vesels kā zirgs, turklāt ļoti gudrs, — Zavgorodnijs iebilda. — Bet mēs zaudēsim cilvēku, kas saistīts ar gestapo!

— Pagaidi, Pavel! — biedrs Aleksejs viņu pārtrauca. — Uzdevums, kas jāveic Markova grupai, ir tik nozīmīgs, ka līdzdalība tā izpildīšanā jāuzlūko par goda lietu. Tas pirmkārt. Otrkārt, cik noprotu, inženiera Rusakova vietā atrast citu cilvēku tev nebūs grūti. Lai viņš pats sameklē sev vietnieku, piemēram, Trofimu Kuzmiču, kam vēl līdz šim laikam nav uzdevuma ...

Zavgorodnijs negribīgi piekrita. Markovs deva dažus padomus, kas pasakāmi inženierim. Pēc tam Zavgorodnijs aizgāja — viņām jau šonakt vajadzēja atgriezties pilsētā.

— Kas vēl jums būtu sakāms? — biedrs Aleksejs vaicāja.

Markovs pastāstīja, ko noskaidrojuši viņa izlūki.

— Vispirms, — viņš sacīja, — jāpārvieto tālāk no manas bāzes partizāņu vienība, par kuras operācijām Savuškinam stāstīja policists Ferapontovs. Manā zonā pagaidām jābūt klusumam. Mēs izpildām tik svarīgu uzdevumu, ka saistīt pie šā rajona pretinieka uzmanību nav vēlams.

— Kas tā varētu būt par vienību? — Biedrs Aleksejs brīdi padomāja, tad piebilda: — Tas ir kaut kas jauns, droši vien sapulcējušies tie, kas bija nokļuvuši aplenkumā. Labi, nosūtīšu uz turieni cjlvēku.

— Vēl viens lūgums ... — Markovs pasmaidīja. — Ar mums nedienas vien jums būs.

— Sakiet taču, sakiet! — biedrs Aleksejs stingri teica. — Es jau zinu, par ko būs runa . ..

— Mana sala ziemā nekur nederēs, tā kļūs plika kā celis. Jums vajadzētu norādīt man kādu mežainu vietu, kur ierīkot jaunu bāzi.

— Padomāšu. Kā jums ar pārtiku?

— Mums ir neaizskaramā rezerve, bet pagaidām šo to sagādā vienības kareivji. Mūsējo jau nav tik daudz.

— Skatieties paši, bet, ja rodas kāda vajadzība, signalizējiet. Palīdzēsim.

— Paldies ... un atkal lūgums ...

Viņi apsprieda vēl daudzus lielus un sīkus jautājumus, vienojās par šifru un par savstarpējo radiosakaru shēmu.

Kāds pieklauvēja pie durvīm.

— Nāciet iekšā! — biedrs Aleksejs sauca.

Pagraba durvīs parādījās motociklists.

— Laiks braukt, citādi līdz rītausmai nepagūsim . . .

— Ja nu laiks — tad laiks, — biedrs Aleksejs piecēlās un sniedza Markovam roku. — Slēgsim savu pirmo konferenci. Šķiet, viss ir skaidrs. Turpmāk uzturēsim regulārus sakarus. Uz redzēšanos! Vēlu panākumus.

Kad tuvojās rītausma, Markovs, Kravcovs un pavadoņi ar Budņicki priekšgalā jau pienāca pie purva un, iedami cits aiz cita, devās uz salu.

7. NODAĻA

Dažas ļoti svarīgas šifrētas radiogrammas.

No pagrīdes apgabala komitejas — Markovam:

«Ar Rusakovu viss kārtībā. Viņu paātrināti apmāca jums zināmajā iestādē. Izbraukšana paredzēta aptuveni oktobra beigās.

Viņš tur sastopas ar bijušo Padomju Armijas virsnieku Mihailu Nikolajeviču Androsovu. Pirms kara Androsovs esot dienējis Baltijas kara apgabalā. Tikties ar Rusakovu mums ir ārkārtīgi grūti. Pavels ticies ar viņu tikai vienreiz un vairāk nez vai redzēsies. Turpinās iestādes novērošana, tomēr gribam jau iepriekš brīdināt, lai jūs daudz uz to necerat. Panteļejevs tirgojas normāli. Ar sveicienu Aleksejs.»

No Markova — valsts drošības komisāram Starkovam:

«Paredzams, ka Rusakovs, par kuru esmu ziņojis, ieradīsies oktobra beigās. Pie jums viņš dosies tūlīt pēc ierašanās. Steidzīgi jānoskaidro, kas par cilvēku ir Mihails Nikolajevičs Androsovs, kurš strādā iestādē, par ko mēs interesējamies, un, acīm redzot, nodarbojas ar aģentu vervēšanu. Pēc nepārbaudītām ziņām, pirms kara dienējis Baltijas kara apgabalā. Rudins gatavojas iet uz pilsētu. Panteļejevs darbojas normāli. Budņicka ļaudis sekmīgi turpina savu darbu, nedodot pretiniekam mieru un novēršot viņa uzmanību. Ar sveicienu Markovs.»

No Maskavas — Markovam:

«Gaidām Rusakovu. Par Androsovu mums pagaidām ir tādas ziņas: dzimšanas gads—1911., dzimis Kurskas apgabala Kromu pilsētā, mācījies Kurskas karaskolā, pēc tam dienējis armijā.

1939. gadā beidzis komandieru kvalifikācijas celšanas kursus un sācis strādāt Ļeņingradas kara apgabala štābā, no kurienes

1940. gadā nosūtīts uz Baltijas kara apgabalu. No visām šīm vietām, izņemot Baltiju, atsauksmes ir labas — kā oficiālās, tā arī to personu, kas viņu pazīst. Izskata aprakstu pārraidīšu tuvākajās dienās. Tiklīdz radīsies iespēja, nosūtīšu ģīmetni. Pēc iegūtajām skopajām ziņām, Baltijas kara apgabala štābā Androsovs strādāja gandrīz līdz pašam karam. Par slepena dokumenta nozaudēšanu štāba partijas sapulce aptuveni 1941. gada maijā nolēma viņu izslēgt no partijas; ar kara apgabala pavēlnieka pavēli Androsovam pazemināja dienesta pakāpi un viņu ieskaitīja rezervē. Pēc ne visai drošas informācijas, pēdējās dienas pirms kara esot slimojis. Darām visu iespējamo, lai iegūtu papildu ziņas un vēlreiz pārbaudītu tās, ko nosūtām jums pašreiz. Nav izslēgts, ka tas ir pavisam cits cilvēks, kas izmanto Andro-sova biogrāfiju un dokumentus. Ar sveicienu Starkovs.»

No Markova — biedram Aleksejam:

«Ja rodas iespēja, dabūjiet no Rusakova Androsova ārienes

aprakstu. Veļamas kadas īpašas pazīmes izskata, balsi, manierēs u. tml. Ar sveicienu Markous.»

No pagrīdes apgabala komitejas — Markovam:

«Pavels sastapies ar inženieri otro reizi, kas droši vien būs arī pēdējā. Diemžēl tas noticis, pirms saņēmām jūsu radio-grammu, kurā bija runa par Androsova ārieni. Cita iespēja izpildīt jusu uzdevumu mums nez vai radīsies. Sakarā ar drīzo došanos projām Rusakovs bija dabūjis atjauju dažas stundas pavadīt pilsētā. Viņam uzticas. Ar sveicienu Aleksejs.»

No Maskavas — Markovam:

«Nepacietīgi gaidam Rusakovu. Ir papildziņas par Androsovu. Esam atraduši apakšpulkvedi Maslovu, kas bija partijas pirmorganizācijas sekretārs toreiz, kad tika izskatīta Androsova lieta. Viņš domā, ka dokumenta nozaudēšanā Androsovs tieši vainīgs neesot, tomēr neizdibināmu iemeslu dēļ — varbut aiz nepareizi saprasta biedriskuma vēlēdamies glābt citus — visu vainu uzņēmis uz sevi, turklāt izturējies ļoti izaicinoši, ar to veicinādams barga lēmuma pieņemšanu. Pēc ieskaitīšanas rezervē daudz dzēris, tieši pirms kara saslimis. Rīgā dzīvojis viens, ģimenes viņam nav. Iespējams, ka evakuācijas steigā viņš — slimnieks — ticis aizmirsts. Lai Rudins varētu orientēties, to visu zināt ir |oti svarīgi. Kopā ar Rudinu pēc iespējas rūpīgāk izstrādājiet vairākus variantus sarunai ar Androsovu. Acīm redzot, viņa Ahileja papēdis ir aizvainojums. Ar sveicienu Starkovs.»

No pagrīdes apgabala komitejas — Markovam:

«Pēc visa spriežot, Rusakovs ir projām. Ar sveicienu Aleksejs.»

No Maskavas — Markovam:

«Rusakovs laimīgi ieradies. Nosūtu viņa iegūtās ziņas. Androsovs ir pirmais, pas pārbauda visus «Saturnā» nokļuvušos krievu kara gūstekņus, kurus paredzēts savervēt par aģentiem. Pēc viņa padoma tiek izlemts, ko darīt — izmantot cilvēku par aģentu vai sūtīt atpakaļ uz nometni. Apstiprinās, ka nodaļā, kurā aģentiem izgatavo dokumentus, strādā vēl viens krievs, arī bijušais padomju virsnieks — Sčukins. Androsovs ir gudrs cilvēks ar lielu gribas spēku, augumā garāks par vidēju, mati gaiši, plāni, sāk jau rasties kails pakausis. Acis zilas. Šīs ziņas saskan ar mūsējām. Vācu priekšniecība uzticas pilnīgi. Par citiem «Saturna» darbiniekiem, kas pēc tautības ir krievi, arī par Ščukinu, inženiera ziņas ļoti trūcīgas. «Saturna» aparātā sīkos, nenozīmīgos posteņos strādā arī vecās formācijas krievu emigranti; pret Androsova tipa krieviem viņi noskaņoti naidīgi. Vācieši pret emigrantiem izturas nicīgi. Bez tam ir vēl daži krievi, kurus Vācija dabūjusi no Mannerheima, — padomju-somu kara gūstekņi. Viņi apstrādāti labāk nekā citi un ir stipri bīstami, viņus izmanto svarīgākos posteņos, it īpaši pasniedzēju darbā. Manuprāt, Rudina nosūtīšana jāpasteidzina. Ar sveicienu Starkovs.»

8. NODAĻA

Bija tas rudens posms, kad pat saulainā dienā var just, ka ziema jau stāv pie sliekšņa. Nokaltusī zāle naktī nosarmoja sirma un neatkusa līdz pusdienai. Plānais ledutiņš, kas klāja pe|ķes, saulē salti mirdzēja augu dienu. Krūmi nometa lapas, purvu tālu varēja labi pārskatīt. Markovu tas ļoti satrauca. Uz salas bija nodibināta tāda kārtība, kas nodrošināja, lai dienā nekas neliecinātu, ka tur atrodas cilvēki. Vajadzēja pārcelties uz ziemas bāzi blakus mežā. Tā bija gatava, daļa Budņicka kareivju jau dzīvoja tur. Pārējie gatavojās doties uz jauno vietu vistuvākajās dienās; viņi tikai gaidīja mākoņainu laiku, kad pie debesīm neriņķos vācu izlūklidmašīnas. Pa naktīm Budņicka kareivji pārnesa uz turieni mantas un munīciju.

Uz salas neviens tik ļoti negaidīja šo nomākušos laiku, kā gaidīja Rudins. Kad salu būs pametuši visi tās iemītnieki, sāksies arī viņa operācija, kuras mērķis ir iekļūt «Saturnā». Vispirms notiks fiktīva kauja, kurā neliela Budņicka kareivju vienība uzbruks hitleriešu garnizonam Nikoļskojes ciema. Pēc šīs kaujas Rudins padosies gūstā.

Nokļuvis pie hitleriešiem, viņš darīs visu iespējamo, lai izraisītu par sevi interesi. Sīki ir izstrādāta vāciešiem patīkama leģenda par viņa dzīvi un likteni. Tās galvenais mērķis — panākt, lai par Rudinu sāktu interesēties «Saturns» un tur viņu nopratinātu Androsovs. Jau sen izdomāti daudzi varianti, kā Rudi-nam izturēties, ja viņu pratinās «Saturnā», bet no tiem visiem nebūs nekāda labuma, ja viņa pūles ieinteresēt par sevi «Sa-turnu» būs nesekmīgas. Domāt par tādu notikumu pavērsienu bija tik baigi, ka, salīdzinot ar to, pati pratināšana «Saturnā» Rudinam šķita gluži viegla, lai gan viņš ļoti labi saprata — šī pratināšana var beigties arī tā, ka Androsovs nosūta viņu uz karātavām .. .

Jau no paša rīta bija apmācies, sāka smidzināt lietus, debesis kļuva aizvien pelēkākas, lietus lāses krita arvien biežāk un neatlaidīgāk. Krūmos svilpoja spēcīgs, brāzmains vējš, griezdams dzeltenos virpuļos smagas, samirkušas lapas. Ļoti gaidītais nejaukais laiks bija pienācis. Markovs pavēlēja gatavoties nakts pārgājienam un kaujai pie Nikoļskojes ciema.

Markova zemnīcā ienāca Budņickis un staršina Oļhovikovs; staršinam bija uzdots komandēt grupu, kurai jāizcīna kauja. Visi trīs noliecās pār apvidus karti. Markovs parādīja Oļhoviko-vam Nikoļskojes ciemu.

— Vai šo ciemu jūs zināt? — viņš jautāja.

— Kā lai es nezinātu? Jau otro nedēļu ap to slaistāmies, — Oļhovikovs norūca. — Tur taču ir garnizons, ko mēs gatavojamies novākt.

— Šoreiz kaujai būs tikai izlūkošanas raksturs, — Markovs stingri sacīja.

— Kāpēc? — Oļhovikovs jutās apvainots. — Esam viņus jau izlūkojuši, visus pazīstam pēc purniem.

— Teikšu skaidrāk: kaujai šoreiz jābūt fiktīvai ... neīstai.

— Kādai, kādai? — Oļhovikovs nesaprata.

— Neīstai. Garnizonu vajag nevis sevišķi saniknot, bet tikai patraucēt.

Oļhovikovs neticēja pats savām ausīm; nekā nesaprazdams, viņš lielām, pelēkām acīm raudzījās te uz Markovu, te uz Bud-ņicki, te uz Rudinu.

— Jā, jā, tieši tā, — Markovs smaidīdams apstiprināja. — Sī kauja mums vajadzīga tikai tāpēc, lai viņam, — apakšpulkvedis parādīja uz Rudinu, — rastos iespēja padoties gūsta.

— Viņam? Gūstā? — Oļhovikovs pat apsedas uz kastes, bet tā draudīgi iekrakšķējās, un viņš pielēca kājās. — Kāpēc?

— Tā vajadzīgs.

— Vajadzīgs padoties gūsta? — Oļhovikovam no brīnumiem aizrāvās elpa.

— Ja priekšniecība apgalvo, ka vajadzīgs, tas nozīmē, ka tā ir, — Budņickis pamācoši iebilda. Šī sentence, kas patiesībā neko neizskaidroja, Oļhovikovu tomēr nomierināja.

— Skaidrs — tāda ir pavēle, — viņš klusi teica un, pavēries Rudinā, nopūtās, — Ai, ai, ai! Tad nu gan . . .

— Tas, ko es sacīju, grupā jāzina tikai jums, — Markovs turpināja. — Visiem jūsu kareivjiem šī operācija nav nekas cits kā izlūkošana ar kauju. Turklāt ar piesardzīgu kauju. Vai sapratāt?

— Sapratu ... Tad nu gan ...

— Ja esat sapratis, ejiet gatavoties.

Budņickis un Oļhovikovs izgāja zemes virspusē un apstājās krūmos. Raudzīdamies uz staršinu no apakšas uz augšu, Budņickis teica:

— Tas, ko zini tu, vāciešiem nav jāzina. Viņiem, tapat ka taviem kareivjiem, jādomā, ka notiek parasta kauja. Jāizskatās tā, it kā tev trūktu spēku izšķirošam uzbrukumam. Skaidrs?

— Tik skaidrs, ka galva jau griežas.

— To tu atmet! — Budņickis bargi aizrādīja. — Pagriez galvu normālā stāvoklī un sāc domāt.

— Es jau domāju, — 0|hovikovs nodūca.

— Esmu nolēmis, ka kaujas lauks būtu jāpamet tādā veidā,— pēc brītiņa Budņickis turpināja. — Friči nedrīkst uzreiz pamanīt jūsu atkāpšanos. Saprati? Tiklīdz jūti, ka drīz ausīs rīts, aizsūti trīs puišus pa labi, trīs — pa kreisi, lai viņi palēnām, nepārtraucot uguni, atkāpjas katrs uz savu pusi, tā teikt, starveidīgi, bet rītausmā steidzīgi dodas uz jauno bāzi. Saprati? Pārējie lai turpat tuvumā nepārtrauc frontālu uguni. Tad friči nodomās, ka šaušana flangos nozīmē aplenkuma sākumu. Saprati? Viņu uzmanība sadalīsies trijos virzienos, un piedevām viņi sāks nervozēt. Tu tai laikā frontālās grupas kareivjus pa vienam nosūti uz bāzi, lai, tiklīdz būs uzaususi gaisma, visapkārt valdītu miers un jūsu tur vairs nebūtu. Saprati?

— Sapratu ...

Štāba zemnīcā tai pašā laikā sarunājās Markovs un Rudins. Runāja klusām, pusbalsī, it kā baidīdamies, vai tikai kāds nedzird.

— Vienīgais, kas mani nomāc, — Rudins sacīja, ar pirkstiem bungādams pa galdu, — ir tas, ka, nokļuvis gūstā, vairs nespēšu pats virzīt notikumu norisi. Es taču .. .

— Tā nu gluži nav, — Markovs steidzīgi pārtrauca. — Arī tas, ko mēs darām, lai izraisītu hitleriešos interesi par jums, ir notikumu norises virzīšana. Viss atkarīgs no tā, Pjotr Vladimi-rovič, kāds būs tas vācietis, ar kuru jūs sastapsieties katrā atsevišķā gadījumā. Un katrreiz jālieto citāda taktika. Izdzirduši jūsu lielisko vācu valodu, viņi tūlīt sāks par jums interesēties, bet, tiklīdz šī interese būs radusies, viss galu galā būs jau atkarīgs no jums ... — To teikdams, Markovs ļoti labi saprata, ka Rudina nākotne nepavisam nav tik vienkārša, kā izskatās pašreiz, šīs sarunas laikā, bet galvenais — viņš saprata, ka Rudins dodas veikt varoņdarbu, kas var prasīt dzīvību. Rudinu var nošaut, pat nesaņemot gūstā. Viņu kā partizāni var likvidēt ceļā uz kara gūstekņu nometni vai cietumu, nerunājot nemaz par to, ka ar nāvi var beigties viņa un Androsova tikšanās. Var notikt visvienkāršākais: Androsovs nobaidās, atsakās no Rudina priekšlikuma strādāt padomju izlūkdienesta labā un, lai vēl vairāk izceltos priekšniecības acīs, nodod Rudinu, neievērodams nekādus viņa draudus. Markovs ļoti labi saprata, kas var notikt ar Rudinu, un bija pārliecināts, ka arī pats Rudins to zina tikpat labi. Viņš pašreiz bija īgns pats uz sevi tāpēc, ka nespēja runāt atklāti, lai Rudins redzētu, ka viņš uztraucas par to kā par tuvu cilvēku.

Rudins izņēma no kabatas divas aizlīmētas aploksnes, uz kurām bija uzrakstītas adreses, un, nolicis tās uz galda, sacīja:

— Man ir lūgums: ja iešu bojā, vēstuli sievai un maniem vecīšiem nenosūtiet tūlīt. Lai vispirms redz vairāk svešu bēdu, tad savējās liksies vieglākas. Brālim gan aizsūtiet nekavējoties. Viņš ir dienestā Melnās jūras flotē. Būs niknāks karotājs. — Rudins to pateica vienkārši, bez jebkādas pozēšaņas, bez liekas jūtelības un, palūkojies Markovam acīs, vaicāja: — Vai izdarīsiet?

— Protams. Tikai būs labāk, ja mazāk par to domāsiet.

— Kāpēc? — Rudins parāva uz augšu uzacis un ielūkojās Markovam acīs.

— Velns viņu zina, kāpēc ... — Markovs nopūtās. — Saprotu, ar ko jūs riskējat, un jūtos mazliet neveikli. Bet ticiet — es arī pats esmu gatavs uz visu un, ja man būs jādara kaut kas līdzīgs, vēlēšos tikai to, lai spētu turēties tā, kā pašreiz turaties jūs. To es saku no sirds.

— Paldies, — Rudins klusi noteica un pēc mirkļa turpināja: — Vispār — jūtos dīvaini. Ja jūs vaicātu, vai man bail, es nezinātu, ko sacīt, lai atbilde būtu pilnīgi patiesa. — Viņš pasmaidīja. — Vienīgais, kas man ir skaidrs, — mirt gan negribas. Ja nu tomēr tas neies secen, mana saķeršanās ar kaulaino veceni tāpēc būs vēl jo niknāka. Tikai žēl, ja izjuktu mūsu plāns.

— Neizjuks. Mēs paveiksim visu līdz galam.

— Apziņa, ka tā būs, man palīdzēs, ja... — Rudins teikumu nepabeidza un atkal ierunājās tikai pēc ilgas klusēšanas. — Interesanti, par ko pašreiz domā Androsovs? Vai viņam labi nāk miegs? Kas cilvēkam var būt vēl briesmīgāk kā tādas pārbaudes stundā, kāds ir karš, neatrasties kopā ar savu tautu vai vēl vairāk — atbalstīt tās ienaidniekus? Ja viņa smadzenēs ir kaut viena kroka, viņš nespēj par to visu domāt citādi kā tikai ar šausmām. Nu, es saprotu, ienaidnieku pie tā novedusi visa viņa dzīve, bet Androsova biogrāfija taču ir līdzīga manējai.

— Ar šo domu sevišķi neaizraujieties, — Markovs pamācīja. — Androsova tipa cilvēku politisko pozīciju nosaka ne tikai sociālais pamats, bet arī tāds faktors kā raksturs. Konkrēta cilvēka konkrēts raksturs. Tādu grandiozu satricinājumu laikā rakstura kungs k|ūst it īpaši aktīvs. Dievs vien zina, uz ko cilvēku spēj pamudināt visvulgārākais gļēvums. Vai arī ņemsim tādas sarežģītas cilvēka īpašības kā principialitāte un uzticība idejai. Kadru noda|as darbiniekiem pēc anketas cilvēks šķiet ideāls, tomēr anketa neatspoguļo tos procesus, kas norisinās cilvēka dvēselē. Tāpēc pret Androsova biogrāfiju izturieties piesardzīgāk. Pacentieties redzēt viņu tādu, kāds viņš ir patiesībā, un atbilstoši tam izvēlieties taktiku. Vispirms mēģiniet noskaidrot, kas viņu iegrūdis ienaidnieka rokās. Jo sarežģītāks būs cēlonis, jo sarežģītākai jābūt arī sarunas taktikai. Atcerieties, Starkovs reiz teica, ka savervēt vulgāru gļēvuli spējot pat muļķis ... — Markovs uzsmaidīja Rudinam un apklusa.

— Pēc visa spriežot, Androsovs nav gļēvulis, — Rudins domīgi sacīja.

— To es arī gribēju teikt... — Markovs turpināja. — Tomēr bailes par savu rīcību viņam jā jūt. Tikai zemiskums viņa var būt spēcīgāks par šīm bailēm, un tad ... — Markovs nepasacīja līdz galam: tāpat bija skaidrs, kas notiks tad.

— Vai Babakins ir sagatavojies aktīvu radiosakaru uzturēšanai? Varbūt viņam vajadzīgas jaunas baterijas? — Rudins jautāja.

Markovs pasauca Ga|inu. Viņa iznaca no sava kakta, kas bija aizsegts ar brezentu. Gatavodamās gājienam uz jauno bāzi, meitene bija uzvilkusi vatētu jaku un bikses, bikšu galus ieāvusi zābakos. Pie jostas viņai šūpojās granāta.

Rudins iesmējās.

— Nu gan mūsu Galočka izskatās pec īsta varoņa.

Ga)ina nosarka un pievērsās Markovam, vaicādama:

— Jūs mani saucāt?

— Rudins interesējas, vai Babakina rācija ir sagatavota aktīviem sakariem.

— Kā jūs zināt, līdz šim laikam katru dienu esmu viņam pārraidījusi tikai kontrolfrāzi, kurā paziņoju, ka esam savā vietā, bet viņš atbild ar vienu punktu. Dzirdamība ir |oti laba.

— Vai baterijas pa šo laiku nevarēja izlādēties? — Rudins jautāja.

Gaļina iecietīgi pasmaidīja.

— Pirmkārt, mūsu baterijas darbojas ļoti ilgi, otrkārt, viņa rīcībā ir trīs vai pat četri rezerves komplekti. Nelāgi ir kas cits — Babakins raida loti lēnām. Tas gan tiesa.

— Nekas, ievingrināsies, — Rudins iesmējās. — Paldies, Gaļina.

Meitene aizgāja uz savu «radiokaktu». Markovs klusām pavēstīja:

— Viņa lūdza, lai Jaujot piedalīties operācijā kopā ar jums.

— Tā tikai vēl trūka! — Rudins pasmaidīja.

— Ga)ina ierosināja pārsviest viņu pie Babakina, lai sakari starp jums un mani būtu drošāki. Viņa pat atradusi sev nomainītāju.

— Kur?

— Noskaidrojās, ka aizgadīgajam Budņickim ir kareivis ar radista kvalifikāciju.

— Dieva vārds, šim Budņickim ir viss! — Rudins iesmējās.

— Jā, mums gadījies zelta vērts komandants. Tāds vīrs, ko var nosviest vienu pašu uz Ziemeļpola, un viņš tur noorganizēs balto lāču brigādi, lai liktu to pie darba.

Abi sāka smieties.

Zemnīcā ienāca Koļa, ģērbies vatenī; tas bija apjozts ar jostu, piedurknes uzlocītas gandrīz līdz elkoņiem. Bāzē visi jokodamies zēnu sauca par Markova privātadjutantu, lai gan viņš dzīvoja Budņicka zemnīcā.

— Esmu sagatavojies, — Koļa ziņoja un nez kāpēc izskatījās nogrēkojies.

— Vai kamzoli uzvilki? — Markovs stingri noprasīja.

— Uzvilku . ..

— Ej pie Budņicka, viņš paskaidros, kādi ir tavi uzdevumi pārgājiena laikā.

Koja izgāja. Rudins pamāja ar galvu uz viņa pusi.

— Kā tad klājas adjutantam? Vai ar uzdevumiem tiek galā?

— Cenšas, — Markovs atbildēja un piemiedza acis, it kā tālumā lūkodamies. — Viņš šķiet mazliet līdzīgs manam Saņkam. Kļūst baigi, domājot, kādi pārbaudījumi jāiztur tādiem bērniem. Pašreiz vienu viņu mūža gadu var pielīdzināt pieciem gadiem. Un ziniet, viņi visu lieliski saprot. Koja reiz man teica: «Man gan laimējies: lauzīju galvu, kādā augstskolā iestāties, kad būšu beidzis vidusskolu, bet pēkšņi sākās karš, un esmu nokļuvis partizāņu akadēmijā ...»

Saruna uzreiz aizvirzījās tālu jo tālu projām no lielā un grūtā darba, par ko tā bija sākusies. Tomēr pats darbs stāvēja blakām, neatkāpdamies ne soli, un tūlīt atgādināja sevi. Gaļina atnesa radiogrammu, ko tikko bija saņēmusi no Maskavas. Markovs to izlasīja un pasniedza Rudinam.

No Maskavas — Markovam:

«Paziņojiet Rudinam: tur, uz kurieni viņš iet, strādā cilvēki, kas ļoti labi informēti par kara norisi un pilnīgi skaidri saprot, ka zibenskarš nav izdevies. Šie cilvēki zina, ka viņu karaspēka ātrā un tālā virzīšanās uz priekšu pa mūsu zemi radījusi komunikāciju izstieptību, kas var kļūt bīstama un jau tagad ierobežo viņu karaspēka aktivitāti. Mums ir drošas ziņas, ka viņu ģenerālštābā notiek debates par uzbrukuma apturēšanu Centrālajā frontē, lai izšķirošo triecienu Maskavai sagatavotu nākamajā gadā. Vācu ģenerāļi, kas stāvokli apsver lietišķi, ļoti bažījas par to, ka viņu karaspēks nav sagatavots mūsu ziemai. Runa ir gan par kareivju ekipējumu, gan par tehniku, kas nav pielāgotā zemai temperatūrai. Pat rudens dubļi sagādā viņiem diezgan lielas gnūtības. Vajadzīgs, lai Rudins to visu zinātu un paturētu vērā. Par viņa došanos operācijā ziņojiet man nekavējoties. Informējiet par to arī biedru Alekseju. Mēs visi vēlam Rudinam sekmes un ticam viņam. Ar sveicienu Starkovs.»

Rudins izlasīja radiogrammu un atdeva to Markovam. Abi saskatījās. Šī radiogramma it kā atbildēja uz viņu pastāvīgajam bažīgajām pārdomām par notikumiem fronte. Vel vakar viņi bija tos pārsprieduši un Markovs bija teicis, ka Rudinam vislielākās grūtības radīs stāvoklis frontē, jo ir pilnīgi skaidrs, ka runāt ar Androsovu būtu daudz vieglāk, ja vācu karaspēks nebutu guvis tik lielus panākumus jau kara pirmajos menešos.

— Atliek tikai vēlēties, — Rudins sacīja, — lai Androsovs būtu pietiekami informēts.

— Ja nu tā tomēr nav, — Markovs pasmaidīja, — tad informējiet viņu pats.

— Pacentīšos ...

Kad bija iestājusies krēsla, visi pameta salu. Dažas minūtes pirms tam nosūtīja uz Maskavu pēdējo radiogrammu no līdzšinējās apmetnes: «Rudins pašlaik dodas ceļā. Visi atstājam salu un pārejam uz ziemas bāzi. Rīt ziņosim no turienes. Markovs.»

Purva malā Markovs atvadījās ņo Rudina.

— Esmu pārliecināts, ka viss būs labi, — viņš klusi teica, spiezdams Rudina roku.

— Es arī.

— Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! — Rudins pamāja biedriem, kas stāvēja mazliet tālāk, uzsmaidīja Gaļinai Gromovai, kura raudzījās viņā plati ieplestām acīm, un sāka skriet, lai panāktu Oļhovikova vienību, — tā bija jau labā gabalā .. .

9. NODAĻA

I

Viņi klusēdami gāja patālu cits aiz cita. Priekšgalā rēgojās milzīgais Oļhovikovs, tūlīt aiz viņa soļoja Rudins. Tiklīdz kāds pašķindināja ieroci vai klusi izlamājās slidenās taciņas dēļ, Oļhovikovs pagriezās un kādu laiciņu gāja atmuguriski. Vainīgais tad centās paslēpties aiz citu mugurām, it kā komandieris varētu viņu tumsā saredzēt.

Kādu kilometru šaipus Nikoļskojes ciema vienību sagaidīja kareivis, kas bija izdarījis iepriekšējo izlūkošanu. Viņš ziņoja, ka ciemā atrodoties apmēram divdesmit vāciešu un policistu. Vācieši pārnakšņojot skolas ēkā, bet policisti — zemnieku mājās.

Vienība piegāja ciemam pavisam klāt. Oļhovikovs pats izraudzījās vietu katram savam kareivim. Atstādams to vienu, viņš noprasīja:

— Viss skaidrs? Jautājumu nav?

— Skaidrs!...

Izvietojis kareivjus gan flangos, gan tieši pretim ciemam, Oļhovikovs atgriezās pie Rudina; tas bija sev izraudzījies vietu alkšņu krūmos, kas platā joslā auga rietumos no ciema.

Oļhovikovs apsēdās līdzās uz zemes, pielika tuvu pie acīm spīdošo pulksteņa ciparnīcu un čukstus pavēstīja:

— Izejas pozīcijas esam ieņēmuši labi. Tieši pēc stundas sāksim koncertu. — Pieskāries Rudina rokai, viņš piemetināja: — Tātad jūs no krūmiem nekur ārā neejiet. Kamēr nebūsim sākuši atkāpties, sēdiet te nepakustēdamies. Citādi viss kas var gadīties — kā zināms, lode ir akla.

— Par mani domājiet mazāk, — Rudins skarbi sacīja. — Dariet jūs savu darbu, es darīšu savu.

Brīdi nekā nebilzdams, Oļhovikovs raudzījās Rudinā, tad nopūties teica:

— Es, protams, nezinu, kāpēc tas tiek darīts, tomēr neapskaužu jūs.

— Es atkārtoju: domājiet par savu uzdevumu.

Oļhovikovs jutās aizvainots un sarunu vairs neturpināja.

Visapkārt bija kluss. Tikai čabināja lietus.

Tieši paredzētajā laikā Oļhovikovs piecēlās un izšāva ar raķeš-pistoli. Virs tumšajiem māju siluetiem svilpodama uzlidoja gaisā sarkana lodīte un izsprāga, skaļi sprakšķēdama; ugunīgas lāses, mirkli mierīgi pakavējušās gaisā, sāka lēnām līt lejup. Pa labi un kreisi tūlīt ietarkšķējās rokas ložmetēji. Tie it kā sasaucās īsām kārtām. Oļhovikovs ieklausījās šajās skāņās kā diriģents orķestra spēlē.

— Iesāka saskanīgi, — viņš apmierināts noteica.

Tur, kur atradās ciema skola, šķindēja plīstoši stikli, atskanēja kliedzieni, bija dzirdama lamāšanās vācu valodā. Garnizona kareivji droši vien pameta telpas pa visīsāko ceļu — pa logu. Vācieši atklāja pretuguni. Haotiska šaudīšanās ilga apmēram stundu.

Sevišķi nikna tā bija ciema labajā flangā.

— Tur viņiem ir blindaža, no kuras var šaut uz visām pusēm, — Oļhovikovs paskaidroja.

Kreisajā pusē darbojās mīnmetējs, kas svieda mīnas pāri ciemam. Mīnmetējnieki laikam centās palīdzēt ugunspunktam, domādami, ka partizāņi gatavojas tur ielauzties ciemā.

Rudins vērīgi ieklausījās daudzbalsīgajā apšaudē, cenzdamies saprast, kā izturas vācieši. Krūmos, kur viņš sēdēja, atsitās lodes un rikošetēja, gan spiegdamas, gan nikni ierūkdamās. Oļhovikovs īgni sacīja:

— Liecieties gar zemi, biedri! Viņi, nelieši, uz labu laimi šauj arī šai virzienā.

Austrumos debesis jau kļuva manāmi gaišākas. Oļhovikova flangu grupas, nepārtraukdamas uguni, sāka atkāpties no ciema.

— Manējie iet projām, — 0|hovikovs čukstus teica un pēc mirkļa mulsi piemetināja: — Jāiet arī man... — Viņš izbrīna pilnām acīm nogaidoši vērās Rudinā, iespējams, vēl vienmēr neticēdams, ka šis cilvēks tūlīt padosies gūstā.

Rudins viņam uzsmaidīja.

— Paldies, staršina. Ejiet. Nododiet sveicienu Budņickim un visiem jūsu puišiem . . .

Oļhovikovs piecēlās un vēlreiz palūkojās Rudinā.

— Tas nu gan ... — Viņš nopūtās un nesteigdamies sāka iet projām pa krūmiem. Nogājis labu gabaliņu, viņš atkal palūkojās uz Rudinu, tad sāka iet ātrāk. Smagie soļi attālinādamies kļuva aizvien klusāki .. .

Rudins piecēlās un lēnām devās uz ciemu. Uzkāpis pakalnā, kas atradās tieši pretim skolai, viņš paslēpās aiz mežābeles stumbra. Rītausmas dūmakā varēja pie skolas jau saskatīt vāciešu siluetus. Trīs stāvēja, atspiedušies pret sienu, un skaļi strīdējās, ar rokām rādīdami uz dažādām pusēm. Tieši šai laikā šāvieniem, ko raidīja Oļhovikova kareivji, vajadzēja vāciešos izraisīt aizdomas, ka viņus aplenc.

Četri vācu kareivji, slēpdamies aiz malkas grēdas, šāva, ik pēc brīža mainīdami uguns virzienu un bažīgi atskatīdamies uz tiem, kas stāvēja pie skolas. Policistu tur nebija. Acīm redzot, viņi šaudījās ciema austrumu nomalē.

Tie, kas bija atspiedušies pret sienu, aizvien biežāk rādīja uz to pusi, kur stāvēja Rūdins. Droši vien viņi sprieda, ka šai ciema pusē pretinieka nav.

Apkārtni varēja jau redzēt diezgan labi, tikai no upes puses uz ciemu vēlās balti miglas vāli un lietus, kas nesen bija pierimis, pēkšņi sāka gāzt tā, it kā gribētu atgūt nokavēto.

Ieklausījies Rudins atklāja, ka šaušana nav vairs dzirdama. Pagaidīja vēl minūtes desmit — neviens šāviens neatskanēja. Tikai šalca negants rudens lietus. Pie skolas parādījās vēl daži vācieši un arī policisti. Sagājuši cieši kopā, viņi uzbudināti sarunājās.

Rudins apņēmīgi ar roku atgrūdās no ābeles un sāka iet taisni uz skolu. Drīz vien vācieši viņu pamanīja un satvēra automātus šaušanas gatavībā. Rudins tomēr gāja uz priekšu, izlikdamies, ka mēģina noskaidrot, kur īsti viņš atrodas. Sākās klaja vieta. Vācieši tagad Rudinu labi redzēja, varēja saskatīt, ka viņš ir viens, ka rokās viņam ieroča nav.

Vācieši nešāva. Rudins tuvojās tiem aizvien vairāk, viņš jau dzirdēja kādu vācieti gurdzošā balsī pavēlam:

— Ņemt viņu ciet!

Divi vācieši un viens policists aizšķēršļoja Rudinam ceļu. Viņš apstājās, pacēla rokas, stāvēja un gaidīja. Vācieši un policists pienāca pavisam tuvu.

— Izkratīt! — viens no vāciešiem pavēlēja policistam.

Nenovērsdams no Rudina niknu skatienu, policists piegāja

klāt un sāka pārmeklēt. No vateņa kabatas izvilcis pistoli, viņš atgriezās pie vāciešiem.

— Ej! — Rudinam uzkliedza viens no kareivjiem.

— Uz kurieni? — Rudins vāciski jautāja.

Vācietis izbrīnījies viņā palūkojās un ar roku parādīja uz skolas pusi.

No grupas, kas stāvēja pie skolas, iznāca uz priekšu vājš gara auguma vācietis ar jaunākā leitnanta uzšuvēm. Cepure ar augstu virsu bija uzmaukta zemu uz pieres, lielā naga ēnā Rudins redzēja tikai iekritušus vaigus, plānas, sakniebtas lūpas un smailu zodu.

— Stāt! — virsnieks pavēlēja krievu valodā, kad Rudins atradās soļus piecus no viņa. — Kas tāds ir?

— Esmu no tās partizāņu vienības, ar kuru jūs izcīnījāt kauju. Nolēmu padoties gūstā, — Rudins atbildēja labā vācu valodā un, noņēmis cepuri, piedurknē noslaucīja nosvīdušo pieri

Vācieši saskatījās.

— Vediet manā istabā! — virsnieks pavēlēja.

Rudinu ieveda telpā, kur agrāk bija atradusies klase. Gar malām bija sabīdīti soli. Pie sienas karājās diagramma, kura rādīja Nikoļskojes nepilnās vidusskolas skolēnu sekmes 1939./1940. mācību gadā. Rudins neviļus ievēroja, ka, spriežot pēc stabiņu augstuma, sekmes maz uzlabojušās. Istabas tālākajā stūrī atradās savandīta gulta, turpat uz krēsla atzveltnes karājās formas svārki. Acīm redzot, virsnieks, ļoti steigdamies, mēteli bija uzģērbis tāpat virs krekla. Uz galda stāvēja emaljēta krūze ar neizdzertu kafiju, uz papīra lapas bija noliktas rūpīgi sagrieztas baltmaizes šķēlītes un gabaliņš acaina siera. Turpat atradās arī lauka telefona kaste; vadi bija ievilkti pa logu.

Vācietis, kas apsargāja Rudinu, stāvēja pie durvīm un ziņkārīgi raudzījās gūsteknī. Policista istabā nebija. Nebija arī virs-

\

nieka, viņa balsi, kurai zīmīgas bija rīkles skaņas, varēja dzirdēt gaitenī.

Virsnieks ienāca straujiem sojiem, durvis ar kāju atsizdams. Pakarinājis cepuri uz naglas un nometis mēteli gultā, viņš uzģērba formas svārkus, rūpīgi aizpogāja visas pogas, noraustīja stūrus, tad piegāja pie galda un apsēdās krēslā. Viņš varbūt veselu minūti, skatīdamies no apakšas uz augšu, vērās Rudinā lielām, blāvām acīm, kurās nebija ne ziņkāres, ne niknuma. Vispār, tajās nevarēja saskatīt nekā, varbūt vienīgi nogurumu. Virsnieka seja bija pelēka, slimīgi iedzeltena, zem acīm — uztūkuši, zilgani maisiņi.

— Kas tu esi? — viņš klusi vaicāja.

— Es jau sacīju — partizānis.

— Kur atrodas tavas vienības bāze?

— Ligovinas purvā.

— Tu nerunā patiesību — šis purvs ir nepārejams.

— Nē, es saku patiesību — purvā ir sala, un uz turieni ved drošas takas.

Virsnieks klusēja.

— Pieņemsim, ka tā ... Uzvārds?

— Krāmers. Mihails Jevgeņjevičs Krāmers.

— Ebrejs?

— Vācietis.

— Kā tā — vācietis?

— Ļoti vienkārši, esmu dzimis un audzis Pievolgas vāciešu republikā.

— Nezinu tādu republiku.

— Tomēr tā pastāv, pareizāk sakot — pastāvēja.

— Cik bija jūsējo, kas uzbruka ciemam?

— Cilvēku četrdesmit.

— Kāpēc uzbrukāt?

— Neesmu komandieris, nezinu. Zinu tikai to, ko pirms kaujas sacīja mūsu komandieris. Viņš teica, ka pēc izlūku ziņām Nikoļskojes ciemā esot gandrīz divas rotas.

— Kāds tev postenis partizāņu vienībā?

— Nekāds. Ierindnieks, komandiera tulks. Mani mobilizēja partizānos tāpēc, ka protu valodu.

— Ko tas nozīmē — mobilizēja? Vai tad neesi šejienietis?

— Es jau teicu, ka esmu dzimis Pievolgā, netālu no Sarato-vas. Mani mobilizēja Maskavā, kur dzīvoju un strādāju divus pēdējos gadus. Mobilizēja un nometa šeit no lidmašīnas.

— Kas tad tu esi — vai tīrasiņu vācietis?

— Gluži gan ne, māte ir krieviete.

— Kā tu teici — Pievolgas vāciešu republika?

— Jā.

— Pirmoreiz dzirdu.

Rudins paraustīja plecus.

— Tātad tu esi Krāmers?

— Jā.

Bija skaidri redzams, ka virsnieks ir samulsis.

— Partizāņi nemēdz padoties gūstā. Kāpēc tu nepretojies?

Rudins pasmaidīja.

— Tas būtu varējis maksāt dzīvību, bet dzīvība man ir tikai viena.

Arī virsnieks pasmaidīja un no šā brīža pārgāja uz «jūs».

— Kāda jums profesija?

— Maskavas municipalitātes komunālās saimniecības inženieris. Strādāju noda|ā, kas pārzina enerģētiku.

— Kāds bija jūsu vienības pašreizējās operācijas mērķis?

— Manuprāt, izlūkošana ar kauju.

— Divas rotas! — virsnieks paraudzījās uz vācieti, kas stāvēja pie durvīm, un iesmējās. — Jūsu izlūkiem ir lielas acis, bet drosmes pamaz. Mēs te esam deviņpadsmit cilvēki.

Virsnieks pagrieza lauka telefona kloķi un paņēma klausuli.

— Otrais? Te runā Devītais. Viss kārtībā, viņi atkāpās. Ir gūsteknis .. . Man šķiet. . . Nē, man tomēr šķiet...

Kas virsniekam īsti «šķiet», Rudins varēja tikai nojaust. Nevēlēdamies runāt gūstekņa klātbūtnē, virsnieks pavēlēja konvoj-niekam izvest Rudinu gaitenī.

Rudins sprieda, ka stāvoklis ir tāds: virsniekam šķiet, ka gūsteknis var izraisīt interesi, turpretim tas, ar ko viņš sarunājas pa telefonu, domā citādi un, ļoti iespējams, ieteic nevilkt garumā, bet likvidēt gūstekni tūlīt. Rudins par visu domāja tā, it kā runa būtu par gluži citu cilvēku. Tagad viņš atradās situācijā, kas bija biedējusi jau agrāk, — viņš vairs nespēja notikumus virzīt, varēja nervozēt vai nenervozēt, notikumi tik un tā veidojās bez jebkādas viņa līdzdalības. Rudins pārdomāja savas atbildes virsniekam. Nē, nē, viņš bija darījis visu iespējamo, lai sāktu par viņu interesēties. Tikai žēl, ka policists kratīšanas laikā atrada vienīgi ieroci, bet nesataustīja zem svārku oderes iešūto tēva vēstuli, kuru Krāmers it kā bija saņēmis vēl Maskavā kara pirmajās dienās; vēstulē tēvs diezgan skaidri aizrādīja dēlam uz asiņu balsi un aicināja tajā ieklausīties. īsi sakot, pašreiz visu izšķīra virsnieka saruna pa telefonu ...

Rudinu ieslēdza koka šķūnītī, kas atradās skolas pagalmā. Viņš sēdēja uz malkas kaudzes, cenzdamies smadzenes un nervus nemocīt ar domām par turpmāko likteni. Pēkšņi viņš atcerējās, kā, būdams vēl zēns, saderēja pārpeldēt Oku; upes vidū viņu sagrāba bailes, ka nepietiks spēku. Peldi vai nu atpakaļ, vai uz priekšu — spēku tik un tā būs par maz. Viņš sāka grimt. Tad pēkšņi ieraudzīja virs upes lidojam balodi, kam pakaļ dzinās vanags. Balodis gan nolaidās līdz pašam ūdenim, gan uzšāvās gaisā, tomēr vanags neatkāpās... Piepeši balodis strauji pagriezās, un vanags aizdrāzās tam garām, bet balodis aizlidoja uz krasta pusi un drīz vien vairs nebija redzams. Rudins atklāja, ka nav nogrimis un joprojām peld krasta virzienā. Tagad viņš saprata vienkāršu patiesību: nedrīkst domāt, ka nepietiks spēku, jo tieši šī doma ir tā, kas spēkus atņem. Labāk domāt par balodi, kas nupat viņa acu priekšā bija izglābies no nāves. Tā viņš pārpeldēja Oku.

«Jā, nevajadzīgi un pat kaitīgi ir prātot, ka mani, iespējams, gaida visļaunākais,» Rudins sprieda un sāka klusi deklamēt savu iemīļoto dzejoli, kas mājoja viņa sirdī jau no skolas gadiem un laika ritumā kļuva aizvien bagātāks ar jūtām un domām:

Māj selgā bura vientulīga,

Visapkārt jūra zilgi zied ...

Ko meklēt trauc tu malā svešā?

Ko pametusi dzimtenē?

Ver augsti viļņi vēsas skavas,

Un, liecot mastus, vēji kauc.

Ai, nemeklē tā laimes, slavas Un ne no laimes projām trauc.

Zem viņas viļņi zilgmes zili,

Virs viņas zeltains saules stars.

— Tā cīņas alkst un traucas vētrā,

It kā tur, vētrās, būtu miers.[3]

«It kā tur, vētrās, būtu miers,» Rudins klusi atkārtoja pēdējo rindu un atklāja, ka iemīļotais dzejolis jau ietver sevī arī to, kas notiek ar viņu pašlaik.

«It kā tur, vētrās, būtu miers,» viņš atkartoja velreiz. «Kāpēc šai rindā ieskanas šaubas? Ir taču īpašs visaugstākais miers, ko izjūt cilvēks, nokļuvis vētras centrā, ja viņam no šīs vētras nav bail. Protams, Ļermontovs licis ieskanēties šīm šaubām, runādams nevis savā vārdā, bet no tāda cilvēka viedokļa, kas vētras bīstas. To it kā saka bailulis, kas neizprot cīņas laimi.»

Pēc tam Rudins sāka domāt par Androsovu. Ko tas pašreiz dara, ko prāto? Iegaumēdams atsūtīto izskata aprakstu, Rudins bija tik skaidri iztēlojies Androsova seju un augumu, ka viņam šķita: šo cilvēku viņš jau redzējis, turklāt ne vienreiz vien.

Noklaudzēja durvju aizbīdnis, un šķūnītī iespīdēja blāva gaisma.

— Nāc ātrāk ārā!

Divi policisti izveda viņu uz ielas. Pie skolas vārtiem bija piebraukta smagā mašīna, šoferis — tukls vācietis ar ūsām un sarkanu ģīmi, stāvēdams uz kāpšļa, slaucīja dubļus no priekšējā stikla.

Tāpat kā pirmīt gāza auksts lietus. Sākās jau mijkrēšļa stunda.

Rudinu pieveda pie mašīnas un lika kāpt iekšā. Tūlīt pēc tam kravas kastē ierausās arī abi policisti. Viņi pavēlēja Rudinain apsēsties uz grīdas ar seju pret aizmugures bortu, bet paši apsēdās uz sola, kas bija nolikts gar šofera kabīni. No skolas iznāca leitnants, pasniedza policistiem aploksni un aizgāja, uz Rudinu nepaskatījies.

Šoferis nikni aizcirta kabīnes durtiņas, mašīna sāka braukt un, joņodama cauri ciemam, šķieda uz visām pusēm dubļu šļakatas.

Rudins nodomāja, ka viņu ved uz ciema nomali, lai tur nošautu, tomēr mašīna, ātrumu nesamazinādama, drāzās aizvien tālāk un tālāk.

Kad krēsla bija jau krietni sabiezējusi, skatienam pavērās liela pilsēta, tā pati, uz kurieni tiecās Rudins. Mašīna strauji nobremzēja. Šoferis izlīda uz kāpšļa un, palūkojies kravas kastē, sāka vāciski kliegt policistiem, ka tālāk viņš nevedīšot, ka no šejienes līdz nometnei esot vistuvāk, ka galu galā viņš vadot nevis pasažieru autobusu, bet armijas mašīnu un viņam esot pašam savas darīšanas. Pats nelabais bijis viņu apsēdis, kad viņš paklausījis to kaulaino leitnantu.

Rudins redzēja, ka policisti nekā nesaprot, un paskaidroja, ka šoferis liek kāpt ārā, jo no šejienes uz nometni ved visīsākais ceļš.

Policisti uztraucās. Viņi nezināja, kur nometne atrodas. Ru-dins pateica to šoferim. Tas sāka šķendēties vēl nešpetnāk. Viņš, vācietis, zina, bet šie krievu cūkas nezina paši savu aizgaldu! Rudins pārtulkoja to policistiem. Tie atbildēja šoferim, lamādamies krieviski. Sākās dedzīga vārdu pārmaiņa. Rudins vairs nepaguva pārtulkot, viņš tikai klausījās, gandrīz nespēdams valdīt smieklus.

— Tur ir tā jūsu nometne! — no lamāšanas noguris, šoferis sacīja mierīgāk, rādīdams uz tālumā redzamu dzelzceļa uzbērumu, kur stāvēja garš preču vilciens. Šoferis teica Rudinam: — Pārtulko, ka jāpāriet tikai pāri dzelzceļam, un tūlīt būs nometne, kas viņiem vajadzīga.

Policisti izkāpa no mašīnas un lika to pašu darīt arī Rudinam. Mašīna aizdrāzās, apšļākdama viņus ar dubļiem.

— Ej! — gurdi pavēlēja Rudinam viens no policistiem.

Viņi gāja bez ceļa, pa pielijušu pļavu, zem kājām šļakstēja

ūdens. Policisti neganti lamāja šoferi.

— It kā tas būtu vajadzīgs nevis viņiem, bet mums, — viens no policistiem grēmās, rupjus vārdus piepīdams.

— Kas tā par nometni? — Rudins noprasīja, atpakaļ nepagriezdamies.

— Tur tu uzzināsi, — viens atbildēja.

— Tā ir īsta sanatorija, — otrs papildināja, un abi iesmējās.

Pie uzbēruma viņi nonāca jau krietnā tumsā, bet vajadzēja

vēl apiet garo preču vilcienu. Uzbēruma otrā pusē norisinājās kaut kas nesaprotams. Tur gan uzspīdēja, gan apdzisa spilgta gaisma. Bija dzirdamas skaļas komandas, suņu rejas un nevienmērīga, klusa kņada.

Viņi aizgāja līdz vilciena galam un gribēja šķērsot dzelzceļa stigu. Pēkšņi acu priekšā kā no zemes izauga sargkareivis.

— Stāt! Kas tur nāk? — kareivis izbijies iesaucās vāciski.

— Atkal tintē! — noteica viens no policistiem un, rādīdams uz Rudinu, sāka kliegt tā, it kā vācietis būtu kurls: — Mēs, redz, viņu ... uz nometni . . . partizānis ... uz nometni. . .

Kareivis ieplestām acīm raudzījās gan Rudinā, gan policistos. Acīm redzot, viņš bija sapratis tikai vienu vardu — «partizānis» un tagad nespēja aptvert, ko lai dara.

— Ataicini kādu no saviem priekšniekiem, — Rudins mierīgi sacīja vācu valodā.

— Tūlīt. Bet tu pieskati viņus, — kareivis atbildēja Rudinam vāciski un, paskrējis mazliet tālāk, sāka svilpt. Atsteidzās kāds kareivis, kas, pārmijis dažus vārdus ar svilpēju, aši devās lejā pa uzbērumu. Sargkareivis atgriezās atpakaļ.

— Tūlīt būs klāt virsnieks, — viņš sacīja Rudinam, droši vien nesaprazdams, kurš no šiem trim ir partizānis.

Rudins raudzījās uz lielu līdzenumu, ap kuru bija ierīkots augsts dzeloņstiepļu žogs. Pie tā stāvēja pelēka, bezgalīgi gara cilvēku kolona. Ik pēc brītiņa prožektori, kas bija novietoti sargtorņos, nemierīgajai kolonai uzlaida virsū spilgtu gaismu un tūlīt apdzisa. Rēja suņi. Nesaprotami klaigāja kāda augsta balss, ko pastiprināja skaļruņi. Tad kolona saviļņojās un sāka iet gar žogu uz priekšu. Prožektorus vairs neizslēdza, to gaismas kūļi virzījās līdzi kolonai. Tagad Rudins skaidri saprata, ka tā ir gūstekņu kolona, ko ved uz vilcienu.

Viņš nebija kļūdījies. Kad kolona pa vārtiem iznāca no nometnes, tai lika iet uz priekšu gar vilcienu, bet drīz vien apstādināja. Atskanēja pavēles, kolona sadalījās grupās. Pēc tam katra gūstekņu grupa sāka kāpt savā vagonā.

• Sai mirklī uz uzbēruma parādījās aizelsies vācietis ar jefrei-tora uzšuvēm.

— Kas te notiek? — viņš vaicāja sargkareivim.

— Atveduši uz nometni kādu partizāni, — tas atbildēja, rādīdams uz policistiem.

Jefreitors ātriem soļiem piegāja viņiem klāt.

Policists pabukņīja Rudinu, teikdams:

— Paskaidro šim!

Rudins jefreitoram pastāstīja, ka viņš esot gūstā padevies partizānis, kas atsūtīts uz šo nometni.

— Kāpēc runājat blēņas? — jefreitors iesaucās, smagi elpodams. — Jūs nevarēja sūtīt uz šejieni. Šī nometne tiek likvidēta. Kur dokumenti?

Rudins apvaicājās policistiem, vai viņiem ir kādi dokumenti.

Viens no viņiem izķēra azotē noglabātu aploksni un atdeva jefreitoram. Jefreitors izvilka kabatas bateriju un, uzspīdinājis to, izlasīja no aploksnes izņemtu papīru.

— Velna būšana, — viņš norūca, iebāzdams papīru kabata. — Stāviet tepat, es tūlīt uzzināšu.

Jefreitors aizskrēja gar vilcienu.

Gandrīz visi gūstekņi bija jau sakāpuši vagonos. Rudins redzēja, kā pēdējā vagonā, kas atradās turpat blakus, viņi palīdz ierausties saviem nespēcīgajiem un slimajiem biedriem. Kāds skaļi un stiepti vaidēja, bet zema balss mierinoši atkārtoja:

— Pacieties, pacieties, tūlīt...

Vaidi apklusa.

Stūra sargtornī novietotā prožektora stars visu laiku skraidīja gar vilcienu. Gaismas strēlē lietus lāses šķita zeltainas. Dažu vagonu durvis grabēdamas aizvērās.

— Cik daudz mūsējo saķēruši! — viens no policistiem sacīja, un nevarēja saprast, vai viņš ir sajūsmināts vai sarūgtināts.

Pienāca divi virsnieki garos, melnos mākslīgas ādas mēteļos; lietū samirkuši, tie izskatījās kā no skārda. Jefreitors, kas bija atnācis reizē ar viņiem, parādīja uz Rudinu:

— Partizānis ir šis te.

Virsnieki izbrīnījušies palūkojās Rudinā un saskatījās. Viens no viņiem paprasīja jefreitoram dokumentu.

— Uzspied bateriju!

Virsnieks izlasīja dokumentu un klusām kaut ko pateica otram virsniekam; tas pamāja ar galvu. Pēc viņu pavēles jefreitors atveda izstīdzējušu kareivi.

— Vai pēdējais vagons ir jūsējais? — virsnieks viņam vaicāja.

— Jā.

— Cik jums cilvēku?

— Simt četrpadsmit.

— Būs simt piecpadsmit, lai iznāktu apaļš skaitlis. Iesēdini arī to tur, — virsnieks norādīja uz Rudinu.

Kareivis jau pagriezās uz Rudina pusi, bet virsnieks viņu apturēja:

— Pagaidi, te būs arī viņa dokuments. Atdosi gala punktā un paskaidrosi, ka šo cilvēku iesēdināja vilcienā pēc manas pavēles.

— Tiks izpildrts! — Kareivis aizbāza papīru aiz cepures at-loces un uzsauca Rudinam: — Nu!

Virsnieki devās projām. Izstīdzējušā kareivja pavadībā Ru-dins piegāja pie vagona un, ieķēries ar rokām durvīs, viegli ielēca iekšā. Durvis tūlīt grabēdamas aizcirtās ciet pašā deguna galā. Tumsa bija necaurredzama. Varēja dzirdēt klusas balsis, aizturētus vaidus. Šai pašā mirklī Rudins nolēma: jābēg, citas izejas nav. Kaut tikai neaizslēgtu vagona durvis. Ja nu tomēr tās aizslēgs, viņš atplēsīs ar dzeloņstieplēm aizpīto logu. Apsēdies uz grīdas, Rudins vērīgi klausījās skaņās, kas bija dzirdamas ārā.

Kad sāka skaļi klabēt riteņi, Rudins, satvēris durvis aiz malas, centās tās mazliet pabīdīt, tomēr nekas neiznāca. Tad, plati ieplestām kājām atspēries pret grīdu, viņš sāka spiest uz durvju malu no visa spēka. Arī tas bija veltīgi.

10. NODAĻA

Pēc kaujas pie Niko|skojes ciema Oļhovikova vienība ieradās jaunajā ziemas bāzē. Meža klajumā to jau gaidīja Budņickis; viņš Oļhovikovu tūlīt aizveda pie Markova.

Saliecies divos līkumos, milzīgais Oļhovikovs pa zemām durvīm iegāja zemnīcā un, bažīgi palūkojies uz augšu, izslējās taisns.

— Esmu ieradies pēc jūsu pavēles. Operācija notika precīzi pēc plāna. Zaudējumu nav.

— Kā izdevās Rudinam?

Oļhovikovs paraustīja platos cīkstoņa plecus.

— Ko es par viņu varu zināt? Aizgāja, un tas ir viss.

— Kad viņu redzējāt pēdējo reizi?

— Kaujas laikā.

— Vai viņš nekā nesacīja?

Oļhovikovs atkal paraustīja varenos plecus.

— Nebija laika runāt. Kad kauja tuvojās beigām, atstāju viņu krūmos.

— Tā ... — Markovs gribēja vēl ko vaicāt, bet pardomaja. — Paldies, ejiet atpūsties, — viņš sacīja.

Pēc brīža Gaļina Gromova noraidīja uz Maskavu šifrētu radiogrammu:

«Pirmā operācija, kuras uzdevums bija virzīt Rudinu uz mērķi, noritējusi sekmīgi. Nekā vairāk nezinām. Rudins jutās drošs. Gaidīsim. Ar sveicienu Markovs.»

Pateikusi, ka radiogramma nosūtīta, Gaļina tomēr negāja projām.

— Es visu sapratu. Paldies, — Markovs īdzīgi teica.

— Cik ilgi par viņu nekā nezināsim? — Gaļina klusi jautāja.

— Cik būs vajadzīgs, — Markovs dzedri atbildēja un ar mākslotu interesi palūkojās radistē. — Ko tad jūs — vai gribat kaut ko ierosināt?

Nekā neteikusi, Gaļina apgriezās un aizgāja uz sa^vu kaktu. Zemnīcā bija kluss. Aiz dēļu apšuvuma, trauksmaini čabēdama, bira izkaltusi zeme. No radistes kakta, kam priekšā bija aizkārta teltene, skanēja rācijas pīkstieni. Ga|ina, kā pati mēdza teikt, klejoja apkārt pa ēteru. Šoreiz tā tomēr nebija bezmērķīga klaiņošana. Noskaņojusi uztvērēju uz viļņiem, kuros vāciešiem parasti darbojās atklāti radiotelefona sakari, viņa klausījās sarunās, cerēdama uztvert kaut ko tādu, kas attiektos uz Rudinu.

«Feniņ, Feniņ, — te Marka, te — Marka,» vienmuļi atkārtoja kāds vācu radists. «Es jūs nedzirdu . ..» Brīdi klusējis, viņš sāka atkal: «Feniņ, Feniņ, te — Marka, te — Marka ...»

Pēc tam Ga|ina noklausījās kāda vācieša asprātību par aukstumu: «Nezinu, kā tev, bet man sasalušas smadzenes, un es spēju domāt tikai par spirta glāzi.» Zema, skaista balss lēnām diktēja nesaprotamus skaitļus juku jukām ar cilvēku vārdiem: «Desmit. Makss. Divdesmit četri. Punkts. Fēlikss. Svītriņa. Vienpadsmit. Anhena. Svītriņa. Septiņpadsmit. Punkts. Te nav ietilpināts šīs dienas pārskats. Atkārtoju vēlreiz. Desmit. Makss...»

Nē, nē, par Rudinu Gaļina neuztvēra nekā. Pusnaktī viņa pieņēma biedra Alekseja radiogrammu, kas vēl vairāk satrauca visus zemnīcas iemītniekus:

«Saņemta informācija, ka likvidēta mūsu pilsētas tuvumā esošā kara gūstekņu nometne, no kuras gūstekņus veda uz to vietu, kas interesē jūs. Iemesli nav zināmi. Padomju ārsts, kas strādāja nometnē un uztur sakarus ar mums, apgalvo, ka gūstekņi esot aizvesti uz tādu vietu, kur atrastas ziemai piemērotākas telpas. Izvešana notikusi šonakt. Ar sveicienu Aleksejs.»

Markovs neizģērbies atlaidās uz lāviņas un piespieda sevi aizmigt. Tas tomēr bija dīvains miegs: viņam visu laiku šķita, ka nemaz nav aizmidzis, bet tai pašā laikā rādījās arī juceklīgi sapņi...

No šā stāvok|a Markovu iztraucēja nerimtīgais Budņickis, kam bija pavēlēts ierasties tad, kad viņš būs brīvs; par tādu viņš sevi uzskatīja trijos naktī.

Markovs par Budņicka ierašanos nopriecājās: varēs strādāt un tikt vaļā no trauksmainajām, veltīgajām pārdomām. Viņi noklāja sev priekšā uz galda sīku rajona karti.

— Jūsu |audīm būs vēl jāpastrādā mūsu labā ... — Markovs lēni sacīja, joprojām nespēdams pārvarēt miegainību.

— Mēs nemaz nedomājam, ka viss būtu jau padarīts ... — Budņickis ar saimnieka skatu aplūkoja zemnīcu. — Griestus mēs nostiprināsim.

— Lai nu paliek griesti, — Markovs īgni noteica. — Radies jauns uzdevums. Mums vajag dažādās vietās, bet katrā ziņā mežā un tālu no bāzes ierīkot trīs mazas zemnīcas. Sava rācija mums pastāvīgi jāpārvieto, lai pretinieks, ja tas sāks nodarboties ar peilēšanu, nekā tomēr nespētu saprast.

— Skaidrs. Norādiet zemnīcu atrašanās vietas un lielumu ... — Staršina izvilka apdriskātu piezīmju grāmatiņu, kas bija aizbāzta aiz zābaka stulma.

Budņickis aizgāja.

— Vai ir kas jauns? — Markovs sauca Gaļinai.

Aizkars sašūpojās un mazliet pavērās.

— Nav nekā, biedri apakšpulkvedi.

. . . Gūstekņu vilciens joprojām gāja uz rietumiem. Rudins aprēķināja, ka no nosūtīšanas vietas viņi attālinājušies vismaz četrdesmit piecdesmit kilometru. Labi atcerēdamies šā apvidus karti, viņš secināja, ka vilciens drīz dosies cauri lielam mežam. Rudins piecēlās. Saskatīt, kas notiek vagonā, nebija iespējams. Riteņu klaboņas dēļ nekā nevarēja arī dzirdēt. Rudins paspēra soli nost no durvīm un uzgrūdās virsū kādam cilvēkam. Pieliecies, ar rokām sataustīdams sēdošos un gulošos, viņš virzījās tuvāk logam, kas tumsā tikko blāvoja, pēc tam uzrausās uz lāvām. Tur, pieliecies pie loga dzeloņstiepļu režģa, sēdēja bārdains vīrs ar saplēstu jūrnieka kreklu mugurā. Rudins pielīda šim vīram cieši klāt un mazliet atspieda viņu no loga.

— Gribu pamēģināt režģi, — Rudins čukstēja.

Bārdainis nekā neatbildēja, tomēr pavirzījās tālāk.

Rudins aptaustīja un aplūkoja, kā dzeloņstieples piestiprinātas. Tās bija ar naglām piesistas pie koka rāmja. Daudz neprātodams, Rudins aptina ap roku svārku stūri, satvēra stieples vijuma vidū un no visa spēka rāva uz savu pusi. Uzreiz norauts no vairākām naglām, aizrestojums palika karājamies. Vēl viens rāviens, un viss dzeloņstiepļu režģis bija Rudinam rokā; viņš izsvieda to pa logu.

— Es lēkšu kopā ar tevi, — pašā ausī pūzdams karstu elpu, čukstēja bārdainis ar jūrnieka kreklu mugurā.

— Vai tev ir arī biedri? — Rudins jautāja. — Varbūt arī viņi? ... Es izlīdīšu, un pēc minūtēm piecpadsmit lieniet jūs ... Palīdzi .. .

Bārdainis piepalīdzēja, un Rudins, izlīdis ārā ar kājām pa priekšu, nostājās uz vagona šķērskoka. Spiezdamies pie drebošās sienas, sajuzdams atsperīgus gaisa grūdienus, Rudins paraudzījās apkārt. Vilciens brauca pa drūmu meža stigu. Pēkšņi viņš turpat blakām pamanīja vagona durvju aizbīdni, kas bija pavirši piesiets ar stiepli. Ar vienu roku turēdamies aiz loga, Rudins attina stiepli un atgrūda aizbīdni. Pēc tam, ar rokām pavilcies uz augšu un ieraudzījis bārdaini, viņš teica:

— Es attaisīju aizbīdni.

— Paldies ... — Bārdainis pazuda vagona tumsā, un Rudins tūlīt pamanīja, ka durvis sāk vērties vaļā.

Tagad viņam bija jālec pēc iespējas drīzāk, jo lielas gūstekņu grupas bēgšanu varēja pamanīt vilciena apsardze. Rudins ar kāju atspērās pret vagona šķērskoku un spēcīgi atgrūdās. Gaisa virpulis apmeta viņu apkārt un aizsvieda sāņus. Viņš iekrita biezos krūmos un iegāzās grāvī.

Vilciens vairs nebija dzirdams. Sūrstēja sejas labā puse. Rudins pataustīja ar roku un atrada pie auss dziļu skrambu. «Tas ir nieks,» viņš sev teica. «Pats galvenais — tūlīt jātiek pēc iespējas tālāk no šīs vietas.»

Rudins izlīda no krūmiem un, piecēlies kājās, izdarīja pietupienu. Kājas bija veselas, bet kreisais plecs gan truli smeldza. Rudins mēģināja roku pacelt uz augšu un no skaudrām sāpēm gandrīz vai iekliedzās. Sakodis zobus, ciezdams briesmīgas sāpes, viņš ar labo roku vairākas reizes rāva kreiso, līdz beidzot juta, ka izmežģītais kauls iegājis atpakaļ vietā. Sāpes sāka pierimt. Mežs klusēja, tikai vēl vienmēr šalca un šalca lietus. Rudins pārgāja pāri dzelzceļa uzbērumam un devās iekšā mežā. Attālinājies no dzelzceļa gandrīz trīs kilometrus, viņš pagriezās pa labi un sāka iet paralēli sliedēm. Nekāda noteikta rīcības plāna pašreiz nebija. Viņu vadīja tikai viena doma: pēc iespējas drīzāk atkal jānokļūst iecerētās pilsētas tuvumā. Viņš gāja visu nakti un pirmoreiz atpūtās tikai tad, kad gaisma jau ielauzās mežā un bija iespējams sameklēt sausu vietiņu, kur apsēsties.

«Turpināt iešanu vai labāk līdz naktij paslēpties?» Rudins prātoja, ieklausīdamies vienmuļajā lietus plīkšķēšanā. «Nē, sēdēt nedrīkst. Jākļūst vēl piesardzīgākam, tomēr jāiet uz priekšu. Katrā ziņā jāiet.»

Rudins piecēlās un sāka iet, modri vērodams apkārtni. Mežs bija gluži kā izmiris. Vairāku stundu ilga gājiena laikā viņš neieraudzīja nevienu putnu, lai gan nekas neliecināja, ka tur pāri būtu vēlies karš.

Dienas-otrā pusē Rudins pamanīja, ka mežs kļūst retāks: drīz vien tas izbeidzās pavisam. Līdz pašam apvārsnim pletās līdzenums ar ļoti retiem krūmu puduriem. Noskaidrojās, ka viņš pienācis tuvu klāt dzelzceļam. Varbūt ari dzelzceļš jau mežā bija pagriezies uz viņa pusi. Lai nu kā, pirmais dzīvības apliecinājums, ko Rudins izdzirda, stāvēdams mežmalā, bija gari stiepts lokomotīves svilpiens; pēc tam viņš ieraudzīja no meža izlienam vilcienu. Tātad atkal jāgriežas pa kreisi.

Gandrīz stundu Rudins vēroja līdzenumu, tomēr nekā aizdomīga nemanīja. Nogājis pāris kilometru gar mežmalu, viņš nolēma doties ārā uz klajuma. Iet tur bija grūtāk nekā pa mežu. Izmirkusī zeme lipa pie kājām, lietus sitās sejā tik stipri, ka viņam bija jāsagriežas šķībi. Kad iestājās tumsa, iet kļuva vēl grūtāk. Viņš bieži iekāpa ar ūdeni pielijušās bedrēs, klupa, uzskrēja virsū krūmiem.

Pēkšņi kā no zemes izauga tumšs vientuļas mājas siluets. Oda pēc dūmiem. Pa gabalu apgājis mājai apkārt un nepamanījis nekādas dzīvības zīmes, Rudins sāka tai tuvoties, cenzdamies spert nedzirdamus soļus.

— Ko tu meklē, labais cilvēk? — tumsā atskanēja klusa, vecīga balss.

Rudins sažņaudza rokā smago nūju, uz kuras ejot bija balstījies.

— Vai jūs neiedotu nodzerties?

— Kālab tad ne? Ūdens nav zelts. Nāc vien iekšā.

Tumsā pie mājas kaut kas sakustējās, un no sienas atdalījās sakumpis cilvēks. Piegājis tuvāk, Rudins ieraudzīja īsā karavīra mētelī ģērbušos večuku; galvā viņam bija ziemas cepure, kurai ausis slējās katra uz savu pusi.

— Turies aiz manis, te ir slidens, — večuks brīdināja, čāpodams uz durvīm.

Iegājis istabā, Rudins apstājās pie sliekšņa. Večuks uzvilka sērkociņu, aizdedzināja no vācu konservu kārbas uztaisītu kvēpeni un atskatījās uz Rudinu.

— Kālab tu stāvi? Nāc taču iekšā. Atpūties no ceļa.

Rudins apsēdās uz sola. Vecais vīrs pienesa viņam spaini, kurā šķindēja kauss.

— Dzer nu vesels.

Rudins kāri iztukšoja pilnu kausu un iesmēla vēl. Večuks satvēra viņu aiz rokas.

— Pagaidi, tā jau tu dabūsi vīveles kā zirgs. Vai ēst negribi?

— Gribu.

— Nu kā tad, bet tu tik dzer, dzer, it kā būtu pārēdies ... — večuks grēmās, kaut ko ņemdams ārā no sienas skapja. Viņš

nolika Rudinam priekšā uz galda gabalu rudzu miltu plāceņa un māla bļodu ar kādu šķidrumu.

— Pamērcē, tur ir kaņepju eļļa.

Kamēr Rudins cīnījās ap saziedējušo plāceni, večuks klusēdams raudzījās viņā un čāpstināja bezzobaino muti, it kā kaut ko košļādams.

— No kurienes tad tu nāc un uz kurieni ej? — večuks aptaujājās, apsēzdamies Rudinam blakus. — Vai karam dzenies pakaļ, vai?

— Eju, vectētiņ, uz pilsētu ... man tur darīšanas ... — Rudins gurdi atbildēja. — Paldies par ēdienu, bet ar ko samaksāt man nav.

- Vai tad es tev maksu prasu? — večuks sirdīgi noteica.

— Paldies. Man jāiet.

— Pēc karavīra tu neizskaties. Kas tev par darīšanām, kad visapkārt karš? Varbūt esi sācis kalpot jaunajiem kungiem?

— Nē, vectētiņ.

— Tad iznāk, ka esi partizānis, ko? — pēkšņi večuks steidzīgi noprasīja.

— Nē, vectētiņ, — Rudins atbildēja. — Un kas tad ir?

— Tapat vien ... intereses pēc uzprasīju.

— Klausies, vectētiņ, ja no šejienes iešu taisni uz pilsētu, vai vāciešiem virsu neuzskriešu?

— Kā lai tev saka ... — Skaidri bija redzams, ka večuks apsver, teikt vai neteikt, tomēr nolemj teikt. — Ja iesi pāris verstu sānis no dzelzceļa, tad it kā nevajadzētu ar šiem saskrieties. Bet viņi jau ir kā blaktis, kas rāpo pa visām sienām. — Brītiņu vecais’vīrs klusēja. — Vai no partizāniem nebaidies?

— Nē, vectētiņ, nebaidos vis.

— Tad paej nost no dzelzceļa verstis četras, tur tev būs vēl mierīgāk.

— Paldies, vectētiņ! — Rudins piecēlās. — Kā lai tevi godā?

— Par Stepanu, taču visapkārt mani dēvē par Burvi. — Viņš klusi iesmējās. — Tāpēc, ka purvā mitinos.

— Paldies, tēvoci Stepan. Uz redzēšanos!

— Lai dievs tev stāv klāt!

Rudins paklausīja večuka ieteikumam un sāka iet daudz vairāk pa kreisi. Zem kājām atkal šļakstēja dubļi, tomēr iet tagad šķita vieglāk — droši vien tāpēc, ka pēc tikšanās ar vecīti ap sirdi bija kļuvis mazliet priecīgāk . . .

— Ei, stāvi nu! — tumsā pavēlēja kāda aizsmakusi balss. — Rokas pacel, cel augšā rokas, citādi — ko var zināt . ..

Rudins apstājās un pacēla rokas.

No krūma atšķīrās un sāka nākt uz viņa pusi tumsā neskaidri saskatāms cilvēks.

— Kas tu tāds esi?

— Padomju cilvēks.

— Tā visi saucas. Atbildi: kas esi, no kurienes nāc un uz kurieni ej?

— Tā ir gara stāstīšana. Ja esi partizānis, ved mani pie komandiera.

— Ierocis ir?

—' Nav.

— Tad ej uz to pusi, atpakaļ neskatīdamies.

Krūmi kļuva aizvien biezāki, un drīz sākās mežs. Nezin no kurienes Rudina tuvumā parādījās vēl divi cilvēki, bet, kad pa mežu bija noieti kilometri trīs, viņus apturēja neredzams postenis. Viens no tiem, kas pavadīja Rudinu, pateica paroli, un viņi devās tālāk. Drīz vien Rudinu ieveda šaurā zemnīcā, kur pie apgāztas kastes sēdēja un dzēra tēju divi nenosakāma vecuma bārdaiņi. Viņu galdu blāvi apgaismoja pie griestiem pakārta petrolejas lampa ar nokvēpušu, saplēstu cilindru.

Viens no bārdaiņiem, īgni savilcis seju, nolika uz galda neizdzertu tējas krūzi.

— Man stāstīja, ka tu esot lūdzis, lai tevi atvedot pie manis. Ko tev vajag?

— Ja esat vienības komandieris, gribētu runāt ar jums zem četrām acīm.

— Redz tikai! — Viņš pamirkšķināja otram bārdainim. — To tu met pie malas, no vienības komisāra es nekā neslēpju. Saki, kas tu tāds esi un ko tev vajag.

— Lai iziet kareivis, — Rudins teica, atskatīdamies uz partizāni, kas bija viņu atvedis un tagad stāvēja pie durvīm.

— Nu labi. Izej, Petrok, uz brītiņu ārā ... Klausos.

— Vai jums ir sakari ar biedru Alekseju? — Rudins jautāja.

Bārdaini vērās viņā pavisam mierīgi.

— Un tad?

— Gribēju lūgt, lai jus noraidāt viņam radiogrammu, ko es uzrakstīšu.

Komisārs iebāza roku kastē, pie kuras viņi sēdēja, izņēma papīra lapu un pasniedza Rudinam.

— Raksti!

Rudins uzrakstīja: «Paziņojiet Markovam, ka man radas sarežģījumi, tiku aizsūtīts projām ar gūstekņu ešelonu. Izbēgu. Pašlaik atrodos pie ...» te viņš atstāja tukšu vietu. «Atkal dodos uz agrāko mērķi.»

— Pie kā es atrodos, ierakstiet paši.. .

Bārdaiņi kopā izlasīja, ko Rudins uzrakstījis, un saskatījās. Brīdi viņi klusēja. Tad vienības komandieris piecēlās kājās.

— Labi. Tūlīt pārraidīsim, bet, kamēr atbilde nebūs saņemta, tev jāpaliek te.

— Ar prieku. — Rudins pasmaidīja.

Kad komandieris bija izgājis no zemnīcas, komisārs piedāvāja ēst.

— Neatteikšos. Pēdējās divās dienās esmu apēdis tikai gabalu plāceņa, un tas pats bija tik ciets kā akmens, — Rudins atbildēja.

— Vai pie Burvja? — komisārs pasmaidīja.

— Jā, pie viņa.

— Nebrīnieties. Kad iegājāt viņa mājelē, tur bija arī mušu cilvēki.

— Labi nostrādāts! — Rudins iesmējās.

Atgriezās vienības komandieris.

— Tūlīt noraidīs.

Tagad no zemnīcas izgāja komisārs, bet drīz vien atkal parādījās ar gabalu speķa un rudzu maizes klaipu rokās.

— Ņem par labu, kā nu ir.

Rudins vēl nebija paēdis, kad radists atnesa atbildi uz nosūtīto radiogrammu:

«Jūsu ziņojums nodots Markovam. Palieciet vienība, kamēr nebūsiet no savas bāzes saņēmis norādījumus; mēs tos pārraidīsim, tiklīdz būsim saņēmuši paši.»

Radists pasniedza vēl vienu radiogrammu, tā bija adresēta vienības komandierim Nagornijam.

«Cilvēkam, kas atrodas pie jums, varat pilnīgi uzticēties. Sniedziet viņam nepieciešamo palīdzību. Aleksejs.»

11. NODAĻA

Sāka jau tumst otrā diena pēc Rudina aiziešanas. Lai gan Markovs |oti labi saprata, ka ziņas gaidīt par agru, tomēr no nervu sasprindzinājuma nespēja atbrīvoties.

Vakarā pārradās Savuškins. Viņš bija devies izlūkot rajonu, kur pēc ziņām, kas bija saņemtas no Maskavas, hitlerieši būvēja lielu lidlauku.

Kad Markovs, izraudzīdamies operatīvās grupas darbiniekus, pirmoreiz runāja ar Savuškinu, viņam nepalika diez cik labs iespaids. «Paviegls puisis, svarīgu darbu tādam nedrīkst uzticēt,» Markovs sprieda. Viņš to pateica arī valsts drošības komisāram Starkovam; komisārs tūlīt ataicināja Savuškina tiešo priekšnieku un jautāja, kāpēc tas ieteicis Markovam nenopietnu cilvēku.

— Varu sacīt tikai to, — priekšnieks atbildēja, — ka būšu ļoti priecīgs, ja Savuškins paliks manā nodaļā, — viņš ir mans labākais darbinieks.

Priekšnieks pastāstīja par operācijām, kuras patstāvīgi bija veicis šis «nenopietnais», smējīgais puisis. Skaidri kļuva redzams īstais Savuškins — rosīgs, gudrs un vērīgs.

— Jā, jā, tagad atceros, — Starkovs teica. — Jūs velti uztraucaties, biedri Markov. Savuškins tiešām ir spēcīgs darbinieks, galvenais — viņam ir pašam sava galva uz pleciem.

Markovam neatlika nekas cits kā atvainoties Savuškina priekšniekam . . .

Kad grupa, vēl atrazdamās Maskavā, sāka gatavoties operācijai, Markovs pats pārliecinājās, ka priekšnieks nav veltīgi Savuškinu uzskatījis par savu labāko darbinieku. Tomēr viens trūkums viņam bija; Markovs gan nebija pilnīgi pārliecināts, ka tas tiešām ir trūkums. Savuškinam piemita tieksme uz azartu; viņš kā avantūristiska stila šahists vienmēr meklēja iespēju stāvokli saasināt un sarežģīt. Viņam nebija lielāka prieka kā operācijas norises laikā izdomāt negaidītu pavērsienu.

Tagad, ieraudzījis Savuškinu atgriežamies no uzdevuma izpildes, Markovs pēc jautri mirdzošajām acīm uzminēja, ka viņš ar savu izlūkgājienu ir apmierināts, ka noticis kaut kas negaidīts un interesants.

— Pirmkārt, Maskavas ziņas ir pavisam precīzas: vācieši tur būvē lielu lidlauku, — Savuškins ziņoja, — pareizāk sakot, pārbūvē un paplašina mūsējo. Vienu betona skrejceļu jau gandrīz pabeiguši, otrs ir pusgatavs. Otrkārt, es tur iepazinos ar inženieru karaspēka pulkvedi Konrādu Hormani, pilnīgi vienreizīgu tipu. Aprobežotāku, stulbāku cilvēku neesmu saticis visā mūžā. Man laimējās . ..

— Vai jūs nevarētu izteikties konkrētāk? — Markovs pārtrauca Savuškina stāstījumu. — Pašreiz esmu ļoti aizņemts.

— Vai Rudina dēļ? — Savuškins ievaicājās, izlikdamies bezrūpīgs, bet, sapratis, ka Markovs nedomā atbildēt, turpināja: — Labi, runāšu konkrētāk. Kad būšu aizgājis uz turieni otrreiz, varēšu pēc izvēles rīkoties tā: a) atstiept pulkvedi uz šejieni; b) itin vienkārši viņu likvidēt; c) aizņemties viņa portfeli. Rezervē vēl paliek tāda iespēja — iesaistīt viņu darbā pie mums.

— Mums vienreizīgi muļķi nav vajadzīgi, — Markovs dzedri izmeta.

— Viņš ir muļķis visos tajos jautājumos, kam nav sakara ar inženiera darbu, — Savuškins paskaidroja. — Savā specialitātē, jādomā, viņam ir augsta klase. Viņš man teica, ka par Tempel-hofas lidlauka būvi Berlīnē esot apbalvots ar ordeni, un pat parādīja šo ordeni — pulkvedis nēsā to līdzi bikšu mugurkabatā, ielicis zamšādas maciņā.

— Kā jūs ar viņu iepazināties? — Markovs jautaja.

— Izmantojot greizsirdību, — tūlīt sekoja atbilde. Pēc tam Savuškins izstāstīja, kā īsti notikusi iepazīšanās ar vācu kara inženieri.

Aizgājis uz ciematu, kur dzīvo brīva līguma būvstrādnieki, Savuškins tur ātri sadraudzējās ar kādu veiklu puisi, vārda Anatoliju. Pirms kara puisis bija nodarbojies ar kabatas zādzībām, četrdesmitajā gadā nokļuvis cietumā, no tā viņu bija atbrīvojuši vācieši. Lidlauka būvē puisis reģistrēja paveiktos zemes darbus. Savuškins uzdevās par bijušo deju skolotāju no Minskas, stāstīja, ka neesot paguvis evakuēties un tagad meklējot siltu vietiņu pie vāciešiem. Viņš lika Anatolijam noprast, ka viņam radusies ideja, kā labi nopelnīt, spekulējot ar produktiem. Visgrūtākais esot tas, ka pasākumā jāiesaistot kāds vācietis, kam ir vara un arī vēlēšanās piepelnīties.

Anatolijs tūlīt minēja inženieri Hormani.

— Tāds noplucis runcis, — viņš stāstīja, — bet traks uz sie-viešiem, liels meistars uz iedzeršanu un vēl lielāks krējuma nosmalstītājs nekā mēs.

Iepazīšanās ar inženieri Hormani notika tai paša diena kādas Tosjas dzīvoklī.

— Traks sievišķis, no mūsējam. Viņas gulta neatdziest ne dienu, ne nakti. Izveicīga kā zebiekste! — Anatolijs jūsmīgi stāstīja, kopā ar Savuškinu iedams pie šīs Tosjas. — Vācieši līp viņai klāt kā mušas pie mušpapīra. Nu, un tagad viņai ir romāns

ar šo Hormani; viņš nīkst pie meičas dienu un nakti, apdāvina šo ar salaupītiem krāmiem. Pie Tosjas mēs varēsim tūlīt ar viņu aprunāties.

— Vai mūsu valodu viņš prot? — Savuškins vaicāja.

— Kad runa ir par «krējuma nosmelšanu», viņš, riebeklis tāds, saprot visu un arī pats buldurē diezgan skaidri. Vispār — sarunāties var. Un Tosja darīs to, ko es viņai likšu.

Tosja bija diezgan skaista, gadus trīsdesmit veca sieviete. Viņa bija viltīga kā tirgus sieva, ļoti ātri aprada ar hitleriešu jauno kārtību un jutās kā zivs ūdenī. Hormanis bija pieņēmis viņu kādā fiktīvā amatā. Tosja dzīvoja atsevišķā mājiņā, kas atradās bijušās lidotāju pilsētiņas nomalē. Visas trīs istabas bija bāztin piebāztas ar dažādam pamestos dzīvokļos salasītām mēbelēm. Pie sienām karājās pazīstamu gleznu kopijas. Uz gleznu ietvariem bija inventāra numuri un iededzinātas vietējā kluba zīmes.

— Vai gribi sasildīt rociņas? — Anatolijs bez ievadvārdiem noprasīja Tosjai un iepazīstināja viņu ar Savuškinu kā ar savu vecu draugu, vārdā Vovu.

— Kas gan to negrib? — Tosja laiski atsaucās, saņemdama ciet zaļu japāņu rītakleitu.

— Kad ieradīsies šefs? — Anatolijs interesējās.

— Vispār viņam jābūt... — Tosja nenoteikti atbildēja.

— Vai apsolīja atnākt?

— Pašreiz viņu gaidu.

— Tad nu tā: liec galdā šņabi. Hormanim stāstīsim, ka Vova ir tavs bijušais pielūdzējs. Tā teikt, sameklējis tavu adresi un atnācis. Tālākais vairs nav tava daļa. Tāds sākums būs labs? — viņš vaicāja Savuškinam.

— Lai notiek. — Savuškins pasmaidīja.

Drīz ieradās Hormanis. Tas bija izblīdis, gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis, kas nepavisam nerūpējās par savu ārieni. Viņš bija pavirši noskuvies, uzģērbis saņurcītus svārkus, ik pēc brīža ar netīru mutautu slaucīja pieri un pliko galvvidu.

Iepazīšanās ar bijušo Tosjas pielūdzēju viņu, acīm redzot, neiepriecināja. Viņš sabozās un kategoriski atteicās dzert. Savuškins arī izskatījās drūms. Tosjai gan šī situācija neapšaubāmi patika; viņa koķeti raudzījās uz Savuškinu, un Hormanis kļuva vēl drūmāks.

Anatolijs nezaudēja cerības; aizrautīgi plātīdamies ar rokām, it kā sarunātos ar kurlmēmo, viņš skaidroja Hormanim, ka

Vova nepavisam negatavojoties vest Tosju projām un ka vispār tas meiču vairs nemīlot itin nemaz. Tomēr Vova gribētu saņemt kādu kompensāciju. Te nu Anatolijs izklāstīja Vovas ideju, kā produktus pārvērst dārglietās.

Hormanis jūtami atdzīvojās un tiešām sāka buldurēt krieviski, turklāt gluži saprotami, lai gan izklausījās ļoti smieklīgi, īgnums bija pārgājis. Vēl vairāk — viņš lika manīt, ka komerciālajā pasākumā, ko ierosina Vova, gribētu kārtot darīšanas tikai ar šo Vovu pašu, «bez kontrahenten oder komisionēren» .. .

Tā arī vienojās. Anatolijs izlikās apvainojies un drīz vien aizgāja.

Savuškins un Hormanis izdzēra pa glāzītei uz saviem komerciālajiem panākumiem un vēl pa glāzītei — uz Hormaņa un Tosjas laimi. Savuškins sacīja, ka viņš šodien pat došoties uz tuvāko pilsētu meklēt klientus, kuriem ir dārglietas ...

Noklausījies Savuškina stāstījumu, Markovs pasauca Gaļinu Gromovu un iedeva nosūtīt uz Maskavu īsu radiogrammu par izlūkošanas rezultātiem. Saskare ar konkrētiem notikumiem viņu mazliet nomierināja. Atļāvis Savuškinam iet, viņš atlaidās uz lāviņas un, kā par brīnumu, ieslīga miegā.

Viņu uzmodināja Gaļinas balss. Pabāzusi galvu no aizkara, meitene sauca:

— Rudins atradies! Rudins atradies!

12. NODAĻA

Partizāņu vienība, kurā uzturējās Rudins, bija neliela, pavisam tikai trīsdesmit cīnītāju.

— Nekas, nekas, — vienības komandieris Nagornijs teica, smīnēdams bārdā. — Jāatceras, ka cilvēce sākusies no viena paša Ādama.

— Neaizmirsti arī viņa Ievu, — dārdoši iesmējās vienības komisārs Leščiners. — Jo vairāk tāpēc, ka mums bija pilnīgi tāda pati situācija: viss sākās no mums diviem.

Rudins uzzināja parastu partizāņu vienības vēsturi. Pirms kara Nagornijs strādāja par padomju saimniecības direktoru rietumos no Minskas, netālu no vecajām padomju-poļu robežām. Leščiners tai pašā saimniecībā bija agronoms un partijas pirmorganizācijas sekretārs. Kara sākumā viņi saņēma pavēli evakuēt padomju saimniecības kolektīvu, iznīcināt visas ēkas un

tehniku. Ar transportlīdzekļiem, kas bija saimniecības rīcībā, viņi nosūtīja uz austrumiem strādniekus un to ģimenes locekjus un palika divi vien.

Uzspridzinājuši elektrostaciju un siernīcu, sabojājuši visu tehniku un ierakuši zemē svarīgākās mašīnu daļas, viņi devās uz austrumiem arī paši, iedami kājām, jo kravas mašīna, kurai vajadzēja atbraukt viņiem paka], nez kāpēc neieradās. Viņi nebija tikuši ne līdz Minskai, kad ce|u nogrieza vācu karaspēks.

Viņi abi bija pavisam nemilitāri cilvēki, kas pat jaunība nebija dienējuši armijā. Abi nēsāja līdzi pa naganam un piecdesmit patronām, bet tas nozīmēja tikai to, ka, nokļuvuši bezizejas stāvoklī, viņi var nošauties. Tā viņi arī norunāja darīt, tiklīdz bija sapratuši, ka ceļš uz austrumiem slēgts. Un tomēr viņi mēģināja tikt uz priekšu. Šķita, tas nav nemaz tik grūti — tikai jāturas tālāk no ceļiem. Viņi tolaik zināja, ka hitlerieši karo tā: pārrāvuši mūsu aizsardzības līnijas, tie kolonām strauji virzas uz priekšu pa ceļiem vien. Bet, kad viņi abi sasniedza Borisovas rajonu, kara raksturs bija jau stipri mainījies. Kaut kur tālu austrumos aizvien sīvāka kļuva mūsu pretošanās, un kā upe, ko apturējis aizsprosts, iziet no krastiem, tā vācu armija sāka plūst sānis no galvenajām komunikācijām un applūdināt aizvien plašāku teritoriju. Drīz vien viņi saprata, ka pie savējiem izlauzties nevarēs, iegāja dziļi mežā un apmetās tur, nespēdami izdomāt, ko darīt tālāk. Skaidrs bija tikai tas, ka ar vāciešiem viņi mierīgi nesadzīvos. Divas dienas vēlāk viņiem pievienojās sapieru virsnieks, kas bija izlauzies no aplenkuma; pēc tam piebiedrojās notriekta bumbvedēja apkalpe. Apritēja divas nedēļas, un vienībā bija jau vairāk nekā divdesmit cilvēku, tā varēja sākt darboties.

— Zini, kad mēs pilnīgi pārliecinājāmies, ka šai karā uzvarēsim mēs? — Nagornijs jautāja, smejošām acīm vērdamies Rudinā. — Tieši pirms mēneša. Pēkšņi ierodas pie mums kāds tēvocis — pagrīdes apgabala komitejas pārstāvis. Tāds nīgrs. Bezgalīgi mūs iztaujā, kas mēs tādi esot. Atbildam, ka partizāni. Prasa, kas mums devis norādījumu dibināt savu vienību. Lešči-ners viņam atbild: «Norādījumu deva partijas biedra sirdsapziņa.» — «To,» viņš saka, «es saprotu, bet man jāzina precīzi, kas tā bija — rajona, pilsētas vai apgabala komiteja.» Mēs brīnāmies: kāpēc tāda precizitāte? Noskaidrojas, ka šie dati vajadzīgi uzskaitei. Izstāstām viņam savas vienības vēsturi, parādām burtnīcu, kurā ierakstītas ziņas par mūsu militāro darbību.

Burtnīcu viņš paslavē, atzīst, ka mes esot malači, un citē Ļeņina vārdus’, ka sociālisms nozīmē uzskaiti. Tūlīt arī pavēl, lai mēs katru nedēju sniegtu ziņojumu, un pat atstaj mums veidlapas, kas gods godam iespiestas tipogrāfijā. Skatāmies uz šīm veidlapām, uz viņu pašu, klausāmies viņa stingrajā balsī, bet sirds mums gavilē. «Nu,» mēs domājam, «tagad yiss kartība.» Mēs viņu ķēnišķīgi pacienājām. Lāga vīrs. Staigā, saproti, pa mežiem’un kārto uzskaiti. Arī pirms kara viņš partijas apgabala komitejā nodarbojies ar kadru uzskaiti. Pēc šis te revīzijas tad nu mēs galīgi un pilnīgi ieguvām pārliecību, ka uzvara būs mūsu . . .

Rudins klausījās bārdaiņu stāstījumā, lūkojās šajos jautrajos, pārliecinātajos cilvēkos, un sirds kļuva aizvien mierīgāka^ viss, kas bija noticis ar viņu pēdējās dienās un vēl nesen šķitis ārkārtējs, tagad izskatījās’tāds pats kā šo cilvēku darbi un grūtības. Tas izraisīja cīņas brālības izjūtu, it kā sapludināja viņu pašu un viņa darbu ar visas tautas varonīgo cīņu. Tāpēc, kad Nagor-nijs pēkšņi vaicāja, ar ko Rudins aizmugurē nodarbojas, viņš apjuka, nezinādams, ko atbildēt, bet tad pavisam atklāti pasa-cīj a:

— Nekā sevišķa es nedaru, taču par savu darbu man nav tiesību stāstīt. Neņemiet ļaunā!

Bārdaiņi neapvainojās.

Bija jau pāri pusnaktij, kad tika saņemtas divas biedra Alekseja radiogrammas.

Viena no tām bija adresēta Rudinam. Viņš lasīja:

«Arī vienības komandieris saņem attiecīgus norādījumus. Tālāk būs jums domāts teksts, ko mums pārraidījis Markovs: «Turpiniet virzīšanos uz mērķi. Savas ierašanās versiju izdomājiet pats. Sevišķi rūpīgi apsveriet izskaidrojumu, kāpēc esat bēdzis no ešelona. Priecājamies, ka laimīgi esat izkļuvis no sarežģījumiem. Mēs visi vēlam jums panākumus. Markovs.»»

Nagornijam adresētajā radiogrammā bija teikts, ka jānorīko cilvēks, kas Rudinu pa drošu ceļu aizvestu uz pilsētu.

— Kad jūs gribat iet? — Nagornijs vaicāja.

— Tūlīt, — Rudins atbildēja.

Viņi devās cauri mežam. Pa priekšu ātrā, lēkājošā gaita gaja Vaņa Kozļaks — labākais vienības izlūks, pavisam jauns maza auguma puisis. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs kauslīgam lauku skolniekam.

— Žēl, ka pārstājis līt, — Kozļaks teica neapstādamies, tikai pagriezis galvu.

— Kāpēc? — mehāniski jautāja Rudins, kas tobrīd pārdomāja versiju, ar kuru varētu izskaidrot savu jauno parādīšanos pilsētas tuvumā.

— Fričiem lietus nepatīk. Tad viņi iet ārā tikai sevis pēc, — Kozļaks valodīgi sāka skaidrot un iesmējās. — Aizvakar man bija ar fričiem smieklīgs gadījums. Es gāju ...

— Pagaidi, — Rudins viņu pārtrauca. — Man jāapdomā savi uzdevumi.

Visu ceļu līdz pilsētai Kozļaks vairs nebilda ne vārda. Tikai no rīta, kad, skrejot pāri šosejai, Rudins palika mazliet iepakaļ, puisis pagriezās uz viņa pusi un, nikni piemiedzis acis, klusām kustināja lūpas. Rudins saprata, ka viņš lamajas, un paklausīgi sāka skriet ātrāk.

Līdz pilsētai bija palicis ne vairāk kā divi kilometri, to varēja jau labi redzēt. Kozļaks apstājās tik pēkšņi, ka Rudins uzskrēja viņam virsū.

— Tad nu tā ... — viņš sacīja, raudzīdamies uz pilsētas pusi. — Vai redzat to sašaudīto baznīcas torni? Tur atrodas pats pilsētas centrs. Galvenā iela, kas ved cauri visai pilsētai, sākas, lūk, tur, kur redzamas divas savrupas mājas. Pilsētā vislabāk ieiet pa to vietu. Ceļš, kas ved uz turieni, atrodas aiz tiem krūmiem. Friči uz rietumiem raugās mierīgi, viņi, muļķi, domā, ka rietumu pusē atrodas viņu Vācijā, nevis mēs. Tāpēc visdrošāk pilsētā ieiet pa turieni. Tālāk tā. Aizejiet līdz stadionam un pagriezieties pa kreisi gar tā žogu. Kad stadions beigsies, tūlīt pa labi būs tirgus. Pablandieties pa tirgu, pēc tam ejiet, uz kurieni vajag. Es vienmēr sāku savas gaitas no tirgus. Friči, muļķi, domā tā: ja cilvēks nāk no tirgus, viņš ir mierīgs pilsonis. Viss skaidrs?

— Pilnīgi. — Rudins pasmaidīja. — Paldies.

— Nav vērts pateikties, — Kozļaks nelaipni atsaucās, strauji apgriezās un devās atpakaļ, svilpodams Šūberta «Dzirnavnieku» — dziedāšanas skolotāju iemīļoto dziesmiņu. Kā redzams, partizāņu izlūks savu skolu vēl nebija aizmirsis . . .

Rudins darīja tā, kā bija ieteicis Vaņa Kozļaks — pilsētā iegāja no rietumiem, tad, aizkļuvis līdz stadionam, pagriezās pa kreisi un drīz vien nonāca tirgū. Vācieši, kas gadījās ceļā, nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Rudinam gan gribējās, lai tie izturētos mazliet ievērīgāk un varbūt viņu pat aizturētu.

Izdomātajai versijai tā būtu bijis labāk, tomēr visi vācieši bija aizņemti ar saviem darbiem.

Diena bija gan saulaina, tomēr auksta, skārda jumtus klāja sarma, blāvi spīdēja aizsalušas peļķes. Ziemeļu pusē debesis bija tumši pelēkas kā svins un tagad solīja nevis lietu, bet gan sniegu.

Rudins nolēma: ja tirgū izdosies atrast Babakinu, viņš darīs tā, lai tas viņu tikai pamanītu. Klāt viņš neies.

Tirgū bija daudz cilvēku, tomēr tas izskatījās ļoti dīvains. Trūka parastās juceklīgās un nervozās rosības, tur bija nevis, kā allaž, vairāk sieviešu, bet gan vīriešu. Šie vīrieši stāvēja, rokās turēdami vienkāršas mantas: cits vecu mēteli, cits nomītus velteņus, īsi sakot — ko nu kurais. Kāds drūms tēvocis, kam galvā bija melna cepure, izstieptā rokā turēja salūzušu misiņa svečturi. Viņš stāvēja kā baznīcā — svinīgi un reizē lūdzoši. Viņa ērmotajā precē jautri atspoguļojās saule.

Rudins zināja, ka Babakinam tirgū ir komisijas veikals. Paslēpies aiz muguras cilvēkam, kas pārdeva plānās šķēlītēs sagrieztu speķi, Rudins sāka aplūkot tirgu un drīz vien ieraudzīja Babakinu. Tas stāvēja pie atvērtas novietnes, dzīvi sarunādamies ar invalīdu, kam bija paštaisīta koka kāja. Babakins bija ģērbies tumšpelēkā laba auduma mētelī, galvā — ziemeļbrieža ādas cepure, kājās — zābaki ar galošām, seja gludi noskūta, ūsas un bārda rūpīgi apcirptas. Runādams viņš laiku pa laikam ar cienīgu žestu pieglauda ūsas. Rudins piegāja tuvāk, apstājās dažu soļu attālumā no sava biedra un skatījās uz viņu, acis nenolaizdams.

Viņu skatieni sastapās. Roka, ko Babakins bija pacēlis pie ūsām, uz mirkli sastinga; citādi gan nekas neliecināja, ka viņš būtu Rudinu pazinis. Viņš joprojām sarunājās ar invalīdu. Rudins tikko manāmi pasmaidīja.

Babakins droši vien domāja, ka Rudins grib pieiet viņam klāt, tāpēc steidzās atvadīties no invalīda. Kad tas sāka klibot projām, Babakins iegāja novietnē un stāvēja tur, atspiedies ar elkoņiem uz letes. Viņš vērīgi paraudzījās Rudinā. Skatieni atkal sastapās. Rudins tikko manāmi papurināja galvu, apgriezās un devās uz tirgus vārtiem. Viņu atkal pārņēma nomierinošā izjūta, ka viņš pieder pie diženas cīņas brālības.

Rudins gāja uz pilsētas centru nesteigdamies, kā iet cilvēks, kuru interesē viss, kas redzams apkārt. Brīdi viņš pastāvēja pie vācu kareivja, kas pumpēja gaisu motocikla riepā. Pēc tam gāja tālāk, rūpīgi izraudzīdamies vācieti, kuram uzdot sagatavoto jautājumu.

Pretim lēni nāca virsnieks, ģērbies garā ādas mētelī. Viņš droši vien pastaigājās un bija labā noskaņojumā. Izklaidīgi skatīdamies uz priekšu, viņš domīgi smaidīja. Ieraudzījis Rudinu, kas, viņam tuvojoties, bija apstājies, virsnieks nodrebēja un pat paspēra soli sānis; acis kļuva vērīgas, labo roku viņš iebāza mēteļa kabatā.

— Ko jūs vēlaties? — virsnieks vāciski jautāja.

— Lūdzu, piedodiet, — arī Rudins ierunājās vāciski. — Vai jūs nepateiktu, kur šeit atrodas kara komandantūra?

Uzmanīgi un pat ziņkārīgi palūkojies Rudinā, virsnieks atbildēja:

— Centrālajā laukumā, tieši pretim baznīcai.

— Paldies. Piedodiet! — Iztapīgi griezdams ceļu, Rudins pat nokāpa no ietves.

Pie komandantūras stāvēja vairākas vieglas mašīnas, gar ieeju šurpu turpu staigāja sargkareivis. Viņš nekā nevaicāja, tikai apstājies pavadīja Rudinu ar skatienu, kamēr tas uzgāja pa kāpnēm un pazuda durvīs.

Vestibilā pie galdiņa, uz kura atradās telefona aparāti, sēdēja jauns leitnants. Viņam virs galvas pie sienas bija uzraksts — «Dežurējošais virsnieks». Uzmetis Rudinam ašu, vērtējošu skatienu, leitnants piecēlās un panāca uz priekšu.

— Kas jums vajadzīgs? Pie kā gribat iet? — viņš jautāja krieviski, katru vārdu izrunādams atsevišķi.

— Man vajadzīgs kāds no priekšniekiem, — Rudins atbildēja vāciski.

Leitnants, it kā pirmoreiz būtu apmānīts, atkal vērtējoši palūkojās uz Rudinu, uz viņa saņurcītajām, netīrajām drēbēm.

— Vai jūs nevarētu pasacīt, kādas jums darīšanas, — tas man palīdzētu pareizi noteikt, uz kuru istabu jums jāiet.

— Par darīšanām es runāšu ar priekšnieku, — Rudins atbildēja, it kā mazliet sakaitināts.

Leitnants paraustīja plecus, tad, mirkli padomājis, vaicāja:

— Vai tas attiecas uz tīri militāru jautājumu? Varbūt ir runa par kontaktu ar iedzīvotājiem?

Rudins saprata, ka leitnants tiešām nezina, uz kurieni viņu sūtīt, un baidās pārkāpt savas iestādes īsti vācisko kārtību, ko uzskata par svētu.

— Jā, runa ir par kontaktu ar iedzīvotājiem, — Rudins atbildēja.

Leitnants gandrīz vai nopriecājās. Viņš piegāja pie galda un nospieda kādu pogu. Pa sār.durvīm izskrēja kareivis ar brillēm uz acīm. Leitnants parādīja viņam uz Rudinu, teikdams:

— Aizvediet šo kungu uz ceturto istabu . . .

Rudins iegāja šaurā, garā istabā, kuras otrā galā ar muguru pret logu aiz galda sēdēja virsnieks. Stāvēdams pie durvīm, Rudins varēja saskatīt tikai viņa siluetu: lielu, apaļu galvu uz īsa kakla un platiem pleciem.

— Nāciet tuvāk, — virsnieks sacīja diezgan skaidrā krievu valodā.

— Pateicos, — iedams pie galda, Rudins atsaucās vāciski. Tagad vācietis bija labi redzams. Majors. Pie krūtīm goda zīme «Par Franciju» un Rudinam nepazīstams rombveida ordenis. Seja vientiesīga, savītusi, ar maigiem, gandrīz sievišķīgiem vaibstiem.

— Esmu atnācis ļoti sarežģītā lietā, majora kungs, — Rudins ierunājās. — Pat nezinu, kā lai iesāku.

— Kā jūs tik labi protat mūsu valodu? — majors jautāja, nekautrīgi nopētīdams Rudinu.

— Esmu vācietis — no tēva puses... — viņš atbildēja. — Mana dzimtene ir vāciešu republika Pievolgā. Uzvārds — Krāmers.

— Oho! — majors iesaucās. — Mūsu ģimene ļoti interesējas par šo republiku. Mums tur dzīvoja kāds tāls radinieks. Bet ko jūs darāt šeit?

Rudins nesteidzās atbildēt; apjucis viņš brīdi klusēja, it kā neuzdrošinādamies teikt pilnīgu patiesību.

— Es, majora kungs, esmu bijušais partizānis, — viņš beidzot sacīja, galvu nodūris.

— Partizānis? — Virsnieka acis kļuva apaļas. — Ko tas nozīmē — bijušais?

— Vispār esmu inženieris elektriķis, bet Maskavā mani mobilizēja kā cilvēku, kas prot vācu valodu, un nometa pie partizāniem, lai pildu tulka pienākumus. Pirms trīs dienām mani sūtīja piedalīties kaujā pie Nikoļskojes ciema, kilometrus divdesmit no šejienes.

— Pie Nikoļskojes? — majors vaicāja. — Mazu brītiņu. — Viņš izņēma no atvilktnes vākus un, sameklējis kādu dokumentu, vērīgi to izlasīja. — Tā, tā . . . Nu, un tad?

— Naktī kaujas laikā tīšam atšķīros no savējiem un padevos gūstā.

Majors ieskatījās dokumentā un jautaja:

— Vai jūs nenosūtīja uz kara gūstekņu nometni?

— Nosūtīja gan. Tas bija visbriesmīgākais brīdis manā mūžā.

— Tad kāpēc esat brīvībā?

— Es izbēgu.

— Nemelojiet! No tāda tipa nometnēm izbēgt nav iespējams, — majors sacīja, gandrīz aizvainots.

— Es, majora kungs, neizbēgu no pašas nometnes. Kad mani tur nogādāja, nometni pašreiz evakuēja un arī mani iesēdināja vilcienā. Ceļā izlēcu no vagona.

— Lai pēc tam ierastos šeit? — Majors neuzticīgi pavīpsnāja. — Acīm redzot, jūs ļoti vēlējāties iepazīties ar mani?

— Joki man ne prātā nenāk, majora kungs, — Rudins sarūgtināts iebilda.

— Es prasu: kāpēc esat ieradies te?

— Jums jāizprot mans stāvoklis, majora kungs. Partizāni domā, ka esmu pazudis bez vēsts. Padoties gūstā dzīvam pie mums neklājas. Ja es tur atgrieztos, mani nošautu. Tas tomēr nav galvenais. Esmu stingri nolēmis, ka mana vieta ir vāciešu vidū. Un vispār — tas nav tik vienkārši. Pirmajās kara dienās, kad vēl dzīvoju Maskavā, saņēmu no tēva vēstuli. Viņš rakstīja, lai es ieklausoties asiņu balsī. Toreiz, vēstuli izlasījis, pasmaidīju, nodomāju, ka manam naivajam večukam vēl vienmēr ausīs skan dziesma par Loreleju. Bet vēlāk, kad, atrazdamies šeit, redzēju vāciešus, izdzirdu vācu valodu, kļuvu par vācu armijas grandiozās uzvaras liecinieku, ar mani notika kaut kas neizskaidrojams. Es nekādi nespēju iztēloties šos cilvēkus kā savus ienaidniekus, uz kuriem man jāšauj. Gluži otrādi, par maniem ienaidniekiem kļuva partizāni, kas, it kā juzdami to, izturējās pret mani ļoti nelāgi. Un es padevos gūstā. Nepavisam neesmu to darījis tāpēc, lai karu pavadītu gūstekņu nometnē. Tomēr neviens no jūsējiem nevēlējās ar mani prātīgi aprunāties. Turklāt šī briesmīgā nejēdzība: mani iegrūž vilcienā, ved nez uz kurieni. Un es izbēgu .. .

— Jūs taču varējāt visu paskaidrot pēc vilciena pienākšanas gala punktā, — sacīja majors, kas tagad bija vairāk ieinteresēts Rudina stāstījumā.

— Nē, majora kungs. Ir pavisam kas cits apstākļus noskaidrot šeit, kur jums iespējams ātri un viegli visu pārbaudīt, arī

to, kā padevos gūstā. Daudz grūtāk ir citus pārliecināt par savu vārdu patiesīgumu, atrodoties aiz trejdeviņiem kalniem no notikumu vietas.

— Tas gan pareizi, — majors piekrita un pēc brīža piebilda: — Nekā konkrēta tomēr nevaru jums pateikt. Esam tīri militāra organizācija, cilvēkus no pretinieka puses uzskatām vai nu par šaušanas mērķi, vai gūstekņiem. Varu tikai jūs atkal nosūtīt uz kara gūstekņu nometni. Protams, tas ir interesanti, ka esat padomju vācietis, tomēr šis apstāklis vien nekā neizšķir, un man nav laika analizēt tādus sīkumus.

— Vai tad jums nav vajadzīgi tulki, kas vienādi labi prot abas valodas?

— Man pašam nav vajadzīgi, es runāju krieviski. Par citu vajadzībām nekā nezinu, jo nenodarbojos ar kadru jautājumiem. — Majors, raudzīdamies uz Rudina bēdīgi nodurto galvu, kļuva domīgs un piemetināja: — Visdrīzāk jūs varētu ieinteresēt mūsu nemilitāros dienestus, piemēram, drošības dienestu.

— Nē, nē! — Rudins pacēla roku. — Tur gan negribētos nokļūt.

Majors palūkojās, neslēpdams ziņkāri.

— Tad šitā? Nu labi, mēģināšu ko darīt.

Viņš nospieda zvana pogu, un durvīs tūlīt parādījās pirmītējais kareivis ar brillēm. Majors pavēlēja Rudinu aizvest uz aresta telpām.

13. NODAĻA

Tolaik pilsētā jau atradās arī Kravcovs. Paralēli ar Rudina operāciju sākās vēl viena ļoti svarīga operācija; tās mērķis bija iespiesties gestapo aparātā.

Kravcovs pilsētā ieradās naktī. Norunātā vietā viņu sagaidīja pagrīdnieks, tas pats, kuram pagrīdes organizācija bija likusi strādāt gestapo, lai viņš tur aizstātu uz Maskavu nosūtīto inženieri Rusakovu. Tas bija drūms, nerunīgs, gadus piecdesmit vecs vīrs, vārdā Trofims Kuzmičs.

Viņš aizveda Kravcovu uz iepriekš sagatavotu dzīvokli — mazu, rotaļlietai līdzīgu mājiņu, kas atradās liela augļu dārza vidū.

— Tas ir mūsu mičurinieša dārzs, — Trofims Kuzmičs paskaidroja, aizdedzinādams kvēpeni. — Agrāk viņš mēdza va-

sarā pats dzīvot šai mājiņā, tagad tā izdota mums, pareizāk sakot, jums. Jāmaksā nav, bet jāstrādā viņa dārzā. Skaidrs? Tagad es iešu. Rīt atnākšu ap pusdienas laiku. — Trofims Kuz-mičs aizgāja, bet tūlīt atgriezās. — Aizmirsu brīdināt, ka mūsu mičurinietis ir mazliet ķerts, — Trofims Kuzmičs pielika pirkstu pie deniņiem un pagrozīja. — Maskējas. Sauciet viņu par tēvoci Jegoru, kā sauc visa pilsēta.

Kravcovs apskatīja mājiņu, pēc tam izgāja dārzā. Tūlīt aiz žoga sākās neapbūvēta pilsētas nomale, otrā pusē melnoja kādas ēkas drupas. «Vieta ir izdevīga,» Kravcovs nosprieda, iedams atpakaļ iekšā.

Viņš noklāja uz grīdas mēteli, apgūlās un tūlīt arī saprata, ka ilgi nespēs aizmigt. Lai sevi nogurdinātu, Kravcovs sāka atkārtot savu versiju. Tatad viņa uzvārds ir Konopļovs. Beidzis juridisko institūtu Maskavā, bet savā specialitātē nav varējis strādāt, jo no institūta saņēmis sliktu raksturojumu, kas viņam piedēvējis ne vairāk un ne mazāk kā klanīšanos buržuāziskās likumdošanas un buržuāziskās tiesību teorijas priekšā. Viņam nav atļauts strādāt pat par juriskonsultu tirdzniecības organizācijās. Galu galā bijis spiests braukt no Maskavas uz Smoļensku un kļūt tur par gaļas veikala direktoru. Tomēr arī tur nav ilgi noturējies, ticis apvainots gaļas zagšanā un notiesāts. Kara sākumā Smoļenskas cietumā ieslodzītie vesti uz austrumiem, bet ešelonu sabombardējusi vācu aviācija, un tie, kas palikuši dzīvi, aizbēguši kur nu kurais. Konopļovs bijis viņu vidū . . . Šai pilsētā viņš ieradies, meklēdams darbu un cerēdams uz tēva drauga Trofima Kuzmiča palīdzību.

Tomēr versijas shēma nav vēl viss, pats grūtākais ir droši dzīvot pēc šīs shēmas, vienmēr atceroties ļoti daudz savas neīstās biogrāfijas sīkumu. Turklāt jābūt aktierim un jātēlo tik dabiski un patiesi, lai skatītājs — šoreiz ienaidnieks — nevarētu ne iedomāties, ka redz nevis pašu dzīvi, bet tikai spēli. Te nu atrodama tā «dzīves patiesība», ko dažkārt tik ļoti meklē teātrī. No šīs patiesības atkarīga bezvārda varoņu — aktieru dzīvība un nāve.

Kravcovam vajadzēja daudzas daudzas reizes iztēlē «izdzīvot» sava prototipa biogrāfiju un par katru viņa mūža epizodi būt informētam gandrīz tikpat labi kā tam, kas šīs epizodes varēja pieredzēt īstenībā. Viņam bija jāzina milzīgs daudzums vēsturisku, ģeogrāfisku, sadzīvei raksturīgu faktu un visādu citādu sīkumu. Bijušajam Smoļenskas gaļas veikala direktoram Kravco-vam — Konop|ovam, piemēram, tikpat noteikti kā savs vārds ja-atceras arī gaļas cenas visdažādākajos laikos. Vai viņa tiesāšana Smoļenskā. Sī lieta tiešām atrodas pilsētas tiesas arhīvā, un hitlerieši jebkurā laikā var to atrast. Tas nozīmē, ka Kravcovam jāzina ne tikai visi liecinieki, kas piedalījās prāvā, bet arī tas, ko kurš teica; viņam jāatminas, kurā — rīta vai vakara sēdē notika ikviena tiesas izmeklēšanas epizode . . .

Vilcienu ar Smoļenskas cietumniekiem vācieši tiešām bija sa-bombardējuši. Arī to vienmēr var pārbaudīt, tāpēc Kravcovam par šo bombardēšanu jāzina vesels lērums sīkumu un vienmēr tie jāatminas. «Nav jāzina» tikai viena detaļa: viņa prototips Konopļovs šai bombardēšanā gāja bojā.

Tagad, gulēdams uz grīdas tēvoča Jegora mājiņā, Kravcovs trenkāja sevi pa visām savas versijas epizodēm. Viņš aizmiga tikai rīta pusē ...

Kravcovu uzmodināja neparastas skaņas aiz loga. Kāds it kā dziedāja, it kā vaidēja zemā, nevienmērīgā balsī. Kravcovs piesardzīgi palūkojās pa logu. Pie pašas mājas raka zemi lempīgs, briesmīgi izdēdējis večuks; sirmie, kuplie mati bija saslējušies gaisā. Ar kāju iespiezdams lāpstu jau sasalušajā zemē, viņš saliecās kā jautājuma zīme un tai pašā laikā tā kā dziedāja, kā vaidēja. Tas droši vien bija tēvojis Jegors.

Vecītis, sajutis, ka uz viņu skatās, iedūra lāpstu zemē un devās iekšā mājiņā. Ienācis no āra, viņš ilgi stāvēja pie durvīm, nevarēdams nekā saredzēt. Tad paspēra dažus soļus uz priekšu, vērīgi palūkojās Kravcovā un jautāja:

— Vai Konopļovs?

— Es pats, — Kravcovs atbildēja.

Vecītis pasmaidīja, bet smaids tūlīt apdzisa, viņš sāka ātri un nesaprotami murmināt, kā miega murgodams. Tāpat murminādams, viņš izgāja no mājiņas un atkal ķērās pie savas lāpstas. «Tas nu gan ir aktieris!» Kravcovs sajūsmināts nodomāja.

Atnāca Trofims Kuzmičs. Nesasveicinājies viņš apsēdās pie galda un pasniedza Kravcovam papīra lapu.

— Te ir visi mani radu raksti. Iemācieties no galvas. Tagad par to jauno, ķps jums tāpat jāzina. Kā pateicību par kalpošanu «jaunajai kārtībai» nesen dabūju ienesīgu amatu. Jau otro nedēļu esmu maizes fabrikas direktors. Tas kādreiz var noderēt. Bet tagad jāiet uz tikšanos ar gestapovieti. Viņš mūs jau gaida konspiratīvajā dzīvoklī. Iegaumējiet, ka man kā gestapo slepenajam aģentam ir pavisam niecīgi nopelni. Izliekos, ka šai jautājumā man ir kājminamā domāšana.

— Saprotu, — Kravcovs pasmaidīja.

Trofims Kuzmičs un Kravcovs, izgājuši uz ielas, devās pilsētas centra virzienā.

— Izturieties brīvi, — Trofims Kuzmičs klusi pamācīja. — Mazāk interesējieties par to, kas notiek apkārt. Jūs taču neesat te ieradies no Maskavas, to visu esat redzējis jau atliku likām. Tagad par gestapovieti Cimmeru, kas mūs gaida. Viņš ir ne visai gudrs cilvēks, primitīvi viltīgs, pārliecināts, ka labi pazīst Krieviju. Šo pārliecību visādi uzkurinu, jūsmodams par katru viņa mu|ķīgo atklājumu. Tomēr jābūt vienmēr modram, jo šim vācietim ir tieksme visus turēt aizdomās. Tātad norunāts: es ieteicu jūs kā sava veca drauga dēlu; ar jūsu tēvu kopā esmu audzis, kopā mācījies skolā un izlaidis viņu no redzesloka apmēram trīsdesmito gadu sākumā. Lūgšu gestapovieti, lai iekārto jūs darbā.

— Viņš var mani iekārtot par pirts direktoru, — Kravcovs piebilda.

— Var. Arī Maskava nav uzcelta vienā dienā.

Kravcovs jutās neveikli un vairs nekā neteica.

Viņi izgāja cauri kādam pagalmam un nokļuva uz tukšas ielas. Tur viņi iegriezās vecas mūra mājas durvīs. Gaitenī bija tumšs, tomēr Trofims Kuzmičs droši paspēra dažus soļus un divreiz aprauti pieklauvēja pie durvīm.

— Lūdzu, — atskanēja istabā.

Plašā istaba bija iekārtota nemājīgi kā lētas viesnīcas numurs. Pie sienas ieraudzījis tumšu Šiškina lācīšu kopiju, Kravcovs nevilšus pasmaidīja.

— Krievijas mežs un Krievijas lāči, — gestapovietis Cimmers sacīja, rūpīgi izrunādams vārdus. — Krievu cilvēkiem patīk šī dzimtenes ainava.

— Jā, protams, — Kravcovs steidzās piekrist, nodomādams, ka vācietim ir labas novērošanas spējas: tas bija pamanījis pat viņa acumirklīgo smaidu.

Trofims Kuzmičs goddevīgi sasveicinājās ar Cimmeru un parādīja uz Kravcovu.

— Tas nu ir tas cilvēks, par ko tiku ar jums runājis. Kono-pļovs.

— Ko-no-pļovs, — Cimmers izrunāja pa balsieniem. — Ļoti jauki. Esiet sveicināts, Konopļova kungs! Apsēdīsimies.

Kravcovs ievēroja, ka gestapovietis apsēžas ar muguru pret logu, bet viņus nosēdina ar seju pret gaismu un visu laiku raugās viņā.

— Tad jūs esat no Smojenskas? — Cimmers vaicaja, acīm redzot, labi atcerēdamies, ko par Kravcovu bija stāstījis Trofims Kuzmičs.

— Spriežot pēc manas pirmskara dzīves, —ja, no Smoļenskas. Bet kopš kara sākuma — kur visur neesmu bijis!

— Kur tieši? Lūdzu, pastāstiet.

— Nu, tiklīdz izbēgu no cietumnieku vilciena, devos uz Doro-gobužu, pēc tam dzīvoju Belojē, tad Demidovā, bet pēdējā laikā Beližā. Tas vairs nav tālu no šejienes.

— Oh, — Cimmers iesmējās, — karš veicina ceļošanu.

— Ceļošana, darbu meklējot, ir diezgan bēdīga nodarbošanās, — Kravcovs piebilda ļoti nopietni.

— Jā, jā, Trofims Kuzmičs man stāstīja, — gestapovietis līdzjūtīgi teica. Aizmirsis, ka mugurā privātās drēbes, viņš pacēla roku pie krūtīm, tur, kur vajadzēja atrasties labajai krūšu kabatai, tad palaida to uz kreiso pusi un, izņēmis no svārku krūšu kabatas papīrīti, ieskatījās tajā. — Jūs esot — nezinu, kā izsacīties saudzīgāk, — nu, teiksim, noziedzies pret padomju likumiem. Tā man vismaz stāstīja Trofims Kuzmičs.

— Nē, neesmu neko noziedzies, — Kravcovs sacīja, neizpratnē palūkodamies uz Trofimu Kuzmiču. — Mani notiesāja nepareizi, apvainoja noziegumā, ko nebiju izdarījis.

Kravcovs pamanīja, ka Trofima Kuzmiča acīs pavīd apjukums.

— Vai tas iespējams? — Gestapovietis izbrīnījies rauca uzacis.

Kravcovs iecietīgi pasmaidīja.

— No senseniem laikiem pastāv tāds krievu sakāmvārds: «Likums ir kā dīsele — griez, uz kuru pusi gribi.»

— Oh! Krievu sakāmvārdi ir apbrīnojami smieklīgi un trāpīgi! — gestapovietis iesaucās. — Bet kas tas ir — dīsele?

— Par dīseli sauc ratu vai karietes ilksi, to lieto zirgu iejūgšanai.

— Oh! Saprotams! — Gestapovietis iesmējās. — Tātad — dīsele tika pagriezta?

— Jā, un man tas maksāja vienu gadu brīvības zaudēšanas, — Kravcovs drūmi piebilda.

— Vai jums ir ģimene?

— Nē. Sieva gan bija, bet, kad mani nosēdināja aiz restēm, viņa ātri vien atrada citu.

— Ak, šīs sievietes, šīs sievietes! ... — gestapovietis nopūtās. — Kad agrāk Krieviju pazinu vēl tikai pēc grāmatām, mani ļoti saviļņoja tas, kā rīkojās cara pretinieku — dekabristu sievas. Cars viņus izsūtīja uz Sibīriju, un arī viņu sievas brīvprātīgi aizbrauca uz turieni. Toreiz nodomāju, ka krievu sievietes ir kaut kas sevišķs, neredzēts, tomēr noskaidrojas, ka tā nav. Sievietes visur ir sievietes.

— Jā, neko labu no viņām gaidīt nevar, — Kravcovs labprāt piekrita.

Gestapovietis padomāja, skatīdamies Kravcovā, un jautāja:

— Jūs gribat darbu?

— Jā, ceļot man apnicis.

— Sadarboties ar mums piekrītat?

— Dabiski.

— No sirds vai nepieciešamības dēļ?

— Par manu patieso vēlēšanos varat nešaubīties, jebkuru darbu veikšu godīgi un labi.

— Vai jūs šai pilsētā pazīst?

— Kā lai mani pazītu.' Visu laiku strādāju, mācījos un dzīvoju Maskavā. Tikai trīsdesmit devītā gada beigās pārcēlos uz Smoļensku un drīz vien nokļuvu cietumā.

— Tas ir labi, — Cimmers izklaidīgi teica.

— Kā nu kuram, par sevi to gluži nevarētu teikt, — Kravcovs pavīpsnāja.

— Es domāju ko citu; labi ir tas, ka jūs šeit nepazīst, -gestapovietis paskaidroja. — Vai Maskavā jūs strādājāt?

— Pastāsti par savu izglītību, — Trofims Kuzmičs mudināja.

— Kāda tai nozīme?

— Kā tā? Izglītība ir ļoti svarīga, — Cimmers pievienojās Trofimam Kuzmičam.

— Man ir jurista izglītība.

— Redz, kā! — gestapovietis brīnījās. — Vai padomju tirgotājam ir jābūt juristam?

— Tad nē jau! — Kravcovs īdzīgi iesaucās. — Pēc izglītības man vajadzēja strādāt prokuratūrā par izmeklētāju, kļūt par tiesnesi vai advokātu, tomēr pastāvēja vairāki «bet». Pirmkārt, biju bezpartejisks. Otrkārt, institūts man deva raksturojumu, ka esmu politiski neizturēts, ka esmu izteicis antimarksistiskus uzskatus par buržuāziskās likumdošanas priekšrocībām. —

Kravcovs pasmaidīja. — Varbūt jums būs interesanti dzirdēt, ka antimarksistiskus uzskatus, starp citu, esmu izteicis arī par vācu teorētiķa Zauera darbiem.

— Ak Zauers! — gestapovietis sarosījās. — Reiz eksāmenā iekritu tieši viņa darbu dēļ. Ha-ha! Iznāk, ka esam bēdubrāļi.

— Tā nu, — Kravcovs turpināja, — uz jurista darbu durvis man bija slēgtas, tāpēc arī sāku strādāt tirdzniecībā.

— Tomēr juristu kungi, kas bija iestājušies partijā, acīm redzot, jūs atrada arī tur?

— Tik tiešām. Jāatzīst, ka viņi to nostrādāja veikli. Kad vēl mācījos institūtā, lieli panākumi bija manam eksāmena darbam par tematu «Nopratināšanas tehnika tajos gadījumos, kad izmeklēšanā esošais pilnīgi noliedz savu vainu». To pavairoja uz stiklogrāfa un izsniedza studentiem. Profesors Kiseļovs manu darbu pieminējis savā grāmatā. īsi sakot, nopratināšanas tehniku es tiešām zinu, bet, kā viņi apgājās ar mani, tā vairs nebija pratināšana, tā bija kaut kāda burvestība. Jautaja ļoti viltīgi: saki «jā» vai «nē», tik un tā iznāks, ka savu vainu esi atzinis. Jūsu Zauers, ja viņš būtu bijis manā vietā, tāpat būtu nokļuvis aiz restēm — nelīdzētu ne zāles, ne plāksteris.

— Oh! Ne zāles, ne plāksteris! — gestapovietis smējās, pēc tam strupi noteica: — Komunisti ir bīstami ienaidnieki.

— Jāzina viņu vājības, tad cīņa pret viņiem būs vieglāka, — Kravcovs nevērīgi izmeta.

— Viņu vislielākā vājība ir neticama pašpaļavība un nekaunība, — Cimmers skarbi noteica.

— Pareizi! — Trofims Kuzmičs izdabīgi iesaucās.

— Tomēr tā nav vienīgā, — Kravcovs dziļdomīgi piebilda.

— Kas tad vēl? — gestapovietis kļuva ziņkārīgs.

— Komunisti, tāpat kā visi cilvēki, ir dažādi. Tai pašā laikā pastāv kaut kas tāds, kas padara viņus vienādus un viegli ievainojamus. Tikai jāzina, kāda partijas biedra biogrāfija ir katram atsevišķam cilvēkam.

Kravcovs redzēja, ka saruna risinās tā, kā vajadzīgs: gestapo-vietim sarunas laikā rodas par viņu aizvien lielāka interese. Viņš nolēma izspēlēt vēl vienu no sagatavotajiem trumpjiem un sāka runāt par to, ka pēc viņa novērojumiem vācieši, ieviesdami padomju teritorijā jaunu kārtību, izdarot taktiskas kļūdas, kuras iedzīvotājos izraisot nevajadzīgu niknumu.

Gestapovietis klausījās uzmanīgi, pat nepārtraucot ar jautājumiem. Trofims Kuzmičs raudzījās Kravcovā izbrīnījies, varētu teikt — sajūsmināts. Izspēlētais trumpis atstāja vēlamo iespaidu. Mazliet vēlāk Kravcovs lika galdā vēl vienu trumpi, teikdams, ka vācieši neizmantojot iespējas iegūt jauniešu, pusaudžu un pat bērnu simpātijas.

— Veco paaudzi jūs nepārveidosiet, — Kravcovs autoritatīvi apgalvoja, — bet jaunā paaudze ir kā mals. Tikai jāprot tam piešķirt vajadzīgo formu. Pusaudzi vienlīdz viegli var padarīt kā par partizāni, tā par gestapo slepeno aģentu. Viņš alkst pēc rotaļas ar ieročiem, pēc noslēpumiem un tamlīdzīgām lietām, un pamazām viņu var novest līdz konfliktam ar veco paaudzi .. .

Gestapovietis saprotoši māja ar galvu un domāja: «Skaidrs, ka šis cilvēks ir liels atradums; par visu to, ko viņš ierosina darīt ar pusaudžiem, pirms divām nedēļām gestapo apspriedē runāja pats Kleiners. Tiešām apbrīnojami!»

Patiesībā nebija ko brīnīties: valsts drošības komisārs Star-kovs laikā bija paziņojis Markovam, ka, pēc ziņām no Berlīnes, gestapo izstrādā īpašu plānu, kā izmantot saviem mērķiem padomju bērnus. Gestapovieša izturēšanās tagad apstiprināja, ka Starkova ziņas ir pareizas.

— Kur jūs gribētu strādāt? — Cimmers jautāja.

— Man vienalga, — Kravcovs pieticīgi atbildēja. — Lai tikai es būtu paēdis un .. . — viņš pasmaidīja, — man nevajadzētu ceļot.

— Labi, padomāšu. Lūdzu, uz šīs papīra lapas uzrakstiet par sevi īsas ziņas. Vissvarīgākās.

Kravcovs apsēdās rakstīt, bet gestapovietis pasauca sāņus Trofimu Kuzmiču.

— Vai varat par viņu galvot? — Cimmers klusi vaicāja.

— Kā lai to saka ... — Trofims Kuzmičs atbildēja izvairīgi, — par viņa tēvu būtu galvojis, bet šai gadījumā labāk skatieties paši. Es tomēr domāju, ka viņš noderēs.

— Kur viņš dzīvo?

— Esmu viņu iekārtojis pie kāda jukuša dārznieka.

— Labi. Lūdzu jūs abus ierasties šeit parīt vienos dienā.

Kravcovs un Trofims Kuzmičs ilgi gāja pa ielu klusēdami.

Beidzot Trofims Kuzmičs sacīja:

— Goda vārds, jūs esat malacis!

Kravcovs pasmaidīja.

— Darām, ko varam, Trofim Kuzmič.

— Viņš jūsu ēsmu saķēra līdz pašam svariņam.

— Vai es nepārspīlēju?

— Domāju, ka ne. Nepārtraukti vēroju viņu. Viss kārtībā!...

Trešajā dienā noteiktajā stundā viņi atkal ieradās gestapo

konspiratīvajā dzīvoklī. Šoreiz viņus gaidīja ne tikai jau pazīstamais gestapovietis, bet arī pats gestapo priekšnieks ober-šturmbanfīrers Kleiners. Acīm redzot, Cimmers bija viņu stipri ieinteresējis par savu «atradumu».

Uzzinājis, kas ir šis staltais, jauneklīgais gestapovietis, Kravcovs sasprindzināja visus garīgos spēkus. Markova rīcībā bija īss raksturojums, pēc kura varēja spriest, ka Kleiners ir izglītots gestapovietis, kas strauji taisījis karjeru Francijā. Pirms kara viņš bija strādājis vācu sūtniecībā Maskavā.

Jau pašā sarunas sākumā Kravcovs saprata, ka Kleiners Cim-meru nevērtē visai augstu. Kad Kravcovs uz Kleinera pirmo jautājumu atbildēja, ka viņš par to* visu jau stāstījis Cimmeram, gestapo priekšnieks skarbi sacīja:

— Tāda veida sarunas nav lieta, ko var nodot no vienām rokām otrās, un trešās personas starpniecību nevar uzskatīt par labāko līdzekli precizitātes saglabāšanai. Tātad — pastāstiet par savu izglītību.

Kravcovs atkārtoja to pašu, ko bija teicis Cimmeram.

— Vai diploms jums ir?

— Ir gan, bet tas atrodas Smolenskā.

— Vai varat to dabūt?

— Katrā ziņā. Šādus tādus dokumentus, arī diplomu, pirms apcietināšanas iedevu dzīvokļa saimniecei. Viņa nekur aizbraukusi nebūs un, ceru, būs palikusi dzīva.

— Tā ... — Kleiners brīdi klusēja, dzedri raudzīdamies Krav-covā. — Tagad par arestu un tiesu. Dažos vārdos: kā tur īsti bija?

Kravcovs izstāstīja.

— Vai jums par to ir kādi dokumenti?

— Nekādas izziņas neesmu saņēmis, — Kravcovs atbildēja. — Manuprāt, Smoļenskas tiesas un cietuma arhīvos tomēr varēs atrast visu, kas jūs šai sakarā interesē. Pie manis ir tikai kasācijas sūdzības noraksts, uz kura uzspiests zīmogs, ka oriģināls pieņemts izskatīšanai.

Kleinera sejas izteiksme bija neizdibināma, un, noklausījies Kravcova atbildi, viņš vaicāja:

— Jūsu pārkāpumam bija ekonomisks raksturs?

— Nekāda pārkāpuma taču nav bijis! — Kravcovs sapīcis

iesaucās.

lll

— Lūdzu, pastāstiet par to mazliet sīkāk, — Kleiners teica vēsi, bet pieklājīgi.

— Es ierados Smoļenskā ... — Kravcovs iesāka.

— No kurienes? — Kleiners viņu pārtrauca.

— No Maskavas.

— Kāpēc?

— Maskavā man nedeva iespēju strādāt specialitātē. Pēdēja laikā biju uz pusalgas strādājis par juriskonsultu universālveikalā, bet tad zaudēju arī šo darbu.

— Kāpēc?

— Atklāju, ka visi universālveikala vadītāji zog, un uzrakstīju par to prokuroram, bet no darba atlaida mani, izmantojot to pašu institūta raksturojumu.

— Tas ir augstākā mērā dīvaini, — Kleiners piebilda.

Kravcovs palūkojās viņā, neslēpdams savu nožēlu — sak, kā

gan jūs, kas ieradušies no citurienes, varat zināt šejienes kārtību?

— Nu, nu, tālāk, — Kleiners mudināja.

— Es pārcēlos uz Smoļensku; tur man izdevās iekārtoties par gaļas veikala vadītāju. Un atkal nokļuvu zagļiem uz pēdām. Gan mans vietnieks, gan grāmatvedis, gan vecākais pārdevējs bija zagļi. Tagad pie prokurora vairs neskrēju, tikai turējos no viņiem pēc iespējas tālāk. Uz mājieniem un priekšlikumiem piedalīties viņu tumšajos darbos nekādi nereaģēju. Pēc dažiem mēnešiem viņus iesēdināja un kopā ar viņiem arī mani. Pēc tam bija tiesa. Pierādīt, ka esmu saņēmis no zagļiem naudu, tiesneši nevarēja, tomēr principā direktors atbild par visu, tāpēc man piesprieda trīs gadus. Tas bija spriests diezgan cilvēcīgi. Pārējie dabūja katrs pa septiņiem gadiem. Tas ir viss.

— Vai jūs izbēgāt no cietumnieku vilciena? Pasakiet precīzi dienu, stundu un arī vietu, kur jūsu vilciens tika bombardēts.

— Otrajā jūlijā, aptuveni piecos no rīta, apmēram pusceļā starp Jarcevu un Dorogobužu.

Kleiners to pierakstīja un padomājis teica:

— Jūsu interesēs ir aizbraukt uz Smoļensku un atvest savu diplomu, kā arī pārējos ‘dokumentus.

— Vai to nevarētu izdarīt ar jūsu palīdzību? — Kravcovs lūdza. — Iedošu jums precīzu saimnieces adresi, uzrakstīšu viņai zīmīti. Saprotiet taču mani: cilvēkam, kas nokļuvis tādā stāvoklī, kādā pašreiz esmu es, katrs brauciens ir ļoti riskants.

Esmu jau saķerts ne vienreiz vien. Turklāt nez vai pēc mana lūguma kāds būs ar mieru arhīvos meklēt dokumentus.

— Piezvaniet uz Smoļensku un nokārtojiet šo dokumentu lietu! — Kleiners pavēlēja Cimmeram.

— Tiks izdarīts! — gestapovietis sasita kopā papēžus.

Kleiners pagriezās uz Kravcova pusi.

— Ar manu darbinieku jūs runājāt par pusaudžu pārdabū-šanu mūsu pusē. Vai uzskatāt to par iespējamu?

— Pilnīgi, — Kravcovs droši atbildēja.

Kleiners piecēlās.

— Rīt tieši deviņos ierodieties pie mums. Vai zināt, kur atrodas gestapo?

— Nē.

— Viņš izstāstīs. — Kleiners pamāja ar galvu uz Cimmera pusi, uzlika cepuri, nevērīgi atsveicinājās, pielikdams pie cepures divus pirkstus, un izgāja ara.

Skaidri bija redzams, ka Cimmers nezina, kā tagad izturēties pret Kravcovu. Steidzīgi pateicis, kur atrodas gestapo, viņš lika saprast, ka pieņemšana beigusies.

Drīz vien Markovs saņēma no biedra Alekseja īsu radio-grammu:

«Kravcovs lūdz, lai viņa Smoļenskas saimniece un cietuma arhīvs būtu uz vietas.»

14. NODAĻA

Kareivis ar brillēm uz acīm veda Rudinu cauri visai pilsētai.

Strauji bija kļuvis aukstāks. Pāri pilsētai, gandrīz vai skardami jumtus, zemu klājās tumši mākoņi. Bija krēslains kā novakarē, šķita — tūlīt, tūlīt sāks snigt. Kareivim mugurā bija īsa, viegla jaka. Viņš gaja aiz Rudina, rokas iebāzis biķšu kabatās’, automātu ar elkoni piespiedis pie sāniem.

_ Ātrāk ej, ātrāk! — viņš gandrīz vai lūdzas nosaluša cilvēka balsī. :

Rudins īsu brītiņu gāja ātrāk, bet tad atkal palēnināja

soļus_viņam bija jāiegust laiks, lai pārdomātu neseno sarunu

komandantūrā.

Prātodams, kam varētu būt interese par padomju pusvacieti, majors vispirms, protams, bija atcerējies gestapo. Tas, ka Rudins nevēlējās tur nokļūt, viņam neapšaubāmi bija paticis: te izpaudās karavīru senās antipātijas pret drošības dienestu; šīs antipātijas Rudins bija paturējis vērā savos aprēķinos. Bet. kādu adresi majors izvēlējās pēc tam? Kur viņu tagad ved?

— Ātrāk, ātrāk! — konvojnieks steidzināja Rudinu.

Vigi pārgāja pāri kādam bulvārim, pagriezās gar lielas mājas stūri un tūlīt nok|uva pie aizšķērša, kura tuvumā atradās sarga būda. Rudins pārlaida ašu skatienu ielai, un sirds viņam sāka priecīgi pukstēt. Ja «Saturna» zonas apraksts, kas savā laikā tika saņemts no pagrīdniekiem, ir pareizs, ēkas, kuras atrodas priekšā un pa labi, ir skola un tur novietojies «Saturns». Tas pats, uz kuru tik ļoti tiecās Rudins. Viņš klusībā pasmaidīja, atcerēdamies, ka Markovs viņam reiz teica: «Izlūks bieži vien nokļūst neticami kritiskās situācijās un laimīgi no tām izkujas nevis gadījuma pēc, bet tikai tāpēc, ka viņš ir izlūks, kas visu laiku strādā, paturēdams prātā noteiktu mērķi, un neviens darbs zudumā neiet.» Tas ir pareizi. Ja arī pašreiz viņš nebūtu atvests uz šejieni, bet gan uz gluži citu vietu, viņš būtu turpinājis strādāt un darījis visu, lai galu galā nokļūtu tieši te — «Saturnā».

Rudins vērīgi klausījās, kā briļļainais kareivis sarunājas ar sargu, kas bija iznācis no būdas. Skaidri varēja manīt, ka viņi nevar vienoties. Beidzot sargs pieprasīja, lai kareivis un viņa atvestais cilvēks atkāptos desmit soļus. Pēc tam sargs, iegājis būdā, droši vien kādam zvanīja.

Aizritēja minūtes desmit. Briļļainais kareivis briesmīgi šķendējās, lēkādams un rokas dauzīdams. Pa vārtiņiem, kas atradās žogā aiz sarga būdas, iznāca virsnieks, ģērbies garā karavīra mētelī ar ādas apkakli. Viņš aprunājās ar sargu, pēc tam pievērsās Rudinam un briļļainajam kareivim.

Kareivis ziņoja, ka atvedis cilvēku, par kura atgādāšanu šeit vienojušies majors Orenklihers un apakšpulkvedis Greiss.

Virsnieks pārlaida skatienu Rudinam, nekā neteicis, pagriezās un pazuda vārtiņos. Aizritēja vēl minūtes desmit. Sāka krist retas, asas sniega pārslas. Briļļainais kareivis grēmās:

— Visi spēlē priekšniekus, kaut velns viņus parāvis!

— Lai kā būtu, tas, kam klājas grūti, allaž ir kareivis, — Rudins pasmaidīja.

— Vācu kareivim vienmēr ir labi, — konvojnieks noskaldīja dusmīgi, kā no galvas iemācījies.

Pa vārtiņiem iznāca divi kareivji ar automātiem rokas, aiz tiem — virsnieks garajā mētelī. Viņš parādīja kareivjiem uz Rudinu un sacīja:

— Otrais bloks, astotā istaba, apakšpulkvedis Greiss.

Kareivji nostājās Rudinam abās pusēs, un viens no viņiem

pakustināja automātu; tas nozīmēja pavēli — «Ej!».

Kareivji Rudinu aizveda uz nelielu divstāvu māju blakus skolai. Viens palika stāvam pie ieejas, otrs kopā ar Rudinu iegāja mājā. Tur vestibilā jau gaidīja jauns, privātās drēbēs ģērbies cilvēks. Viņš pamāja kareivim, un tas kā sastindzis palika pie durvīm. Jaunais cilvēks pameta ar roku, aicinādams Rudinu sekot viņam. Viņi uzkāpa otrā stāvā un gaitenī pagriezās pa labi. Pie otrajām durvīm jaunais cilvēks apstājās.

— Jums jāiet šeit, — viņš teica un atvēra Rudinam durvis.

Rudins iegāja nelielā kabinetā. Vācietis, kas sēdēja pie galda,

tobrīd dusmīgi runāja pa telefonu. Ieraudzījis nākam iekšā Rudinu, viņš iebļāva klausulē: «Piezvanīšu vēlāk!» — un krievu valodā vienaldzīgi vaicāja:

— Ko jūs gribat teikt?

— Domāju ... Tas ir ļoti garš stāsts, priekšnieka kungs ...— Rudins ar visu savu izskatu un balsi it kā atvainojās, ka spiests kavēt priekšnieku, kas nodarbināts ar daudz svarīgākiem jautājumiem.

— Vai esmu pareizi sapratis: jūs esat partizānis un tai pašā laikā vācietis, turklāt — padomju vācietis? Kas tas par rēbusu?

— Jā, pēc tautības esmu vācietis, bet audzis Padomju Savienībā, Pievolgas vācu republikā. Vēlāk mani mobilizēja par-tizāņos. Nesen padevos gūstā.

— Tā. Ko jūs gribat?

— Gribu sadarboties ar Vāciju, — Rudins atbildēja.

Apakšpulkvedis Greiss mirkli kaut ko pārdomāja, tad noliecās pie kāda aparāta, kas atradās uz galda, un klusi sacīja:

— Palūdziet pie manis Androsovu. Tūlīt.

Rudinam sirds sāka pukstēt tik strauji, ka viņš izbijās...

Tā, pienācis izšķirošais brīdis. Pūles nav bijušas veltīgas, tūlīt viņš ieraudzīs Androsovu — savu pirmo mērķi.

Rudins vēl vienmēr stāvēja istabas vidū, kad viņam aizmugurē, klusi iešvīkstēdamās, atvērās un aizvērās durvis.

— Vai jūs mani saucāt? — jautāja mierīga, diezgan neizteiksmīga balss.

Androsovs pagāja garām Rudinam un apstājās pie apakšpulkveža galda. Rudins redzēja viņa muguru, platus, izrieztus plecus. Viņš bija ģērbies vācu virsnieka formas svārkos, tikai bez dienesta pakāpes atšķirības zīmēm; bikses bija ieautas rūpīgi nospodrinātos zābakos, kas spīdēja kā lakāda.

— Šo cilvēku mums atsūtījis no kara komandantūras mans draugs majors Orenklihers, — cilādams papīrus, nevērīgi sacīja Greiss. — Nodarbojieties ar viņu jūs.

— Vai ir kādas rekomendācijas? — Androsovs vaicāja.

— Nē, nē, izlemiet visu pats un vēlāk ziņojiet man.

Androsovs pagriezās pret Rudinu, uzmeta viņam skatienu

un, jau garām iedams, teica:

— Nāciet!

Pirmais iespaids, ko atstāja Androsovs, bija gandrīz nenosakāms. Prātā palika tikai acis — vērīgas, neatlaidīgas. Plašajā kabinetā, kurā viņi iegāja, dega uguns, logiem bija aizlaisti priekšā aizkari, lai gan ārā bija diena.

— Sēdieties! — Androsovs norādīja Rudinam uz krēslu, kas stāvēja pie galda. Pēc tam viņš ilgi un cieši raudzījās Rudinā; tas savukārt nogaidoši un padevīgi skatījās viņā.

Androsovs pievilka sev klāt papīra lapu, nolika uz tās zīmuli.

— Izstāstiet, kā nok|uvāt komandantūrā.

— Ierados tur brīvprātīgi.

— Jūs esat vietējais iedzīvotājs?

— Nē, — Rudins pasmaidīja. — Jums droši vien būs jānoklausās diezgan garš stāsts . . .

— Atbildiet uz jautājumiem, — Androsovs vēsi noteica. — Uzvārds, vārds, tēva vārds, galvenās biogrāfiskās ziņas. Lūdzu! — Viņš paņēma zīmuli.

— Krāmers Mihails Jevgeņjevičs.

— Tautība?

— Vācietis, pareizāk sakot, vācietis no tēva puses. Māte ir krieviete. Esmu dzimis tūkstoš deviņsimt vienpadsmitajā gadā Engelsas pilsētā, bijušajā vācu republikā, kas atradās Pievolgā. Bezpartejiskais, izglītība — augstākā, specialitāte — enerģētiķis, strādāju Maskavā. Sā gada jūlijā mani mobilizēja partizā-ņos, jo protu vācu valodu. Pirms dažām dienām kaujā pie Niko|-skojes ciema padevos gūstā.

Androsovs klusēja, Rudins raudzījās viņā mierīgi un nogaidoši, viņa acīs nesaskatīdams ne ziņkāri, ne ticību, ne šaubas — itin neko.

— Tātad jus padevāties gūstā, lai pēc tam labprātīgi ierastos uz pieņemšanu kara komandantūrā. Vai jums tas neliekas dīvaini? — Androsovs apvaicājās.

— Tādā secībā tas, protams, ir dīvaini, — Rudins piekrita. — Jūs nezināt, kas notika pa to laiku, kamēr pēc padošanās gūstā es ierados komandantūrā.

— Armija pārdomāja un neņēma jūs gūstā, — Androsovs sacīja pat nepasmaidīdams.

— Nē, ņēma gan. Tikai nelikās dzirdam manu sadarbošanās priekšlikumu un nosūtīja mani uz kara gūstekņu nometni. Turklāt tas notika naktī, kad nometni pārvietoja uz dziļāku aizmuguri. Neviens ar mani neaprunājās, tūlīt iegrūda ešelonā, bet es no tā izbēgu — izlēcu no ejoša vilciena, atnācu atpakaļ uz šejieni un aizgāju uz komandantūru. Jums nav grūti to visu pārbaudīt. Atrados ešelona pēdējā vagonā, mani dokumenti droši vien palika pie kareivja, kas pārzināja šo vagonu.

Androsovs, mazliet nogaidījis, ironiski jautāja:

— Vai jāsaprot tā, ka izlēcāt no vilciena tikai tādēļ, lai piedāvātu mums savus pakalpojumus tieši šai pilsētā un nevis kādā citā?

— Jā, — Rudins noteikti atbildēja.

Androsovs uz lapas atzīmēja: «Pārbaudīt bēgšanu,» — un turpināja iztaujāt:

Vai nedomājat, ka dziļā aizmugurē, uz kuru devās ešelons, mierīgākos apstākļos nekā šeit vācu priekšniecība būtu varējusi par jums visu noskaidrot daudz labāk?

— Gluži otrādi! — Rudins dedzīgi iebilda un izklāstīja mums jau zināmo izskaidrojumu: padodamies gūstā, viņš bija pārliecināts, ka turpmāk nepieciešams, lai visa skaidrošanās ar vācu priekšniecību notiktu apstākļos, kur šai priekšniecībai vieglāk par vieglu pārbaudīt katru viņa vārdu.

Rudins redzēja, ka Androsovs šo izskaidrojumu pieņem. Saruna uz brīdi aprāvās. Androsovs atzīmēja: «Pārbaudīt padošanos gūstā,» — nometa zīmuli, atspiedās ar elkoņiem uz galda un, raudzīdamies Rudinam acīs, vaicāja:

— Kas jūs mudināja padoties gūstā?

Rudins izvilka no aizoderes sadriskātu aploksni ar tēva vēstuli un sniedza to Androsovam.

— Te jums būs pirmais un galvenais iemesls.

Rudins redzēja, ka Androsovs, tā teikt, ar profesionāļa skatienu nopēta aploksni un vēstuli.

- Pirmajā lappusē nav nekā svarīga, — Rudins paskaidroja. — Parastas veca vīra žēlabas. Lasiet otru pusi, pašas beigas.

Androsovs tomēr izlasīja visu vēstuli. Izlasīja un nolika savā tuvumā. Diezgan ilgi nogaidījis, viņš ieprasījās:

— Tātad jūsos pamodās asinis, sāka kliegt, un jūs, paklausīdams to aicinājumam, devāties darīt neticamas lietas? — Androsovs nopietni, pat skumji pavīpsnāja, pēc tam turpināja: — Izbeidziet, tā nav nopietna runāšana. Labāk stāstiet patiesību, jums tas būs izdevīgāk no visiem viedokļiem.

Rudins paraustīja plecus, brīdi nekā neteica, tad pēkšņi saprotoši paraudzījās Androsovā un steidzīgi atvainojās:

— Lūdzu, piedodiet, es neiedomājos, ka .. .

Androsovs izbrīnījies vērās viņā.

— Ko jūs neiedomājāties?

— Varbūt jums bija nepatīkami, ka ierunājos par asiņu balsi? Dieva dēļ — piedodiet man!

— Kas ar jums notiek — vai prātu esat zaudējis? Ko jūs melšat? — Androsovs sāka gandrīz kliegt, tomēr tūlīt savaldījās un vienaldzīgi turpināja: — Tātad jūs paliekat pie versijas par asiņu balsi un nekādus citus savas rīcības motīvus minēt nevarat?

— Pārējie ir vēl subjektīvāki, — Rudins nomākti atbildēja.

— Un tomēr — kādi tie būtu? — Androsovs neatlaidās.

— Nesaskaņas ar vienības vadītājiem.

— Lūdzu, konkrēti. Šo nesaskaņu raksturs? Politisks? Personisks?

Rudins izbrīnījies palūkojās Androsovā.

— Nudien, ko jūs runājat! Es taču biju ierindas kareivis, turklāt vēl tulks, kuram nav darba, jo gūstekņu mums nebija. Mani vienībā tikai nez kāpēc nemīlēja, iesauca par Pusfrici. īsi sakot, netaisni nekauņas, un tas ir viss... — Rudins mēģināja atmodināt Androsovā atmiņas par viņa paša nepatikšanām, ko bija piedzīvojis Rīgā.

— Kas tā par vienību? Kur atrodas tās bāze? — Androsovs neapšaubāmi gribēja izvairīties no Rudina aizsāktā temata.

— Ligovinas purvā.

— Ligovinas? — Androsovs brīnījās un, izņēmis no galda papīrus, sāka tos pārskatīt. — Jūs runājat patiesību?

— Tikai patiesību. Jūsu kartēs ir parādīts, ka šis purvs nav pārejams. Bet tā nemaz nav. Purva vidū ir sala, uz kuru ved drošas takas.

Androsovs pārsteigts raudzījās Rudinā.

— Cik vienībā ir cilvēku?

— Apmēram divsimt. Lielākā daļa — vietējie iedzīvotāji, pārējie, tāpat kā es, pārsviesti no Maskavas.

— Vai komandieris ir vietējais?

— Jā.

— Uzvārds?

— Zinu tikai viņa iesauku — tēvocis Nikolajs.

— Kas viņš bija pirms kara?

— Pēc visa spriežot, partijas darbinieks, turklāt viens no tiem, kas ir pārliecināti, ka ikviens viņu vārds pauž ģeniāla prāta augstāko lidojumu. Viņam bija iemīļots teiciens: «Fricis pats lien cilpā, mūsu uzdevums ir viņu no mugurpuses vēl pagrūst.» Šo dziļdomīgo secinājumu viņš izteica, sēdēdams purva izraktā zemnīcā.

Androsovs paraustīja plecus.

— To pašu, tikai mazliet citiem vārdiem, apgalvo arī Maskavas radio.

— Ko jūs stāstāt! — Rudins nepiekrita. — Ja nu runā par oficiālo propagandu, jāteic, ka tiklab Maskavā, kā Berlīnē tai ir tikai viens grēks: tā nedaudz aizsteidzas priekšā notikumiem un tiecas vēlamo parādīt kā īstenību. Šā iemesla dēļ ne mazumu esmu cietis.

— Kāds tam sakars ar jums? — Androsovs apvaicājās bez lielas intereses, acīm redzot, domādams kaut ko citu.

— Es taču jau sen biju nolēmis padoties gūstā, bet baidījos, ka man te neticēs, ja ieradīšos tādā laikā, kad vācu armijai ir vieni vienīgi neapstrīdami panākumi.

— Tātad pašreiz tie vairs nav neapstrīdami — vai tā jūs saprast?

Rudins klusēja, vienīgi ar skatienu vaicādams, vai drīkst runāt pilnīgi atklāti.

— Nu, nu, kā tad ir pašlaik? — Androsovs vienaldzīgi jautāja.

— Tagad stāvoklis frontē ir mainījies, — Rudins klusi noteica.

— Tas ir interesanti. Ko jūs ar to gribat sacīt? — Androsovs vēl vienmēr runāja vienaldzīgi, tomēr Rudins juta, ka aiz šīs vienaldzības slēpjas patiesa ziņkāre: protams, viņam taču interesanti uzzināt, ko par kara norisi domā pretējā puse.

— Es runāju par visiem redzamo faktu, ka zibenskarš vāciešiem nav izdevies, — Rudins mierīgi paskaidroja. — Padomju armija savas rindas ir sakārtojusi un pretojas aizvien neatlaidīgāk. Vācu karaspēkam tagad ir nesamērīgi garas komunika-

cijas, kuras turklāt pastāvīgi apdraud partizāni. Ar šādām komunikācijām nepavisam nav viegli . . . normāli nodrošināt liela mēroga operācijas ...

Rudins runāja nesteigdamies, it kā skaļi domādams, bet ar lielu pārliecību. Androsova seja kļuva aizvien noslēgtāka, skatiens šķita nekā neredzam. Viņš it kā salīdzināja to, ko tagad dzirdēja, ar savām domām.

— Tuvojas, pareizāk sakot, ir jau klāt ziema, — Rudins turpināja. — Vācu armija nav tai sagatavojusies, un tā būs armijas traģēdija. Turpretim padomju pavēlniecība pat partizāņus apgādā ar puskažociņiem un velteņiem. Tas ir ļoti svarīgi. Taču runa nav tikai par apģērbu. Vācu tehnika jau stiga rudens dubļos. Kas notiks, kad sāksies sniegputeņi? īsi sakot, tagad mani nevar turēt aizdomās, ka esmu padevies gūstā, lai piekļūtu pie svētku galda. Grūtas cīņas pietiks arī man. Vai jūs mani saprotat?

Rudina jautājums Androsovu samulsināja. Apgalvot, ka viņš Rudinu saprot, nozīmēja piekrist arī tam, kā Rudins novērtē stāvokli frontē. Lai iegūtu laiku un varētu apdomāt atbildi, Androsovs nesteigdamies paspaidīja papirosu, pēc tam aizsmēķēja.

— Diletanta viedoklis, spriežot par tādu notikumu kā karš. Vispirms šis viedoklis ir subjektīvs. Jāprot redzēt tālāk par savu degungalu.

— Protams, es daudz ko nezinu. — Rudins apvainojumu uzņēma pazemīgi. — Bet, ja nu runā par kara turpmāko norisi, paturot vērā tikai to, kas zināms visiem, arī mums abiem nevar būt nekādu rožainu cerību. Es runāju par vienkāršu aritmētisku aprēķinu, kas, no vienas puses, parāda visas Vācijas rezerves, bet, no otras puses, Krievijas un tās vareno sabiedroto spēkus.

— Krievijas sabiedrotie ir tīrais blefs, — Androsovs iebilda.

Rudins pasmaidīja.

— Te nu jums ir tipisks piemērs, kā vācu propaganda vēlamo pieņem par reāli pastāvošu. Nē, nē, mums abiem jāgatavojas grūtai un ilgai cīņai.

Androsovs nekā neatbildēja, un tas Rudinam skaidrāk par visu liecināja, ka šai sarunā iniciatīva jau pieder viņam. Uzbrukumu vajadzēja turpināt.

Rudins klusi un līdzjūtīgi vaicāja:

— Vai jūs nesagrābj šausmas, iedomājoties, ka . . .

— Jūs atļaujaties par daudz! — Androsovs iebļāvās. — Esat aizmirsis, kur atrodaties.

— Kā es varēju aizmirst, ja nekad neesmu to zinājis? — Ru-dins laipni pasmaidīja. — Es atklāti runāju ar savu tautieti, kas visumā atrodas tikpat trauksmainā stāvoklī kā es. Kāpēc mums neapspriesties, neparunāt no sirds? Pēc tam varat mani nodot gestapo rokās. Jums taču nav no kā baidīties. Bet kliegt gan nav vērts. Mani jūsu kliegšana nebiedē, taču sarunai, kas varētu būt lietderīga mums abiem, ta spēj tikai kaitēt. Saprotu, ka jūs spļaujat virsū man un manām šaubām. Tomēr ar spļaušanu labāk nesteidzieties, Androsov, varu jums vēl noderēt . ..

Rudins redzēja, ka Androsovs ir apjucis, ka viņš droši vien jau noprot: šoreiz viņam nav darīšana ar kārtējo gūstekni, kādi bariem gājuši caur viņa rokām.

Jā, Androsovs bija apjucis, galvenais, viņš juta, ka viņam nav varas pār šo cilvēku, kas sēž otrpus galda. Nojauta sacīja, ka sarunā slēpjas kādas briesmas un vēl kaut kas. Viņš iekšēji trīsēja no sasprindzinājuma, no vēlēšanās apspiest šīs trīsas. Androsovs nekad nebija izturējies kā gļēvulis, tāpēc arī šoreiz viņš nolēma droši doties pretim briesmām.

— Sakiet taču atklāti: ko jūs gribat? — Androsovs jautāja. — Man rodas iespaids, ka jūs runājat riņķī un apkārt, tomēr galveno nepasakāt, bet man laika ir maz.

— Man gribētos mazliet atgriezties atpakaļ, — Rudins smaidīdams teica. — Jūs kļuvāt zobgalīgs, kad runāju par asiņu balsi. Nu, bet kādu iemeslu dēļ pie vāciešiem sākāt strādāt jūs?

— Vai tā ir nopratināšana? — Androsovs vaicāja.

— Tad nē taču! — Rudins sarauca pieri. — Pratināt jūs. Es tikai cenšos tikt pie skaidrības sava mūža vissarežģītākajā brīdī. Man šķiet, ka arī jūs, tāpat kā es, nepiederat pie tiem primitīvajiem cilvēkiem, kas viegli maina kā formas tērpu, tā pārliecību un domā, ka viņu paradīze ir tur, kur var labi paēst. Tomēr pieļaujiet, ka man šeit ierasties lika asiņu balss, un pasakiet, kas uz šejieni atveda jūs.

— Jums ir savi iemesli, man — savi, — Androsovs ātri atbildēja.

— Un tomēr — kādi tad ir jūsējie? Varbūt jūs aizvainoja?

— Kas? — Androsovs kļuva uzmanīgs.

— Nu, teiksim, netaisnība, ko jums reiz gadījās piedzīvot? Vai tad pie mums tā nebija: cilvēks izdarījis nelielu kļūdu, bet ātrumā ar viņu izrēķinās kā ar noziedznieku? Vai vēl sliktāk: cilvēks nav izdarījis nekādu kļūdu, bet viņu apvaino, nemaz necenšoties visu noskaidrot. Pēc tam cilvēkam ir grūti ticēt, ka pastāv objektivitāte. Protams, viņš var arī ticēt, tomēr tas nav vairs viegli.

— Jūs domājat, ka tomēr var? — Androsovs pavīpsnāja.

Rudins aizturēja elpu: Androsovs virzīja sarunu pa sagatavoto gultni.

— Protams, var, — Rudins nešaubīdamies atbildēja. — Tikai nepieciešams, kad tiek nodarīta netaisnība, skaidri apzināties, ka cilvēki, kas to nodarījuši, nav vēl visa sabiedrība, un, ja esat komunists, saprast arī to, ka pat partijas organizācijas sapulce nav vēl visa partija.

Androsovs saguma, sēdēja klusēdams, Rudinā neskatīdamies.

— Un ja nu jums teikšu, ka apakšpulkvedis Maslovs toreiz domāja un vēl tagad domā, ka izturēšanās pret jums bijusi netaisna? — Rudins vaicāja un pamanīja, ka, izdzirdis apakšpulkveža Maslova uzvārdu, Androsovs nodreb, tomēr turpināja, it kā nekas nebūtu bijis. — Vēl vairāk, apakšpulkvedis Maslovs toreiz bija pārliecināts un ir pārliecināts arī tagad, ka slepenā dokumenta nozaudēšanā jūs esat mazāk vainīgs nekā visi citi, kuriem šis dokuments bijis pieejams. Es saku — «arī tagad», bet man jāpiebilst, ka apakšpulkvedis Maslovs vēl nezina, ar ko jūs nodarbojaties pašreiz. Viņš zina tikai to, ka tikāt pārskaitīts rezervē un, pēc nepārbaudītām ziņām, bijāt saslimis. Apakšpulkvedis gribēja jūs ataicināt pie sevis, bet viņam paziņoja, ka esat slims. Tad sākās karš.

Tagad Androsovs vairs necentās slēpt, cik ļoti viņu pārsteidzis viss dzirdētais. Uz pieres izspiedās sviedru lāses.

— Nu es saprotu, kas jūs esat, — viņš atmaigdams klusi sacīja.

— Jo labāk, — Rudins piebilda. — Jums jāsaprot vēl arī kas cits: mūsu tikšanās tiek uzskatīta par ārkārtīgi svarīgu. Tās dēļ nolēma riskēt ar manu dzīvību. Starp citu, lai jūs nesāktu domāt aplam, es precizēju: šīs tikšanās mērķis nav grēcinieka Androsova glābšana, bet kaut kas daudz svarīgāks, ko jūs droši vien esat jau noskārtis.

— Es visu saprotu, — Androsovs atsaucās neskanīgi un it kā izklaidīgi.

Sī pēkšņā izklaidība Rudinu satrauca. Acīm redzot, tieši pašlaik Androsovs izlemj, kā rīkoties. Sājā ārkārtīga sasprindzinājuma pilnajā mirkli atvērās durvis un kabinetā ienaca gara auguma apakšpulkvedis.

— Jūs tomēr esat te! — viņš pikti iesaucās. — Kāpēc neatbildat pa telefonu?

Androsovs, kas bija pielēcis kājās, palūkojās uz galdā iemontētu plāksnīti.

— Tad lūk, kas noticis: esmu nejauši pieskāries pārslēgam .. .

Rudins ļoti labi bija redzējis, kā pirms brīža Androsovs pavisam apzinīgi pagrieza pārslēgu uz augšu, un pat nodomājis, vai tikai viņš neieslēdz magnetofonu vai nesauc kādu palīgā. Tagad noskaidrojās, ka Androsovs bija tikai pārslēdzis telefonu, lai zvanīšana netraucētu sarunu.

— Kas tas tāds? — apakšpulkvedis jautāja, raudzīdamies Rudinā.

— Gūsteknis, ko mums atsūtījusi kara komandantūra, — Androsovs vienaldzīgi atbildēja.

Kad būsiet beidzis, ienāciet pie manis.

— Klausos.

Apakšpulkvedis izgāja. Androsovs paskatījās Rudinā un novērsās.

— Baidījos, — Rudins sacīja, — ka jūs uz mirkli kļūsiet mazdūšīgs un reizē ar to izbeigsiet mūsu ļoti svarīgo sarunu.

— Es varu to darīt arī piecas minūtes vēlāk, — Androsovs drūmi teica.

— Cik noprotu, tas bija apakšpulkvedis Millers, vai ne?

— Kā jūs viņu pazīstat? — Androsovs brīnījās.

Rudins iesmējās.

— Mēs pazīstam visus ievērības cienīgos «Saturna» iemītniekus.

Androsovs noliecās pār galdu un nodūra galvu.

— Ļoti labi jūs saprotu, Androsov, — Rudins līdzjūtīgi ierunājās. — Esmu pārliecināts, ka jums nebija viegli izšķirties par kalpošanu vāciešiem. Jums nav viegli arī tagad pieņemt jaunu lēmumu. Toreiz jūs tomēr bijāt pakļauts nejaušiem apstākļiem, kas mudināja jūs tā rīkoties, un, objektīvi runājot, jums nebija arī izvēles, jo ne katrs tādā stāvoklī, kādā bijāt nokļuvis jūs, spētu atrast sevī spēkus un neliekties zem likteņa triecieniem. Pašreiz jūsu iespējas izvēlēties ir ļoti skaidras: vai iet arī turpmāk pa šo pašu ceļu, ļoti labi zinot, ka tālāk gaida bezdibenis, vai darīt visu, lai izpirktu savu noziegumu pret Dzimteni un tautu un iegūtu tiesības uz nākotni. Jāizšķiras tūlīt. Esmu gatavs uz visu. Mana nāve jūs tomēr neglābs.

Rudins apklusa, raudzīdamies Androsovā, kas joprojām sēdēja, zemu noliecis galvu. Pēc ļoti ilga klusuma, kas Rudinam šķita bezgalīgs, Androsovs, galvu nepacēlis, vaicāja:

— Kā tas notiks praktiski? Kas man jādara?

— Jādara viss, lai mani iekārtotu šeit «Saturnā». Mēs kopā strādāsim savas Padomju dzimtenes labā.

Pēc tam Androsovs ilgi sēdēja, galvu nepaceldams. Viņa seja bija kļuvusi balta kā krīts. Tad viņš izslējās, pavērās Rudinā un apņēmīgi teica:

— Piekrītu.

— No'sirds priecājos par jums, Androsov! No sirds!

Androsovam roka bija auksta kā mironim.

— Es nezinu, — viņš sacīja, žēli smaidīdams, — ko lai tagad ar jums iesāk.

— Nosūtiet mani tur, kur sūtāt visus gūstekņus, kuri iziet caur jūsu rokām un par kuriem jums radies iespaids, ka viņi varētu noderēt. Pēc tam pārbaudiet manu versiju. Viss, kas attiecas uz padošanos gūstā Nikoļskojē un bēgšanu no vilciena, apstiprināsies simtprocentīgi. Pēc tam ziņojiet par mani priekšniecībai. Parādiet mana tēva vēstuli, tikai sakiet, ka tā atrasta, mani pārmeklējot. Norunāt par mūsu turpmāko darbu mēs vēl pagūsim . . .

Androsovs pamāja ar galvu un nospieda zvana pogu.

15. NODAĻA

Putenis, kas sākās todien, kad Rudinu nogādāja «Saturnā», nepārstāja nu jau piekto dienu. Pilsētā bija ienākusi un apmetusies uz dzīvi ziema visā savā neskartajā un tīrajā skaistumā.

No rīta pamodies «Saturna» aresta telpā, Rudins pa logu, kas bija aizsists ar dēļiem gandrīz līdz augšai, ieraudzīja jumta stūri ar vēja sapūstu šķību kupenu, ieraudzīja, kā plosās putenis, un pats sev par pārsteigumu klusi iesmējās: redz, atnākusi taču ziema; viss rit, kā pienākas.

Pēdējo četru dienu laikā viņu izsauca uz pratināšanu divas reizes. Pirmoreiz pratināšanā piedalījās ne tikai Androsovs, bet arī kāds sirms, Rudinam nepazīstams majors, kas visu laiku klusēja un, acis nenolaizdams, vērās Rudinā. Androsovs neiz^ teiksmīgā balsī ziņoja, ka saņemts Rudina liecību apstiprinājums, un uzdeva vairākus tīri formālus jautājumus: dzimšanas gads un vieta, kas ir tēvs un māte, kur viņi pašreiz atrodas. Rudins saprata, ka ticis izsaukts tikai tāpēc, lai viņu parādītu majoram, kas sēž uz dīvāna.

Otrreiz Rudinu aizveda pie Androsova iepriekšējā vakarā; viņš izpildīja aptaujas lapu un uzrakstīja solījumu pēc labākās sirdsapziņas godīgi izpildīt Vācijas armijas izlūkdienesta pavēles.

Izlasījis Rudina solījumu, Androsovs nolika to uz galda un, tikko manāmi pasmaidījis, sacīja:

— Tagad jūs esat manās rokās, tāpat kā es jūsu.

Rudins izbrīnījies parauca uz augšu uzacis.

— Kāpēc tā? Jūs taču, Androsov, neesat manās rokās. Jūs esat pats savējās.

Androsovs paziņoja Rudinam, ka vistuvākajā laikā ar viņu runās kāds no lielajiem priekšniekiem.

— Esiet piesardzīgs, te nestrādā muļķi, — viņš klusi brīdināja. — Pagaidām viss rit normāli. Pagājušo reizi te bija klāt «Saturna» priekšnieka Zombaha personīgais referents, un jūs esat atstājis uz viņu labu iespaidu . ..

Pulkvedi Zombahu ziema nepavisam neiepriecināja. Līdz šim ziemas aukstumu viņš bija uzskatījis tikai par vienu no argumentiem sarunās par Centrālās frontes stāvokli un perspektīvām, tagad tas bija kļuvis viņa paša ikdienišķās dzīves daļa. Jau pirmajā ziemas dienā, kamēr Zombahs aizgāja no dzīvokļa līdz «Saturnam», kurpes viņam piebira pilnas ar sniegu. Kāds kareivis bija jāsūta uz mājām, lai atnes sausas zeķes, un kabinetā jāpārauj kājas. Pēc tam viņš pavēlēja ik rītu notīrīt sniegu no visas ielas, kurā atrodas «Saturns» un tā darbinieku dzīvojamās mājas.

Iepriekšējā dienā Zombahs bija gribējis aizbraukt uz Oršu, kur pēc štāba priekšnieka sasauktās apspriedes atradās 4. armijas pavēlnieks feldmaršals fon Klūge, par kuru mēdza sacīt, ka Maskavas atslēgas viņš nēsājot savā kabatā. Šoferis bija teicis, ka ar vieglo «Mersedesu» uz Oršu aizbraukt neesot iespējams, jo viss ceļš aizputināts un riteņiem vajadzīgas ķēdes, bet tās vēl aizvien nav atsūtītas. «Saturna» komandants ierosināja braukt ar kāpurķēžu vilcēju. Zombahs tam nepiekrita; viņam nez kāpēc šķita, ka pie feldmaršala Klūges ierasties ar vilcēju ir pazemojoši. Par laimi, šodien noskaidrojās, ka Klūge pats atbraucis uz šejieni pārbaudīt kādu štābu. Zombahs piezvanīja un lūdza veltīt viņam trīsdesmit minūtes, lai apspriestu visai svarīgu jautājumu. Viņš saņēma atbildi:

— Priecāšos jūs redzēt tūlīt, pulkvedi...

Nolicis klausuli, Zombahs ilgi prātoja, ar ko izskaidrojama tāda Klūges steiga un laipnība. Tuvodamies savrupmājai, kurā bija apmeties feldmaršals, Zombahs joprojām domāja par to pašu, tomēr nekādu izskaidrojumu neatrada.

Pie savrupmājas bija piebrauktas vairākas vieglās mašīnas. Vestibilā drūzmējās dažādu rangu virsnieki. Dežurants Zombahu aizveda pie Klūges adjutanta. Tas, uzzinājis, ar ko runā, tūlīt pazuda aiz masīvām durvīm. Pēc īsa brīža adjutants atgriežas un, ieņēmis militāru stāju, teica Zombaham:

— Pavēlnieks lūdz atvainot — viņš varēs jūs pieņemt pēc trīs minūtēm.

Divas minūtes vēlāk no Klūges kabineta iznāca vairaki virsnieki. Viņi ziņkārīgi palūkojās Zombahā. Droši vien bija interesanti uzzināt, kas tas par cilvēku, kura dēļ pavēlnieks viņus tik steidzīgi bija izvadījis ārā.

Klūge nāca Zombaham pretim, roku pastiepis.

— Labdien, pulkvedi! Priecājos jūs redzēt. Sēdieties! Te bus cigāri, cigaretes.

— Paldies, — Zombahs ar pūlēm savilka smaida ka no akmens izkalto seju. — Gribu ilgi dzīvot, tāpēc nesmēķēju.

— Es gan par to nebēdāju un kūpu kā fabrikas dūmenis, — Klūge iesmējās. — Kāds no maniem pulkvežiem izteica dzīves gudrību, kas mani nomierina. Viņš sacīja: ja cilvēks kara laikā nesmēķē, tad viņam jādzer. Aiz tādiem pašiem aprēķiniem, aiz kādiem jūs nesmēķējat, es nedzeru. — Klūge paraudzījās pulkstenī. — Es klausos, pulkvedi.

— Mums radies konflikts ar šejienes SD priekšniecību, — Zombahs iesāka. — Pēkšņi, mūs nemaz nebrīdinādama, tā likvidējusi kara gūstekņu nometni, kas atradās piecus kilometrus no pilsētas. Tur mēs ieguvām nepieciešamos kadrus.

— Kā to saprast — likvidējusi? — Klūge jautāja.

— Visi gūstekņi tika sadzīti ešelonā un aizvesti rietumu virzienā.

Klūge īgni izsaucās:

— Velns viņu zina, kas reizēm notiek! Mēs nespējam laikā izvest savus ievainotos ... — Viņš pagriezās pret galdiņu, uz kura atradās telefona aparāti, un paņēma kādu klausuli. — Vai pulkvedis Gaške? Te runā Klūge. Kāpēc esat likvidējuši šejienes kara gūstekņu nometni?... Tā... tā... Labi. Vai manu štābu par to informējāt? .. . Tā . . . labi, pateicos. — Viņš nolika klausuli un pagriezās pret Zombahu. — Nometne tomēr nav likvidēta; gūstekņu kontingents no šejienes aizvests tikai tāpēc, lai būtu iespējams te uzbūvēt ziemas barakas. Būvdarbi tiks pabeigti pēc mēneša, un nometne atkal būs gūstekņu pilna. Vai tas jūs apmierina?

— Mums jau tagad vājadzīgs gūstekņus saņemt nepārtraukti.

— Bet nometne pie Gomeļas? Tā taču nepavisam nav tālu no šejienes.

— Nav arī tuvu ... — Zombahs iebilda. — Kad nometne ir blakām, mums iespējams tur ik dienas novērot gūstekņus, un tas mums ir ļoti svarīgi. Braucieni uz Gomeļu var izjukt to pašu sniegputeņu dēļ, kas vakar man neļāva aizbraukt pie jums uz Oršu.

Klūge paveras loga, aiz kura plosījās sniega vētra, un nopūtās.

— Jā, krievi ziemu var pamatoti dēvēt par otro fronti.

— Vai tiešām tā tik ļoti apgrūtina jūsu darbību? — Zombahs piesardzīgi interesējās.

— Ļoti, — Klūge atbildēja, parādīdams viņam uzticību kā labam draugam. — No ziemas cieš tehnika un it īpaši cilvēki. Pēdējās divās dienās apsaldējušies simtiem kareivju.

— Tad tas ir fakts? — Zombahs jautāja. — Es apšaubīju sava aģenta ziņojumu.

— Veltīgi. Tas jāzina arī Berlīnei.

— Virspavēlnieka Galvenajā mītnē droši vien zina visu, — Zombahs iebilda, jau sākdams noprast, kāpēc feldmaršals bija viņu pieņēmis tik steidzīgi un laipni. — Jums taču ar Galveno mītni ir sakari katru dienu.

— Sakari ir gan, bet neesam pieraduši Galvenajai mītnei ziņot par tādiem nepatīkamiem faktiem, vēl jo vairāk tad, ja tiem nav tieša sakara ar karadarbības norisi, — Klūge dusmīgi sacīja, atmetis konfidenciālo toni, pēc tam steigšus piebilda: — Ja arī jūs tāpat šaubīdamies klusēsiet, radīsies kaut kas līdzīgs blēžu sazvērestībai.

Tagad Zombahs pilnīgi saprata, kāpēc Klūge tik ļoti bija gribējis tikties, — viņš bija nolēmis noskaidrot, vai izlūkdienests ziņo vadonim to, ko pats neuzdrošinās ziņot.

— Par grūtībām, kas radās rudens šķīdoņa laikā, mēs ziņojām regulāri, — Zombahs sacīja, nolēmis Klūgi mazliet nomierināt un iedvest viņam cerības.

— Par to esmu jums tikai pateicīgs. Starp citu, vai jūsu ziņas par to, ka krievi mūsu rajonā koncentrē jaunus spēkus un pieved diezgan prāvas rezerves, ir pilnīgi precīzas?

— Jā. Ziņas ir pārbaudītas, tās apstiprina vairaki mūsu aģenti.

— Vai arī vadonis to zina?

— Protams. Mūsu ziņas jau figurē Galvenās mītnes materiālos.

— Ak, tas neko nenozīmē, — Klūge atmeta ar roku. — Galvenās mītnes materiāli var arī nenokļūt vadoņa rokās, bet pašreiz vairāk nekā jebkad vadonim nepieciešama pilnīgi pareiza un regulāra informācija par mūsu fronti. Jūs, pulkvedi, droši vien zināt, ka nesen man radās konflikts ar feldmaršalu Boķu. Runa bija par grupas «Centrs» taktiskajiem mērķiem. Es turējos pie vadoņa sākotnējiem plāniem, kas paredzēja, ka mūsu armijas apstāsies pie Desnas, bet uz Maskavu virzīsies spēki no dienvidiem. Vēlāk tomēr uzvarēja Brauhiča pozīcija, pēc kuras Maskavai jāuzbrūk ar «Centra» spēkiem. Brauhičs noskaņojis šim lēmumam labvēlīgi arī vadoni. Mums, karavīriem, pavēle ir pavēle, un mēs, ne ar ko nerēķinādamies, laužamies uz priekšu. Tāpat neievērojam ziņas, ka krievi koncentrē rezerves.

— Arī krieviem, — Zombahs sacīja, — pretuzbrukumu apgrūtina tie paši ziemas apstākļi.

— Jūs tā domājat? — Klūge ironiski vaicāja. — Krieviem ir trāpīga paruna: mājās pat sienas palīdz. Bet mēs, pulkvedi, te esam viesos. Vai jūs gadījumā neesat lasījis Napoleona ģenerāļa Kolenkūra memuārus? Katrā ziņā izlasiet... — Pamājis ar galvu pāri plecam, Klūge jautāja: — Vai jūsu aģenti . . . tur, tajā pusē . .. nenogulēs to brīdi, kad krievu gatavība pretuzbrukumam kļūs pilnīgi reāla?

— Nevajadzētu vis nogulēt. Piefrontes joslā tai pusē mums ir vairāk nekā desmit labu, aktīvu aģentu.

— Es dažreiz domāju par šiem jūsu cilvēkiem. Drošsirdīgi puiši. Esmu dzirdējis, ka viņi visi esot krievi. Vai tas tiesa?

— Jā, gandrīz visi.

— Dīvaina nācija, goda vārds, dīvaina!

— Kāpēc? — Zombahs jautāja. — Ikvienā nācijā atrodami cilvēki, kuriem ir tieksme uz riskanto izlūka profesiju,, kuri to pat mīl. Mēs viņus pamatīgi apmācām, pienācīgi apgādājam,

daudz maksājam tiem, kas strādā labi. Vai atceraties mūsu pārskatus par Gžatskas—Vjazmas rajonu?

— Ka nu ne! Kā nu ne! — Klūge kļuva rosīgs. — Ta bija ļoti vērtīga informācija, tā deva man iespēju atsaukt no kaujas lauka un pārsviest uz citu vietu trīs divīzijas. Ar vienas divīzijas spēkiem paveicu to, ko sākumā biju paredzējis veikt gandrīz ar veselu armiju. Šai gadījumā armijai un tās izlūkdienestam bija lielisks kontakts; izmantoju iespēju, lai pateiktos.

— Sājā sakarībā Galvenā mītne apbalvoja mūsu darbiniekus ar ordeņiem, — Zombahs pastāstīja.

— Pēc nopelniem, pēc nopelniem, pulkvedi! — Klūge ātri nobēra un atkal kļuva domīgs.

Pēc tādas sadarbības jācenšas pastāvīgi, turklāt abām pusēm, — Zombahs sacīja. — Ļoti nepatīkami, kad jāsaduras ar mūsu uzdevumu neizpratni un necieņu pret tiem.

— Ko es varu darīt jūsu laba? — Klūge pievilka sev tuvāk milzīgu piezīmju bloku.

— Vai jūs nevarētu dot pavēli, lai mēs, kamēr šejienes nometne tiks uzbūvēta un pievesta pilna, saņemtu gūstekņus tieši no karaspēka? Mēs atlasīsim noderīgos, bet pārējos varēsiet nosūtīt uz tuvākajām nometnēm.

Klūge lieliem burtiem pierakstīja kaut ko bloknotā.

— Labi, tiks izdarīts. Jums taisnība, armijas pienākums ir palīdzēt jums vairāk, bet arī jums jāpalīdz armijai vēl labāk.

— Mēs darām visu, kas atkarīgs no mums, — Zombahs cienīgi atbildēja. — Nepilna pusgada laika radīt pretinieka aizmugurē plašu aģentūru nebija viegli.

Zombahs tiešām bija apmierināts ar «Saturna» paveikto darbu un domāja, ka rezultāti būtu bijuši vēl labāki, ja nebūtu mūžīgo drošības dienesta intrigu un zināma vēsuma attiecībās ar armijas augstāko vadību. No šīs sarunas ar feldmaršalu Klūgi Zombahs gaidīja stipri daudz.

— Vai jūs ciešat lielus zaudējumus? — Klūge vaicāja.

— Prāvi zaudējumi mušu darba ir dabiski. Lielākoties tie rodas, pārejot fronti. Atļaušos piebilst, ka arī šai ziņā armijas spēkos ir palīdzēt daudz vairāk.

— Ko mēs varētu darīt? — Klūge jautāja.

— Pašlaik, pārejot fronti, mūsu cilvēki var cerēt tikai uz to, ka savējie neiešaus viņiem mugurā, tomēr gadās arī tā.

— Nevar būt! Kur? Kad?

— Septembrī devītās divīzijas sektorā. Divīzijas komandieris, uzklausīdams mūsu lūgumu, esot izdevis attiecīgu pavēli, tomēr tā nez kāpēc nebija nokļuvusi līdz divīzijas flangiem, un mēs zaudējām divus vērtīgus, labi apmācītus aģentus. Viņus nošāva mūsu kareivji.

— Kāpēc par šo gadījumu neziņojāt man?

— Jums tika nosūtīts šifrēts ziņojums.

— Noskaidrošu. — Klūge atkal kaut ko ierakstīja piezīmju blokā un, nometis pie malas zīmuli, sacīja: — Savukārt man ir lūgums jums: esiet līdz galam godīgi savos ziņojumos, kas nokļūst uz vadoņa galda. Jūs mani saprotat?

— Pilnīgi.

— Armija neaizmirsīs šo jūsu palīdzību. — Klūge piecēlās. — Es zvanīšu jums, un jūs zvaniet man, nekautrējieties, gribu, lai mums, pulkvedi, būtu īsts, lietišķs kontakts. — Klūge sniedza roku. — Uz redzēšanos, pulkvedi, vēlu panākumus!

— Jums tāpat.

Zombahs atgriezās «Saturnā» labā noskaņojumā. Saruna ar Klūgi bija norisinājusies interesanti un iedvesusi lielas cerības. Ziema tomēr nav pašas galvenās briesmas — ar to armija tiks galā. Par šo sarunu tūlīt jāziņo Kanarisam, uzsverot Klūges lūgumu vadoni informēt godīgi.

Zombahs iegāja sava vietnieka Millera kabinetā un izstāstīja par tikšanos ar Klūgi. Viņš nenoklusēja nekā, izņemot to, ko gatavojās uzsvērt ziņojumā Kanarisam.

— Kad sāk .klāties grūti, viņi atceras izlūkdienestu, — Mil-lers dzēlīgi noteica. — Šķiet, jau nelaiķis Nikolaji reiz sacīja, ka armija mēdzot dalīties ar izlūkdienestu tikai sakāvēs.

— Nav slikti teikts, — Zombahs pavīpsnāja. — Kas jauns?

Millers atvēra vākus, kas atradās viņam priekšā uz galda,

un izņēma no tiem divas oranžkrāsas lapiņas, uz kādām tika rakstīti atšifrētie aģentu ziņojumi.

— Divi interesanti ziņojumi, — viņš sacīja. — Aģents Ivans ziņo, ka pagājušajā diennaktī no Sibīrijas uz Maskavas pusi devušies trīspadsmit ešeloni, tas ir, par diviem ešeloniem vairāk nekā vakar un par pieciem vairāk nekā aizvakar. Otrais ziņojums saņemts no Oskara. Viņš vēlreiz apstiprina, ka nekas līdzīgs badam Maskavā nav vērojams. — Millers nolika šifro-grammas atpakaļ vākos. — Domāju, ka abi šie ziņojumi uzņemami pārskatā Nr. 1.

Zombahs atcerējās Klūges piesardzību un deva rīkojumu galvenajā pārskatā izmantot tikai ziņojumu par Sibīrijas ešeloniem. Nav ko skriet ar pieri sienā. Gebelsa avīze «Völkischer Beobachter» katru dienu apraksta izbadējušos Maskavu, un galu galā šiem bada stāstiem pašlaik nav nekādas nozīmes vācu armijas likteņos, vēl jo vairāk tāpēc, ka tie neatbilst patiesībai.

Millers pret to neiebilda. Viņš arī pats tā domāja, tikai bija gribējis nodrošināt sev «Saturna» priekšnieka atbalstu.

— Pārējie aģenti, — Millers turpināja, — kā norunājuši, pārraida visādas blēņas. «Dienvidi» domā, ka vērts ziņot par ugunsgrēku petrolejas veikalā.

— Varbūt viņi paši to aizdedzinājuši? — Zombahs jautāja.

— Tad nē jau, ar to viņi būtu palielījušies. Ziņo kā hronikas reportieri: «Nodedzis petrolejas veikals.» Esmu devis Fogelam norādījumu visiem šiem reportieriem izteikt stingru rājienu.

— Tikai lai dara to diezgan saudzīgi, bez lamāšanās, kas aģentus varētu aizvainot. Lūdzu, pasekojiet. Kas vēl?

— Androsovam esot, kā viņš izteicās, kāds interesants un |oti vērtīgs eksemplārs. Viņš prasa, lai mēs abi ar šo cilvēku parunātu.

— Kur viņš to ņēmis?

— Atsūtījusi kara komandantūra.

— Kā tad viņi mūs tā atcerējušies? — Zombahs brīnījās.

— Tīrā nejaušība, — Millers paskaidroja. — Mūsu Greiss draudzējas ar kādu majoru, kas strādā komandantūrā, un tas viņam šo eksemplāru uzdāvinājis.

— Nu, kadru mums trūkst, tāpēc paskatīsimies arī, kas tas ir par tipu. Lai pēc minūtēm trīsdesmit viņu atved pie manis. Ienāciet arī jūs.

Zombahs uzrakstīja Kanarisam personisku ziņojumu par sarunu ar Klūgi. Kā vienmēr, laiku viņš bija aprēķinājis pilnīgi precīzi. Tikko no kabineta bija izgājis šifrētājs, kas aiznesa Kanarisam adresēto ziņojumu, durvīs parādījās Androsovs.

— Cilvēks, par kuru jums ziņoja apakšpulkvedis Millers, ir šeit, — Androsovs ziņoja. — Vai pavēlēsiet vest iekšā?

— Pagaidiet! Vispirms izstāstiet, kas viņš tāds ir.

Šai mirklī kabinetā ienāca Millers.

— Vai tas ir viņš, kas sēž pie durvīm? — Millers jautāja Androsovam.

— Jā.

— Pēc ģīmja izskatās simpātisks, ļoti līdzīgs kadam mušu kinoaktierim, tāpēc man šķiet, ka esmu viņu kaut kur redzējis.

— Jūs viņu redzējāt manā kabinetā, — Androsovs sacīja.

— Atcerieties, es neatbildēju pa telefonu, un jūs ienācāt uzzināt, kas noticis. Bet simpātisks viņš ir arī citā, mums svarīgāka ziņā, — Androsovs godbijīgi pasmaidīja.

— To vēl redzēsim, — Zombahs drūmi noteica. — Pastāstiet par viņu.

Androsovs skaidri, bez liekiem vārdiem izstāstīja Rudina-Krāmera versiju un piebilda, ka, pārbaudot to, ko iespējams pārbaudīt, Krāmera liecības apstiprinājušās.

— Kā jūs domājat? — Zombahs pievērsās Milleram. — Es ticu tādam vācu asiņu aicinājumam. Vai tēva vēstule ir pie jums? Rādiet šurp!

Androsovs izņēma no vākiem vēstuli un pasniedza Zombaham. Tas izpētīja vispirms aploksni un tikai pēc tam sāka lasīt pašu vēstuli.

— Jā, šo vēstuli rakstījis vācietis... — Brīdi padomājis, Zombahs teica Milleram: — Starp citu, boļševistisko Pievolgas vācu republiku kā kadru rezervi esam izmantojuši maz.

— Šo mūsu iespēju, — Millers sacīja, — boļševiki ir laikā atcerējušies un realizējuši dažus pasākumus. Vācu republika kļuvusi mums nepieejama.

— Ak, šie neciešamie boļševiki! — Zombahs iesmējās, labais noskaņojums viņu nebija vēl pametis. Tad viņš pievērsās Andro-sovam: — Vediet šurp savu sarkano vācieti.. .

Pirmo jautājumu Rudinam uzdeva Zombahs:

— Kādā veidā jūs domājat sadarboties ar mums?

Rudins ilgi neatbildēja, izlikdamies, ka spriegi pārdomā atbildi.

— Jūs uzdevāt ļoti grūtu jautājumu ... — viņš nomurmināja, tad pēc brītiņa vaicāja: — Vai nevaru uz to atbildēt vēlāk? . . . Saprotiet, es biju gatavs uz visu, ko jūs paši man piedāvāsiet, kaut kāda izvēlēšanās man pat prātā nenāca, bet, ja nu jus dodat tādu iespēju, gribu visu kārtīgi apsvērt.

— Kāpēc pārnācāt mūsu pusē? — Zombahs vaicāja.

— Iemesli bija vairāki, — Rudins atbildēja nesteigdamies, reizēm apklusdams. — Gan tēva vēstule, kas vēlreiz atgādināja, kādas asinis rit manās dzīslās, gan partizāņu vienības komandieru nekaunīgā izturēšanās pret mani, gan . . .

— Kāpēc vienības pavēlniecība jūs nemīlēja? — Millers viņu pārtrauca.

— Mīlēja vai nemīlēja — nav īstie vardi, — Rudins atbildēja, atturīgi pasmaidīdams. — Nekaunība pret mani bija izskaidrojama ar priekšnieku viduvējo kultūras līmeni.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Zombahs nesaprata.

— Cilvēki ar viduvēju kultūras līmeni gandrīz vienmēr neieredz izglītotus cilvēkus, kas šai ziņā neapšaubāmi ir pārāki par viņiem.

— Kāpēc? Gluži otrādi, daudz dabiskāk būtu, ja viņi tādu cilvēku cienītu, — Zombahs nepiekrita.

— Jā, jā, — Rudins sāka māt ar galvu, — tā tas būtu visur, tikai Krievijā ta nav. Gudru cilvēku liktenis Krievija bijis traģisks visos tās vēstures posmos. Traģēdiju pamatā bija tas, ka viduvējība, kurai piederēja vara, neatzina šo cilvēku prātu un talantu. Puškins, Ševčenko, Ļermontovs, Ņekrasovs. Krievijā viduvēju [autiņu kliķes naidīgums pret gudriem cilvēkiem izveidojies vēstures gaitā. — Rudins pasmaidīja. — Es, protams, neuzskatu sevi par tādu ģēniju, kāds bija Puškins, un mana traģēdija, salīdzinot ar viņa traģēdiju, ir kā niecīgs smilšu graudiņš jūrmalā, tomēr katram cilvēkam viņa paša sāpes ir visskaudrākās. Vienības komandierim nepatika nekas: ne tas, ka protu vācu valodu, bet viņš to neprot, ne tas, ka lasu grāmatas, bet viņš pats katru brīvu brīdi liekas gulēt, ne tas, ka runāju, nelietodams neķītrus lamu vārdus, kā dara viņš. Nu, un, protams, tas, ka manās dzīslās pa pusei rit vācieša asinis. Viņi sauca mani par Pusfrici un izlikās, ka cita vārda nezina. Bieži vien es nepiekritu komandierim, kad runa bija par vienības operācijām, bet tas nav tik svarīgi. Galu gala par vienību atbildēju nevis es, bet viņš. Galvenais bija tas, ka man neizgāja no prāta tēva vārdi un es ar katru dienu vienībā jutos svešāks. Galu galā sapratu, ka palikt tur nav manos spēkos. Varēju reiz zaudēt pašsavaldīšanos un aiziet bojā. Tad padevos gūstā .. .

Rudinam šķita, ka Zombahs ne tikai ar interesi klausās, bet arī jūt līdzi. Turpretim Millers, acis piemiedzis, visu laiku raudzījās viņā dzedri. Abi tomēr bija profesionāli izlūki, un nebija iespējams droši noteikt, ko viņi pašlaik domā patiesībā. Varēja just, ka Androsovs, kas sēdēja noma|us, nervozē. Viņš tik stipri spieda aktu vākus, ka pirksti bija k|uvuši balti.

— Vai jūs at|aujat man tagad atbildēt uz jūsu pirmo jautājumu? — Rudins pievērsās Zombaham.

Pulkvedis vēlīgi pamāja.

— Viss, ko pašlaik sacīju, pa daļai ir arī atbilde uz jūsu pirmo jautājumu. Es atrados šeit mūsu . . . piedodiet, jūsu aizmugurē ... — Rudins samulsis izlaboja. — Visu kara laiku vēroju, cik grandiozs darbības vēriens ir vācu armijai un tās okupācijas aparātam. No otras puses, nevarēju neredzēt nepatīkamās kļūdas, kas izskaidrojamas ar Padomju Krievijas specifikas nezināšanu. Tieši Padomju Krievijas, nevis Krievijas vispār. Piedodiet pārdrošību, bet man šķiet, ka daudzi Vācijas pārstāvji, kas strādā šeit, Krieviju studējuši tikai pēc Dostojevska darbiem.

Zombahs nevarēja nepasmaidīt. Viņš atcerejas, kā admirālis Kanariss kādā apspriedē bija teicis, ka nespējot izprast Dostojevska atsegto krievu cilvēka dvēseli, turklāt esot jādomā, ka boļševiki šai dvēselē vēl visu sagriezuši otrādi, tā ka vāciešiem būšot darīšanas velns zina ar ko ...

— Vai jūs nevarētu minēt kaut vienu piemēru no šiem saviem novērojumiem? — Millers lūdza.

— Cik tikai patīk, — Rudins tūlīt atbildēja, mazliet pagriezies uz Millera pusi. — Kaut vai okupācijas aparāta izturēšanās pret vietējiem iedzīvotājiem. Nesaudzība un cietsirdība pret komunistiem un visiem viņu roklaižām ir lietišķa nepieciešamība. Vācijai šai zemē jānovāc pie malas viss, kas bijis padomju režīma galvenais balsts. Bardzība tomēr nedrīkst būt nežēlīga, nedrīkst izturēties vienādi pret visiem, kas dzīvo uz šīs zemes. Ja kā ķīlniekus nošauj kādas sādžas iedzīvotājus, kas pagadījušies pa rokai, nošauj, dažreiz pat nepapūloties uzzināt viņu uzvārdus, mēs... piedodiet, jūs šai sādžā katra nošautā dēļ iegūstat tik daudz ienaidnieku, cik nošautajam bijis draugu un radinieku. Izdaudzinātajai krievu zemnieka pacietībai pienāk gals, ja šis zemnieks kļūst nikns. Vēl viens piemērs, pareizāk sakot, tikai jautājums: vai ķīlniekus nošaut visu sādžinieku acu priekšā, vai labāk to darīt citā vietā, atstājot radiniekiem iespēju cerēt uz labāko? Atkal jāpatur prātā klasiskā krievu cilvēka pacietība, kurai var arī pienākt gals.

— Gestapo uzdevums ir pildīt vadoņa pavēli par mušu okupētās Krievijas teritorijas iztīrīšanu, — Millers iebilda mierīgā balsī.

— Saprotu, — Rudins teica. — Bet vai nav labāk darīt to pakāpeniski un, galvenais, tā, lai nesaniknotu iedzīvotājus, lai neradītu bīstamas situācijas vācu armijas aizmugurē? Arī mūsu partizāņu vienības komandieris, tiklīdz uzzināja par nežēlīgu izrēķināšanos ar kādas sādžas zemniekiem, tūlīt sūtīja uz turieni savus ļaudis un ieguva tur vienībai gan papildspēkus, gan pārtiku. — Rudins to visu pateica, cieši lūkodamies Millera piemiegtajās acīs, un tas pirmais novērsa skatienu.

Pret šā pusvācieša vārdiem nevarēja nekā iebilst. Par to visu nesen bija runāts Minskā sarīkotajā slepenajā apspriedē, kurā bija piedalījies arī Millers.

Zombahs raudzījās Rudinā, juzdams arvien lielāku interesi. Jā, šim skaistajam puisim bija galva uz pleciem. Zombaham patika arī Rudina klasiskais vācieša izskats. Tiešām, viņš bija līdzīgs kādam kinoaktierim. Tāpat Zombaham patika tas, ko viņš runāja. Pirms divām nedēļām, kad Kanariss bija atlidojis uz «Saturnu», Zombahs pats bija teicis, ka gestapo, pārlieku cenzdamies un steigdamies, sarežģī stāvokli vācu armijas aizmugurē. Tiesa, Kanariss šiem vārdiem it kā nepievērsa nekādu uzmanību, tikai atjokoja, ka par gestapo rīcību viņš neatbildot . . .

— Vai arī jautājums par privāto tirdzniecību okupācijas zonā, — Rudins turpināja. — Krievi ir pieraduši, ka privātā tirdzniecība nepastāv. Jūs to esat atjaunojuši, nemaz nepadomādami, kā ierobežot tirgotāju iedzīvošanās kāri. Un kas tad ir iznācis? Cilvēkiem klājas grūti, kaut ko iegādāt, lai varētu normāli dzīvot, ir vesela problēma. Privātajiem tirgotājiem ir viss, bet viņi plēš no pircēja deviņas ādas. Mietpilsoņi lād tirgotājus un pie reizes arī tos, kas ļauj viņiem vaļu. Vai tad nevar iegrožot privātos tirgotājus? Var un vajag to darīt.

Zombahs un Millers saskatījās. Tas tiešām bija apbrīnojami! Abi atcerējās speciālo direktīvu, ko nesen bija saņēmušas okupācijas iestādes; tajā bija teikts, ka jākontrolē cenas un jāpār-bauda, kur privātie tirgotāji ņem preces.

— Nu labi, — Zombahs sacīja. — Jūs runājat ļoti interesanti, bet tam nav nekāda sakara ar mūsu darbu. Vai jums ir skaidrs priekšstats par to, kur jūs atrodaties?

— Pilnīgi. Man visu paskaidroja, — Rudins pavērās uz Androsova pusi.

— Kā tad jūs iedomājaties sadarbošanos ar mums?

— Kā? — Rudins brīnījās un neizpratnē palūkojās uz Andro-sovu. — Esmu taču jau parakstījis saistību, ka apņemos izpildīt visas vācu izlūkdienesta pavēles. Tagad gaidu tikai pavēli, un tas ir viss ...

— Mēs jūs nosūtīsim kā savu aģentu uz partizāņu vienību. Vai piekrītat? — Millers vaicāja, nenolaizdams acis no Rudina.

— Principā esmu ar mieru, — mazliet padomājis, Rudins atbildēja, tad pēc īsa klusuma brīža turpināja: — Man tomēr šķiet, ka, iesūtīdami aģentus partizāņu vienībās, jūs dažreiz neievērojat kādu tipisku kara laika iezīmi — cilvēki pret visu izturas neuzticīgi. Nedrīkst saķert partizāni, pierunāt viņu kalpot Vācijai un aizsūtīt atpakaļ uz turieni, kur viņš atradās pirms gūsta. Nekādā ziņā nedrīkst. Daudz pareizāk būtu viņu nogādāt pavisam citā rajonā. Mums stāstīja, ka jūs esot kādu partizāni aizsūtījuši atpakaļ uz vienību, kas atrodas Pārdvinas mežā. Pēc pamatīgas sapurināšanas viņš visu izstāstījis un ticis pakārts pie apses pašā šosejas malā, turklāt pie svārkiem piesprausts uzraksts: «Nodevēja liktenis.» Man nav nekādas vēlēšanās piedzīvot to pašu. Ja nu katrā ziņā ir nepieciešams, sūtiet mani pie partizāņiem, kas atrodas labi tālu no manas vienības, un es tur sadabūšu jums vajadzīgos aģentus.

— Jāpadomā, — Zombahs atbildēja. — Šoreiz beigsim. Es jūs, Krāmer, lūgšu iziet ārā un pagaidīt priekšistabā. Jūs, Androsov, palieciet. . .

Androsovs no Zombaha kabineta iznāca pēc pusstundas un, garām iedams, vēsi teica Rudinam:

— Ienāciet pie manis.

Savā kabinetā Androsovs lēnām noslīga krēslā, it kā būtu zaudējis pēdējos spēkus.

— Nu, ziniet... — viņš čukstus teica.

— Kas tad noticis? — Rudins pasmaidīja. — Viss, šķiet, norisinās normāli. Varbūt es maldos?

— Vairāk nekā normāli. Zombahs gribēja, lai jūs tūlīt sāktu strādāt tepat aparātā, Millers tomēr pieprasīja vispirms nosūtīt uz partizāņu vienību.

— Tas nav nekas briesmīgs. Kā redzams, Millers izturas ļoti piesardzīgi un nav mu|ķis. Jādod viņam iespēja mani pārbaudīt. Nē, nē, viss ir labi. Paldies. Kāds man būs režīms?

— Dota pavēle jūs iekārtot mūsu izlūku skolas kopmītnē; tā atrodas garnizona teritorijā.

— Vai uz pilsētu iet ir atļauts?

— Tāpat kā visiem kursantiem — tikai svētdienās un tikai no divpadsmitiem līdz trijiem.

— Nav daudz, tomēr nekas — galā tikšu. Vai runājāt, uz kurieni mani sūtīt?

— Millers ierosināja jūs sūtīt uz to Pārdvinas vienību, par ko pats stāstījāt.

— Lieliski! Kas šodien par dienu?

— Ceturtdiena.

— Ceru, ka gatavošanos izdosies novilcināt, lai manā rīcībā būtu kaut viena svētdiena, kurā varētu aiziet uz pilsētu.

— Protams.

— Tad viss ir pilnīgā kārtībā . . .

Piecas svarīgas šifrogrammas.

Babakins — Markovam:

«Tirgošanās noris normāli. Sakaru ar Kravcovu vēl vienmēr nav. Šodien tikos ar Rudinu. Seko teksts, ko viņš iedeva pārraidīt jums: «Viss pilnīgā kārtībā. Androsovs ir piekritis un jau daudz darījis manā labā. Viņa rakstisko saistību atstāju pie Babakina. Vistuvākajā laikā mani nosutīs uz vienību, kura atrodas Pārdvinas mežā un kurā vasaras beigās pakāra nodevēju. Man tur jāsavervē aģents. Sis uzdevums iecerēts kā eksāmens, un, ja to izturēšu, pēc visa spriežot, mani ņems strādāt aparātā. Lūdzu nodrošināt visu, kas nepieciešams šai operācijai. Ar sveicienu Rudins.» Viņš ļoti steidzās, pie šā teksta nekā piebilst nevaru. Androsova saistību nosūtīšu, tiklīdz radīsies iespēja. Ar sveicienu Babakins.»

Markovs — uz Maskavu Starkovam:

«Tikko ar Babakina starpniecību saņēmu pirmo Rudina radio-grammu. Viss pilnā kārtībā. Androsovs ir piekritis un sācis jau strādāt. Rudinu grib pārbaudīt — sūta uzdevumā pie partizāniem. Nodrošinu šo operāciju un iek|auju tajā Dobriņinu, kas atrodas rezervē. Kravcovs pagaidām tiek uz priekšu lēni. Lai gan nav nekādu ziņu, ka pretinieks organizētu plašu un aktīvu radiopeilēšanas dienestu, tomēr savas rācijas darba laiku samazinu līdz iespējamam minimumam un turpmāk raidīšu no dažādām vietām. Sakariem sāku izmantot ziņnešus un pastkastītes. Ar sveicienu Markovs.»

Markovs — biedram Aleksejam:

«Vistuvākajā laikā pretinieka izlūkdienests iesūtīs savu aģentu partizāņu vienībā, kas darbojas Pārdvinas mežā. Tas būs mūsu cilvēks. Par to steidzīgi jābrīdina tikai vienības vadītāji. Sīkāk viņiem visu paskaidros pats iesūtītais. Operācija ir ārkārtīgi svarīga. Lai to nodrošinātu, cik labi vien iespējams, uzskatu par nepieciešamu tūlīt nosūtīt uz šo vienību savu pārstāvi, kas pašlaik atrodas Stogovas sādžā. Paziņojiet, vai iespējams nodibināt ar vienību iepriekšēju kontaktu. 20. datumā sāksim izmantot sakaru kanālus, par kuriem esam norunājuši. Radiosakarus lietosim tikai ļoti nepieciešamos gadījumos, tomēr klausīsimies cits citu, tāpat ka līdz šim, četras reizes. Ar sveicienu Markovs.»

Biedrs Aleksejs — Markovam:

«Vienības komandierim Ļeščevskim doti nepieciešamie norādījumi, un par jūsu operācijas panākumiem viņš atbildēs pats. Vienības pārstāvis jūsu cilvēku gaidīs rīt no pulksten 19 līdz 20 pie Kazačinas baznīcas drupām, kas atrodas apmēram piecus kilometrus rietumos no Stogovas. Jūsu cilvēka parole: «Sveiciens ticīgajam.» Atbilde: «Kas dieva bīstas, tas negrēko.» Rīt apstipriniet, ka jūsu cilvēks izgājis. Ar sveicienu Aleksejs.»

No Maskavas — Markovam:

«Tiklīdz rodas iespēja, sirsnīgi pasveiciniet no manis Rudinu un novēliet viņam panākumus. Informējiet mani par visu, kas saistīts ar viņu, arī par sīkumiem. Savuškina atradums var būt ļoti perspektīvs. Viņa sakarus ar Hormani paplašiniet un nostipriniet. Kas noticis ar Kravcovu? Saimniece un cietuma arhīvs Smoļenskā jau sen gaida, bet līdz šim laikam tur neviens nav bijis. Lēmums par radiosakariem ir pareizs, tomēr mes klausāmies jūs, tāpat kā agrāk, dienu un nakti. Ta ka Babakina postenis mums ir ārkārtīgi svarīgs un viņš dzīvo pilsētā, kurā darbojas ienaidnieka radiodienests, nepieciešams, lai arī Baba-kins savu rāciju lietotu tikai sevišķi svarīgos gadījumos, kad jārīkojas |oti steidzīgi, un izmantotu sakarniekus. Ar sveicienu Starkovs.»

16. NODAĻA

Tieši deviņos, kā bija pavēlēts, Kravcovs ieradās gestapo. Cītīgi nodauzījis sniegu no zābakiem, viņš piegāja pie dežuranta.

— Oberšturmbanfīrers Kleiners man pavēlēja ierasties šeit deviņos no rīta.

Kleinera uzvārds atstāja iespaidu, bet pārējo dežurants, acīm redzot, nesaprata.

— Ein Moment, — viņš nomurmināja un izsauca pa telefonu tulku.

Ieradās pavecs, flegmatisks tēvainis.

— Uzziniet, kas šim cilvēkam vajadzīgs, — dežurants teica.

Kravcovs tulkam pastāstīja, kas viņam pavēlējis ierasties. Tas

visu pārtulkoja dežurantam.

— Ein Moment\ — dežurants iesaucās, uzsmaidīdams Kravco-vam, un piezvanīja Kleinera adjutantam. Paziņojis par apmeklētāju, viņš noklausījās, ko viņam atbild, nolika klausuli un pagriezās uz Kravcova pusi. Dežuranta seja vairs nepauda nekādu cieņu pret apmeklētāju. Viņš ar galvu pamāja tulkam. — Sakiet, lai sēž un gaida.

Kravcovs apsēdās uz nobružāta koka dīvāna, kas bija atvests no stacijas, — uz atzveltnes varēja redzēt iegrieztu dzelzceļa zīmi. Vestibilā rosība kļuva aizvien lielāka. Ieradās darbinieki, no kuriem daudzi bija ģērbušies privātās drēbēs, tāpēc viņu dienesta pakāpi varēja uzminēt tikai pēc tā, cik nevīžīgi viņi sveicināja dežurantu un kā tas atbildēja.

Kravcovs cītīgi vēroja visu, kas notiek apkārt, un centās saprast, kāpēc šodien pret viņu izturas tik vienaldzīgi. Viņš atrada daudzus izskaidrojumus, tomēr tikai viens — visbīstamākais, kuram nepavisam negribējās ticēt, šķita visreālākais: droši vien viņi rīkojumu pārraidījuši uz Smoļensku tūlīt, un mūsējie nav paguvuši sagatavot ne «mājas saimnieci», ne cietuma arhīvu. No Smoļenskas pienācis attiecīgs ziņojums, un gestapovieši. dabiski, sākuši apšaubīt visu, ko viņš par sevi stāstīja.

Kravcovam bija rakstura īpašība, ko Markovs ironiski dēvēja par «apņēmības nesavaldīšanu». Kad grupā apsprieda ļoti riskanto Kravcova rīcību toreiz, kad viņam bija jānodrošina Mar-kova tikšanās ar biedru Alekseju, Markovs bija viņam vaicājis: «Nu, kas būtu noticis, ja biedra Alekseja ļaudīm nebūtu bijis vairāk izturētības kā jums?» Kravcovs klusēja. Ko tur varēja atbildēt? Viņš vēl ilgi pēc šā notikuma atcerējās scēnu, kas bija norisinājusies istabā, un, to atceroties vien, plauksta viņam kļuva mitra, kā tobrīd, kad viņš tajā bija žņaudzis metienam sagatavoto granātu. Markovs mierīgā, dzēlīgā balsī jau vaicāja: «Kā jūs varējāt sūtīt uz sādžu kareivi, nepasakot viņam paroli?» Un Kravcovs atkal klusēja. Skaidrs, viņš bija izdarījis rupju kļūdu. Visnepatīkamākais bija tas, ka viņš ne tikai Markovam, bet arī pats sev nespēja izskaidrot, kāpēc toreiz nebija atcerējies tik vienkāršu pienākumu. «Atkal un atkal «apņēmības nesavaldīšana» . . .» Markovs nikni noteica.

Tagad, sēdēdams gestapo vestibilā, Kravcovs centās pēc iespējas mierīgāk apdomāt savu stāvokli.

Pēkšņi dežurants salēcās kā dzelts. Ieņēmis militāru stāju, viņš gribēja vai ar acīm apēst tikko ienākušu liela auguma vīrieti, ģērbušos garā ādas mētelī ar apsnigušu apkakli. Tas bija Kleiners.

Kravcovs arī pielēca kājās, tīšām darīdams to neveikli un trokšņaini. Kleiners neapstādamies nopurināja no apkakles sniegu, vienaldzīgi palūkojās Kravcovā, pagāja garām un, smagi uzkāpis pa vienām kāpnēm, pazuda aiz pagrieziena. Dežurants zobgalīgi noskatījās uz Kravcovu, kas stāvēja, rokas gar sāniem izstiepis.

«Tad redz, kā,» Kravcovs priecīgs nodomāja, atkal apsēzdamies uz dīvāna, «esmu atkūlies šurp, kad Kleinera te vēl nebija, un bez viņa neviens nezināja, ko ar mani iesākt.»

Un tiešām — pēc minūtēm desmit parādījās jau pazīstamais gestapovietis Cimmers. No tālienes ar roku pamādams Kravco-vam, viņš teica dežurantam:

— Sis cilvēks atnācis pie manis.

Viņi iegāja maza kabinetā, kur bija tikai vienkāršs galds bez skapīšiem un divi Vīnes krēsli. Viens no tiem bija sasiets ar stiepli. īsi sakot, k|uva skaidrs, ka Cimmers nav nekāds lielais vīrs. Viņš droši vien nojauta, ko, ieraudzījis kabinetu, domā Kravcovs, pēkšņi piepūtās kā tītars un sāka tēlot lielu priekšnieku.

— Ko lai, Konopļov, iesāku ar jums? — Cimmers novilka caur zobiem.

Viņš tiešām nezināja, ko iesākt. Kleiners bija viņu atsaucis pie sevis un teicis: «Ņemiet šo cilvēku savā ziņā,» — nepaskaidrodams, ko šie vārdi nozīmē. Telegrammu uz Smoļensku Cimmers bija nosūtījis tikai nupat, jo vakar Kleineram visu dienu nebija atradies brīvs brīdis uzrakstīt vīzu, bet bez priekšnieka vīzas sakaru noda|a telegrammu nepieņēma. Vispār, katrs cenšas parādīt savu varu, nevienam nav laika, bet viņam, Cim-meram, jāizdomā, ko lai iesāk ar šo krievu.

Cimmers gestapo darbā bija nokļuvis gadījuma pēc. Lai paglābtu jauno cilvēku no frontes, viņu tur bija iekārtojis tēvocis, Vācijā plaši pazīstams rakstnieks, kas ar grāmatu, kurā viņš apdziedāja nācijas varenību, bija iemantojis paša Hitlera labvēlību. Cimmers aizvainots domāja, ka tēvocis būtu varējis parūpēties arī par sava radinieka dienesta pakāpi. Viņam tik tikko piešķīra unteršturmfīrera pakapi un lika darīt visnetīrāko darbu. Nolāpīta būšana, kā viņam nelaimējās! Agrāk šis pats tēvocis bija viņam palīdzējis ietikt Heidelbergas universitātē. Tur viņš bija nokļuvis slāvu filoloģijas fakultāte, kur katru gadu trūka studentu, iemācījies svina smago krievu valodu. Citi, kas prata šo valodu, tagad strādāja augstos amatos, bet viņam bija jānoņemas ar tādiem tipiem ka šis Konopļovs . . . Cimmers tomēr centās. Viņam velnišķīgi gribējās parādīt visiem šiem iznireļiem, ka viņš nav ar pliku roku ņemams. Kas to zina, varbūt pēkšņi noskaidrojas, ka Konopļovs ir viņa lielais vinnests? Ne velti par to bija sācis interesēties pats Kleiners . ..

— Ko tad jus gribat man teikt, Konopļov? — Cimmers cienīgi noprasīja, ielūkojies tintnīcā.

Kravcovs saprata, ka gestapovietis tiešām nezina, ko ar viņu iesākt, un nolēma palīdzēt

— Uzdodiet man kādu darbu, tīri tehnisku, tāpat vien — lai man nebūtu jāslaistās, — Kravcovs godbijīgi lūdza.

Cimmers enerģiski attaisīja vienīgo galda atvilktni un izņēma kādu papīru.

— Mums nesen atsūtīts šāds iesniegums bez paraksta, — viņš sacīja. — Kleiners uzdeva man noskaidrot, bet es tur nekā nevaru saprast. Ludzu, izlasiet.

Kravcovs saka lasīt apbrīnojami pretīgu dokumentu:

«Iesniegums

pilsētas vācu žandarmērijas pārvaldei — gestapo no nesamierināma komunisma ienaidnieka un tā upura, agrāk uzticīga monarhijas kalpa.

Kā uzticīgs pavalstnieks gribēdams veicināt ne tikai nesaudzīgu izrēķināšanos ar necilvēkiem komunistiem, bet arī ar visiem viņu atbalstītājiem, pazemīgi ziņoju zemāk sekojošo:

1. Piegrieziet savu uzmanību Marijai Filatovnai Ganuškinai, kas dzīvo Uspenska šķērsielas 6. mājā, un bāziet viņu cietumā. Būdama jau gados un saņemdama boļševiku pensiju, šī persona dienu un nakti sabiedriskā kārtā darbojās bērnudārzā, kas atradās Proletāriešu ielā, un tādējādi palīdzēja komunistiem bērnus atraut no vecākiem un baznīcas, un piedevām mācīja viņiem nelietīgas dziesmas.

2. Pavels Iļjičs Semeņihins, kas dzīvo 3. Pirmā Maija ielā

Nr. 24; šis tips no rīta līdz vakaram staigāja pa mājām, ķērās pie rīkles ar savu aģitāciju par komunismu un, piedraudēdams ar nāvi, prasīja no cilvēkiem naudu priekš komunistiem .. .»

Kravcovs pavīpsnāja: «Jā, tiešām vāciešiem pagrūti saprast, par ko te ir runa.»

— Vai jūs ko saprotat? — Cimmers jautaja.

— Manuprāt, rakstītājs ir nenormāls, — Kravcovs atbildēja. — Veca pensionāre, kas strādā bērnudārzā, un sīks dzīvības apdrošināšanas ierēdnis — vai tad viņi var apdraudēt Lielvāciju un tās armiju? Paskatīsimies, kas būs tālāk.

«3. Igors Iļjičs Starodubcevs, dzīvojošs Ķieģeļu ielā Nr. 17. Komunistu uzdevumā viņš kropļoja dabu, krustoja ābeli ar bumbieri, ķirsi ar pīlādzi un tā tālāk. Par šo nekrietno rīcību komunisti viņam piešķīra mičurinieša nosaukumu un atbrīvoja viņu no visiem nodokļiem, neskatoties uz to, ka viņam bija liels augļu un ogu dārzs ...»

— Kas tikai viss nenotiek! — Kravcovs iesmējās. — Cik maza tomēr ir pasaule! Viņš te raksta par cilvēku, pie kura dzīvoju. Tas taču ir smieklīgi. Tā teikt, ass cirvis drīz akmeni atrod. Mans saimnieks taču ir pilnīgs psihopāts, bet šis trakais raksta, ka viņš esot komunistu atbalstītājs. Ir nu gan! — Kravcovs vēstuli nevērīgi nometa uz galda.

— Arī es domāju, ka tā ir bezjēdzība, — Cimmers cienīgi teica, paņemdams iesniegumu rokā. — Bet ko lai ar to iesāku? Šis papīrs ir piereģistrēts, un man oficiāli jāatbild, kas ticis darīts.

— Vai zināt ko? Lai jūsu atbildei būtu pamatojums, atļaujiet man šodien apskriet visas šeit minētās vietas un pārbaudīt, kas tie tādi par cilvēkiem. Vakara pusē iesniegšu jums oficiālu izziņu.

Cimmers nespēja izšķirties, ko darīt.

— Kā jūs izskaidrosiet savu ierašanos, to, kāpēc nodarbojaties ar šo iesniegumu?

— Ja kas gadīsies, iedošu jūsu telefona numuru: lūdzu, pārbaudiet, vai man ir tāds uzdevums. Jūs tūlīt aizejiet pie Kleinera un saskaņojiet ar viņu šo jautājumu.

Cimmers izgāja un pēc īsa brīža atgriezās.

— Priekšnieks aizņemts, bet viņa adjutants teica, ka varot tā darīt. Tikai izrakstiet adreses, iesniegumam jāpaliek pie manis.

Kravcovs atzīmēja adreses un pēkšņi pašās iesnieguma beigās pamanīja anonīmā autora kļūdu, kas varēja palīdzēt viņu atrast. Viņš rakstīja: «Pa savu logu redzu pareizticīgo katedrāli, tās svētos vārtus, un mana dvēsele lūgšanā tiecas pie dieva, lai kopā ar viņu sodītu komunistus, kas iegrūduši postā Krieviju...»

Kravcovs vienā mirklī izlēma, ko darīt.

...Viņš izgāja uz neliela laukuma pie pareizticīgo katedrāles un apstājies sāka vērot, kur varētu būt logs, pa kuru ziņu piegādātājs raugās uz dievnamu un tā svētajiem vārtiem. Pretim baznīcai bija veca, zemei pieplakusi mūra māja ar maziem, nespodriem lodziņiem. «Viens no tiem ir viņa logs,» Kravcovs nešaubīdamies nosprieda un devās uz māju.

Iegājis mājā pa sānu lieveni, Kravcovs nokļuva tumšā gaitenī, kurā smirdēja ateja. Vērīgāk ieskatījies, viņš pamanīja kādas durvis un enerģiski pieklauvēja. Neviens neatbildēja. Tad Kravcovs atgrūda durvis un iegāja istabā. Pie galda sēdēja divas sievietes. Tās izbijušās raudzījās viņā.

— Kāpēc neatsaucāties? — Kravcovs rupji noprasīja. — Esmu no gestapo. Kas te dzīvo?

— Mēs te dzīvojam, — atbildēja viena no sievietēm.

Viņš aplūkoja pieblīvēto istabu.

— Jā, pie jums nevienu iekārtot nevarēs. Kam šai mājā ir lieka platība?

— Kur nu te lieka atradīsies, — jau kļuvusi drošāka, ierunājās tā pati sieviete. — Mēs te esam novietoti kā ugunsgrēkā cietušie.

— Izņemot vienu, — sieviete pēkšņi atdzīvojās. — Viņam pieder visplašākā istaba, reizes piecas lielāka nekā šī te.

— Kas viņš tāds ir?

— Bijušais draudzes vecākais Mihailovskis. Kad jūs redzētu, kā viņš dzīvo! Te jau tā runā, ka viņš katedrālē esot no svētbildēm norāvis visu, kam ir kāda vērtība, un tagad mainot pret produktiem.

— Kur atrodas viņa istaba? — Kravcovs bargi jautāja.

— No mums otrās durvis pa kreisi.

Kravcovs iegāja pie Mihailovska nepieklauvējis. Abi istabas logi bija aizsegti ar apģērba gabaliem. Vistālākajā kaktā plīvoja asinssārta svētbildes lampiņas liesma, tik tikko apgaismodama izvalbītas svētā acis.

Kravcovs piegāja pie logiem un norāva aizsegus. Vecā sarkankoka gultā gulēja sirmgalvis ar glītu, baltu bārdiņu. Viņš nobijies raudzījās Kravcovā.

— Ko... ko jums vajag? — viņš tikko spēja pavaicat.

— Vai esat Mihailovskis?

— Jā.

— Celieties augša! Esmu no gestapo.

Mihailovskis pielēca no gultas un sāka steidzīgi vilkt kājās bikses.

— Vienu momentu . .. vienu momentu ... — viņš murmināja.

— Sēdieties te. Tā. — Kravcovs izņēma no kabatas papīra lapiņu, uz kuras bija izraksti no ziņojuma, un, neļaudams večukam attapties, bargi noprasīja: — Vai jūs rakstījāt mums iesniegumu? Kāpēc bez paraksta?

— Jā, es tā .. . iedomājos ... ja nu pēkšņi... — Mihailovskis stomīdamies atbildēja.

— Vai tagad jums ir skaidrs, ka no mums slēpties nav iespējams?

— Nu kā gan citādi, ka citādi. Es jau arī paļaujos uz jūsu varenību.

— Ak tā — paļaujaties gan? Paļaujaties, bet pats bāžat spieķi ritenī? — Kravcovs pacēla balsi.

— Pasarg dievs! Ko jūs runājāt! Ko jūs runājat!

— Bet tā nu ir. Mēs no rīta līdz vakaram ķeram īstos, bīstamos ienaidniekus, bet jūs esat nolēmis novērst mūsu uzmanību uz veceni, kas strādā bērnudārzā, uz pusmuļķi dārznieku un uz visādiem sīkiem salašņām. Domājat, ka mēs nesaprotam, kāpēc jūs to darāt?

Mihailovska blāvās acis šausmās iepletās, galva pagriezās uz kreiso pusi un tā arī palika, it kā viņam būtu piemetušies stinguma krampji.

— To es negribēju, dievs mans liecinieks, ka negribēju, — viņš šļupstēja.

— Gribējāt vai negribējāt, tā ir jusu paša darīšana, bet fakts paliek fakts — noticis mēģinājums kāitēt gestapo darbam. Par to būs jāatbild, jokot mēs nemēdzam!

Mihailovskis sāka žagoties.

— Atvainojos . . . pazemīgi atvainojos . .. Tas no nerviem, — vecais čukstus skaidroja, ar rokām pieķēries pie galda malas.

— Te būs pildspalva un papīrs. — Kravcovs tikko spēja valdīt smieklus.— Rakstiet, es diktēšu .. .

— Ak dievs, ak dievs, — Mihailovskis pentereja, cenzdamies saņemt pildspalvu nepadevīgajos pirkstos. — Klausos.

— Rakstiet: «Es, Mihailovskis, atzīstos, ka esmu nosūtījis gestapo anonīmu iesniegumu, gribēdams kaitēt vācu administrācijas darbam . . .»

Mihailovskis nošļūca no krēsla un nometās ceļos.

— Zvēru pie dieva tā kunga — tā es netiku domājis. Pažēlojiet vecu cilvēku! Dievs man uz vecumu prātu atņēmis. Krītu jums pie kājām! — viņš sauca aizžņaugtā balsī.

Kravcovs, brīdi klusējis, sacīja:

— Labi. Pietiks. Rakstiet tā . .. — Viņš pagaidīja, kamēr vecais atkal apsēžas pie galda. — Tātad: atzīstos un tā tālāk, bet pēc tam: «Vēstuli nosūtīju nepadomājis, ka esmu ziņojis par dažādiem sīkiem ļaudīm, kas nespēj radīt nekādas briesmas jaunajai kārtībai; tāpat man neienāca prātā, ka tādējādi varētu gestapo novirzīt uz nepareizām pēdām un novērst tā uzmanību no īstajiem Vācijas ienaidniekiem. Tāpēc ļoti atvainojos no visas sirds un lūdzu mani nesaukt pie atbildības, paturot vērā manu lielo vecumu.» Paraksts, turklāt — lai būtu salasāms! — Kravcovs pavēlēja.

Mihailovskis parakstījās. Kravcovs paņēma papīra lapu, rūpīgi salocīja un iebāza kabatā.

Vecis drudžaini elsa un, skatīdamies uz svētbildes lampiņu, steidzīgi meta krustus.

— Pagaidiet, dievam pateikties vēl par agru. Kur atrodas dārgumi, ko nozagāt katedrālē?

Šķita, vecajam acis no pieres izsprāgs.

— Nekā neesmu ņēmis . . . dieva vārds, neesmu ņēmis! Varu zvērēt pie dieva un, rečeku, pie svētā Nikolaja!

— Nu nē, — Kravcovs pavīpsnāja. — Var jau būt, ka svētais arī noticēs jums, melim un zaglim, bet gestapo gan ne. — Kravcovs uzsita ar dūri uz galda. — Riebeklis tāds! Kamēr visi godīgie cilvēki atdod pēdējo, lai palīdzētu Vācijai svētajā karā pret boļševikiem, šis te zog dārgumus, lai rītu sviestu un rakstītu kaitnieciskus ziņojumus. Posies, tūlīt uz vietas! Mēs tev parādīsim, kas ir gestapo un ar ko tas nodarbojas. Nu, ātri!

Mihailovskis piecēlās, sagrīļojās un sāka gaudot augstā sie-vieša balsī.

— Klusu! — Kravcovs uzkliedza.

Vecis pierima.

— Ja tu, nolāpītais mūdzi, gribi palikt dzīvs, liec galdā dārgumus! Nu?

Mihailovskis paspēra dažus soļus un iegāzās gultā.

— Te tie ir, — viņš murmināja, rādīdams uz pēli, kam bija uzgūlies virsū.

— Ņem ārā un liec uz galda! Veicīgi!

Vecais izrausās no gultas un trīcošām rokām novilka pēli uz grīdas. Uz gultas dē|iem bija svētbilžu apkalumu gabali, liels krusts ar ķēdi un kāds baltā lupata ietīts vīstoklis.

— Liec uz galda, pretīgais zagli!

Vecais izpildīja pavēli.

— Te nav viss, — Kravcovs droši apgalvoja. — Tev laikam dzīvot apnicis? Ģērbies ciet!

Vecais aizgāja uz istabas kaktu, kur stāvēja vēderīgs patvāris, pacēla vāku un izvilka no turienes zelta ķēdi, krustu, vīraka kvēpināmo trauku, biķerus.

— Tagad gan ir viss, — vecis nopūtās. — Šaujiet vai nešaujiet, bet tas ir viss.

— Sēdies, nelieti, pie galda un raksti! Ja tevi vispār var kas glābt, tad vienīgi vaļsirdīga atzīšanās. Ak tu, baznīcas žurka, iedrošinājies aplaupīt pašu dievu!

— Nelabais bija mani apsēdis... nešķīstais mani uz grēku pavedināja ... — vecais svepstēja.

— Raksti: «Es, Mihailovskis, esmu nozadzis dārgumus pareizticīgo katedrālē.» Vai uzrakstīji? Tā. Turpini: «Atzīdamies šai noziegumā, nolaupītās dārglietas atdodu gestapo, lai tās izmantotu Lielvācijas stiprināšanai. Lai dzīvo Ādolfs Hitlers!» Uzrakstīji? Paraksties salasāmi. Dod šurp!

Iebāzis kabatā arī šo papīru, Kravcovs pārskaitīja dārglietas un uzrakstīja kvīti: «Gestapo uzdevumā es, Konopļovs, pieņēmu no pilsoņa Mihailovska dārglietas, kuras viņš nozadzis baznīcā, pavisam trīsdesmit divus priekšmetus.»

— Te tev, riebekli, būs kvīts, mēs neesam zagļi, kā tu. Rīt no rīta atnāc uz gestapo, uz šīs kvīts uzspiedīs zīmogu. Prasi tur pēc Cimmera kunga. Atcerēsies?

— Pēc Cimmera, — vecais čukstēja.

— Pareizi. Nemēģini kaut kur slēpties, mēs atradīsim tevi arī apakš zemes, zaglis tāds!

Kravcovs ietina dārglietas galdautā un gāja projām . ..

Kad viņš Cimmera istabā atraisīja savu saini un izbēra uz galda tā saturu, unteršturmfīrers nobālēja. Noklausījies Krav-cova ziņojumu, viņš tūlīt piezvanīja Kleineram.

— Lūdzu, piedodiet, pulkveža kungs, bet es ļoti jūs ludzu ienākt pie manis. Ārkārtīgi svarīga un neparasta lieta.

Kleiners ienāca. Kravcova stāstījumu viņš noklausījās, nenolaizdams acis no spīdīgajām mantām, kas bija izbērtas uz galda, un centās izlikties, ka viņš ne par ko nebrīnās.

— Pateicos jums, Konop|ov, par šo Vācijai |oti noderīgo operāciju, — Kleiners sacīja un pievērsās Cimmeram: — Aiznesiet to visu uz manu kabinetu. Uz redzēšanos! — viņš pamāja ar galvu Kravcovam un izgāja.

17. NODAĻA

Savuškins joprojām nodarbojās ar vācu inženieri Hormani. Viņš bija domājis, ka šī operācija nepavisam nebūs ilga: mūsu aviācija saārdīs jauno lidlauku, bet viņš saņems citu, interesantāku uzdevumu. Tomēr lidlauku, kas bija jau gandrīz gatavs, nez kāpēc neviens nebombardēja, un Maskava pieprasīja, lai viņš neizbeidz savu komerciālo savienību ar inženieri. Savuškins taču nezināja, cik tāls ir mērķis, ko Maskava paredzējusi viņa operācijai. Briesmīgi pretīgs tips bija šis Hormanis! Nevis cilvēks, bet staigājoša netikumu kolekcija. Kas viss tajā nebija: gan mantkārība, gan izvirtība, gan neremdināma tieksme pēc alkoholiskiem dzērieniem, gan gluži vienkārša fiziska netīrība. Viņš vienmēr oda pēc sīviem sviedriem un pēc aromātiska ruma, kas viņam ļoti garšoja. Savuškins bija ievērojis, ka pat inženiera kolēģi ārpus darba ar viņu nesatiekas. Tomēr cilvēkam jābūt taisnīgam un jāatzīst, ka Hormanis apbrīnojami pārvērtās, kad strādāja savu inženiera darbu. Pēdējās dienās Savuškinam bija jau radusies iespēja būt pašā lidlaukā, un viņš ne vienreiz vien bija redzējis, kā inženieris vada darbus un cik godbijīgi, ar kādu cieņu viņa norādījumus uzklausa citi inženieri. Tomēr Savuškinam tāpēc nekļuva vieglāk.

Pa to laiku Savuškina un Hormaņa komerciālā alianse pakāpeniski nostiprinājās. Kriminālistu Anatoliju nobīdīt pie malas bija ļoti vienkārši: Savuškins apgādāja viņu ar tabaku, ko viņš pārdeva ļoti izdevīgi, tāpēc darīšanās ar inženieri nejaucās.

Turpretim kārtot komerciālos darījumus ar Hormani Savuškinam tik viegli vis nebija. No naudas zīmēm inženieris atzina vienīgi dolārus. Viņš izklāstīja Savuškinam vientiesīgu teoriju par naudu, pie reizes pastāstīdams par savas personiskās dzīves perspektīvām. Izmantodams savu nelielo krievu valodas vārdu krājumu, viņš sacīja:

— Francija — kaput. Saproti? Francijā es dzēru konjak. Oho! Ļoti labs konjak unt dāmen oder mēthen. Oho! Ļoti labs. Abor es bij mu|ķis, gros muļķis. Kolēģe auh dzert konjak, aber meklē briljanten, zelt, platīn, dolārs. Saprot? Es nemeklē. Gros muļķis. Tagad — ne. Es nav muļķis. Tu saki — rubls. Kas ir rubls? Krievija — tutū, un rubls ir nulle. Mark? Okupacion mark ir pipifaks, papīr priekš tualet, saprot? Reihsmark? — Viņš pētoši paraudzījās Savuškinā, tad pamirkšķināja un pielika pirkstu pie lupām: — Cst! — Pēc tam viņš turpināja čukstus: — Auh reihsmark kaput. Mēglih. Saprot? Ivan sakauj Fric, unt caur. Reihsmark auh ir nulle. Aber dolārs — tā ir liela valūt, ļoti laba . . . — Viņš nopūtās. — Krievijā dolārs nav. Voldemār, dod man zelt, sudrab, platīn, labi akmeņi, zelt riņķi, braslet unt zo veiter. Šodien karš ir, rīt karš nav. Vācijai labi, Vācijai slikti, bet man immer labi. Mana familie liela, ļoti liela ... — Viņš gribēja sākt jau skaitīt, pieliecot pirkstus, bet pārdomāja un iesmējās. — Cvelf, divpadsmit, dēls — trīs, meita — četri unt zo veiter. Ļoti daudz vajag zelt, ļoti daudz. Saproti, Voldemār?

- Skaidrs, ka saprotu, — Savuškins atbildēja skumji un līdzjūtīgi. — Bet kur te lai ņem daudz zelta?

— Tu meklēt, — Hormanis enerģiski sacīja.

— Es jau meklēju arī, Hormaņa kungs. So to esmu te atnesis ...

Savuškins iebāza roku slepenā kabatā un izvilka nelielu sainīti. Hormanis izveicīgi uzlika brilles, viņa acis kļuva pilnīgi skaidras.

Sainītī bija četri zelta desmitrubļi — saglabāti no cara laikiem, sīkiem rubīniem rotāta rokas sprādze ar salauztu slēdzi, veca kabatas pulksteņa zelta korpuss, zelta ķēdīte ar krustiņu un, beidzot, nenosakāma metāla spraude ar diviem efektīgi mirdzošiem ziliem akmeņiem. Tas bija viss, ko Babakins pagaidām bija varējis Savuškinam sadabūt, izmantodams savus tirdznieciskos sakarus pilsētā.

Hormanis uzmanīgi ņēma mantu pēc mantas, pielika pie acīm, pasvārstīja uz plaukstas, pamēģināja uz zoba. Par desmitrubļu gabaliem viņš sacīja: «Ļoti labi. Firma ir laba.» Par citām mantām izteicās atturīgāk. Savuškins tomēr redzēja, ka atnesis tieši to, kas Hormanim vajadzīgs, un nolēma nekādā ziņā nepārdot savu preci par lētu.

Tirgošanās ilga vairāk nekā stundu. Ne vienreiz vien Hormanis kategoriski iebļāvās:

— Vairāk niks!

— Par maz, — Savuškins noteica, pārliecināts par savu taisnību, un sāka raust mantas nost no galda.

Kaulēšanās sākās atkal. Hormanis iegāja blakus istabā un iznesa no turienes vēl vienu konservu kārbu vai šokolādes tāfe-līti. Nometis to uz kaudzes, kas aizņēma jau vairāk nekā pusi dīvāna, viņš kliedza:

— Vairāk niks!

— Par maz.

Beidzot abi vienojās. Hormanis pievāca dārglietas un palīdzēja Savuškinam sabāzt produktus maisā. Viņš visu laiku pūta un, pārmetoši raudzīdamies Savuškinā, grēmās:

— Voldemār, tu ir gangster, gros gangster.

— Sefte paliek šefte, — Savuškins smiedamies atbildēja.

— Ja negribat — nav vajadzīgs, es vairs nenākšu.

— Nein, nein, Voldemār, tu dod zelt! Dod! — Hormaņa acis priecīgi iespīdējās.

Kad sabiezēja krēsla, Hormanis savā mašīnā, ko viņš pats vadīja, pa šoseju aizveda Savuškinu līdz tai vietai, kur uz mežu nogriezās tik tikko iebraukts ziemas ceļš. Tur viņi atvadījās. Ar Hormaņa palīdzību Savuškins uzcēla uz muguras produktu maisu un saka iet uz meža pusi. Hormanis apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ. Dziļi meža Savuškinu gaidīja trīs Budņicka kareivji un zirgs ar zemam, platam ragavam.

Rītausmā Savuškins bija jau savas grupas ziemas bāzē.

Markovs vērīgi noklausījās viņa stāstu par darījumu ar Hor-mani.

- Redziet nu! Darbs sak veikties, — Markovs sacīja.

Sai mirklī no kakta, kas bija aizvilkts ar aizkaru, atskanēja Gaļinas Gromovas balss:

— Rudins no vienības atgriezies «Saturnā». Tūlīt atšifrēšu visu .. .

— Darbu dara citi, — Savuškins drūmi noteica.

— Izbeidziet tādu runāšanu! — Markovs pēkšņi noskaitās.

— Sameklējiet Budņicki un iegrāmatojiet jūsu atnestos produktus. Vai dārglietu saraksts jums ir?

— Priekšmetu uzskaitījums ir gan.

— Bet svars? Aptuvenā vērtība?

— Nav.

— Pirmoreiz piedodu, bet pavēlu turpmāk sastādīt pilnīgi precīzu sarakstu. Sīs dārglietas nav mūsu abu manta.

— Tajā nozīmē, ka tās nepieder nevienam, — Savuškins pavīpsnāja, bet pamanīja tādu Markova skatienu, ka turēja par prātīgāku izslieties un īsi pateikt: — Tiks izpildīts!

Budņicka zemnīca bija cilvēku pilna. Savuškins palika stāvam pie durvīm, cenzdamies tabakas dūmos saskatīt, kur atrodas Budņickis. «Sikspārnis» zemnīcu apgaismoja vāji, un Savuškins dzirdēja tikai Budņicka balsi — zemu, aizsmakušu un čērkstošu jau no rudens.

— Cik reižu tas nav teikts! — Budņickis kādu dusmīgi raja.

— Slēpes mums ir tāpēc, lai mēs aizmirstu, ka pastav ceļi. Tās kompensē visas ziemas grūtības. Bet tu savu vienīgo priekšrocību esi atdevis pretiniekam un gandrīz samaksājis ar savu galvu.

— Puteņoja, — kareivis miegainā balsī centās attaisnoties.

— Es taču baidījos, ka aiziešu Osipovičiem garām.

«Osipovičiem?» Savuškins brīnījās, un sirdī iezagās skaudība.

«Redz, cik tālu aiztikuši! ...»

Budņicka kareivji jau sen devās tālos reidos jeb, ka mēdza teikt Budņickis, tālos izrāvienos. Līdz vēlam rudenim viņi brauca ar divriteņiem, bet tagad — ar slēpēm. Grupās, kas devās reidos, bija divi trīs spridzinātāji un sedzējkareivji. Budņickis pats izstrādāja katra izrāviena plānu. Sie plāni bija tādi, ka pretinieks nekādi nevarēja saprast, no kurienes parādās un kur pazūd šīs nenotveramās vienības. Vienību cīņas rēķinā bija jau vairāk nekā desmit uzspridzinātu tiltu, apmēram desrmt no sliedēm nolaistu ešelonu, dažādas diversijas pilsētās un sādžas, lai iznīcinātu vāciešu noliktavas un bāzes. Pašreiz Budņickis klausījās, ko ziņo spridzinātājs, kas kopā ar grupu bija devies uz Osipovičiem un, acīm redzot, izdarījis kādu kļūdu.

— Nu labi, izstāsti, kā bija, — Budņickis beidzot ierunājās miermīlīgāk.

— Pēc apšaudīšanās, — kareivis stāstīja, — es, ka bija paredzēts plānā, izlikos, ka dodos uz ziemeļiem, un izbraucu uz kādām slēpju sliedēm. Un tūlīt uzmanīgi, tā, lai pēc pēdām nekas nebūtu redzams, pagriezos un slēpoju atpakaļ pats pa savām sliedēm.

— Pareizi darīts, — Budņickis atzina. — Bet ka tu pazaudēji sedzējgrupu?

— Bija taču jau nakts, tik tumšs kā kapā. Friči man pakaļ nedzinās. Nu, nodomāju, jo labāk. Var visu padarīt līdz galam un sedzējgrupu meklēt pēc tam. Apmetu ap Osipovičiem līkumu

dienvidrietumu pusē, mežiņā noglabāju slēpes un maskēšanās tērpu, mīnas pasēju zem mēteļa un devos uz pilsētu. Putenis pierima, bet sala gan briesmīgi. Visi friči bija salīduši telpās, tehniku atstājuši ārā. Vienu magnētisko mīnu pielipināju benzīna cisternai zem vēdera. Pēc tam laimējās: dzelzceļa atzarojumā, kas ved uz karavīru pilsētiņu, atradu četras platformas ar šāviņiem vai aviācijas bumbām, īsti nezinu — bija pārklātas ar brezentu. Pielipināju divas magnētiskās mīnas.

— Vai pārliecinājies, ka tās arī izsprāgst?

— Kā gan citādi! Aizkūlos līdz savām mantām un tur divas stundas nogulēju sniegā. Pirmā uzlidoja gaisā cisterna. Labi apgaismoja visu apkārtni. Pēc tam sāka sprāgt platformas. Tur vairs nebija tik daudz gaismas, cik trokšņa; šāviņi vai bumbas eksplodēja vismaz pusstundu. Sprāga vienā sprāgšanā. Nu, tad es devos ceļā, sāku meklēt sedzējgrupu. Šī stāvēja kā nolikta ...

— Labi, — Budņickis atmeta ar roku. — Sēdies un ieraksti mūsu cīņas grāmatā visu tā, kā bija.

Savuškins aizspraucās līdz Budņickim; viņam bija neērti kareivju klātbūtnē runāt par gredzenu un spraužu sarakstu, bet Budņickis jau zināja, kāpēc Savuškins atnācis pie viņa.

— Sēdieties, uzrakstīsim dokumentus par tiem jūsu krāmiem. — Budņickis piestūma Savuškinam kasti, uz kuras apsēsties. Jūs esat brīvi, — viņš teica kareivjiem un, kad tie bija izgājuši, draudzīgi apvaicājās: — Vai Markovs krietni sadeva?

— Bez tā jau cauri netiku, —• Savuškins negribīgi atbildēja.

— Es dabūju pamatīgu sutu, — Budņickis iesmējās. — Kā to varēja zināt, ka visi šie mēsli jāsver un vēl jāmeklē prove. Pfu!

Viņi sastādīja sīku vērtslietu sarakstu un abi parakstījās.

— Viss kārtībā, — Budņickis sacīja. — Starp citu, tomēr interesanti, vai no tiem krāmiem ir arī kāds labums.

— Droši vien ir, — Savuškins izvairīgi atbildēja un pasteidzās tikt ārā. Netālu no Budņicka zemnīcas viņu notvēra Mar-kova mazais adjutants Koja.

— Ātrāk pie priekšnieka, biedri vecākais leitnant!

Pie Markova bija radiste Gaļina. Markovs kaut ko rakstīja, droši vien radiogrammu, un viņa to gaidīja. Ieraudzījis Savuš-kinu, Markovs klusēdams pasniedza viņam atšifrētu radiogrammu, kas tikko bija saņemta no Maskavas.

«Vēlreiz uzsveru, ka nepieciešams nostiprināt un paplašināt komerciālos sakarus ar Hormani. Vai nevar uzzināt, uz kurieni

viņu sūtīs, kad lidlauks būs uzbūvēts? Jādara viss, lai Savuš-^ kins paliktu ar viņu kopā arī turpmāk. Par šo operāciju ziņojiet^, man regulāri. Ja rodas grūtības ar preci, dariet to zināmu pa radio. Izsūtīsim. Ar sveicienu Starkovs.»

Nevarētu sacīt, ka šī radiogramma butu sagadajusi Savuš-kinam prieku, — tas bija skaidrs pēc viņa sejas.

— Redziet nu, biedri Savuškin, — Markovs iesmejas, — arī spekulācija ir darbs.

18. NODAĻA

Saule lauzās cauri pilnīgi aizsalušam logam. Grumbuļainais, sārmainais ledus uz rūtīm kļuva maigi zils, bet planakajas vietās sāka zeltaini mirdzēt. Rudins jau labu laiku gulēja nomodā, tomēr nesteidzās līst ārā no siltās gultas. Iepriekšējā vakarā izkurinātā taupības krāsniņa bija jau sen atdzisusi un istaba kļuvusi auksta. Pats Zombahs vakar bija teicis, lai viņš kārtīgi izguļoties. Velnišķīgi patīkami ir laiskoties siltuma un raudzīties uz nikna sala aizvilktajām loga rūtīm. Rudinam tas bija paticis jau bērnībā, un pašreiz viņš smaidīja, atcerēdamies zēna gadus. Ziemas brīvdienās, kad gultā varēja vāļāties, cik ilgi vien tīk, viņš mēdza vērot, kā, dienai austot, pārveidojas uz rūtīm ledus raksti. Tas notika lēnām, gandrīz nemanāmi, un uz logu vajadzēja raudzīties, acis nenolaižot. Ari tagad Rudins mēģināja vērot ledus rakstus, bet tūlīt tos aizmirsa un sāka domāt par vakardienu un to, ko bija darījis pēdēja laika.

Viņa nosūtīšana pie partizāniem, kas atradās Pārdvinas mežā, bija norisinājusies sekmīgi. Nevienam no ierindas partizāniem nevarēja ne prātā ienākt, ka viņš ieradies ar kādu īpašu mērķi. Viņi domāja, ka no pagrīdes atsūtīts sakarnieks un pēc desmit dienām aizgājis. Viņa vietā par sakarnieku palika cits. Kā vienmēr, Markovs operāciju bija organizējis gudri un rūpīgi. Cilvēks, kas pēc Rudina aiziešanas palika vienībā, bija Dobriņins. Viņš turpmāk dzīvos Koņiščevas sādžā pie kādas vientuļas večiņas, un šī māja būs partizāņu konspiratīvā tikšanās vieta. Viņš būs arī tas «Saturna» aģents, ko savervējis Rudins.

Atgriezies «Saturnā», Rudins iesniedza priekšniecībai plašu ziņojumu par partizāņu vienību. Tajā viss bija tīra patiesība, bet tas nekas: pavasarī šī nelielā vienība beigs pastāvēt, apvienodamās ar citu, kas atrodas septiņdesmit kilometrus uz austrumiem.

.Visu ziemu «Saturnam» tomēr būs pilnīgi pareiza informācija *par šo vienību. Rudina ziņojumā neprecīzi bija dotas tikai vienības atrašanās vietas koordinātes, lai maldinātu hitleriešus, ja viņiem pēkšņi iegribētos sarīkot aviacijas uzlidojumu partizāņu bāzei. Kad tuvosies pavasaris, Dobriņins sāks «Saturnu» apgādāt ar ziņām par briesmīgam nesaskaņām, kas it kā būs radušās starp vienības vadītājiem. So nesaskaņu dēj vienība galu galā sairs un beigs pastāvēt. Dobriņins paliks bez darba un ieradīsies «Saturnā».

Par savu uzturēšanos vienībā Rudins ziņoja pašam Zombaham un Milleram. Tie nekad ne no viena aģenta nebija saņēmuši tik sīku un precīzu informāciju par partizāniem, par viņu ziemas grūtībām mežā un par to, kas galu galā ir šie noslēpumainie mežabrāji. Rudins ziņoja vāciski, un tāpēc «Saturna» priekšniekiem viss, ko viņš sacīja, šķita vēl ticamāks. Rudins tiešām arī stāstīja patiesību. Ja, partizāņiem ziemu meža klājas gaužām bēdīgi. Nepietiek produktu, dabūt tos sādžās ir ļoti grūti un bīstami. Ja nu runa par to, kas tad īsti ir šie mežabrāļi, tad jāteic tā: skolotājs, veterinārfeldšeris, sešdesmit gadu vecs zemnieks, aptiekas pārzinis, padomju virsnieks, kas kara sākumā zaudējis vienu roku, divi skolnieki un tā tālāk. Vispār — nav nekā bīstama; tāds zemteksts bija šai Rudina ziņojuma daļai. Viņam taču nebija jāraksturo arī šo cilvēku kaujas spējas un politiskā stāja, bet tieši tur slēpās tas, ko okupanti nespēja saprast. Aptiekas pārzinis, kad sākās ziema, bija jau uzspridzinājis divus dzelzceļa tiltus un nonāvējis deviņpadsmit hitleriešus. Bet vai tad Zombaham un Milleram jāzina tādi «sīkumi»? .. .

Vakar novakarē Zombahs atkal izsauca Rudinu pie sevis un paziņoja, ka viņu atstāj strādāt pašā «Saturnā».

— Jūs būsiet mūsu aģentu skolas instruktors. Patiesībā jūsu darba lauks gan būs daudz plašāks ... — Zombahs vēroja, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši uz Rudinu, bet viņa seja tobrīd pauda tikai nogurumu. — Tomēr kaut kādā mērā skolas darbā jums būs jāpiedalās. Es, piemēram, gribētu zināt, kādas ir jūsu domas par mūsu skolas programmu, apmācīšanas metodēm un pasniedzēju kvalifikāciju. Jūs strādāsiet arī pašā centrā. Mums ir ļoti svarīgi tas, ka pazīstat mūsdienu Krieviju. Lielākā daļa krievu, kas strādā centrā, no Krievijas ne velna nezina. Es arī gribētu, lai jūs aktīvi palīdzētu Androsovam pārbaudīt kontingentu, no kura izvēlamies aģentus. Esmu cieši pārliecināts, ka arī tas jādara tikai cilvēkiem, kas pazīst mūsdienu Krieviju. Un pēdējais: es jums ticu — ne tikai tāpēc, ka mums dzīslas rit vienādas asinis. Es cilvēkos kļūdos reti un negribētu — tas vispirms ir jūsu paša interesēs — vilties arī jūsos.

— Centīšos attaisnot jūsu uzticību, — Rudins atbildēja vienkārši un kautri.

— Varēsiet dzīvot skolas mācību spēku maja. Uz turieni jus aizvedīs Androsovs. — Zombahs piecēlās. — Ejiet un labi izgulieties.

Šīs sarunas laikā kabinetā atradas arī Millers. Viņšsedēja nomaļus un šķirstīja biezu mapi ar dokumentiem. Varēja likties, ka Millers aizņemts ar saviem darbiem, tomēr, iedams ārā no Zombaha kabineta, Rudins atkal nodomāja, ka vislielākās briesmas viņam draud no Millera puses. Skaidri redzams, ka tas ir viltīgāks un, galvenais, piesardzīgāks par Zombahu. Ari tagad, gultā gulēdams, Rudins sāka domāt par to pašu. Acīm redzot, Millers — atšķirībā,no Zombaha — vēl vienmēr viņam neuzticas pilnīgi, un tas visu laiku jāatceras...

Rudina pārdomas iztraucēja piesardzīgs klauvējiens pie durvīm.

Ienāca Androsovs. Viņš piebīdīja krēslu pie pašas gultas, apsēdās un klusi sacīja:

— Vakar pēc jūsu aiziešanas Millers līdz pusnaktij analizēja ziņojumu par gājienu pie partizāņiem. Vai tur viss kārtībā?

— Neuztraucieties, tas uzrakstīts uz goda. — Rudins pasmaidīja. — Tomēr dievs es neesmu, esmu tikai cilvēks.

— Millers radionodaļā pieprasīja, lai pasaka visus viļņus, kuros darbojas partizāņu rācijas.

— Arī tur viņu gaida vilšanās. Vilnī, ko es paziņoju, tiešām raida kāda vienība.

— Viņš gatavojas vēlāk izsaukt uz pārbaudi cilvēku, ko esat atstājis par aģentu Koņiščevā. Vai tas ir stiprs cilvēks? Ar Mil-leru jokus dzīt nedrīkst.

— Nomierinieties, Androsov. Arī Millers nav dievs. Kas jauns?

— Šodien mūsu skolu atkal beidz aģentu grupa, septiņpadsmit cilvēki. Zombahs sūtīja mani pasacīt, lai jūs piedaloties pārbaudes sarunās ar aģentiem, tā teikt, sāktu iepazīšanos ar saviem uzdevumiem.

— Vai Millers tur būs?

— Noteikti. Viņš parasti izgāž katru otro aģentu.

— Ļoti labi, es šodien viņam palīdzēšu.

— Tikai piesardzīgāk, es jūs lūdzu, — Androsovs klusi sacīja.

Rudins saņēma viņu aiz elkoņa.

— Mēs abi, dārgais draugs, esam sākuši lielu karu, un mums jābūt drošsirdīgiem. Gudriem un drošsirdīgiem. Ja metīsim krustus katras ēnas dēļ, nekāda cīņa mums neiznāks, būs tikai pasīvā aizsardzība. Vai jūs to saprotat?

Androsovs nopūtās.

— Tomēr uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt vēl no viena cilvēka; viņš piedalīsies pārbaudes sarunās, un ar viņu jums katrā ziņā būs jāsastopas arī turpmāk. Sis cilvēks «Sa-turnā» pārzina visu dokumentāciju, kas ir krievu valodā. Jakovs Ivanovičs Sčukins. Par viņu gandrīz nekā nezinu, mēs tikai sasveicināmies, bet, pēc visa spriežot, viņš nokļuvis pie vāciešiem pārliecības dēļ.

— No kurienes viņš ir?

— Domāju, ka, tāpat kā es, no armijas. Mūsu militāro dokumentāciju — un ne tikai militāro vien — Sčukins pārzina lieliski. Strādā cītīgi, dokumentus izgatavo meistariski. Pat Millers izturas pret viņu ar cieņu un uzticas viņam. Drūms un ļauns cilvēks.

— Vai Sčukins ir viņa īstais uzvārds?

— Nezinu, bet domāju, ka jā. — Androsovs paraudzījās pulkstenī. — Celieties, jums vēl jāpaēd brokastis. Pārbaudes sarunas sāksies tieši pēc stundas.

Sīs sarunas notika lielā istabā. Aiz galda sēdēja Zombahs, Millers, Androsovs un Rudinam nepazīstams vācu virsnieks. Gar pretējo sienu bija novietojušies droši vien skolas mācību spēki. Pie atsevišķa maza galdiņa, uz kura atradās vesela kaudze aktu vāku, sēdēja Sčukins. Rudins tūlīt uzminēja, ka tas ir viņš, un ziņkārīgi sāka aplūkot. Sčukina smailajā, kaulainajā sejā bija sastingusi neapmierinātības izteiksme; acis slēpās dziļos dobuļos zem izvirzītiem uzacu lokiem. Lielās rokas darbojās mierīgi. Viņš izturējās droši un neatkarīgi. Visu to novērojis, Rudins sāka ieklausīties pārbaudes sarunās.

Sčukins pateica uzvārdu, un istabā ienāca kursants. Eksāmens notika ar tulka starpniecību. Jautājumi bija ļoti dažādi — par ģeogrāfiju, vēsturi, tīri militārām zināšanām. Vairāk par visiem vaicāja Millers un Rudinam nepazīstamais virsnieks, kurš, kā noskaidrojās eksāmenu gaitā, bija skolas priekšnieks un aģentūras sakaru nodaļas vadītājs virsleitnants Fogels. Varēja just, ka viņa jautājumi kursantiem sevišķas grūtības nesagādā. Fogels, acīm redzot, prasīja stingri pēc skolas programmas. Galu galā viņš, ka skolas priekšnieks, bija ieinteresēts, lai rastos iespaids, ka audzēkmi apmācīti labi. Turpretim Millera jautājumi bija cits par citu grūtāki. K|uva skaidrs, ka Millers ne vien lieliski pazīst visu izlūkošanas tehniku, bet diezgan labi izprot arī Krievijas specifiskās īpatnības. Pašā pārbaudes sarunu sākumā viņš izgāza trīs kursantus un noteica tiem papildu apmācības laiku.

— Nākamais — Zilovs, — Ščukins paziņoja.

Ļodzīgā gaita pie galda pienāca spēcīgs puisis ar tikko manāmu smīniņu skaistajā sejā. Viņš stāvēja un, gaidīdams jautājumus, aplūkoja sienu virs priekšnieku galvām.

Vispirms jautājumus uzdeva virsleitnants Fogels. Zilovs uz tiem atbildēja izaicinoši īsi, bet loti skaidri un būtībā pareizi. Vienu jautājumu uzdeva Zombahs. Droši uz to atbildēdams, Zilovs godbijīgi raudzījās pulkvedī. Pēc tam viņu sāka tirdīt Millers. Tas minēja Padomju valsts darbiniekus, nosaukdams viņus uzvārdā, un prasīja pateikt, kādus posteņus viņi ieņem. Zilovs tomēr precīzi zināja arī to un atbildēja mazliet pārgalvīgi, pat bramanīgi. Millers pateicās un sacīja, ka vairāk jautājumu viņam nav. Fogels jau gribēja dot Zilovam zīmi, lai viņš iet uz savu vietu, bet šai mirkli pacēla roku Rudins.

— Vai drīkst uzdot kursantam jautājumu?

— Lūdzu, lūdzu, — Millers ieinteresēts sacīja.

— Kursant Zilov, lūdzu, atbildiet, cik Maskavā maksā brauciens metro un tramvajā? Vai biļetes cena ir atkarīga no maršruta garuma?

Zilovs pagriezās pret Rudinu, zilās acis piemiedzis, nikni raudzījās viņā un klusēja. Uz Rudina jautājumu aģents nevarēja atbildēt.

— To es uzzināšu uz vietas, — viņš beidzot teica.

— Varbūt maldos, bet man šķiet, ka tādas lietas jums jāzina tikpat droši kā savs vārds un uzvārds, — Rudins sacīja.

Zombahs sāka kaut ko iebilst, bet Millers viņu pārtrauca, teikdams:

— Krāmeram ir pilnīga taisnība.

— Apstākļu mācībā šīs detaļas nebija, — Fogels mēģināja glābt stāvokli.

— Bet tai vajadzēja būt, — Millers atcirta.

Zilovam lika vēl mēnesi mācīties papildus, bet apstākļu mācības pasniedzējam pavēlēja konsultēties ar Rudinu.

Pēc pārbaudes sarunām Rudins kopā ar Androsovu gāja pa saules apspīdētu, piesnigušu ielu uz «Saturnu». Dzirkstošais baltums žilbināja acis, un tās atpūtās, tikai veroties augstajās, blāvi zilajās debesīs. Bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā pie tāla aizšķērša gurkst sniegs zem sarga kājām.

— Vai šai kvartala dzīvo arī nepiederošas personas? — Ru-dins vaicāja.

— Nē, tikai «Saturna» darbinieki, komandanta rota un vēl skolas personāls.

— Vai darbiniekiem ieeja ar caurlaidēm?

— Nē. Tikai katru vakaru visiem paziņo jaunu paroli, kas paliek spēkā divdesmit četras stundas.

— Vai es šo paroli zināšu?

— Droši vien. Vismaz man to paziņo.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami, tad Rudins sacīja:

— Mūsu galvenais uzdevums ir uzzināt un pārraidīt uz Maskavu, kur padomju aizmugurē izvietoti aģentūras punkti.

— Par to esmu jau domājis, — Androsovs nopūtās. — Tas nebūs viegli. Dislokāciju es nezinu. Plāns, kurā atzīmētas aģentūras atrašanās vietas, ir tikai divos eksemplāros un atrodas pie Zombaha un Millera. Bez tam ir vēl grāmata, kurā reģistrē aģentu ziņojumus. Tā ir tikai vienā eksemplārā, glabājas pie Zombaha. Domāju, ka aģentu adreses zina vēl Fogels, jo viņš ir radiosakaru priekšnieks.

— Kas viņš ir par cilvēku?

— Pārliecināts nacists, karjerists, un varbūt viņa vienīgā vērtīga īpašība ir tā, ka viņš nav sevišķi gudrs.

— Tos divus plānus jūs nekad neesat redzējis?

— Kamēr strādāju šeit, tikai vienreiz no tālienes Zombaha kabinetā.

— Vai jums kādreiz ir zināms, kurā vietā aģenti iet pāri frontes līnijai un kad tas notiek? Vai arī — kur viņus nomet no lidmašīnām?

— Nē. Cik es zinu, pat lidotāji saņem speciālu karti tikai īsi pirms izlidošanas, un vēlāk, pēc atgriešanās lidlaukā, viņiem šo karti atprasa «Saturna» pārstāvis.

— Kur kartes glabājas pēc tam?

— Iespējams, ka aģentu personīgajās lietās. Skaidri gan nezinu.

— Vai Sčukins par to visu kaut ko zina?

— Diez vai. Viņa uzdevums ir izgatavot dokumentus. Vispār noslēpumus te labi prot glabāt. . .

Trīs dienas Rudins nodarbojās ar apstākļu mācības pasniedzēju Gurejevu. Tas bija diezgan riskanti. Gurejevu bija aizvainojusi Rudina iejaukšanās pārbaudes sarunā un ari tas, ka tagad viņam pašam it kā jāiztur eksāmens pie Rudina. Varēja just, ka, klausīdamies Rudina padomus, viņš dedzīgi vēlas tajos atklāt kādu kļūdu. Gurejevam bija vismaz trīsdesmit gadu. Viņš bija kalsns, ar dzeltenu, stūrainu seju, ar uztūkušiem maisiņiem zem pelēkām, šaurām ačelēm, ar mūždien kustīgām rokām; radās iespaids, ka Gurejevs ir smagi slims cilvēks. Viņa gaita tomēr izskatījās apbrīnojami viegla un sportiska, un viņš tiešām bija nenogurdināms. Lai gan Gurejevs strādāja skolā četrpadsmit, pat sešpadsmit stundu dienā, Rudins katru rītu viņu satika noskuvušos, iznesīgu, kārtīgi ģērbušos. Gurejeva pirmskara biogrāfiju Rudins nezināja, bet pēc visa varēja spriest, ka vismaz līdz trīsdesmit devītajam gadam viņš dzīvojis Padomju Savienībā. Pats viņš Rudinam teica, ka nostrādājis vācu armijas izlūkdienestā jau vairākus gadus. Gurejevs bija nikns Padomju zemes ienaidnieks, vārdu «komunists» viņš nespēja pat mierīgi izrunāt un visbiežāk mēdza sacīt — «boļševiku kungi». Viņam bija teicamas novērošanas spējas un lieliska atmiņa. Droši vien grūti būtu bijis atrast labāku apstākļu mācības pasniedzēju. Tāpēc Rudina stāvoklis tagad kļuva ļoti sarežģīts. Sākumā viņš bija paredzējis uz katrām divām trim pareizām apstākļu detaļām minēt vienu aplamu, bet jau pašā sarunas sākumā no šā nodoma atsacījās. Gurejevs pārāk labi pazina padomju dzīvi un būtu viegli atklājis tīšām nepareizi pasacītu detaļu. Viņu nodarbības bija savdabīga divkauja, kurā abi centās pieķert viens otru kāda dzīves sīkuma nezināšanā. Sarunu norisē noskaidrojās, ka Rudinam ir tikai viena priekšrocība — viņš lieliski pazīst Maskavu, bet Gurejevs, pēc visa spriežot, to redzējis pēdējo reizi trīsdesmit septītajā gadā. Tāpēc panākumi šai divkaujā svērās uz Rudina pusi, tomēr pastāvīgais sasprindzinājums atņēma spēkus un iedarbojās uz nerviem, vēl jo vairāk tāpēc, ka visu laiku viņš spriegi domāja arī par galveno. Velns rāvis šo apstākļu mācības pasniedzēju, jau rīt viņš ziņos Milleram, ka Gurejevs lieliski pārzina savu priekšmetu, un viss būs cauri. Galu galā — vai tāpēc kas mainīsies, ja kāds aģents apstākļus pazīs mazliet sliktāk vai labāk? Galvenais ir uzzināt aģentu adreses. Ja tās būs iegūtas, visu nozīmi zaudēs arī bīstamais Gurejeva darbs.

Ritēja dienas, nedēļas, tomēr galvenais mērķis joprojām palika nesasniedzams. Rudinu neiepriecināja pat tas, ka viņam, tāpat kā pārējiem «Saturna» darbiniekiem, vakaros pret parakstu paziņoja paroli, kas deva iespēju iziet no garnizona teritorijas. Kāda vajadzība kaut kur iet, ja nav nekā, ko ziņot Babakinam?

19. NODAĻA

Noslēpumu glabāšanas sistēma «Saturnā» bija pārdomāta ļoti rūpīgi un to ievēroja ar tīri vācisku punktualitāti. Radiosakarus ar aģentūru pārzināja Fogels. Visi aģenti saņēma radiogrammas tikai ar vienu parakstu — «Doktors», un visi zināja, ka par Doktoru saucas Fogels. Jau skolā viņi bija pieradināti pie šā Fogela pseidonīma, nekad to nebija uzrunājuši uzvārdā, bet tikai — «Doktora kungs». No aģentiem saņemtās radiogrammas pierakstīja vienā eksemplārā un tāpat vienā eksemplārā arī atšifrēja. Ja tajās nebija nekā sevišķi svarīga, Fogels tūlīt pa radio apstiprināja saņemšanu un paziņoja aģentam jaunus norādījumus — atkal ar to pašu parakstu: «Doktors». Ja radiogrammā bija runa par kaut ko tādu, kas prasīja, lai steidzīgi iejauktos priekšniecība, Fogels tūlīt to aiznesa Zombaham vai Milleram. Fogelam tomēr nebija tiesību turēt pie sevis aģentu adrešu sarakstu, un, ja viņš dažas no tām zināja, tad tikai tāpēc, ka radio-grammu tekstā dažreiz bija minēts kaut kas tāds, pēc kā varēja noprast aģenta atrašanās vietu.

Zombahs vai Millers, saņēmis radiogrammu vienā eksemplārā, pats ar savu roku uzrakstīja vienīgo kopiju. Oriģinālu iešuva zilos aktu vākos, kur glabājās aģenta personīgā lieta, bet kopiju — zaļos vākos. Tādējādi Zombaham un Milleram vienmēr bija pie rokas visi aģentūras materiāli, un neviens cits tiem vairs nepieskārās. Abu kabinetos atradās vairāki seifi, kuros glabājās šie vāki. Pilnīgs aģentu saraksts bija tikai vienā eksemplārā.

Tomēr dažus radioziņojumus vēlāk, apstrādes laikā, dabūja redzēt arī citi, tiesa, nedaudzi «Saturna» darbinieki. Tas notika tad, kad Zombahs vai Millers bija spiesti lūgt kādam speciālistam konsultāciju. Centrā strādāja cilvēki, kas labi pārzināja dzelzceļa transportu, aviāciju, elektrotehniku, ķīmiju. Kad bija vajadzīga konsultācija par kādiem tipiski krieviskiem apstākļiem, priekšniecība izsauca Androsovu vai Gurejevu. Tikai tad Androsovam radās iespēja izlasīt kādu radioziņojumu.

Apmēram pirms mēneša Millers reiz konsultējās ar Rudinu.

Aģents, kas neapšaubāmi uzturējās Maskavā, ziņoja, ka viņam radusies iespēja par naudu iegādāties Maskavas pasi un veiksmīgi to pārtaisīt uz savu vārdu. Viņš lūdza priekšniecības atjauju.

— Kā jūs domājat — vai to var darīt? — Millers jautaja.

— Viss atkarīgs no tā, — Rudins padomājis atbildēja, — vai aģents ir pietiekami kvalificēts, lai noteiktu, cik droši ir pasi pārtaisīt. Padomju pasu sistēmā pastāv ļoti viltīgi izdomāti indeksi, kas iespiesti pasēs. Milicija vienmēr var precīzi zināt, kur pase izsniegta. Ja nu indekss pēkšņi nesaskan ar aģenta biogrāfijas versiju ...

— Viņš taču ziņo, ka tā ir Maskavas pase, — Millers pārtrauca.

— Varbūt aģents ar to saprot tikai pierakstīšanos Maskavā,— Rudins mierīgi turpināja, — bet pasē var būt jebkurš indekss. Pases īpašnieks varēja pārcelties uz Maskavu no kādas citas vietas. Ja tā ir Maskavas pase pēc indeksa, tas nevis likvidē, bet, gluži otrādi, palielina briesmas, ka aģents var tikt atmaskots. Kara laika apstākļos milicija ir modra, strādā vērīgi, un tai ir viegli dabūt Maskavā jebkuru izziņu par kādu pasi un tās īpašnieku.

Millers, raudzīdamies Rudinā, labu brīdi domāja, tad teica:

— Jā, laikam gan to labāk nedarīt. Paldies, jūs esat brīvs.

Rudins aizgāja, pat neredzējis ziņojumu, par kuru bija runa.

Viņš nepavisam nebija pārliecināts, ka Millers pats nezināja visu šo pasu indeksu tehniku. Pilnīgi iespējams, ka izsaukums uz konsultāciju bija iecerēts kā vēl viena pārbaude.

Fogels labāk nekā citi zināja vienīgi to, kas par cilvēku ir katrs aģents. Viņi bija mācījušies Fogela vadītā skolā, un tāpēc, kad priekšniecība gribēja kaut ko uzzināt par kāda aģenta spējām, raksturu, pozitīvajām īpašībām vai trūkumiem, tā izsauca Fogelu. To, ka viņš bija reizē skolas priekšnieks un operatīvo radiosakaru nodaļas vadītājs, nevarēja izskaidrot ar nejaušību — šī amatu apvienošana bija labi pārdomāta. Fogela zināšanām par aģentu tīri cilvēciskajām īpašībām turpmākajā darbā bija ļoti liela nozīme. Tāpēc Rudins domāja, ka viens no viņa tuvākajiem uzdevumiem ir sadraudzēties ar Fogelu . . .

Novembra beigās Rudins pirmoreiz devās uz pilsētu. Diena bija auksta, nomākusies, brāzmains vējš dzenāja pa zemi asu sniegu. Rudina noskaņojums atbilda laikam. Gandrīz divus mēnešus viņš nostrādājis «Saturnā», tomēr nekā vērtīga nav vēl

spējis paveikt. Pat Androsovs atļaujas ironizēt. Vakar vakarā, kad viņi bez jebkādiem rezultātiem atkal un atkal apsprieda to pašu — kā piekļūt vislielākajiem «Saturna» noslēpumiem, Androsovs pēc ilgas klusēšanas pēkšņi bija zobgalīgi sacījis:

— Jūs aicinājāt strādāt mani, bet pats esat bez darba . . .

— Kas varēja iedomāties, — Rudins noskaitās, — ka jūs, gudri cilvēki, esat ar mieru būt šeit tikai akli izpildītāji?

Androsovs aizvainots apklusa ...

Pašreiz Rudins devās uz pilsētu darba laikā, un viņam bija vajadzējis lūgt atļauju Milleram.

— Kāpēc jums pēkšņi iegribējies iet tieši tagad? — Millers vaicāja.

Rudins atbildēja, ka viņam ļoti salstot kājas un viņš vēloties tirgū nopirkt no lauku dzijas adītas zeķes. Šo preci Rudins nebija izvēlējies nejauši: viņš zināja, ka siltas veļas un zeķu nav pat «Saturnam», kas bija apgādāts labāk par visiem.

— To jūs varat izdarīt arī vakarā, — Millers norūca.

— Tirgus, apakšpulkveža kungs, atvērts tikai no rīta, — Rudins mierīgi paskaidroja.

— Nesaprotu, pa kuru laiku jums pagūst nosalt kājas, — Millers sacīja. — No jūsu dzīves vietas līdz darbam lēnā gaitā var nokļūt piecās minūtēs, bet nekur citur jūs neejat.

— Tāpēc jau es arī neeju, — Rudins smaidīdams paskaidroja un klusībā nodomāja, ka Millers, acīm redzot, ir interesējies, vai viņš iet uz pilsētu.

— Vai pārskatu par partizāņu darbību ziemas apstākļos esat pabeidzis?

— Jā. Iedevu pārrakstīt. Kad atgriezīšos, tas būs kārtībā.

— Labi, ejiet, — Millers atļāva.

Rudins visu laiku nespēj^atbrīvoties no sajūtas, ka Millers vēl vienmēr viņam neuzticas. Uzdevumus viņš izpildīja, tā teikt, pēc labākās sirdsapziņas, sev kaut ko pārmest nebija nekāda pamata. Zombahs jau divreiz bija viņam izsacījis pateicību par labu darbu, bet šis tips izturējās tā, it kā kaut ko zinātu .. .

Rudins nesa Babakinam, lai viņš nosūtītu tālāk Markovam, sīku ziņojumu par pašreizējo stāvokli. Vērtīgs tajā bija vienīgi «Saturna» darbinieku saraksts ar visiem uzvārdiem un šo darbinieku amatiem un, beidzot, arī apraksts par to, cik meistarīgi viss tiek turēts slepenībā. Ar to Markovam būs izskaidrots, kāpēc Rudina darbs pagaidām nedod jūtamus rezultātus. Ziņojumā viņš godīgi un vaļsirdīgi rakstīja, ka iekļūt «Saturnā» bijis visvieglākais šai operācijā.

Rudins gāja pret vēju nesaliecies, neslēpdams seju no durstīgā sniega. Iemīta celiņa nebija, un viņš soļoja pa ielas vidu, jieskatīdamies, kur sper kāju. Tā bija Ļeņina iela. Krustojumos uzraksti bija norauti, bet uz māju numuru plāksnītēm nosaukums «Ļeņina iela» bija palicis. Rudins paraudzījās uz šīm plāksnītēm pa labi un pa kreisi, un viņam šķita, ka pašas mājas iespītīgi apgalvo: lai notiek kas notikdams, tā tomēr ir Ļeņina iela, un mēs to apsargājam. «Jā, par spīti visam, tā ir Ļeņina iela . . .» Rudins atkārtoja soļu ritmā.

Tirdziniekus šai stundā varēja uz pirkstiem saskaitīt. Bīstamākais bija tas, ka visi šie cilvēki gribēja kaut ko apmainīt vai pārdot, bet Rudins bija vienīgais pircējs. Tirdzinieki apstāja viņu no visām pusēm un cits caur citu piedāvāja savu preci.

— Man vajadzīgas vilnas zeķes, — Rudins teica kādai večiņai, kas mācās viņam virsū, turēdama rokās no vecuma sadzeltējušas mežģines. Večiņa tikai kratīja ar lakatu aptīto galvu un purināja savas mežģines. Acīm redzot, runāt aukstajā vējā bija pāri viņas spēkiem.

Pie Rudina pienāca liela auguma puisis ar zilu ģīmi, ģērbies nodriskātos svārkos.

— Man ir aspirīna pulveri, piramidona tabletes ...

— Nav vajadzīgs ... — Rudins negribot novērsās: no zāļu tirgotāja plūda skābena kandžas dvinga. — Pērku vilnas zeķes.

Runādamies ar puisi, kas pārdeva kvēpeņu degļus, Rudins saskatījās ar Babakinu; tas pa savas novietnes logu tūlīt bija pamanījis, ka sīkumtirgū ieradies biedrs. Puisis, it kā zinādams, kas vajadzīgs Rudinam, parādīja uz Babakina novietni.

— Ja vispār kādam ir zeķes, tad varbūt tam ierāvējam novietnē.

Rudins piegāja pie novietnes. Tirdzinieki skaudīgi noskatījās.

— Sveicināts, Saņa, — viņš klusi sacīja, juzdams neizsakāmu tīksmi tāpēc, ka var nosaukt cilvēku ierastā vārdā un ar neviltotu prieku lūkoties viņam acīs.

— Esi sveiks, Petro! — Babakins atsaucās tikpat klusi, un viņa acīs Rudins redzēja prieku un saviļņojumu, kādu pārdzīvoja pats.

— Man vajadzīgas no lauku dzijas adītas zeķes, būtu labi, ja varētu dabūt divus pārus, — Rudins teica.

— Vai nopietni vajadzīgas?

— Jā, Saņa, tikai ne tūlīt, bet pēc dienam trim. Šodien es teikšu, ka man tikai apsolīja sagādāt.

— Skaidrs. Parīt zeķes būs. Firma nepiekrāps. — Babakins pasmaidīja.

— Parādi kaut ko ... lai varētu parunāties ...

Babakins uzsvieda uz letes vecu drapa mēteli. Rudins sāka to aplūkot un slepus padeva Babakinam ziņojumu, kas bija salocīts tik maziņš kā desmitkapeiku gabals.

— Vai steidzīgs? — Babakins vaicāja, to paslēpdams.

— Ne visai, — Rudins nopūtās.

— Tad pa radio nepārraidīšu. Un tas tev no Markova . .. — Babakins nolika uz letes cieši savirpinātu papīrīti, kas izskatījās pēc sērkociņa. — Kāds tev noskaņojums?

— Nav nekāds labais. Uz redzēšanos!

— Dzīvo vesels ...

Viņi ielūkojās viens otram acīs, tikko manāmi pamāja ar galvu, un Rudins aizgāja.

— Ei, puisiet! — Babakins skaļi sauca viņam aiz muguras, purinādams veco mēteli. — Ņem labāk ciet, vēlāk būs žēl. Nopirks cits.

Rudins neatskatīdamies gāja tālāk.

Uz laukuma viņš iegriezās atejā, steidzīgi atvirpināja papīrīti un izlasīja Markova radiogrammu:

«Rudinam. Esmu pārliecināts, ka viss kārtībā. Apsveicu sakarā ar to, ka operācijas pirmais posms veikts sekmīgi. Tagad galvenais ir pamatīgi nostiprināties, iemantot uzticību. Vienlaicīgi izpētiet apkārtējos kadrus. Nesteidzieties. Vēlreiz — nesteidzieties. Trieciens, ko viņi drīz saņems, liks «Saturnam» aktivizēties; viņi sāks steigties, un tad jums kļūs vieglāk izpildīt uzdevumu. Pasakiet Androsovam: mēs ticam, ka viņš tā izlēmis no visas sirds, un priecājamies par viņu. Viss pārējais Andro-sova liktenis ir atkarīgs no viņa paša. Vēl un vēlreiz — nesteidzieties. Mēs gaidām pacietīgi, pilnīgi saprazdami jūsu grūtības. Ar sveicienu Markovs.»

Rudins pārlasīja radiogrammu vairākas reizes un pēc tam iznīcināja.

Atgriezies «Saturnā», Rudins tūlīt devās pie Millera.

— Biju projām četrdesmit piecas minūtes, — viņš ziņoja.

— Kur tad zeķes? — Millers zobgalīgi prasīja.

— Būs tikai parīt, — Rudins pasmaidīja. — Šodien bija aspirīns, piramidons un mežģiņu izstrādājumi. Starp citu, speku-

lantam pasūtīju divus pārus zeķu, vienu no tiem — jums, apakšpulkveža kungs. Kad jūs tās uzvilksiet, pavisam citādi sāksiet izturēties pret Krievijas salu un manu cenšanos iegādāties šīs zeķes.

Millers pirmoreiz palūkojās Rudinā, neslēpdams tīri cilvēcisku ziņkārību, un teica:

— Labi, paldies, paskatīsimies, — pēc tam piebilda vēsi, kā vienmēr: — Kur ir pārskats par partizāņiem?

Rudins tomēr negāja vispirms uz mašīnrakstīšanas biroju pēc pārskata, bet iegriezās pie Androsova. Androsovs sēdēja krēslainajā kabinetā pie galda un lasīja. Ieraudzījis Rudinu, viņš nodrebēja un steidzīgi atstūma papīru tālāk. Rudins tomēr paguva ievērot, ka Androsovam priekšā uz galda bijusi gluži balta lapa.

— Kas jums noticis? — Rudins apsēzdamies klusi vaicāja.

— Itin nekas, — Androsovs atbildēja, raudzīdamies sāņus.

— Tā nevajag, — Rudins pārmetoši teica. — Norunāsim reiz par visām reizēm: mums nedrīkst būt vienam pret otru nekādu noslēpumu.

— Jums būtu jāsaprot mans stāvoklis, — Androsovs pēc brītiņa sacīja.

— Nē, es negribu nekā saprast, un mans pienākums ir jums pateikt, ko man ziņo: priekšniecība tic, ka esat izlēmis no visas sirds, un priecājas par jums. Uzsver, ka viss pārējais jūsu liktenī ir atkarīgs tikai no jums paša.

Androsovs vaicājoši palūkojās Rudinam acīs, un tas turpināja:

— Vēlreiz: starp mums jāvalda patiesībai, tikai patiesībai.

— Mani moka mūsu bezdarbība.

— Mani tā nemoka mazāk, — Rudins sacīja. — Priekšniecība tomēr |oti labi saprot mūsu grūtības un ieteic mums nesteigties.

— Jums ir citādi, — Androsovs iebilda. — Es nevaru nesteigties. Man jāpaveic |oti daudz, lai iegūtu tiesības skatīties savējiem acīs.

— Kaut ko nozīmīgu esat jau izdarījis — es esmu te. Un, beidzot, daudz ko vērta ir jūsu gatavība mums palīdzēt.

Viņi ilgi klusēja. Pēkšņi Androsovs izslējās krēslā taisni.

— Ja nu patiesība, tad patiesība. Pastāstīšu, par ko domāju, kad nācāt iekšā. Par pašnāvību. Faktiski esmu to jau izdarījis, kad sāku kalpot ienaidniekam. Bet tagad . . . tagad tikpat kā gaisā karājos starp dzīvību un nāvi. Tikai nedomājiet, ka gribēju to izdarīt, neatnesdams nekāda labuma. Vispirms es būtu nošāvis Zombahu un Milleru un tikai pēc tam ielaidis lodi pierē pats sev.

Rudins piecēlās un, ar pūlēm apvaldīdams niknumu, teica:

— Man nav laika klausīties muļķīgus jokus. Turēju jūs par stiprāku un gudrāku cilvēku. Vai tiešām būtu maldījies?

Negaidījis, ko atbildēs Androsovs, Rudins ātri izgāja no istabas.. .

20. NODAĻA

Padomju pretuzbrukums Centrālajā frontē bija sācies. Tas bija tas pats trieciens, par kuru jau agrāk Markovs ziņoja Ru-dinam. Vairākas dienas Berlīne visā savā propagandā cītīgi vairījās no vārdiem «uzbrukums» un «atkāpšanās», centās iztēlot, ka pie Maskavas gadījusies tikai vietēja rakstura neveiksme, bez kādām liels karš nav iedomājams. Pēc tam sekoja atzīšanās, ka centrālā grupējuma karaspēks «organizēti atkāpies», lai ieņemtu izdevīgākās pozīcijas jaunam, vēl spēcīgākam izrāvienam uz Maskavu. Tieši tā teica Gebelss savā kārtējā runā. Bet tad Vāciju sāka applūdināt ievainotie un salā cietušie kareivji, kas «bija redzējuši Maskavu», tūkstošiem ģimeņu saņēma nāves ziņas. Tie vācieši, kas tolaik spēja domāt kaut vai mazliet patstāvīgi, sāka nojaust, ka pie Maskavas noticis kaut kas nozīmīgs un uztraucošs . . .

Vilhelms Kanariss neklausījās Gebelsa runas, viņš visu zināja daudz agrāk nekā Gebelss, turklāt — zināja precīzāk. Jau divas nedējas pirms padomju pretuzbrukuma pie Maskavas kāda uzticības persona bija viņam atvedusi tuvā drauga ģenerāļa fon Treskova vēstuli no Centrālās frontes. Lai gan vēstule rakstīta Ezopa valodā, tā tomēr saprotama arī visiem mums.

«Laiks varētu būt labāks,» ģenerālis rakstīja. «Sals un sniegs nav vēl visjaunākais. Austrumu vējš kļūst aizvien stiprāks un draud pārvērsties vētrā. Tam piekrīt arī Klūge. Viņš pats man to teica un teica arī to, ka šai vētrai neesam sagatavojušies. Viss, kas mums vajadzīgs, tāpat arī jūs paši, atrodas no mums ārkārtīgi tālu. Attālumam starp mums un jums ir ne tikai materiāls, bet arī morāls raksturs. Dažreiz man sāk likties, ka mēs un jūs runājam dažādās valodās. īsi sakot, viss liecina par to, ka mans kādreizējais priekšlikums samazināt attālumu, kas mūs šķir (šis priekšlikums Jums ir zināms), drīz tiešām realizēsies, tikai tagad tas notiks tāpēc, ka sāks plosīties vētra, kas nāk no austrumiem. Un tagad tas maksās ļoti ļoti dārgi. Vai tad mēs esam tik bagāti? Un vai tad nesabiezē mākoņi arī jums aiz muguras? ...»

Vēl agrāk Kanariss bija saņēmis no Zombaha sīku ziņojumu par sarunu ar Klūgi; šai sarunā feldmaršals gandrīz atklāti lūdza izlūkdienestu godīgi informēt vadoni par Centrālās fron-tes stāvokli, kas k|ūst aizvien grūtāks. Pat bez aģentūras ziņām Kanarisam bija diezgan skaidrs priekšstats par situāciju šai frontē.

Hitlers tolaik, kā izteicās Kanariss, atradās «rožainas aizmiršanās stāvoklī», kad pat vistuvākie cilvēki neuzdrošinājās likt viņam noprast, ka ar viņa militāro plānu realizēšanu kaut kas nav īsti labi. No militārajiem darbiniekiem Hitleram toreiz vistuvākais bija Brauhičs, bet viņš, kad runa bija par Maskavu, kļuva vārdos it sevišķi skops: tieši Brauhičs jau vasarā bija vadoni noskaņojis par labu plānam, pēc kura padomju galvaspilsētu vajadzēja ieņemt triecienā no rietumiem.

Kanariss tomēr nolēma riskēt un teikt vadonim kaut vai mazliet patiesības. Viņš to gribēja darīt, lai gan itin nemaz necerēja, ka Hitlers, viņu uzklausījis, atradīs kādu ģeniālu izeju. Kanariss mazāk nekā citi ticēja vadoņa ģēnijam un tā brīnumdara spējām, jo viņš pārāk daudz zināja par agrāko uzvaru aizkulisēm, lai visus panākumus izskaidrotu ar Hitlera dievišķīgajiem norādījumiem. Kanariss nolēma riskēt un teikt vadonim kaut vai mazliet patiesības, galvenokārt rūpēdamies pats par savu ādu. Ja notiks nelaime, Hitlers sāks meklēt vainīgos, un tad Kanariss varēs viņam atgādināt šo sarunu.

Drīz radās izdevīgs gadījums. Hitlers sasauca apspriedi ar nelielu dalībnieku skaitu, lai izklāstītu savu svinīgo pasākumu plānu, kas būs realizējams pēc Maskavas ieņemšanas. Šai plānā bija ne mazums rupja teatrālisma, tur, piemēram, bija arī tāds punkts: «Izdarīt to, ko pat nedomāja darīt Napoleons, — uzspridzināt Kremli.» Plānā bija norādīts arī maršruts un satiksmes līdzekļi Hitlera braucienam no Galvenās mītnes uz Maskavu.

— Es gribu noiet gar visu sava varonīgā karaspēka ierindu,— Hitlers teica pārspīlēti svinīgi un pasmaidījis vaicāja: — Jūs taču piedosiet man šo vājību? Iegaumējiet, ka vairāk par visu pasaulē mīlu un cienu savus karavīrus!

Klātesošo sejas pauda pilnīgu sapratni.

— Es vēlētos tikai vienu, — Gērings sacīja, — šai laimīgaja laikā būt blakus jums.

Hitlers, piemiedzis acis, paraudzījās Gēringa un pacēla augstāk galvu, nekā neatbildēdams.

Pēkšņi ierunājās Himlers, kas tādās apspriedes parasti klusēja.

— Mans vadoni, arī svinību laikā es Vacijas un vēstures priekšā atbildēšu par jūsu dzīvību. Domādams par šo savu augsto pienākumu, es vēlētos jūsu plānā izdarīt nelielus papildinājumus. Runa ir par jūsu braucienu uz sakauto Maskavu. Maršrutu un satiksmes līdzekļus jūs esat izraudzījies tādus, kas atbilst pašreizējiem rudens un ziemas apstākļiem. Atļaujiet man izstrādāt arī vasaras vai pavasara variantu. Man taču jāsagatavojas jebkurai iespējai.

Himlera runas sākumā Hitlers klausīdamies labvēlīgi māja ar galvu, bet, kad tika pieminēts pavasara un vasaras variants, viņš ar visu augumu paliecās uz priekšu un ar negantu skatienu cieši raudzījās Himlerā. Kad reihsministrs bija beidzis runāt, Hitlers klusi teica:

— Es jūs nesaprotu, reihsministr Himler. Pirmoreiz, kopš strādājam kopā, Himler, es jūs nesaprotu. — Viņš joprojām nikni raudzījās reihsministrā. Gērings, pievēris smagos plakstus, vēroja šo scēnu un juta ļaunu prieku.

Himlers piecēlās.

— Mans vadoni, savu kļūdu esmu sapratis. Es to teicu, tikai gluži egoistisku apsvērumu mudināts, jo man personiski izdevīgāks būtu pavasara variants — es iegūtu vairāk laika, lai Maskavu varētu pilnīgi iztīrīt. Es lūdzu piedošana, mans vadoni.

Hitlers brīdi klusēja, tad, sašķiebis muti smaidā, sacīja:

— Turpmāk visi savus plānus saskaņojiet ar mūsu varonīgas armijas panākumiem, nekādu egoismu es necietīšu.

— Esmu visu sapratis, mans vadoni, — Himlers teica, juzdams atvieglojumu.

Apspriede turpinājās, bet Kanariss bija jau atmetis nodomu pasacīt vadonim kaut vai mazliet patiesības. Viņš nolēma rīkoties citādi. Galu galā armijas izlūkdienests strādā ģenerālštāba labā. Uz turieni tad nu viņš nosūtīs piesardzīgu pārskatu par stāvokli Centrālajā frontē. Protams, neviens, ieskaitot Brauhiču un Halderu, neuzdrošināsies to rādīt Hitleram. Tomēr nelaimes gadījumā šis pārskats, kas atradīsies ģenerālštāba dokumentos, tik un tā noderēs Kanarisam par aizsargāšanās trumpi . ..

Visiem par izbrīnu, pēc sakāves pie Maskavas galvas tomēr neripoja. Hitlers aprobežojās ar to, ka atvaļināja trīs feldmaršalus, apmēram četrdesmit ģenerālus un pats uzņēmās sauszemes karaspēka komandēšanu. Ar to vētra beidzās. Kanariss toreiz palaida asprātību, kas atvaļinātos varēja mazliet nomierināt: «Pirms laika labāk tikt atvaļinātam nekā apbedītam...»

Nepatikšanas Maskavas dēļ Kanariss tomēr piedzīvoja. Iespējams, ka Hitlers vēlāk saprata, kāpēc informatīvo ziņojumu par stāvokli Centrālajā frontē admirālis bija nevis atdevis viņam pašam, bet aizsūtījis ģenerālštābam. Lai nu kā būtu bijis, janvārī, sarunādamies ar Kanarisu, Hitlers pēkšņi bez jebkāda humora un bez jebkāda sakara ar toreizējo sarunu sacīja:

— Vai zināt, admirāli, ka jūs Vācijā esat vienīgais cilvēks, kas man neuzticas?

— Es uztveru to kā joku, mans vadoni, — Kanariss teica ar dziju pārliecību balsī.

— Tad kāpēc mani ģenerālštāba darbinieki dažreiz uzzina no jums to, kas man nav zināms?

— Nesaprotu, par ko ir runa, mans vadoni, — Kanariss iebilda.

— Jūs visu saprotat lieliski! — Hitlers skaļi iesaucās un atgriezās pie pārtrauktās sarunas.

Sī nejaušā epizode sarunas laikā Kanarisu ļoti uztrauca, tā neizgāja viņam no prāta, un vēlāk viņš ne vienreiz vien atcerējās to visos sīkumos, mēģinādams noteikt, cik nopietni Hitlers bija runājis. Viņš zināja, ka vadonis juceklīgu jūtu uzliesmojuma mirklī vai arī pēkšņas iekaismes mudināts bieži ko pasaka, bet tūlīt arī pats aizmirst, ko teicis. Tomēr dažreiz aiz Hitlera vārdiem slēpās kaut kas būtiskāks, un tad viņš neko neaizmirsa, ne vienreiz vien atgriezās pie aizsāktā temata. Starp viņam tuvajiem cilvēkiem bija tikai viens, kas katrreiz pilnīgi droši zināja, kā jāizturas pret vadoņa izteicienu. Tas bija Martīns Bormanis, vistuvākais no visiem. Pēc katras sēdes viņš deva sekretāriem norādījumus, kas no Hitlera sacītā ierakstāms protokolā un kas izmetams. Kanariss būtu varējis pavaicāt Bor-manim, kā izturēties pret dīvaino Hitlera apvainojumu, bet Bormanis šai sarunā nebija piedalījies. Kanarisu mazliet nomierināja tikai tas, ka saruna ar Hitleru netika protokolēta. Lai nu kā, bet pašreiz viņam bija skaidrs, ka enerģiski jāuzlabo izlūkdienesta darbs Krievijā .. .

Ģenerālštābs drudžaini gatavojās četrdesmit otrā gada pa-

vasara un vasaras kampaņai. Tolaik Hitlers bija ļoti iemīļojis vārdu «totāls». Viņš prasīja, lai viss kļūtu «totāls» — gan uzbrukums, gan bombardēšana, gan diplomātija, gan represijas. Kanariss šo vārdu uzņēma savā arsenālā. «Arī izlūkošanai jābūt totālai,» viņš sacīja. Viņa izstrādātais plāns Hitleram patika.

— Jā, Kanaris, tieši tā, — Hitlers teica, aizvien vairāk iekaisdams. — Pretinieka nerviem nedrīkst būt neviena mierīga brīža! Viņa aizmugurei jākļūst par elli! Es gribu šai laikā redzēt viņa pakausi un zināt par viņu visu. Ja Kremlis tikai gatavojas spert kādu soli, man jābūt jau informētam par tā vēlēšanos. Un tad manu armiju totālais trieciens saplūdīs kopā ar komunistu aizmugures un viņu nervu sadragāšanu, kurai tāpat jābūt totālai! ...

Pēc tam atgriezies savā kabinetā, Kanariss vispirms nopriecājās, ka vadonis ne ar vārdu, ne ar mājienu nebija licis noprast, ka viņš atceras sarunu par neuzticēšanos. Gluži otrādi, vadonis bija izturējies draudzīgi, sarunādamies parādījis lielu uzticēšanos un divreiz pārgājis uz «tu». Kanariss sāka pārlasīt Hitlera nupat apstiprināto plānu par totālās izlūkošanas organizēšanu Krievijā. Plāns bija ļoti labs un ne velti patika Hitleram. Tikai nez vai šo plānu varēs realizēt. Viņam atkal un atkal bija jādomā par šo nolāpīto Krieviju, kas nelīdzinājās nevienai zemei pasaulē. Ikvienā zemē tāda plāna realizēšana būtu radījusi elli. Būtu tikai vajadzējis tur nomest vairāk savu pieredzējušo, daudzkārt pārbaudīto cilvēku. Krievijā sevišķas grūtības sagādāja jau tas vien, ka pastāvēja trīskārt nolādētā valodas barjera. Pat ļoti pieredzējis izlūks, kad viņu aizsūtīja uz turieni, varēja iekrist, tiklīdz uzsāka sarunu ar pirmo ceļā sastapto krievu. Krievu tautības aģentu iesūtīšana nedeva vēlamo efektu tāpēc, ka šie aģenti nekļuva ne uzticami, ne pieredzējuši, lai kā viņus mācīja. Pat vislabākie no aģentiem, kuri darbojas Krievijā, sūta ziņojumus, kas jau pa gabalu ož pēc diletantisma; viņi neprot atrast un saskatīt svarīgāko. Tā nav nejaušība, ka pārskatus pēc šiem ziņojumiem Kanariss vienmēr raksta pats, un katrreiz viņam jāmobilizē visa sava izdaudzinātā prasme, lai ar veiklām frāzēm aizsegtu faktu nabadzību. Acīm redzot, visvairāk būs jāaktivizē izlūkdienesta otrā nodaļa, kas organizē diversijas un terora aktus. Tur aģentiem nav vajadzīgs daudz prāta un pieredzes. Pirmās nodaļas darbā atliek cerēt tikai uz to, ka, iesūtot aģentus masu apmēros, izdosies iegūt arī vairāk izlūkošanas ziņu.

Kanarisa pārdomas iztraucēja telefons, pa kuru uzturēja tiešus sakarus starp Berlīni un Prāgu. Zvanīja Reinhards Heid-rihs, jaunais Bohēmijas un Morāvijas protektors. Izdzirdis labi pazīstamo balsi, Kanariss saviebās, it kā viņam būtu iesāpējušies zobi, tomēr sāka runāt jautri un draudzīgi. Tā bija veca spēle: viņi neieredzēja viens otru, bet abiem pagaidām trūka spēka, lai savu naidu parādītu atklāti, tāpēc viņi uzturēja ārēji pieklājīgas un pat draudzīgas attiecības.

Sākumā tika runāts par maznozīmīgām lietām — par laiku, sievu veselību un tā joprojām. Kanariss gaidīja. Beidzot viņš izdzirda to, kāpēc Heidrihs bija zvanījis. Lai gan viņi runāja pa tiešo vadu un sarunu neviens nevarēja noklausīties, Heidrihs tomēr neizteicās klaji.

— Es turpinu likvidēt barona^4 atstāto liberālo mantojumu. Šeit piedzīvoju tās pašas jau pamatīgi apnikušās grūtības, kādas man bija Francijā. Kāpēc mēs un jūs staigājam cits citam pakaļ pa vienām un tām pašām vietām?[5] Šķiet taču, ka esam par visu vienojušies. Es šeit grandiozos apmēros likvidēju purvu, man te ir dārgs katrs feldfēbelis, bet jūsu ļaudis tai pašā laikā nodarbojas ar glītrakstīšanu vai risina rēbusus, lai atrastu no skatuves nogājušu Rietumu aģentūru. Vai nav laiks, mans draugs, to izbeigt?

— Kāpēc jūs tā vaicājat? — Kanariss viņu pārtrauca. — Apspriedē mēs par visu principā jau vienojāmies. Es izstrādāju lēmuma projektu, bet, lai projekts kļūtu par lēmumu, tas jāapstiprina Keitelam; kārtība paliek kārtība.

— Velns ar ārā, kas tā tāda par kārtību! — Heidrihs pacēla balsi. — Man zvanīja no Berlīnes Hupenkotens; viņš teica, ka jūsu projektā no mūsu vienošanās esot palikuši tikai komati.

— Hupenkotena domas vēl nav nekāds novērtējuma etalons, — Kanariss sarkastiski iebilda.

— Viņam ir jauna cilvēka asā redze, un melnu no balta viņš atšķirt prot, — sekoja prettrieciens no Prāgas.

— Uzskatu par labāku kārtot darīšanas ar cilvēkiem, kas normāli redz visas krāsas.

Heidrihs nekā neatbildēja. Viņš zināja: ja sācies vārdu karš, Kanarisu pieveikt ir grūti.

— Mans draugs, — viņš teica, it kā meklēdams izlīgumu, tomēr balsij aiz dusmām bija metāliska skaņa, — atgriezīsimies pie mūsu temata. Mēs neieņemam jaunu dzīves telpu tāpēc, lai tur mūžīgi karotu ar sarkanajiem un ebreju plutokrātiju. Jūs tam. piekrītat?

— Protams, un mēs abi darām visu iespējamo, lai jaunas platības apgūtu.

— Baidos, vai jūsu vērtējums neatšķiras no augstākās priekšniecības vērtējuma. Lai šī atšķirība nekļūtu pārāk uzkrītoša un nepieņemtu nepatīkamus veidus, ļoti lūdzu jūs tūlīt atgriezties pie sava projekta, vēlreiz padomāt par visu, kas no tā atkarīgs, arī par mūsu abu likteni, un ierakstīt šai projektā to, par ko tikām vienojušies apspriedē. Vai varat to izdarīt?

— Projekts jau atrodas pie Keitela, — Kanariss mierīgi paskaidroja.

— Nav tiesa, — Heidrihs iesmējās. — Projekts atrodas tikai pie Keitela referenta.

— Labi, pacentīšos darīt visu iespējamo. Tomēr es tiešām domāju, ka projekts izsaka to, par ko vienojāmies mūsu apspriedē.

— Redziet, cik bēdīgi, ka tādas sarunas netiek stenografētas! — Heidrihs iesaucās gandrīz jautri. — Varu tomēr jums palīdzēt, mans draugs. Hupenkotenam ir mūsu apspriedes protokols, kurā viss sīki pierakstīts. Viņš var jums to nogādāt vēl šodien.

— Kāpēc viņam sevi apgrūtināt, lai atsūta tāpat.

— Mīlestībā un naidā jūs esat pastāvīgs. — Heidrihs atkal iesmējās. — Uz redzēšanos, mans draugs!

Kanariss nolika klausuli neatvadījies ...

Tātad Hupenkotens šai apspriedē ir protokolējis un droši vien vēlāk dabūjis vīzu no visiem apspriedes dalībniekiem, pareizāk sakot, ne no gluži visiem, bet no tiem, kas tieši vai netieši pārstāv gestapo. Kanariss sažņaudza pirkstus dūrēs un uzsita pa krēsla elkoņu balstiem. Kā viņš ienīda šo jauno iznireli Hupen-kotenu, kas tik strauji taisīja karjeru! Viņš bija ticies ar Hupen-kotenu tikai trīs vai četras reizes dažādās apspriedēs, kurās tam bija piederējusi otrā vai pat trešā loma. Nekādas atklātas sadursmes abiem nebija gadījušās un pat nebija varējušas gadīties, jo šā jaunā skaistuļa sabiedriskais stāvoklis bija pārāk maznozīmīgs. Kanariss tomēr viņu neieredzēja un pat baidījās no viņa ne mazāk kā no Heidriha, it kā kaut ko nojauzdams ...

Aizsteigdamies priekšā notikumiem, pastāstīsim, ka Hupen-kotens bija tas, kas 1945. gada aprija sākumā pēc Hitlera pavēles apmeta Kanarisam ap kaklu stieples cilpu un pakāra viņu cietuma kamerā. Līdz tam tomēr vēl tālu, labāk turpināsim savu stāstu.

Kanariss izsauca pulkvedi fon Bentevinji un adjutantu pulkvedi Enki, pavēlēja viņiem tūlīt uzrakstīt savu apspriedes protokolu un norādīja, ko šai protokolā atspoguļot. Kanariss bija nolēmis, ka viņam vajadzīgs savs protokola variants — dokuments, kam būtu tāds pats spēks kā Hupenkotena safabricētajam.

Pieprasījis pēdējos ziņojumus par Cehoslovakiju, Franciju, Angliju un Ameriku, Kanariss deva sekretāram rīkojumu visiem teikt, ka viņa nav ...

Anglija . . . Ļoti pieredzējis aģents, kuram Kanariss ticēja kā pats sev, ziņoja, ka Britānijas salas sabiedrotie sāk koncentrēt militārus spēkus, pirmkārt aviāciju. Vēl pirms trim mēnešiem šis pats aģents bija ziņojis* ka amerikāņu militārajai misijai, kura ieradusies Anglijā, ir tīri simboliska nozīme un paši angļi to uzskata tikai par «jēlas gaļas gabalu, kas pasviests vācu izlūkdienestam». Tagad šis aģents stāstīja pavisam ko citu. Pirms trim mēnešiem visas aģentūras ziņas liecināja, ka angļu noskaņojumam visraksturīgākās ir paniskas bailes no uzlidojumiem un no vācu iebrukuma viņu salās. Tagad ziņojumā bija jau runa par to, ka angļu noskaņojums kļūst aizvien kareivīgāks. To apliecināja ne tikai pašaizsardzības vienības, kas tika dibinātas visā valstī (tajās iestājās pat sievietes), bet arī angļu izlūkdienesta darbība. Starp citu, tas sāka aktīvi izmantot franču Pretošanās kustības spēkus .. .

Tas viss, protams, nevarēja nesatraukt Kanarisu, tomēr viņš pārāk stipri ticēja citai Anglijai, tai, kas pēdējos gados bija darījusi visu iespējamo, lai tikai Hitlers vērstu savus spēkus pret komunistisko Krieviju. Sī Anglija labprāt bija ar mieru maksāt par to ar veselām valstīm. Kanariss domāja, ka Anglijas galvenie spēki, kas bija diktējuši šo politiku, ir vēl pietiekami stipri, tāpēc visas cerības jāsaista ar tiem, bet angļu ministru kungi lai pagaidām spēlē karu . . .

Francija... No turienes saņemtās aģentu ziņas apstiprināja to, ko ziņoja viņu kolēģis no Anglijas: Francijā sācis aktivizēties angļu izlūkdienests un cenšas pakļaut sev franču Pretošanās kustības pagrīdes cīņu. No ziņojumu kaudzītes Kanariss izraudzījās to, ko bija parakstījis «pulkvedis Anrī». Aiz šīs iesaukas slēpās viens no Kanarisa mīlu|iem — apakšvirsnieks Hugo Blei-hers. Par šo aģentu Kanariss jau ne vienreiz vien bija runājis apspriedēs, minēdams viņu kā piemēru, kas apstiprina tēzi, ka izlūka talants atplaukst tāpat kā dzejnieka talants. Tiešām, šis cilvēks bija sīks ierēdnis kādā rūpniecības firmā Hamburgā, viņu mobilizēja, un viņš k|uva par vienu no prasmīgākajiem izlūkiem Francijā.

Bleihera ziņojums kā parasti bija sīks, pat pārlieku izplūdis, toties kā vienmēr — interesants. Arī viņš ziņoja, ka angļi cenšas iespiesties franču Pretošanās kustībā, nomet no lidmašīnām ieročus un rācijas, iesūta savus emisārus. Bleiheram bija ziņas, ka starp Francijā esošajiem emisāriem ir arī Cerčila dēls Rendolfs.

Kanariss aiz pārsteiguma sastinga: vai tas varētu būt tiesa? Bleihers reizēm labprāt arī pafantazēja, bet nez vai viņš būtu atļāvies vieglprātīgu operēšanu ar tādu faktu. Pārtraucis ziņojumu lasīšanu, Kanariss uzrakstīja rīkojumu izlūkdienesta vadītājam Francijā: ja Cerčila dēls tiešām tur atrodas, darīt visu, lai viņš nenokļūtu gestapo rokās, jo tas viņu var likvidēt, neizprazdams, cik svarīgi ir Cerčila dēlu dabūt ciet dzīvu. Atsevišķu šifrogrammu Kanariss nosūtīja Bleiheram: visu uzmanību veltīt Cerčilam, informēt par viņu katru dienu.

Kanariss sāka atkal lasīt. Tiešām, angļu izlūkdienests nekaunīgi cenšas iespiesties Francijā, tomēr aģenti par to uztraucas pārliecīgi. Tas, ko angļi šai ziņā dara pašreiz, ir tīrais amatnieciskums. Tomēr nepieciešams organizēt pretdarbību. Tā kā angļiem jau sendienas izveidojusies īpaša nepatika pret zaudējumiem, vislabākais būs dot angļu rezidentiem Francijā masveida triecienu: izķert viņus kā peles un kādu desmitu nošaut. Šai gadījumā var arī piekāpties SD. Annijas izlūkdienesta aģenti izsekos angļu rezidentus, bet pēc tam, apliecinādami, tā teikt, vēlēšanos realizēt sadarbību, pēc kuras tik ļoti cenšas Heidrihs, iegūtās ziņas atdos gestapo. Pēc šā lēmuma pieņemšanas Kanarisam atgriezās labais noskaņojums, ko bija sabojājusi saruna ar Prāgu, un viņš nodomāja, ka projekts tiešām mazliet jāpalabo, ierakstot tajā punktu, pēc kura visur, arī Krievijā, jānodod gestapo tie materiāli, kas izlūkdienesta mērķiem nav noderīgi. Kāda nozīme tam, ka tiek likvidēts ducis angļu rezidentu, kas sakautajā Francijā nodarbojas ar bezcerīgu avantūru, ja vācu armijas izlūkdienesta aģenti Hitleram vissvarīgāko un vērtīgāko veic pašā Anglijā vai Amerikā, vai arī Krievijā? ...

Starp citu, par Ameriku. Ko ziņo no turienes? Šī zeme Kana-risā vienmēr izraisīja sevišķu ziņkārību. Kādā apspriedē pie Hitlera viņš reiz bija izteicies, ka «Amerikā pārdod visu, pat feldmaršalus», un šis joks vēlāk gāja no mutes mutē. Un patiesībā tā arī ir, amerikāņi paši apgalvo, ka pie viņiem visu izšķir nauda. No otras puses, šis ļoti lietišķais prakticisms ir Amerikas draudīgais un reizē arī noslēpumainais spēks. Ja tās finansu magnāti redzēs, ka visizdevīgākais bizness pašreiz ir karš, viņi to pašu agrāk pārdoto feldmaršalu atpirks atpakaļ par tādu naudu, par kādu Vācijas valsts kase nevar ne sapņot.

No Amerikas atsūtītie aģentu ziņojumi valsts iekšējo stāvokli attēloja pilnīgi vienādi. Rūzvelts un viņa tuvākie darbinieki proklamē aktīvu savienību ar angļiem, frančiem un krieviem, tomēr patiesībā šī aktivitāte pagaidām izpaužas lielākoties propagandā un simboliskos žestos — tādos kā, piemēram, Rūzvelta personīgo pārstāvju nosūtīšana uz sabiedrotajām zemēm vai militāro misiju darbinieku skaita palielināšana. Propaganda paliek propaganda. Daudz nopietnāk jāizturas pret aģenta ziņojumu, ka kongresā aizvien aktīvāk darbojas tie spēki, kas atbalsta Rūzvelta centienus pastiprināt sabiedroto kopdarbību.

Kanariss sāka lasīt, ko ziņo aģents, kurš atrodas vistuvāk Amerikas finansistu aprindām. Šis ziņojums bija veicis garu ceļu un Berlīnē nokļuvis tikai šodien.

Neizlasījis līdz beigām, Kanariss jau saprata, cik svarīgs ir šis ziņojums. Tā pirmajā daļā bija runa par to, ka finansu oli-garhijas augstākās aprindas uz Hitlera steidzīgo kara pieteikumu Amerikai reaģējušas Vācijai nelabvēlīgi. Kanariss jau toreiz, decembrī, bija šo vadoņa rīcību uzskatījis par nepārdomātu. Amerikas īstos varas vīrus kara pieteikums saniknoja, jo tas sajauca visas viņu kārtis. Agrāk viņi varēja mierīgi realizēt izo-lacionistisko politiku: «Lai jau kaut kur karo, mums par to nav nekādas daļas.» Bet tad notika uzbrukums Pirlhārborai. Tas bija pirmais trieciens šai politikai. Pēc tam Hitlers pasteidzās ar savu kara pieteikumu. Tas jau nu bija par daudz. Amerikāņi ir inerti, tomēr arī viņu inertumam ir robežas ...

Aģents ziņoja, ka Amerikas militārās piegādes Krievijai var tagad stipri palielināties, ka šai ziņā palicis neatrisināts tikai viens jautājums — kā par piegādēm tiks samaksāts, bet arī tas drīz būs nokārtots. Vispār Rūzvelta politiku aizvien enerģiskāk

atbalsta tauta, un ar to vairs nevar nerēķināties pat spēcīgi prezidenta pretinieki. Aģents minēja daudz faktu, kas apstiprināja, ka Amerikas iestāšanās karā nav vis tukšas runas, bet gan realitāte...

Lai gan Kanarisu šis ziņojums stipri satrauca, tomēr galu galā viņš savās pārdomās atkal atgriezās pie Krievijas. Lai nu saka, ko grib, tomēr pašreiz viss izšķiras tur. Ja tuvākajā laikā izdosies Padomes nospiest uz ceļiem, amerikāņu kapitālisms nekādā ziņā nesniegs tām palīdzīgu roku. Pret to ir visa vēsture, visa amerikāņu politikas būtība. Sakāvis krievus, Hitlers tūlīt atradīs kopīgu valodu gan ar Ameriku, gan ar Angliju, un tad pagaidām karu varēs izbeigt. Pasaule pamatos būs sadalīta.

Tātad Krievija un vēlreiz Krievija.

21. NODAĻA

Februāris bija kaprīzs. Polijā tas lika ataust mīlīgam, saulainam rītam, pār Minsku pārvilka zemus, lēšķainus mākoņus. Lidmašīna lidoja zem mākoņiem, tajā bija krēslaini un auķsti. Netālu no Smoļenskas sākās bieza sniegputeņa josla; skatienam pazuda ne tikai zeme, pat lidmašīnas spārnus it kā atgrieza nost balta migla. Pasažieru telpā iedegās blāva gaisma.

Priekšējā krēslā, līdz kaklam ietinies siltā pledā, snauda vīrietis ar lielu, sirmu galvu. Otrs pasažieris sēdēja viņam aizmugurē, seju aizsedzis ar cepuri, kas bija uzmaukta dziļi uz acīm, salstošās rokas sabāzis mēteļa piedurknēs. Sie pasažieri bija Vilhelms Kanariss un viņa adjutant-s pulkvedis Enke; viņi lidoja uz Smoļensku.

Lidmašīna stipri sakratījās, ārpusē, divreiz skaļi ieklakšķēda-mies, kaut kas atsitās pret tērauda .apšuvumu. Enke norāva cepuri, pielēca kājās, sāka uzmanīgi klausīties un skatīties apkārt. Kanariss tikai mazliet pavēra lielās, melnās acis un uzsmaidīja adjutantam.

— Jā, jā, Enke, ir karš, un, pēc visa spriežot, mūs apšauda pašu zenītartilērija. Sēdieties, Villi, krievi apgalvo, ka kājas cilvēku patiesībai netuvinot...

Lai gan Kanarisam bija jau pāri piecdesmitiem, viņš izskatījās vēl ļoti spēcīgs, tikai, tiesa, agri bija nosirmojis. Jau desmito gadu Kanariss vadīja hitleriskās Vācijas izlūkdienestu. Viņš bija apveltīts ar izcilu, atjautīgu prātu un pat nacistu barvežu vidū izturējās neatkarīgi. Līdz šim izlūkdienests Hitleru bija

apkalpojis labi. Visas viņa avantūras sākās ar vācu armijas izlūkdienesta aktivizēšanos. Kanarisa ļaudis, kas atradās visās pasaules malās, plaši izvērsa savu slepeno darbību, kuras uzdevums bija nodrošināt panākumus kārtējai Hitlera laupīšanas akcijai. Kad Hitlers posās pievākt Cehoslovakiju vai Norvēģiju, viņš nedeva karaspēkam pēdējo pavēli tik ilgi, kamēr Kanariss nebija pateicis: «Viss sagatavots.»

Kad pār seno Prāgu bija sācis plandīties kāškrusta karogs, Hitlera ārpilsētas rezidencē notika svinīgas pusdienas, kurās piedalījās hitleriskās Vācijas varasvīri. Gērings turēja runu par vadoņa visaptverošo ģēniju. Hitlers bija lieliskā omā, viņš bez mitas jokoja, oratora runu pārtrauca ar gariem ekspromtiem. Kad Gērings teica par Cehoslovakiju: «Mēs iebāzām to kabatā kā saņurcītu mutautu,» — Hitlers, norādīdams uz Kanarisu, iesaucās: «Bet tas, kas to saņurcīja, bija viņš ...»

Pēc Norvēģijas ieņemšanas Hitlers viceadmirālim Kanarisam piešķīra pilnu admirāļa dienesta pakāpi, lai gan daudziem flotes admirāļiem, kuri Norvēģijas operācijā piedalījās tieši, tāds gods netika parādīts.

Par Kanarisu, ap kura kaklu 1945. gada aprīļa sākumā savilkās cilpa, tagad sarakstīta vesela kaudze grāmatu. Patiesība tajās jaucas ar meliem, tāpēc viņa tēls tīts noslēpumainības miglā. Atradušies autori, kas mēģina Kanarisu parādīt kā cildenu prāta un goda bruņinieku un gandrīz vai kā galveno opozicionāru, kas cīnījās pret Hitleru un viņa bandu. Tās ir blēņas. Kanariss vienmēr bija kopā ar Hitleru visās viņa laupīšanas avantūrās, arī karā pret Padomju Savienību. Tikai Kanariss bija gudrs, un varbūt tieši tāpēc viņš agrāk nekā citi saprata, ka Krievijā Hitlers zaudē jebkuru mēra sajūtu. Tad, izmantodams savu stāvokli un iespējas, viņš sāka viltīgu spēli ar Rietumu lielvalstīm, centās tām iedvest domu, ka iespējams pārtraukt karu Eiropas centrā un kopīgiem spēkiem uzvarēt Austrumos. Kanariss bija lieliski informēts par ievērojamu militāro darbinieku opozīciju pret Hitleru. Vēl vairāk: kad Krievijā sākās militāras neveiksmes un kļuva iespējama pilnīga vāciešu sakāve, Kanariss ļoti viltīgi, pats sevi neatklādams, mudināja opozicionāros ģenerāļus darboties. Šai nozīmē var pieņemt, ka admirālim Kanarisam ir bijis kaut kāds sakars ar neveiksmīgajiem atentātiem pret Hitleru 1943. gadā Smoļenskā un 1944. gadā Rastenburgā. Par Kanarisa pozīciju kāds no viņa biogrāfiem izteicies diezgan trāpīgi: admirālis spēlēja ne tikai divkāršu, bet arī trīskāršu

spēli, tomēr viņa galvenās cerības desmit gadus bija saistītas ar Hitleru.

Kanariss ienīda Padomju Savienību tāpat kā Hitlers. Tāpat kā Hitlers bija pārliecināts, ka Sarkanā Armija neizturēs vācu karaspēka spiedienu un karā ar Krieviju uzvarēs Vācija. Acīm redzot, viņš tikai lāgā neticēja, ka šo uzvaru izdosies iegūt zibeņ-ātri. Lai gan Kanariss Padomju Savienību uzskatīja par milzi uz māla kājām, viņš no tās baidījās. Krieviju viņš nesaprata. Populārs ir viņa izteiciens, ka Krievija un krievi ir stipri un bīstami tāpēc, ka eiropietim tie šķiet noslēpumaini un neizdibināmi.

Pēc trieciena, ko vācu karaspēks bija saņēmis pie Maskavas, Kanariss saprata, ka Vācijas cīņa Padomju zemē būs ilga, tomēr viņš ticēja, ka galu galā vācu armija pieveiks Krieviju. Pieņemdams lēmumu par totālo spiegošanu un diversijas aktu izvēršanu Padomju Savienībā, Kanariss bija pārliecināts, ka viņš veicinās Vācijas uzvaru. Kad bija apritējis pret Krieviju vērstās militārās kampaņas pirmais pusgads, Kanariss redzēja, ka cīņa katrā ziņā būs ilga un ļoti grūta, tāpēc piesardzīgi mēģināja uz tādām domām uzvedināt arī savus tuvākos darbiniekus.

Pašlaik viņš lidoja uz Smoļensku un darīja to ne tikai tādēļ, lai instruētu savus darbiniekus, it īpaši «Saturna» vadītājus, kas arī bija izsaukti uz turieni. Kanariss gatavojās tikties ar tuvu pazīstamiem ģenerāļiem, lai iegūtu reālāku priekšstatu par to, kas notiek frontē.

Smoļenskas tuvumā lidmašīna izkļuva no puteņa joslas, un Kanariss ieraudzīja pilsētu, kuras ēkas bija izkaisītas pa stāviem Dņepras krastiem. Apmetusi loku, lidmašīna uzņēma virzienu uz Marijas Patvēruma kalnu, kur aiz slimnīcas atradās lidlauks. Nolaidusies zemē, tā nepagriezās uz štāba ēku pusi, bet sāka ripot uz lidlauka viņu galu, kur gaidīja dažas vieglās automašīnas un nedaudzi cilvēki.

Kanariss viegli noskrēja lejā pa kāpnēm. Tagad varēja redzēt, ka viņš ir pavisam neliela auguma; to sevišķi izcēla garais kažoks, kas sniedzās gandrīz līdz zemei, un nesamērīgi augstā kažokādas cepure, kādas mēdz nēsāt pareizticīgo garīdznieki. Kanarisam devās pretim tikai ģenerālis Lahūzens — viens no viņa vietniekiem, kas bija ieradies jau agrāk. Pārējie palika stāvam godbijīgā attālumā.

— Priecājos, ka atlidojāt tik veiksmīgi, — Lahūzens sacīja, spiezdams admirāļa roku.

— Kāpēc tāda parāde? — Kanariss pamāja uz cilvēkiem, kas stāvēja atstatu. — Jūs taču zināt, ka es to neciešu. Kur mašīna?

Viņi iesēdās milzīgā «meibahā», tik lielā kā vagons.

— Pārējie lai brauc minūtes piecpadsmit vēlāk, — Kanariss pavēlēja. — Kas par muļķīgu paņēmienu — rīkot tādas kavalkādes!

Mašīna piesardzīgi un neveikli brauca lejā pa Marijas Patvēruma kalnu. Tā visu laiku slīdēja sānis, ap riteņiem aptītās ķēdes iegrauzās piesnigušajā ceļā, nepatīkami ņerkstēdamas.

— Tad nu tāda ir Krievijas ziema, — Kanariss domīgi sacīja, pa logu lūkodamies uz apsnigušajiem Dņepras krastu pauguriem. — Krieviem tā taču ir tikpat grūta kā mums, vai ne?

— Ja nepatur vērā, — Lahūzens atbildēja, — ka krievu tehnika aukstumam ir pielāgota, bet mūsējā ne. Krieviem, piemēram, ir tāds izgudrojums kā va-ļen-ki. — Šo vārdu ģenerālis Lahūzens pateica krieviski. — Tie ir zābaki, ko izgatavo no aitas vilnas. Vai arī paskatieties, lūdzu ... — Lahūzens parādīja uz diviem bērniem, kas, ragaviņās braukdami lejā no uzkalniņa, bija sabijušies no mašīnas un iegāzušies sniegā. Viņi ķepurojās pa sniegu, smiedamies un viens otru grūstīdami. — Viņiem vienalga, vai tās ir siltas smiltis vai šis aukstais sniegs.

— Vai apspriede ir sagatavota? — Kanariss viņu pārtrauca.

— Sabraukuši visi. Galveno referātu nolasīs, protams, Zombahs.

— Nevis referātu, bet pārskatu. — Kanariss sacīja nesteidzīgi kā vienmēr. — Esmu noguris no bezgalīgajiem projektiem un plāniem. Lai' viņš skaidri un gaiši pasaka, kas ir jau padarīts un kas tiks darīts turpmāk.

— Apmēram tā es viņu arī orientēju, — Lahūzens teica diezgan nedroši. — Bet jūs taču pazīstat Zombahu, viņš liks galdā arī veselu kaudzi objektīvu cēloņu un prasību.

— Nu, kā to teikt... Cēloņi arī kaut ko nozīmē. Par tiem jātiek skaidrībā.

Apspriede bija sasaukta tīkamā mājiņā; tā atradās piesnigušā nomales ielā, kas nezin kāpēc saucās par Meiera šoseju. Mājas iekārtojums bija palicis tāds pats, kāds bija toreiz, kad tur vēl ritēja nezināmu cilvēku miera laiku dzīve. Ēdamistabā gandrīz pusi sienas aizņēma milzīgi liela, ērģelēm līdzīga bufete. Ap ovālu galdu bija aplikti veclaicīgi Vīnes krēsli ar caurumotiem, nobružātiem sēdekļiem. Virs pianīna, kas bija pārsegts ar garu tamborētu sedziņu, karājās palielināta vīrieša un sievietes fotogrāfija. Vīrietim bija melni, cieši aizpogāti svārki, cietināta apkaklīte ar atliektiem stūriem, zem masīvā deguna garas, smailas ūsas; viņš izskatījās pēc komersanta vai pārtikuša ārsta, kas kļuvis populārs slimnieku vidū. Sieviete bija ģērbusies līgavas tērpā; balts, pie augstas frizūras piestiprināts plīvurs padarīja viņu līdzīgu karalienei. Seja bija glīta, labsirdīga un mazliet izbijusies.

Paraudzījies ģīmetnē, Kanariss smiedamies sacīja:

— Lai šā laulātā pāra laime dod savu svētību mūsu darbam!

Karavīri, kas stāvēja ap galdu, godbijīgi pasmaidīja. Kanariss apsēdās galda galā, tieši zem ģīmetnes, un ar rokas mājienu aicināja sēsties arī pārējos.

— Vispirms paklausīsimies, ko sacīs pulkvedis Zombahs, — Kanariss teica klusi un gandrīz neoficiāli, it kā pašreiz tiešām sāktos kādas ģimenes svinības.

Pulkvedis Zombahs, šis smagnējais cilvēks ar enerģisku, noslēgtu seju, lēnām piecēlās, attaisīja portfeli, izņēma biezu mapi, atvēra to, tad uzlika pensneju ar stūrainiem stikliem un tūlīt k|uva līdzīgs zinātniekam.

— Kāds būs reglaments? — viņš vaicāja zemā, samtainā balsī, noņemdams no rokas pulksteni.

— Projektiem — viena minūte, — Kanariss iesmējās. — Lietišķai apstākļu analīzei un konkrētiem priekšlikumiem — mūžība.

Virsnieki, kas sēdēja ap galdu, ļoti labi saprata, ko nozīmē šis admirāļa joks par reglamentu projektu klāstīšanai. Acīm redzot, valodas par to, ka admirālis Kanariss nav apmierināts ar «Saturna» darbu, ir dibinātas, tātad jābūt modriem, rūpīgi jāpārdomā savas pozīcijas. Apspriedē piedalījās izlūkdienesta darbinieki ne tikai no «Saturna» vien.

Zombahs pavisam mierīgi runāja par viņam pakļautā «Saturna» darbu, un tūlīt varēja redzēt, ka viņš nepavisam nav domājis to parādīt rožainā gaismā. Vēl vairāk — par sekmīgi veiktajām operācijām viņš pastāstīja ļoti īsi un tūlīt pavēstīja, ka «Saturna» darbā vislielākās bažas izraisa daudzie gadījumi, kad aģenti ir gan pārgādāti pāri frontei, bet par viņu turpmāko likteni nekas nav zināms.

Apakšpulkvedis Millers slepus vēroja Kanarisu, cenzdamies uzminēt, kā viņš reaģē uz Zombaha paškritisko pozīciju. Pēc admirāļa sejas tomēr nekā nevarēja spriest. Viņš vienaldzīgi raudzījās taisni uz priekšu, tikai retumis uzmezdams kādu mirkli Zombaham.

Runātājs uz brīdi apklusa un sāka vākos meklēt ievajadzēju-šos dokumentu.

— Vai esat mēģinājuši analizēt šos gadījumus, kad aģenti pazuduši miglā? — Kanariss miermīlīgi vaicāja.

Atradis meklēto dokumentu, Zombahs atbildēja:

— Tādai analīzei, no kuras varētu kaut ko secināt, trūkst daudzu komponentu. Ņemsim piemēra pēc operāciju, kas notika pagājušā gada rudenī. Mēs pārsviedām uz Maskavas rajonu labi apmācītu cilvēku grupu. Operāciju bija sagatavojusi otrā nodaļa. — Zombahs tīšām kā piemēru minēja Millera vadītu operāciju. — Lidotājs ziņoja, ka grupa nomesta precīzi, nekādu sarežģījumu nav bijis. Tomēr sakaru ar grupu nav līdz šim laikam. Dažādu pieņēmumu analīze nekā lietderīga nedos. Iespējams, ka, laižoties lejā, cietusi rācija, bet iespējams arī kas cits — krievi mūsu aģentus tūlīt saņēmuši ciet. Savos pārskatos viņi par šīs grupas notveršanu tomēr neko nav ziņojuši.

Kanariss pārmetoši šūpoja galvu.

— Ak, ir gan šie krievi! ...

— Turpretim par mazāk nozīmīgu grupu, bet divos gadījumos pat par atsevišķiem notvertiem aģentiem viņi ziņoja, — Zombahs turpināja.

— Vai citādā veidā arī esat pārbaudījuši? — Kanariss jautāja.

— Nē.

— Nū-u ... — Kanariss brīdinoši pacēla pirkstu. — Pēc visa spriežot, Krievijā citādi nevar. Iegaumēsim to un vēlāk apspriedīsim, kā mums labāk saviem spēkiem organizēt pārbaudi. Turpiniet.

Tagad «Saturna» vadītājs runāja par izlūkošanā iegūtajām ziņām, kas raksturo pretinieka militārās iespējas. Pēc viņa domām, šis darbs visumā noris apmierinoši, un nez vai šai ziņā armijai ir lielas pretenzijas pret «Saturnu». Tomēr, viņaprāt, darbs jāpaplašina, lai būtu lielāka pārliecība par izlūkdienesta ziņojumu pareizību.

— Ko jūs saucat par nelielām armijas pretenzijām? — Kanariss vaicāja un pamāja savam adjutantam pulkvedim Enkem. Viņš nolika admirālim priekšā uz galda kādus vākus. Zombahs ļoti labi saprata, kas slēpjas aiz Kanarisa jautājuma, un atbildēt nesteidzās. — Te, piemēram ... — Kanariss turpināja, izņemdams no mapes kādu dokumentu, — mēs devām augstākajai virspavēlniecībai informāciju par ienaidnieka tanku skaitu Kaļi-

ņinas rajona. Patiesība šo tanku bija trīsreiz vairāk. Pie kāda veida pretenzijām jūs, pulkvedi, pieskaitāt šo gadījumu?

— Man grūti atbildēt, reizē nerunājot par armijas štābu, arī galvenā štāba neciešamo gausumu. Kamēr viņi šo mūsu informāciju no visām pusēm apostīja un aplūkoja pret gaismu, krievu tanki, kas ir kustīgāki nekā mūsu štābu darbinieki, ieradās šai frontes sektorā, papildinādami agrāko tanku skaitu. Galu galā, — Zombahs sāka skaisties, — izlūkdienesta vadības pienākums ir salauzt frontes štābu neuzticību pret mums.

Virsnieki, kas sēdēja ap galdu, raudzījās uz Kanarisu, vēlēdamies redzēt, kā viņš norīs šo rūgto kumosu.

— Es ziņošu par to vadonim, — admirālis atbildēja nevērīgi un reize paklausīgi, joprojām kaut ko meklēdams savā mapē.

— Un šī te pretenzija, pulkvedi ... — Kanariss pavicināja dokumentu. — Mēs iedevām gaisa karaspēka pavēlniecībai ziņas, kur atrodas grandioza krievu degvielas bāze. Ja atmiņa mani neviļ, tā bija Meļihovā, —,admirālis ielūkojās dokumentā, — jā, Meļihovā. Gērings nosūtīja uz turieni vienlaicīgi sešdesmit bumbvedēju. Rezultāts: vienpadsmit lidmašīnas nogāztas, pirms tās bija sasniegušas mērķi, trīs — uzlidojuma vietā un septiņas — atceļā. Jūsu aģenti atsūtīja radiogrammas par lieliskiem bombardēšanas rezultātiem, par briesmīgiem sprādzieniem, par uguns jūru, kas pārņēmusi milzīgu platību, bet izlūklidmašīnas fotolenta fiksējusi tikai pavisam nožēlojamu ugunsgrēku. Kā tad, pulkvedi, bija patiesībā? Vai jūsu aģents ir gļēvulis, nelietis un fantasts, vai arī krievu pretizlūkošanas dienests spēlē ar jums pokeru?

— Var būt kā viens, tā otrs, — Zombahs atbildēja nesatricināmā mierā. — Turklāt, runājot par pokeru, kā izteicāties jūs, jāpiebilst, ka arī mēs spēlējam šo spēli ar krieviem un, kā jebkurā spēlē, te laimējas pārmaiņus gan vienam, gan otram.

— Jautājums ir tikai tāds, — izmeta repliku ģenerālis Lahū-zens, — vai krievi spēlē par tikpat lielām summām, kā spēlējam mēs. Sai gadījumā ir runa par divdesmit vienu lidmašīnu.

— Varu atgādināt, — Zombahs cirta pretim, — ka četrdesmit pirmā gada rudenī mūsu spēles rezultātā sagūstījām ne vienu vien divīziju.

- Kara pirmo nedēļu panākumus nav ko skaitīt, — Kanariss asi noteica, — toreiz mūsu partneris pārliecīgi nervozēja un pats rupji kļūdījās.

— Iespējams, — Zombahs atbildēja, nezaudēdams pašcieņu.

— Tomēr jūs toreiz mani apbalvojāt.

— Ordeņi, kas iegūti panākumu laikā, sver mazāk par sīvas cīņas posmā piešķirtiem ordeņiem, — Kanariss kā skaldīt noskaldīja un strauji pagriezās pret Zombaha vietnieku Milleru.

— Vai varat kaut ko piebilst? Paldies, Zombah.

Ērihs Millers piecēlās un izslēja savu grenadiera augumu.

— Es, tāpat kā pulkvedis Zombahs, esmu nobažījies par aģentūras punktiem, kas klusē. — Millers iesāka nesteigdamies, drudžaini apsvērdams, kā turpmāk virzīt sarunu, lai saņemtu no Kanarisa mazāk sitienu pa zobiem. — Mēs tomēr darām visu iespējamo, lai stāvokli noskaidrotu. Vispirms izpildām jusū pavēli, kas prasa krasi palielināt pretinieka aizmugurē iesūtīto aģentu skaitu. Pēdējā laikā mēs uz vienu un to pašu objektu ar vienu un to pašu uzdevumu aģentus pārsviežam divas vai pat trīs reizes, un ir jau bijuši gadījumi, kad pēc pēdējās pārsvieša-nas noskaidrojas iepriekšējās grupas vai aģenta liktenis. — Pamanījis, ka admirālis pamudinoši māj ar galvu, Millers sāka runāt drošāk. — Par armijas pretenzijām pret mums, manuprāt, jāteic, ka šur tur vainīgi esam arī mēs paši. Mums jānodibina ciešāki sakari ar armiju un ne tikai ar armiju vien. Mūsu norobežošanās no frontes ikdienas rūpēm kaitina arī drošības dienesta darbiniekus, uz kuru pleciem gulstas grūts pienākums.

— Varbūt, apakšpulkvedi, derētu jūs iecelt par adjutantu kādam no SS divīziju komandieriem? — Kanariss jautāja, mīlīgi smaidīdams.

Visi sastinga. Millers saprata,, ka pāršāvis pār strīpu, un nodomāja, ka būs labāk visu pārvērst par joku.

— Neesmu pelnījis tādu paaugstinājumu, — viņš iebilda.

— Jūsu pieticība ir uzslavas cienīga, — Kanariss pavīpsnāja.

— Piekrītu — pagaidām strādājiet līdzšinējā amatā. Gribētos dzirdēt jūsu atbildi uz tādu jautājumu: kas jūs uztrauc visvairāk?

— Krievi, — Millers atbildēja, pat nepasmaidīdams.

Kanariss sāka skaļi smieties, iesmējās arī visi pārējie.

— Es runāju par krieviem, ko mēs izmantojam, — Millers steidzīgi paskaidroja, un viņa seja pietvīka. — Pilnīgi viņiem neuzticos nekad. Ir tikai ļoti reti izņēmumi. Un vispār — viņu psiholoģija man ir mīkla. Esmu strādājis Francijā. Tur viss bija skaidrāk vai vismaz vieglāk. Man bija darīšanas ar francūžiem, kas gribēja pie mums labi nopelnīt un tāpēc kļuva par

lieliskiem manas gribas izpildītājiem. Vai arī ar tādiem francūžiem, kuru politiskā pārliecība harmonēja ar mūsu idejām, un šī harmonija atļāva man cerēt, ka arī šai gadījumā es iegūšu labus izpildītājus. Tāpat mēs diezgan veiksmīgi tur izmantojām noziedzīgus elementus. Mūsu otrā nodaļa, kad bija runa par diversijām vai teroru, nekad nejuta, ka trūktu izpildītāju no šo elementu vidus. Par brīvību un naudu šie cilvēki darīja brīnumus. Šeit es nespēju saprast pat kriminālnoziedznieka psiholoģiju. Nesen pie manis atveda profesionālu zagli. Desmit gadus nosēdējis padomju cietumos. Mūsu otrā nodaļa gribēja viņu pārsviest uz Maskavu teroristiskā uzdevumā. Neparko! «Es,» viņš saka, «esmu zaglis, kas apzog mājas, bet uz slapjiem darbiem nekad neesmu ielaidies un arī neielaidīšos.» «Slapjš darbs» viņu žargonā ir tāds, kas saistīts ar asinsizliešanu. Un vispār, ziniet, viņš ir principā pret šaušanu, pret karu un tā joprojām.

— Vai Dostojevski esat lasījis? — Kanariss vaicāja.

— Nē.

— Žēl. Paldies. — Kanariss palūkojās pulkstenī. — Apspriešana virzās uz priekšu lēni un ne visai pareizi. Manuprāt, mums nav jācenšas teoretizēt par mūsu panākumiem un kļūdām. Pēc kara uzradīsies memuāru autori, un par to parūpēsies viņi. Mūsu darbam vienmēr bijis raksturīgs dinamiskums un manevrēšanas māka, un es gribētu jūs lūgt tādā garā arī runāt. Paklausīsimies majoru Zanderlingu.

Runāja vēl četri cilvēki. Klausīdamies Kanariss ļoti labi saprata, ka stāvoklis ir bēdīgs. Tas nebija nekāds jaunums. Apstiprinājās priekšnojautas. Nolemdams izvērst Krievijā totālu izlūkošanu, viņš paļāvās arī uz diezgan vienkāršu teoriju: jo vairāk šāvienu, jo lielākas izredzes trāpīt mērķī. Bet šī trīskārt nolādētā boļševiku Krievija ir ārkārtīgi sarežģīta mīkla. Jau daudz ko nozīmē tas vien, ka pēc traģiskās sakāves pirmajos mēnešos tā spējusi ne tikai noturēties, bet arī sakopot spēkus prettriecienam. Krievi, protams, ir dīvaina tauta. Viņu dzīves līmenis bija visai zems, tomēr viņi šīs dzīves vārdā dziedādami iet uz karātavām. Un, beidzot, tas, kas vācu Izlūkdienestam ir īpaši svarīgs, — krievu izlūkošanas un pretizlūkošanas dienests. Starp citu, kāpēc gan «beidzot», ja tas ir pats galvenais? Arī šinī apspriedē oratori runā par visu ko, bet gandrīz nepiemin savu tiešo pretinieku. To izskaidrot gan nav sevišķi grūti: visi šie virsnieki atceras viņa runu īsi pirms Krievijas kampaņas, kad viņš padomju izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestu no-

sauca par noslēpumainu nulli, un tagad tie negrib iekulties ķezā. Jāatzīstas: kad gatavojās kampaņa pret Krieviju, viņš par daudz pa|āvās uz savu pretizlūkošanas priekšnieku pulkvedi Bentevinji, kas padomju pretizlūkošanas dienestu uzskatīja par nevarīgu. Tagad, gandrīz gadu pēc kara sākuma, bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka padomju izlūkošanas un pretizlūkošanas dienests ir reāls spēks un ka tieši šis spēks pašlaik satrauc apspriedes dalībniekus.

Kanariss raudzījās pie galda sēdošajos virsniekos: vai tie visi paliks viņam līdz galam uzticīgi, kad stāvoklis — nedod dievs! — kļūs vēl ļaunāks? Pilnīgi viņš bija pārliecināts tikai par pulkvedi Zombahu, kuru vismaz desmit gadu pazina ka absolūti uzticamu cilvēku. Turpretim šis garais tēvainis Millers ir bīstams, lai gan runā pareizi. Bīstams viņš ir ne tikai tāpēc, ka atļaujas atklāti izteikt tālu mērķētas deklarācijas par nepieciešamību uzlabot sadarbību ar Himlera ļaudīm. Jāatceras, ka nav nemaz tik sen, kad šis cilvēks atnāca uz izlūkdienestu no gestapo, un nepavisam nevar galvot, ka viņš arī šeit neizpilda reihs-ministra acu un ausu uzdevumu. Uz Zanderlingu var paļauties tikai tāpēc, ka viņš ir muļķis, ka līdz pat galam paliks stūrgalvīgi un akli uzticīgs kā neizglītots vienkāršais kareivis. Citus Kanariss pazina pārāk maz .. .

— Vai ar mums ir apmierināta augstākā pavēlniecība un SD — tie ir jautājumi, ko rada nevajadzīgas un kaitīgas rūpes par karjeru, — tā Kanariss sāka savu runu. — Bet vai mēs paši esam apmierināti ar savu darbu? Tas gan ir svēts jautājums, kas raksturo mūsu uzticību vadonim un viņa ģeniālajiem plāniem, tas ir jautājums par mūsu lepnumu un mūsu gatavību ziedot dižajiem Vācijas mērķiem visu sevi. Tādā aspektā arī gribētu aplūkot mūsu pašreizējo darbu un izteikt dažus konkrētus priekšlikumus.

Kanariss nerunāja ilgi, tikai minūtes divdesmit. Visi viņa priekšlikumi attiecās uz totālo izlūkošanu.

Nekādu lēmumu apspriede nepieņēma. Tāpat bija skaidrs, ka admirāļa Kanarisa norādījumi ir it kā viņa pavēles turpinājums . . .

Kanariss bija apmeties tai pašā mājā, kur notika apspriede. Vakarā visi dalībnieki izklīda. Zombahu admirālis uzaicināja pārnakšņot turpat. Vēlu vakarā Kanarisa adjutants pulkvedis Enke rakstīja apspriedes protokolu, bet admirālis un Zombahs divi vien sēdēja mazā istabiņā, kurā kādreiz bija dzīvojuši bērni.

Uz tapetēm bija komiski zvēriņi un putni, kaktā atradās leļļu galdiņš un divi mazi krēsliņi.

— Interesanti, kas šai mājā dzīvojis, — Kanariss prātoja, aplūkodams sienas. — Droši vien liela, pārtikusi ģimene. Kur tā ir tagad? Ko ar to izdarījis karš? Sākdams apspriedi, izteicu vēlēšanos, lai ģīmetnē redzamā laulātā pāra laime dotu savu svētību mūsu darbam, un tūlīt nodomāju: par kādu laimi var būt runa, ja šie cilvēki izmesti no mājas un atrodas nezin kur?

Zombahs izbrīnījies vērās admirālī. Tik tiešām, ne jau tāpēc viņš bija uzaicināts te pārnakšņot, lai noskaidrotu, kas dzīvojuši šai mājā un kur tie palikuši! Tomēr sarunai nevarēja ļaut apsīkt.

— Kad redzu izpostītās krievu mājas, — Zombahs sacīja, — es katrreiz nodomāju: kāda laime, ka visu laiku karojam tālu no mūsu pašu mājām!

— Mums ir ziņas, ka anglosakši gatavo masveida uzlidojumus Berlīnei, Hamburgai, Rūrai.

— Aizsteigties viņiem priekšā mēs nevaram?

— Vai jūs domājat par mūsu desanta izsēdināšanu salā?

— Nu jā, par operāciju «Jūras lauva». Vai tad šī operācija ir atcelta?

Kanariss palūkojās Zombahā kā skolotājs nevīžīgā skolniekā.

— «Jūras lauvam», Zombah, pienācis laiks pašam sākt domāt par aizsardzību. Lamanšam, Zombah, ir divi krasti, ne tikai viens — ang|u.

Tagad klusēja Zombahs. Zināmai naivitātei sarunas sākumā bija piemitusi arī viltība. Viņš gribēja no ļoti labi informētā admirāļa pēc iespējas vairāk uzzināt par pašreizējo stāvokli, bet Kanariss bija lieliski uzminējis šo viltību. Viņš Zombaham tomēr uzticējās un uzskatīja par iespējamu, pat par nepieciešamu, lai Zombahs apzinātos, cik ārkārtīgi sarežģīta ir situācija, kurā atrodas Vācija.

— Galvenais ir neļaut krieviem gūt kaut cik ievērojamus panākumus frontē. Katru veiksmi, pat gluži neievērojamu, viņi ar visiem propagandas līdzekļiem izbazūnē par lielu uzvaru un, tūlīt runādami par to ar sabiedrotajiem, jautā: «Bet ko darāt jūs, kungi?» Arī tas dod šādus tādus augļus, bet, ja krievi gūs lielus panākumus, mums būs jāsāk domāt, ka otrā fronte ir gandrīz neatvairāma.

— Kas dod iespēju teikt šo «gandrīz»?

— Daudz kas. Diplomātija, dezinformācija, ko rada mūsu

izlūkdienests, angļu konservatīvisms, Rūzvelta nespēja rīkoties brīvi, jo viņam jārēķinās ar miljoniem velnu, kas apsēduši viņu izdaudzināto demokrātiju, mūsu flotes, it īpaši zemūdeņu panākumi, mūsu spiediens šeit, Krievijā, un, beidzot, anglosakšu naudasmaisu naids pret boļševistisko Krieviju. Tie visi ir ļoti spēcīgi faktori. Tikai neaizmirstiet, Zombah, ka šie paši anglosakši uzskata mūs par saviem konkurentiem. Pret konkurentiem viņi atzīst tikai vienu rīcību — nobīdīt pie malas. Un viņi var mēģināt to arī izdarīt. v

— Esmu runājis ar ģenerāli fon Treskovu, — Zombahs sacīja, vērodams Kanarisu, jo viņš zināja par ģenerāļa fon Treskova tuvajām attiecībām ar admirāli. — Ģenerālim ir interesanta teorija: pārāk lieli mūsu panākumi var paātrināt anglosakšu iestāšanos karā pret mums.

— Treskovs ir ļoti gudrs un ļoti enerģisks ģenerālis, — Kana-riss nesteigdamies atbildēja, — bet politiķis — nekur nederīgs. Un par tādiem tematiem labāk neielaidieties ar viņu atklātās sarunās.

— Es domāju ... — Zombahs sastostījās, ne visai veikli tēlodams apjukumu. — Viņš arī pats apgalvoja, ka uzskatot jūs par savu draugu un lepojoties ar šo draudzību, viņš pat sacīja, ka prāta ziņā jūs esot nacists Nr. 1.

Kanariss iesmējās.

— Tad kādā vietā šai tabulā atrodas vadonis?

— Vadonis ir ārpus klasifikācijas, jo viņš ir vadonis, — Zombahs smaidīdams atbildēja.

Gan ne visai sirsnīgajiem admirāļa smiekliem, gan saprotošajam Zombaha smaidam, kad viņi apmainījās ar šīm frāzēm, bija daudz lielāka nozīme nekā vārdiem. Lai gan ne visai sīki, tomēr Zombahs zināja, ka daži ģenerāļi nostājas opozīcijā pret Hitleru, jo domā, ka vadonis ved karu pretim zaudējumam; viņš zināja arī to, ka admirālis Kanariss ir draudzīgās attiecībās ar vairākiem no šiem ģenerāļiem, sevišķi ar fon Treskovu, tāpēc arī bija sācis par to runāt.

— Lai gan ir ļoti glaimojoši būt pirmajā vietā vismaz privātā tabulā, — Kanariss teica, — tomēr domāju, ka šim tematam nevajadzētu pieskarties pat konfidenciālās sarunās. Mūsu pienākums ir visu zināt un mācēt klusēt.

Pēc tam viņi runāja tikai par darbu. Kanariss vaicāja, kāda ir Zombaha attieksme pret viņa priekšlikumiem par totālās izlūkošanas organizēšanu. Zombahs, ilgi klusējis, jautāja pats:

— Vai drīkst runāt atklāti?

— Tikai tā.

— Totāla iespiešanās Krievijā prasa, lai krasi palielinātos gūstekņu kontingents, ko mums piegādā; jau pašreiz man jākonstatē ļoti vienkāršs fakts: no desmit krieviem, ko man piedāvā izmantošanai par aģentiem, ar pūlēm varu atlasīt divus, un pat tiem es neuzticos pilnīgi. Kur lai ņem kadrus totālai izlūkošanai?

— Mūs atbalstīs vadonis. Viņš grib krievus turēt pastāvīgā nervu sasprindzinājumā. Iespējams, ka tagad viņš parakstīs armijai pavēli sagādāt mums nepieciešamo kontingentu.

— Tas daudz ko atrisinātu ... — Zombahs izklaidīgi noteica, tad turpināja: — Es gluži nesaprotu arī jūsu priekšlikumu nodibināt ciešāku kontaktu ar SD. Viņi pēc tā vien cenšas, lai varētu bāzt degunu mūsu darīšanās.

— Jā, tas, protams, ir visgrūtākais, — Kanariss nopūzdamies sacīja. — Bet arī to diktē situācija, kas radusies frontē. Pirms sākām karu Krievijā, viss bija vienkāršāk: vadonis izvirzīja idejas, mēs izlūkojām jauno virzienu un sagatavojām operāciju, tā teikt, no iekšienes. Pēc tam sekoja panākumi, un mēs ieguvām lielu cieņu. SD pa to laiku bija nodarbināts galvenokārt ar tīrīšanu pašā Vācijā. Mēs vadonim bijām galvenais balsts. Tagad radusies pavisam cita situācija. SD uzdots apgūt iekaroto teritoriju un likt noasiņot krievu nācijai. Tas nav viegls darbs, turklāt, atklāti sakot, tas ir arī netīrs, tomēr rezultāts nepavisam nav efektīvs. Kad Krievijas kampaņa vēl nebija sākusies, Him-lers un Heidrihs vadonim apgalvoja, ka, iedams tūlīt aiz armijas, SD karaspēks izveidos drošu vairogu un vācu armijai nebūs nekādu rūpju par aizmuguri. Jūs arī pats zināt, ka vairogs izrādījies darināts no koka un aizmugurē ir ļoti nemierīgi. Mums šeit, aizmugurē, ir ārkārtīgi lieli zaudējumi. Cieš zaudējumus arī SD. Vārdu «partizāņi» vadoņa klātbūtnē vairās izrunāt — katrs tāds atgādinājums izraisa viņā briesmīgu niknumu. Galu galā SD vadītājiem ir taisnība vienā ziņā — viņi drīkst pretendēt uz mūsu palīdzību, it īpaši uz mūsu izlūkošanu. Varu jums pateikt, ka Lahūzens pirms apspriedes tikās ar šīs frontes SD pavēlniecību. Viņš ir galīgi pārsteigts, cik vāji šie cilvēki ir informēti un cik akli viņi cer uz totālā terora efektivitāti. Tad nu tā, dārgais Zombah: runādams par ciešāku kontaktu ar SD no mūsu puses, es domāju tieši to, ka mums jāatmet viņiem viss mūsu iegūtais materiāls, kurā nav Galvenajai mītnei noderīgas

informācijas. Teiksim, jūs esat atklājuši jaunu partizāņu bandu. Nešķiediet laiku un spēkus, iesūtīdami šai bandā savus aģentus, bet nododiet to tūlīt SD rokās.

— Tad mēs paši varam palikt bez informācijas.

— Bez kādas informācijas, Zombah? Kad frontē ir tāds stāvoklis kā pašreiz, kāda vērtība var būt jūsu iegūtajai informācijai par to, ka bandā ir piecdesmit karstgalvju, divdesmit automātu un simt mīnu? Šīs ziņas tagad var interesēt vienīgi SD, lai viņi varētu aprēķināt, cik lieli spēki vajadzīgi bandas likvidēšanai. Teikšu vēl vairāk: tagad pat ziņām, kas iegūtas viņpus frontes, nav vairs agrākās vērtības. Mēs pašreiz atkāpjamies, bet tādas ziņas ir vērtīgas galvenokārt uzbrukuma laikā.

— Vai tad virspavēlniecība nesola jaunu uzbrukumu?

— Kad jūsu frontē tāds uzbrukums kļūs reāls, darīšu jums to zināmu. Pašreiz, ticiet man, jūsu ziņas par to, ka Tulas tuvumā uz krievu aerodromu pārsviests ducis lidmašīnu, galvenajā štābā pat neizlasa līdz galam. Viņus interesē jauna veida ieroči. Vadonim vajadzīgas vispārīgas ziņas par Krievijas iekšējo stāvokli un tās liela vēriena stratēģiskie plāni. Te nu arī slēpjas jūsu galvenais uzdevums. Pie tā vēl jāpieskaita totāla iespiešanās krievu aizmugurē, lielākoties pēc otrās nodaļas programmas. Lai no simt jūsu cilvēkiem kaut viens izlaužas uz krievu aizmuguri un nošauj tur kaut vienu aizsnaudušos majoru, aizdedzina kaut vienu māju. Tādi ziņojumi vadoni katrreiz iepriecina. Noteikti ietveriet tos galvenajā pārskatā. Ja nu runā par pretizlūkošanu mūsu pašu armijā, goda vārds, jāatzīst, ka Himlera ļaudis to izdara daudz veicīgāk nekā mēs. Ne velti frontinieki viņus tik ļoti necieš. Te mūsu trešajai nodaļai pilnīgi precīzi jānorobežo savs darbs: viss, kas saistīts ar mūsu armijā iekļuvušu ienaidnieka aģentu likvidāciju, ir mūsu darīšana, bet ar valsts interesēm kaitīgu noskaņojumu mūsu pašu karavīru vidu lai nodarbojas SD. Materiālus par to sūtiet man pašam, un es tos nodošu pēc piederības.

— Vai tas neaizkavēs aktīvu rīcību? — Zombahs vaicāja.

Kanariss ar atbildi nesteidzās.

— Tas ir ļoti smalks un sarežģīts jautājums, dārgais Zombah, — viņš beidzot sacīja un, palūkojies Zombahā, pasmaidīja. — Fon Treskovs, piemēram, izpļāpājās, ka es esot nacists Nr. 1. Saņemtu Himlers no jums tādu informāciju — viņš ar vislielāko prieku paziņotu to vadonim, un Treskovam būtu beigas. Bet mēs

abi zinām, ka viņš ir teicams, Lielvācijai līdz galam uzticīgs karavadonis. Vai tā nav?

— Protams, — Zombahs piekrita, tomēr ievēroja, ka admirālis saka «uzticīgs Lielvācijai» un nevis «uzticīgs vadonim».

— Redziet, cik uzmanīgiem jābūt tādās reizēs. Kā saka krievi: viens prāts — labi, divi — vēl labāk. Tāpēc arī dodu padomu: ja jūsu rokās nokļūst tamlīdzīgs materiāls par kādu augstu armijas virsnieku, sūtiet to man pašam. Tādos gadījumos viss jāapsver ļoti rūpīgi.

— Kā darīt ar mazāk ievērojamiem virsniekiem? — Zombahs jautāja.

Kanariss iesmējās.

— Jūs, Zombah, vienmēr esat bijis pedants. Lai gan šahisti apgalvo, ka bandinieks esot svarīga figūra, es domāju citādi. Bandinieks paliek bandinieks, vai ne?

— Saprotu, saprotu, — Zombahs klusi noteica.

— Bet nu jāiet gulēt. Kā saka tie paši krievi: rīts gudrāks par vakaru.

Zombahs jau sen bija aizmidzis, bet Kanariss vēl ilgi gulēja, raudzīdamies tumsā.

OTRA DAĻA. ZILLE SPĒLE...

...

22. NODAĻA

Dienā viņiem pavēlēja gulēt. Abi centās izlikties, ka aizmiguši. Bet, pie velna, kas tā varēja būt par gulēšanu, ja viņi zināja, ka, tiklīdz iestāsies tumsa, viņus iesēdinās lidmašīnā, pārvedīs pāri frontes līnijai un izmetīs kaut kur starp Maskavu un Tulu, kad nakts tumsā nebūs redzama pat zeme. Kas notiks pēc tam, viņi nezināja, to nezināja arī neviens cits. Tiesa, Kostja Ļeonovs par šo «pēc tam» nedomāja, viņam sirds sažņaudzās jau tāpēc vien, ka izpletnis var arī neatvērties — treniņa laikā tā bija gadījies Kuzakinam. Viņš bija kritis lejā kā kartupeļu maiss un kliedzis tik skaļi, ka varēja dzirdēt vairāku kilometru attālumā. Ļeonovs nodrebēja, it kā atkal būtu izdzirdis šo kliegšanu un dobjo blīkšķi, kas to aprāva, kad Kuzakina ķermenis atsitās pret zemi kā koka bluķis.

Kad pirms stundas virsleitnants Fogels, pēdējo reizi viņus instruēdams, vaicāja: «Kā jūtaties? Vai droši? Varbūt virsroku gūst bailes?» — Ļeonovs nekā neatbildēja, bet Sergejs Zilovs sacīja:

— Protams, mazliet baismi ir gan, bet ļoti gribas būt viltīgākam par visām briesmām.

Fogels vērīgi viņā paraudzījās un nodomāja: «Uz šo var paļauties vairāk.»

— Māciet to arī savam biedram, — Fogels teica.

Pašreiz Zilovs, saprazdams, ka aizmigt neizdosies, prātoja, kādi pārsteigumi varētu gaidīt «tur». Pats izdomāja bīstamas situācijas un it kā no malas noskatījās, cik veikli un droši viņš izkļūst no ļoti sarežģītiem apstākļiem. Dzirdēdams turpat blakus Ļeonova drudžaino elpu, Zilovs noskaitās: «Iedevuši man tādu pārinieku, kas ar saldu mannas putriņu barojams. Ko var zināt, sāks vēl saukt mammu ...»

Ļeonovs tiešām tobrīd atcerējās māti, visiecienītāko dāmu apģērbu šuvēju Vitebskā. Viņa bija jautra sieviete un arī savu

Kostju mīlēja viegli un priecīgi. Par tēvu zēns nekā nezināja. Kad reiz viņš bija par to iejautājies mātei, tā, nepārtraukdama šūšanu, bezrūpīgi atbildēja:

— Aizbēga no mums, pazuda kā zaķis rudzos. Nu dievs ar viņu! Kāpēc viņš mums tāds vajadzīgs? Vai ne?

Māte Kostjam nekad neko neatteica. «Gribu īstu divriteni!» — «Lūdzu, dēliņ, brauc vesels!» — «Gribu audzināt baložus!» — «Se, dēliņ, nauda, nopērc visskaistākos.» Skolā zēns mācījās slikti, bet māte viņu nerāja. «Ko lai tu, dēliņ, dari, ka tev tā mācīšanās nepadodas...» Un tomēr nesaprotamā kārtā viņš pārgāja no klases uz klasi. Starp citu, tas lielā mērā varēja būt izskaidrojams ar kādu vienkāršu apstākli: gandrīz visas skolotājas ar direktori priekšgalā un arī rajona izglītības nodaļas vadītāja valkāja Kostjas mātes šūtas kleitas un mēteļus. Māte nezināja, ko dēliņš darīs pēc skolas beigšanas, un arī negribēja to zināt. Viņai acis kļuva valgas, jau iedomājoties vien, ka Kostja varētu kaut kur aizbraukt. Pats Kostja par nākotni nedomāja. Kāpēc domāt? Māte pelnīja labi, kabatā viņam vienmēr turējās nauda. Sadraudzējies ar diviem tādiem pašiem dīkdieņiem, viņš pavadīja laiku pēc sirdspatikas. Pēdējā pavasarī pirms kara viņš iepazinās ar Gaļinu — pārtikuša rūpniecības kooperācijas darbinieka meitu. Kostja sāka sapņot par precēšanos. Māte bija sajūsmināta par tādu lielisku perspektīvu; viņa lietpratīgi mācīja dēlu, kā pret meiteni izturēties, lai «pasakaino variantu» nepalaistu garām...

Un pēkšņi — karš. Māte gāja bojā jau pirmā uzlidojuma laikā. Aizskrēja pie kādas klientes, lai paņemtu šujmašīnu, ko bija pie viņas atstājusi pa nakti, un neatgriezās. Kostja tikai otrā dienā uzzināja, kas noticis ar māti. Viņš vairs nedabūja uz to ne paskatīties: māja, kurā māti pārsteidza nāve, bija kļuvusi par apkvēpušu drupu pauguru. Nobaidījies un apjucis, nezinādams, ko iesākt, puisis aizskrēja pie Gaļinas, bet tur viss gāja juku jukām: ģimene gatavojās braukt uz austrumiem. Pie durvīm stāvēja trīstonnīga kravas mašīna, tajā bija nekārtīgi samesti čemodāni un saiņi. Kostja izstāstīja par mātes bojā eju. Viņu gan pažēloja, tomēr visi turpināja skraidīt no mājas uz mašīnu un atpakaļ.

— Uz kurieni jūs braucat? — viņš vaicāja Gaļinai.

— Ak tu dieniņ, kas tur ko jautāt! — meitene uzbrēca, stiepdama saini. — Labāk būtu palīdzējis!

— Visapkārt deg, bet tu ...

Puisis stāvēja pie mašīnas, kamēr tā aizbrauca. Gaļina atvadīdamās pamāja ar roku, it kā dotos uz vasarnīcu ...

Tad ieradās vācieši.

Kostja un viņa draugs Genka Kuzakins tagad dzīvoja abi kopā Kostjas mājā un drīz vien pārliecinājās, ka iztikt tomēr var, turklāt pat tīri labi. Vācieši loti cienīja visādus krāmus. Puiši sāka nodarboties ar spekulāciju: pret mantām, ko iedeva pilsētā palikušie iedzīvotāji, viņi iemainīja no vāciešiem produktus, tabaku, zāles. Dzīvoklis kļuva par īstu maiņas kantori, ko apmeklēja varonīgās vācu armijas kareivji un virsnieku kungi. Tad reiz — tas bija augusta beigās — pie viņiem atnāca virsnieks, kas labi runāja krieviski. Preces tam nebija vajadzīgas. Virsnieku interesēja paši tirgotāji. Viņš sīki tos izprašņāja par agrāko dzīvi, par noskaņojumu un nākotnes nodomiem. Pēc tam sacīja:

— Tirdzniecība nav īstais darbs tādiem puišiem ka jūs. Turklāt iegaumējiet, ka esat tajā vecumā, kad jūs vajadzētu izvest uz Vāciju, lai tur strādātu par kalpiem. Bet vai tad tas jums būtu īstais darbs? Jūs taču esat gudri puiši, un es varu jums piedāvāt aizraujošu un izdevīgu nodarbošanos.

Tā Kostja Ļeonovs un viņa draugs Genka Kuzakins nokļuva «Saturna» aģentu skolā.

Genka gāja bojā, treniņa laikā lēkdams ar izpletni, bet Kostja Ļeonovs pašreiz gulēja gultā un mocījās, briesmīgu domu domādams: kas notiks, ja neatvērsies izpletnis, kad viņu šonakt izmetīs no lidmašīnas kaut kur starp Tulu un Maskavu?

Ar vāciešiem raksturīgu precizitāti tieši divdesmit divos Zilovu un Ļeonovu izsauca pie «Saturna» priekšnieka vietnieka apakšpulkveža Millera. Viņiem tas šķita neizsakāmi liels priekšnieks; līdz šim viņi bija to redzējuši tikai no tālienes, nē, vienreiz gan tuvumā — pārbaudes sarunas laikā. Reizē ar viņiem plašajā kabinetā iegāja arī virsleitnants Fogels. Millers piecēlās un nāca pretim.

— Lūdzu, lūdzu, — viņš norādīja uz krēsliem, kas bija novietoti ap zemu galdiņu, uz kura atradās konjaka pudele un augstas, dārgas glāzītes. Pamezdams ar galvu uz pudeles pusi, viņš sacīja Fogelam: — Rīkojieties!

Kamēr Fogels atkorķēja pudeli un ielēja konjaku, Millers nekautrēdamies nopētīja aģentus. Pēc tam viņš paņēma glāzīti un teica:

— Skola devusi jums labu raksturojumu. Gribu kopā ar jums

iedzert uz to, lai jūs raksturojumā sacīto apstiprinātu ar drosmīgu darbu Lielvācijas dabā. Hoch! — Millers strauji pacēla glāzīti, tomēr iedzēra tikai mazu malciņu.

Ļeonovs «godīgi» iztukšoja visu glāzīti. Zilovs savējo tikko pielika pie lūpām.

Millers aši palūkojās uz Ļeonovu, tad, cieši vērdamies Zilovā, pasmaidīja un teica:

— Viss nepieciešamais jums ir iemācīts, tagad jūs zināt pat to, cik Maskavā maksā rupjmaize, cik baltmaize. Man atliek tikai teikt dažus atvadu vārdus. Jūs esat Vācijas karavīri. Pie mums karavīrs ir viscienījamākā persona. Mūsu lielais vadonis Ādolfs Hitlers nesen sacīja: «Katrs mans karavīrs, kas būs izpildījis savu pienākumu, dabūs visu, ko viņš gribēs. Viņam piederēs ne tikai Vācija, bet arī visa pasaule ar savām neizsmeļamajām bagātībām.» — Millers nozīmīgi ielūkojās acīs gan vienam, gan otram, pēc tam turpināja: — Tas attiecas arī uz jums, un es gribēju, 1 aM jūs to zinātu. Izpildījuši uzdevumu, jūs atgriezīsieties un varēsiet dzīvot pēc sirdspatikas. Vēlreiz riskēt mēs jums neliksim. Varoņiem ir jādzīvo, turklāt jādzīvo tā, lai viņu laimīgo dzīvi citi varētu apskaust. — Millers pamāja ar galvu pāri plecam. — Mēs neesam krievi, kas to vien zina kā kliegt saviem kareivjiem: «Mirsti par dzimteni! Mirsti par dzimteni!» Nē, izdari varoņdarbu un pēc tam baudi dzīvi — mēs sakām savējiem. Gribu, lai, veikdami savu varoņdarbu, jūs to vienmēr atcerētos. Kāda vēlēšanās jums ir?

— Izpildīt uzdevumu un laimīgi atgriezties, — Zilovs apņēmīgi atbildēja.

— Lieliski. Un jums? — Millers pievērsās Ļeonovam.

— Es vēlos to pašu.

— Lieliski, lieliski, — Millers noteica, un viņa skatiens mirkli pakavējās pie Ļeonova. — Tas nu būtu viss. — Viņš piecēlās, un tūlīt piecēlās arī pārējie. — Laimīgu ceļu, vēlu panākumus!

Zilovs un Ļeonovs izgāja. Fogels palika kabinetā. Millers apsēdās pie sava galda un, aizsmēķējis cigareti, sacīja:

— Tas ar zilajām acīm ...

— Zilovs, — Fogels pateica priekšā.

— Zilovs... — Millers atkārtoja, raudzīdamies kaut kur uz priekšu. — Tas puisis man patīk, viņam ir raksturs, skaidri redzams, ka viņš ir ieinteresēts, zina, ar ko riskē, un mācēs būt viltīgs, lai viss beigtos laimīgi. Bet otrs, manuprāt, ir tukšgalvis.

— Tieši tā, — Fogels apstiprināja. — Ļeonovs pēc visam savām dotībām, protams, ir vājāks par Zilovu, tomēr viņam ir viena ļoti laba īpašība: sajuzdams virs galvas spēcīgu dūri, viņš, daudz nedomādams, ir gatavs līst pa sienu augšā. Šai gadījumā tāda dūre būs Zilovs. Un, beidzot, viņa galvenais darbs ir pie rācijas.

— Žēl, ka neviens no viņiem pietiekami labi nepazīst Maskavu, — brīdi klusējis, ierunājās Millers.

— Tas ir gan labi, gan slikti, — Fogels iebilda. — Vismaz nedraud briesmas, ka viņus kāds varētu pazīt.

— Vai visu, kas jāzina par Maskavu, pamatīgi iedzināt viņiem galvā?

— Uz to bija vērsta visa viņu sagatavošana. Vismaz Maskavas plānā viņi orientējās aizsietām acīm.

— Nu labi, ejiet viņus pavadīt uz lidlauku . . .

Lidmašīna bija pacēlusies lielā augstumā. Zilovs un Ļeonovs elpoja, plati atvēruši muti. Padomju armijas vasaras drēbēs viņi ellišķīgi sala. Iluminatoros nebija nekas redzams. Gan augša, gan apakšā valdīja melna tumsa.

Tad elpot kļuva vieglāk. Drīz vien no lidotāju kabīnes iznāca izpletņu lēkšanas instruktors, ko kursanti viņam aiz muguras dēvēja par Bendi. Viņš tiešām bija līdzīgs bendem — milzīga auguma spēkavīrs ar lielu ģīmi, garām, mezglainām un spalvainām rokām; ar matiem bija apauguši pat pirksti. Raudzīdamies Bendē, Ļeonovs atcerējās, kā tas bija piegājis pie Kuzakina, pavalstījis to ar kāju, piebilzdams: «Būs par vienu gļēvuli mazāk,» — pēc tam uzspļāvis līķim.

— Fronte jau aiz muguras! — Bende nokliedzas, un viņa seja parādījās kaut kas līdzīgs smaidam, mazās acis gandrīz iegrima vaigos. — Sagatavoties!

Zilovs piecēlās un sāka rūpīgi pārbaudīt izpletni. Ļeonovs joprojām sēdēja, juzdams pretīgu vājumu kājās un kņudīgas trīsas vēderā.

— Pārbaudi! — Zilovs viņam uzbrēca.

Ļeonovs piecēlās un, ar vienu roku turēdamies pie krēsla, sāka bezjēdzīgi raustīt izpletņa siksnas. Zilovs piegāja klāt un pats pārbaudīja, vai siksnas ir labi pierīkotas.

— Nu, vai bikses jau pilnas? — viņš nikni noprasīja.

Bende pa to laiku vilka uz lidmašīnas durvju pusi konteineru,

kurā bija visa viņu mantība. Sāka mirkšķināt spuldzīte, kas atradās virs lidotāju kabīnes durvīm. Bende nesteigdamies, bez

lielam pulem izņēma durvis no virām, lidmašīna ielaužas motoru rūkoņa un stindzinošs aukstums.

Zilovs nostājās pie vaļējās spraugas, aiz viņa — Ļeonovs. Virs lidotāju kabīnes durvīm iedegās zaļa spuldzīte. Bende pamāja ar roku. Zilovs ar labo kāju atspērās pret rievaino slieksni, saliecās uz priekšu, spēcīgi atgrūdās un pazuda melnā bezdibenī. Ļeonovs gribēja visu darīt gluži tāpat, bet tas neizdevās, un viņš palika stāvam durvīs. Spēcīgs trieciens pa muguru, un Ļeonovs izlidoja kā korķis ...

Viņi nolaidās zemē tieši aprēķinātajā vietā, ap divsimt metru viens no otra. Visapkārt bija biezi krūmi, zem kājām šļakstēja ūdens. Puiši ieraka zemē izpletņus un sāka meklēt konteineru. Pāris stundas viņi bez jebkādiem panākumiem klīda pa krūmiem. Zilovs pēdējiem vārdiem zākāja Bendi. Ļeonovs gāja aiz viņa kā ēna un klusēja. Varēja just, ka tuvojas rītausma. Noguruši un izmirkuši viņi apstājās krūmāja malā. Visapkārt bija pilnīgs klusums, tikai kaut kur tālu tālu skanēja īsi lokomotīves svilpieni.

— Taisni nezinu, ko lai iesāk, — Zilovs sacīja.

— Klausies! — Ļeonovs satvēra viņu aiz rokas. — Kā būtu, ja mēs laistos projām kaut kur labi tālu? Un paslēptos tur no visiem.

Zilovs klusēdams pagriezās un atvēzējies iesita viņam pa seju.

— Draņķis tāds!

Ļeonovs noslaucīja seju piedurknē un no šā mirkļa bez ierunām darīja visu, ko pavēlēja Zilovs.

Konteineru viņi atrada, kad bija jau uzausis rīts. Tumsā viņi divreiz tam bija pagājuši garām.

Rūpīgi paslēpuši konteineru kādā viegli iegaumējamā klaju-miņā, viņi sakārtoja drēbes un sāka iet ziemeļu virzienā. Tur vajadzēja atrasties dzelzceļa līnijai un mazai stacijai.

Turpmāk viss veicās kā sapnī. Viņi izgāja tieši uz to staciju, kas bija uzrādīta plānā. Uz sliedēm stāvēja karaspēka ešelons, kam tūlīt vajadzēja atiet uz Maskavu. Zilovs parunāja ar ešelona komandantu, un viņiem atļāva braukt vagonā, kurā veda zirgus. Kareivji, kas brauca līdzi zirgiem, iedeva abiem puišiem paēst. Ēzdami viņi ieguva pirmo informāciju. Noskaidrojās, ka viņi iekļuvuši simt četrpadsmitās divīzijas pēdējā ešelonā; divīziju pārsviež no Tulas rajona uz Centrālo fronti. Ļeonovs bija sajūsmināts un pārsteigts par Zilova izveicīgo, drošo izturēša-

nos. Viņš stāstīja jautras pasakas par hospitāli, kurā viņi abi ar Ļeonovu esot gulējuši pēc ievainojuma, mājoja, cik bezbēdīgi viņi Maskavā pavadīšot atvaļinājumu, kas pienākas pēc ārstēšanās. Ļeonovs klusībā nolēma: «Ar viņu gan nevar pazust. Tāds cilvēks jāpaklausa.»

Ešelons apstājās Maskavas preču stacijā. Zilovs un Ļeonovs sirsnīgi atsveicinājās no ceļa biedriem un devās uz pilsētu.

Viņiem joprojām laimējās. Izbraukuši cauri visai Maskavai, viņi, kā bija paredzēts plānā, Kazaņas stacijā iesēdās elektriskajā vilcienā. Bija vēl gaišs, kad puiši izkāpa Četrdesmit otrā kilometra stacijā un drīz vien jau risināja sarunu ar nelielas vasarnīcas saimnieku, pavecu vīru. Viņa briļļu stikli bija tik biezi, ka caur tiem nevarēja saskatīt acis.

— Naudas mums ir diezgan, mēs maksāsim, cik prasīsiet, — Zilovs apgalvoja jau otrreiz. — Apgrūtināsim jūs, visilgākais, mēnesi. Nodzīvosim te atpūtas laiku, kas mums pienākas pēc ārstēšanās hospitālī, un atpakaļ uz fronti.

Varēja skaidri redzēt, ka saimnieks grib istabu izīrēt, bet viņam ir neērti ņemt naudu no kareivjiem un atdot par velti arī nepatīk.

— Jūs varbūt domājat, ka esam kādi lielceļa laupītāji? — Zilovs vaicāja, lišķīgi smaidīdams. — Te būs mūsu dokumenti, lūdzu, pārbaudiet.

— Kāpēc tad nu laupītāji, — saimnieks gurdi atteica, dokumentos neielūkodamies.

— Par samaksu nevajag kaunēties, — Zilovs atkal ierunājās. — Nauda mums ir. Kā mēdz teikt, zaldāts guļ, bet kronis baro, un tā nu esam mazliet iekrājuši.

— Tad jūs sakāt, ka dzīvosiet te mēnesi? — saimnieks noprasīja.

— Visilgākais — mēnesi, — Zilovs apstiprināja.

— Vai trīssimt rubļu jums būs?

Zilovs klusēdams izvilka no kabatas simtniekus un trīs no tiem nolika uz galda.

— Lūdzu.

Saimnieks ierādīja viņiem mājīgu istabiņu ar ieeju no virtuves. Pa istabas logu cauri kailajiem dārza kokiem bija redzams dzelzceļš. Tas atradās tik tuvu, ka virtuvē šķindēja trauki, kad garām gāja vilciens.

— Vilcieni neļaus gulēt visu nakti, — Ļeonovs klusi pukojās.

— Tu gan esi idiots! Katrs vilciens taču ir informācija Doktoram, — Zilovs atsaucās miegainā balsī. — Liecies labāk gulēt, rīt darba ~ pāri galvai...

23. NODAĻA

Kad Ļeonovs pamodās, Zilovs jau sēdēja pie loga un skatījās mazā kartē, ko viņš glabāja aiz zābaka oderes.

— Tu laikam esi nolēmis dzīvot kā kūrvietā, — viņš teica, pagriezdamies pret Ļeonovu, kas bija sācis kustēties. — Tūlīt celies augšā! Mazgāšanās virtuvē.

Zilovs visu bija jau pārdomājis . . . Šodien pat viņi ar parasto pasažieru vilcienu aizbrauks uz nolaišanās rajonu un paņems no konteinera visnepieciešamāko: rāciju, naudu, konservu un sausiņu krājumu. Šeit viņi atgriezīsies rīt. Vasarnīcas saimniekam teiks, ka brauc uz Maskavu ciemoties pie frontes draugiem.

— Ar šo māju gan mums ir laimējies, — Zilovs sacīja. — Katrā ziņā jāmēģina te labi iedzīvoties. No rīta saimniekam palīdzēju saskaldīt malku, aprunājos. Viņš taču ir gandrīz akls, stāsta, ka nevarot cilvēku pēc sejas pazīt pat soļa attālumā. Līdz četrdesmitajam gadam strādājis tipogrāfijā par burtlici. Bet vai zini, kas ir viņa dēls? Tu nekad to nebūtu uzminējis. Diplomāts. Arī pašreiz kopā ar ģimeni atrodas Amerikā. Vecais tagad sargā gan vasarnīcu, gan Maskavas dzīvokli. Divreiz nedēļā brauc uz Maskavu. Padomā tikai — cik tas ērti! Nevis vasarnīca, bet tīrais zelts. Pablēdīsimies, lai varētu te palikt ilgāk. Pēc mēneša teiksim, ka ejam uz ārstu komisiju, bet pārnākuši sastāstīsim, ka mums piešķirts papildus vēl viens mēnesis atpūtas. Pēc tam atkal kaut ko izdomāsim.

Ļeonovs klausījās Zilovā un vēlreiz nosprieda: «Ak, šitam puisim gan ir galva uz pleciem, kopā ar viņu es nepazudīšu.» Pēc laimīgās izdošanās vakardien Ļeonovam nekas vairs nelikās tik bīstams.

Viņi izkāpa no pasažieru vilciena tai pašā stacijā, kur vakar bija iesēdušies karaspēka ešelonā. Jau krēsloja, retām lāsēm lija mierīgs lietus, jaukdamies kopā ar sniegu. Uz platformas nebija neviena cilvēka. Viņi pārgāja pāri dzelzceļa stigai un apsēdās uz vecu gulšņu kaudzes. Zilovs gribēja pārliecināties, vai kāds nav viņus redzējis. Uz sliedēm iedegās signālugunis.

— Iesim, — Zilovs enerģiski piecēlās un noskrēja no uzbēruma. Viņi iegāja krūmos, apskatījās apkārt un sāka iet projām no dzelzceļa ...

Stacijā viņi atgriežas apmēram divos naktī, stiepdami smagas mugursomas. Zilovs iegāja stacijas ēkā un uzzināja, ka vilciens būs tikai no rīta pēc septiņiem. To viņam pateica dzelzceļa milicijas dežurants, kas snauduļoja uzgaidāmās telpās.

— Tās nu gan ir nepatikšanas! — Zilovs iesaucas. — Mums jātiek Maskavā savā daļā tieši astoņos. Dabūsim tādu brāzienu, ka tikai turies.

— Nekas, briesmīgāka soda par fronti nav, — milicis viņu mierināja. — Bet no frontes jūs tik un tā neizbēgsiet. Uzrādiet priekšniekam biļeti, kurā izkniebts datums, un viņš ņems to vērā.

— Vai līdz šosejai no šejienes tālu? Varbūt tur var noķert kādu garām braucošu mašīnu?

— Šoseja nav tālu, — milicis atbildēja, — augstākais — pusotra kilometra. Tikai tagad tur var nostāvēt līdz rītam un mašīnu nesagaidīt. To nu es labi zinu — pats dažreiz no dežūras braucu ar mašīnu, kas gadās pa ceļam.

Abi sāka runāties. Milicis iztaujāja par fronti: vai «viņiem» ir spēcīga artilērija, kā friči izturas tuvcīņā, vai daudzi no «viņējiem» padodas gūstā? Zilovs labprāt atbildēja un atvadīdamies uzdāvināja milicim neaizsāktu «Kazbeka» kastīti.

Pēc stundas abi kratījās smagajā mašīnā, kas viņus bija paķērusi līdzi uz Maskavu; brauciens maksāja simtnieku jeb, kā bij izteicies šoferis, dižo rubli. Viņiem gan nevajadzēja braukt līdz pašai Maskavai, jo noskaidrojās, ka šoseja ved tuvu garām vasarnīcu ciematam, kurā viņi bija apmetušies.

— Viss norisinās kā filmā, — Zilovs ar elkoni piebikstīja Ļeonovam un iesmējās.

— Uz goda! — iesmējās arī Ļeonovs.

Viņi nezināja, ka tieši šai mirklī viņu veiksmei pienacis^gals ...

Dzelzceļa milicis nepavisam nebija tāds vientiesis, kā šķita Zi-lovam. Pirmkārt, viņš bija redzējis abus kareivjus vakarā izkāpjam no vilciena un pazūdam aiz dzelzceļa stigas. Otrkārt, tērzēdams ar Zilovu par fronti, viņš ļoti labi saprata, ka sarunas biedrs fronti nav dabūjis ne paostīt. Tiesa, sākumā viņš to novērtēja pavisam labsirdīgi — puisim tīk pūst pīlītes, un tas ir viss. Tomēr viņš nolēma pārbaudīt sarunas biedra dokumentus, tikai nedarīja to tūlīt, jo tieši šai brīdī Zilovs uzdāvināja viņam «Kaz-beku». Milicim bija neērti pieņemt uzdāvinātos papirosus un ne-

kavējoties pieprasīt dokumentus; viņš taču nedomāja, ka šoreiz ir darīšana ar bīstamiem noziedzniekiem, — vēl aizvakar viņš bija sastapis kādu kareivi, kas tāpat bija atpalicis no karaspēka daļas, lai satiktu savu meiteni.

Kad Zilovs bija aizgājis, milicis devās pie stacijas dežuranta uzzināt, vai vilciens nenovēlojas. Viņš priecīgi uzcienāja ar «Kazbeku» dežurantu, no kura pats bija vairākkārt aizņēmies tabaku. Aplūkodams kastīti, milicis ieraudzīja uz tās spiedogu «Minskas viesnīcas «Baltkrievija» restorāns» un tūlīt satraucās: kur gan gadu pēc kara sākuma kareivim varēja rasties Minskas papirosi? Milicis ātri izgāja uz perona, bet kareivju tur nebija. Viņš apgāja apkārt stacijai, noskrēja lejā pa uzbērumu, vēlreiz apstaigāja visu peronu, ieskatījās uzgaidāmā telpā — kareivji bija kā zemē iegrimuši. Tad milicis atgriezās pie stacijas dežuranta un pa selektoru sazinājās ar savu priekšniecību Maskavā ...

Jau iepriekšējā naktī valsts drošības komisārs Starkovs bija saņēmis Rudina radiogrammu, kurā viņš ziņoja, ka Maskavas rajonā tikko nomesti vismaz divi aģenti. Vienam no tiem aģentūras skolā bijis uzvārds Zilovs. Tālāk sekoja ļoti skops tā ārienes apraksts. Tūlīt tika darīts viss, lai aģentus atrastu. Tomēr pirmā diena nebija veiksmīga. Tas nav nekāds joks — pārmeklēt Maskavas rajonu. Dzelzceļa miliča signāls bija pirmais smalkais pavediens, kas veda jau uz konkrētu mērķi. Starkovs bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka milicis redzējis ienaidnieka spiegus.

Valsts drošības dienesta vecākais leitnants Veseņins dežurēja Kazaņas stacijā. Varēja gadīties, ka abi kareivji, ar ceļā sastaptu mašīnu atbraukuši Maskavā, iedomājas sēsties elektriskajā vilcienā. Leitnanti Aksjonovs un Cuvihins atradās šosejas kontrolpunktā uz Maskavas robežas.

Kareivji, kas dežurēja kontrolpunktā, katru mašīnu aplūkoja rūpīgāk nekā parasti, bet Aksjonovs un Cuvihins pa to laiku iztaujāja šoferus un pasažierus, pārbaudīja viņu dokumentus, apskatīja ceļazīmes. Pagaidām brauca vienīgi mašīnas no tuvām vietām. Tikai rītausmā pie kontrolpunkta apstājās pustonnīga mašīna, kas brauca no Tulas. Blakus šoferim sēdēja tukls vīrietis, kura dokumenti liecināja, ka viņš strādā par kādas numurētas rūpnīcas strādnieku apgādes nodaļas aģentu.

— Aizdzināmies tādu gaisa gabalu uz Tulu pēc kartupeļiem, bet braucam atpakaļ tukšā, — sagādnieks stāstīja Aksjonovam.

— Vai pa ce|am nevienu mašīnā neuzņēmāt? — Aksjonovs stingri noprasīja.

Sagādnieks nepaguva ne muti atplest, kad šoferis viņa vietā steidzīgi atbildēja:

— Neesam nekādi mazie bērni, zinām, ka tāda vadašana «pa kreisi» aizliegta.

Aksjonovam šķita aizdomīga šofera steiga un arī tas, ka viņš tobrīd palūkojās sagādniekā.

— Nobrauciet mašīnu ceļmalā, — Aksjonovs pavēlēja un, lai šoferis ar sagādnieku nevarētu par kaut ko vienoties, uzlēca uz mašīnas kāpšļa šofera pusē.

Nopratināt šoferi Aksjonovs uzdeva Cuvihinam, bet sagādnieku, aizvedis sāņus, iztaujāja pats.

Pratināšana nebija ilga. Pašā sākumā sagādnieks gan mēģināja izlocīties, bet drīz vien izstāstīja visu. Kopa ar viņu Aksjonovs atgriezās pie mašīnas, kur Cuvihins pratināja šoferi, kas tiepīgi apgalvoja, ka nav nevienu vedis.

— Fedja, beidz pūst miglu acīs, — sagādnieks aizrādīja. — Tā ir svarīga valsts lieta, var teikt — vērtīgāka par tavu dižo rubli. Stāsti patiesību!

Šoferis uzmeta sagādniekam niknu skatienu, tad, brītiņu klusējis, atzinās:

— Nu, vedu. Vai tu redzējies, kas par notikumu...

— Kur viņi izkāpa?

— Bija tumšs.

— Manuprāt, — sagādnieks sacīja, — viņi izkāpa netālu no Ramenskojes.

— Uzrādiet naudu, ko viņi jums iedeva! — Aksjonovs pavēlēja.

Šoferis nesteigdamies iebaza roku vateņa kabatā un izvilka saņurcītu simtnieku. Aksjonovs uzmanīgi paņēma to aiz stūrīša, ietina mutautiņā un atdeva Cuvihinam. Pēc tam šoferis un sagādnieks pastāstīja par savu pasažieru izskatu. Viņu stāstījums tomēr maz papildināja to, ko čekisti jau zināja.

— Vai nu tādā tumsā daudz ko var saskatīt, — šoferis taisnojās.

— Simtnieku gan varējāt saskatīt, — Aksjonovs nikni atcirta.

Agrā rītā valsts drošības dienesta kapteiņa Bespalova kabinetā jau notika apspriede; tajā bija klāt Aksjono\rs, Cuvihins un leitnants Zagorskis, kuram arī vajadzēja turpmāk piedalīties šai operācijā. Trūka tikai Veseņina, kas joprojām novēroja Kazaņas

staciju. Bespalovam uz galda atradās simtrubļu naudas zīme un fotolenta ar pirkstu nospiedumiem, kas bija uz šis naudas zīmes. Turpat bija nolikta ari milicim uzdāvinātā «Kazbeka» kastīte.

— Viņi ir ienaidnieka aģenti — to var uzskatīt par faktu, — Bespalovs sacīja. — Par lidmašīnu šai rajonā mums ziņoja Pretgaisa aizsardzība. Pirmā meklēšana nekā nedeva, jo tā bija pavirša. Minskas «Kazbeka» kastīte ir jau drošs pierādījums. Grūti ticēt, ka Minskas paniskās evakuācijas laikā pirmajās kara dienās kādam būtu iešāvies prātā izvest restorāna papirosu krājumus. Kungi, kas aģentus sagatavoja ce|am, vai nu nav pievērsuši uzmanību restorāna spiedogam, vai arī, gluži otrādi, nodomājuši, ka tas drošību tikai palielinās. Visa šo kareivju izturēšanās atbilst šablonam, pēc kura rīkojas viņu izlūki. Ja Valsts bankas arhīvos ir kārtība, mēs tūlīt dabūsim ziņas par simtrubļu naudas zīmi... — Bespalovs uzgrieza kādu telefona numuru: — Runā no Valsts drošības komisariāta. Vai pārbaudījāt? Nu, nu ... Tā. Paldies. — Bespalovs nolika klausuli. — Tieši tā. Sīs sērijas simtrubļu gabaliem kara sākumā bijis jāatrodas kaut kur Baltijā. Te nu jums ir vēl viens drošs pierādījums. — Bespalovs apklusa un cieši raudzījās simtrubļu zīmē, it kā tajā kaut ko ļoti svarīgu lasīdams. — Sākumā ieteicu tādu plānu, — beidzot viņš atkal ierunājās. — Jūs, Zagorski, brauciet uz dzelzceļa stacijas rajonu. Līdzi ņemiet divas kareivju nodaļas no Iekšlietu tautas komisariāta divīzijas un arī mobilizējiet cilvēkus uz vietas. Jāatrod izpletņi un viss, ko viņi tur atstājuši. Jūs, Aksjonov, gādājiet, lai dienu un nakti tiktu novērota visa vasarnīcu zona no Maskavas līdz Ramenskojei. Cilvēkus izvēlieties pats. Jūs, Cu-vihin, tūlīt dabūjiet šofera pirkstu nospiedumus, bet pēc tam esiet Aksjonova rīcībā. Es te dienu un nakti gaidīšu jūsu ziņojumus. Viss. Pie darba, biedri! .. .

Zilovs un Ļeonovs tai laikā brokastoja. Pirms pusstundas mājas saimnieks bija pateicis, ka līdz rītam aizbraucot uz Maskavu, un lūdzis uzmanīgi rīkoties ar uguni. Viņi bija redzējuši, kā tas aiziet uz staciju un aizbrauc ar pirmo vilcienu.

— Lai dzīvo diplomāti, kas uztic saviem vecīšiem sargāt Maskavas dzīvokļus un vasarnīcas! — Zilovs smējās, nolikdams uz galda atmiekšķētus sausiņus un pilnu gaļas konservu kārbu.

— Mums taču viss iet tik gludi, ka grūti pat ticēt, — Ļeonovs pielāgojās viņa noskaņojumam. — Doktoram tomēr ir galva uz pleciem. Viņš vienmēr mums apgalvoja: nekas sevišķi briesmīgs ar jums nenotiks, tikai jābūt piesardzīgiem.

— Tu esi teļapakausis, — Zilovs iespurkšķējies noteica. — Ar visu savu Doktoru bez manis tu būtu iekritis viens divi.

— Kas tiesa, tas tiesa, — Ļeonovs piekrita labsirdīgi un pilnīgi neliekuļoti.

— Tagad liksimies gulēt, — Zilovs sacīja. — Bet vakarā attīsim va|ā rāciju un nosūtīsim Doktoram sveicienu . . .

Divdesmit vienos desmit minūtēs Bespalovam uz galda tika nolikts šāds ziņojums:

«Divdesmitos nulle nulle kontroles dienests Rjazaņas dzelzceļa Maskavas zonā konstatēja, ka raida īsviļņu radiostacija. Raidījums bija šifrēts, ilga septiņas minūtes, vi|ņa garums — 29,5. Nopeilēt nepaspēja. Novērošana turpinās.»

Zilovs un Ļeonovs noraidīja «Saturnam» ļoti īsu šifrogrammu-

«Viss pilnīgā kārtībā. Sākam strādāt. Zilie.»

Norunātais paraksts «Zilie», kas bija arī šā aģentūras punkta nosaukums, veidojās no viņu uzvārdu sākuma burtiem.

— Zillēns sācis strādāt, — Zilovs smaidīdams sacīja, kamēr Ļeonovs raidīja ziņojumu.

Pēc tam viņi pārgāja uz uztveršanu un drīz vien pierakstīja atbildi:

«Jūsu ziņojumu uztvērām teicami. Apsveicam. Gaidām pēc grafika. Doktors.»

— Varbūt mūsu Doktors pašreiz skrien ziņot Milleram vai pat Zombaham, — Zilovs domīgi sprieda. — Tas nav nekāds joks — viņu ļaudīm izdevies iekārtoties pašā Maskavā!

Paslēpuši rāciju, viņi apgūlās saliekamajās gultās.

— Nez kāpēc negribas gulēt, — Ļeonovs nopūtās.

— Guli! — Zilovs pavēlēja. — Mums rīt jābūt labā formā. Jāstrādā.

Reproduktors, kas atradās virtuvē, pārraidīja Informācijas biroja vakara ziņojumu. Viņi sāka klausīties. No frontes nekā īpaša neziņoja. Acīm redzot, Doktoram bijusi taisnība, kad viņš teica, ka visi krievu spēki izsīkuši ziemas uzbrukumā pie Maskavas. Tomēr pašās beigās tika pārraidīta ziņa, kas viņus ieinteresēja. Tā pavēstīja, ka, pēc Centrālās statistikas pārvaldes datiem, uzņēmumi, kas evakuēti uz valsts austrumu rajoniem, pagājušajā mēnesī devuši tikpat daudz produkcijas, cik pirms kara ražoja visa Padomju Savienības rūpniecība.

Kad ziņojums bija beidzies un atskanēja mūzika, Ļeonovs klusi sacīja:

— Ir gan tomēr varens spēks mūsu māmuļai Krievijai...

— Un tu noticēji? — Zilovs izsmējīgi vaicāja. — Viņi taču pārraida visādas melu ziņas, lai saaģitētu tādus muļķus kā tu.

Abi ilgu laiku klusēja, tomēr aizmigt nespēja.

— Ja kādam ir varens spēks, tad tikai Hitleram, — Zilovs ierunājās. — Tas nav pa jokam — visa Eiropa strādā viņa labā. Tu tikai padomā — Eiropa!

— Tad kāpēc viņš neieņēma Maskavu? — Ļeonovs uzdeva jautājumu, kas ļoti nepatika Doktoram; atbildēdams Doktors vienmēr lamājās, teica, ka kura katra kucēna smadzenēm neesot pa spēkam saprast vadoņa stratēģiju, vai apgalvoja kaut ko citu apmēram tādā pašā garā.

Zilovs atbildēja mierīgi.

— Manuprāt, tur vāciešiem tomēr izgāja greizi. Nebija rēķinājušies ar mūsu ziemu, bet ieņemt Maskavu, pirms iestājās aukstums, viņi nepaguva. Tu taču pats redzēji, kādās drēbēs brauca uz fronti vācu kareivji. Smiekli nāca: kājās salmu velteņi!

— Bet Doktors tikai stāstīja — stratēģija un stratēģija.

— Protams, tagad, vari būt drošs, viņiem kada stratēģija ir izstrādāta, — Zilovs nešaubīdamies sacīja. — Ģenerāli Hitleram ir uz goda, savu darbu prot. Dzīvosim — redzēsim. Mēs abi tiešām ne velna nezinām. Tikai kladzinām: Maskavu neieņēma, Maskavu neieņēma. Bet varbūt Hitlers grib karā uzvarēt tā, lai Maskava pati nometas ceļos. Vai atceries, ko par to lekcijā teica pulkvedis ar diviem krustiem?

— Atceros, — Ļeonovs klusi atbildēja. — Tikai neguļ arī Maskava un tāpat, vari būt drošs, kaut ko zina un saprot. Atminies, Jaungadā, kad trenējāmies strādāšanā ar rāciju, dzirdējām Kaļiņina runu. «Mēs esam pārliecināti par uzvaru,» viņš teica. Stingri teica. Man toreiz kļuva pat baigi.

Zilovs iesmējās.

— Lai nu kas, bet baiļu gan tev ir atliku likām. Pietiktu desmit gabaliem.

— Es kaut ko izstāstīšu, — Ļeonovs sacīja, paceldamies pus-sēdus. — Kad vēl dzīvoju savā pilsētā, mēs abi ar drauģeli, ar Genku Kuzakinu, pārtikām no spekulācijas, un reiz mums bija darīšanas ar kādu vācu majoru. Rudens bija tikko sācies. Tad nu šis majors jau toreiz mums apgalvoja, ka «Hitlers — Parīze ir labi, bet Hitlers — Maskava ir kaput».

— Nu, un tad? — Zilovs noskaitās. — Gļēvuļi un neticīgie ir arī viņiem-.

Pēc brīža Ļeonovs pēkšņi noprasīja:

— Pasaki — kas mēs abi esam?

— Kā to saprast? — Zilovs nespēja izsekot sava biedra domu gaitai. — Mēs esam «Saturna» operatīvie aģenti. Ko tad tu — vai gribi no tā atteikties?

— Kāpēc'man jāatteicas? — Ļeonovs atkal uz mirkli apklusa, pēc tam turpināja: — Gribu tev kaut ko izstāstīt. Mūsu izlidošanas priekšvakarā man bija saruna ar to tipu, kas mums izgatavoja dokumentus.

— Vai ar Ščukinu, vai?

— Nūja. Viņš izsauca mani, lai pārbaudītu, vai es labi zinu savus dokumentus. Tirdīja pusotras stundas. Jautājums pēc jautājuma, un visi āķīgi. Lai nu ko, dokumentus tomēr biju pamatīgi iekalis. Sapratu, ka tas ir galvenais, lai izsargātos no nelaimes. Pēkšņi viņš vaicāja: «Ko tu jutīsi, ko domāsi, tur skatīdamies acīs cilvēkiem?» Es izbrīnījies atbildēju, ka raudzīšos uz viņiem kā uz saviem ienaidniekiem. Bet viņš pēkšņi deklarēja: «Tad uzreiz iekritīsi. Cilvēki pamanīs tavās acīs naidu un sāks tevi turēt nelabās aizdomās. Bet tu taču esi viņu tautietis, cīņu biedrs karavīriem un aizstāvis civilajiem.» Es pat iesmējos. «Atradies gan labs aizstāvis,» es teicu. Tad viņš pēkšņi jautāja: «Tātad tu saproti, ka esi savas tautas un savas zemes nodevējs?» Tur nu es, brāl, godīgi atzīšos, nevarēju aptvert, ko atbildēt. Redzu, ka grib mani piespiest pie sienas, bet, kāpēc īsti, — nesaprotu. Un pats raugās uz mani tā, it kā būtu saēdies ko skābu un viņam būtu šķebeni ap dūšu. Beigās ieteica visu pārdomāt, lai pareizi izturētos šai pusē. Aizgājis uz kopmītni, sāku domāt. Jāatzīstas, nekas patīkams man prātā neiešāvās. Nudien, kas mēs abi esam no tāda viedokļa?

— Man viņš neko tamlīdzīgu nav teicis, — Zilovs sacīja. — Vispār man šis Sčukins nepatīk. Acis ļaunas, šaudās apkārt kā zaglim. Reiz par viņu runāju ar Doktoru, bet šis tikai pasmējās. Man par Sčukinu neesot nekādas daļas. Viņš esot zelta vērts speciālists dokumentu izgatavošanā. Kad būsim atgriezušies, par šo sarunu katrā ziņā izstāsti Doktoram vai pat kādam augstākam vīram. Man tajā kaut kas nepatīk.

— Nu, bet kā tad ir patiesībā, — Ļeonovs neatlaidās, — kas mēs abi esam no tāda viedokļa?

— Esi gan tu džinkstētājs, — Zilovs nikni atcirta. — Kad būsim atgriezušies, es vairs ar tevi kopā ne soli nesperšu. Doktoram bija taisnība, kad viņš mani brīdināja: tev esot caura galva, nekas iekšā neturoties. Ja nu tev tā svilst uzzināt, izskaidrošu arī, kas mēs tādi esam. Visa pasaule tagad sadalījusies divās daļās: vienā pusē — veselas tautas, otrā pusē tāpat — veselas tautas. Cilvēks ir kā smilšu graudiņš. Un nav nekādas starpības, kurā pusē šo smilšu graudiņu vējš nēsā. Vieni kalpo tur, citi — šeit. Bet mēs šeit kalpojam otrai pusei. Tas arī ir viss. Un tagad lasies pie velna! Un guli! No rīta vāksim informāciju ...

24. NODAĻA

Viņi nolēma vispirms atzīmēt preču vilcienus, kas brauc garām ciematam, un mēģināt saskatīt, ko tajos ved.

No rīta viņi aizgāja uz priežu mežiņu, kas atradas blakus stacijai, un gribēja to izmantot par novērošanas punktu, bet, brīdi pastāvējuši, nolēma rīkoties citādi. Cilvēki ātri un lietišķi gāja pa taciņu uz staciju un atpakaļ, tāpēc stāvēt tur visu acu priekšā bija bīstami; ja viņi apsēstos uz zemes, būtu nedabiski — laiks bija vēl auksts un zeme mitra.

— Iesim uz turieni, — Zilovs pavēloši noteica un parādīja uz staciju, kur uz peronu soliem sēdēja cilvēki, gaidīdami vilcienu. Ļeonovs, kas instinktīvi baidījās no cilvēkiem, sāka ko iebilst, bet Zilovs gāja uz priekšu, yiņā neklausīdamies.

Tiklīdz viņi pa kāpnēm bija uznākuši uz platformas, viņus ieraudzīja Aksjonovs. Nav iespējams izskaidrot, kāpēc, bet Ak-sjonovam acumirklī kļuva skaidrs: tie ir viņi! Apvaldījis satraukumu, viņš nogāja platformas malā un, izlikdamies, ka pētī vilcienu sarakstu, novēroja abus kareivjus. Pirmās aizdomas apstiprinājās: viena puiša āriene pilnīgi atbilda aprakstam. Kareivji apsēdās uz sola, uz kura jau sēdēja divas sievietes un pusaudzis. Aksjonovs sāka nepacietīgi gaidīt, ko viņi darīs tālāk. Kā rīkoties, ja kareivji iekāps vilcienā, kas ies uz Maskavu? Vai sāks braukt uz Ramenskojes pusi? Un ja nu viņi izkāpj kādā stacijā pa ceļam? Bija daudz iespējamu situāciju. Uz abām pusēm aizgāja vairāki vilcieni, bet kareivji joprojām sēdēja uz sola. Aksjonovs sāka bažīties, ka tie var viņu ievērot, pievērst uzmanību tam, ka arī viņš laiž garām vilcienus. Viņš iekāpa elektriskajā vilcienā, kas brauca uz Maskavu, un pēc trīs minūtēm izkāpa nākamajā pieturā — Kratovā. Tur dežurēja Veseņins. Aksjonovs piegāja viņam klāt un klusi sacīja:

— Manuprāt, viņi ir Četrdesmit otrajā kilometrā, sēž uz

perona, uz otrā sola, ja skaita no Maskavas puses. Sēdīsimies abi divi nākamajā vilcienā. Tu tur izkāpsi, bet es aizbraukšu līdz Ramenskojei un atbraukšu atpakaļ ar nākamo vilcienu. Būšu pēdējā vagonā un stāvēšu pie pēdējām durvīm. Ja viņi paliek uz perona, tu šo vilcienu palaid garām, bet es aizbraukšu līdz Odi-hai un no turienes atsūtīšu Zagorski tevi nomainīt. Pats braukšu kopā ar Zagorski, atkal došos līdz Ramenskojei un atpakaļ. Ja viņi sēžas vilcienā, seko pa pēdām ...

Drošības dienesta darbinieki kā atspoles skraidīja gar Četrdesmit otrā kilometra platformu līdz diviem dienā, kad Zilovs un Ļeonovs piecēlās no sola un devās atpakaļ uz vasarnīcu. Viņiem sekoja Veseņins. Kara laikā ciematā cilvēku gandrīz nebija, un neievērotam iet aiz diviem ārkārtīgi piesardzīgiem ienaidnieka izlūkiem nebija viegli. Tomēr Veseņins pavadīja viņus līdz pašai mājai. Tagad no turienes pat zvirbulis vairs neizlidos nepamanīts ...

Ļeonovs noskaņoja rāciju, bet Zilovs rakstīja ziņojumu. Līdz divdesmitiem, kad viņiem todien pēc grafika vajadzēja sākt raidīt, bija palikusi apmēram stunda. Zilovs steidzās, bet ziņojums viņam nepadevās: iznāca pārlieku garš un diezgan nekonkrēts. Pa to laiku, ko viņi pavadīja uz platformas, Maskavas virzienā bija aizdrāzušies deviņi preču vilcieni, bet tikai vienā no tiem viņi bija skaidri redzējuši ar brezentiem pārsegtus tankus un lielgabalus. Zilovam niezēja rokas visus vilcienus piekraut ar pilnīgi noteiktu kravu, tomēr viņš nolēma šoreiz izpildīt galveno instrukcijas prasību, ka ziņojumos nedrīkst būt izdomāts neviens vārds. Nekas, arī vilcienu skaits vien izskatījās diezgan iespaidīgs. Viņš sāka ziņojumu šifrēt.

Tieši divdesmitos Ļeonovs nosūtīja ēterā «Zilles» aicinājuma signālus. Radioziņojuma pārraide bija pabeigta divdesmitos desmit. Pēc tam Ļeonovs pieņēma «Saturna» atbildi:

«Apsveicam — darbu esat sākuši sekmīgi. Esiet aktīvi un piesardzīgi. Gaidīsim katru dienu. Cieši spiežu roku. Doktors.»

Zilovs satvēra Ļeonovu aiz pleciem un sāka viņu purināt.

— Viss kārtībā, Kostja, viss kārtībā! Doktors vēl dabūs redzēt, kas mēs par puikām!

— Rimsties! — Ļeonovs centās tikt no viņa vaļā. — Ļauj paslēpt rāciju.

— Vai atkal esi nobijies? Nu, dieva vārds, beidz reiz!

Šai mirklī Aksjonovs pieklauvēja pie vasarnīcas virtuves durvīm.

Izrāvies no Zilova skavām, Ļeonovs paķēra rāciju un saka to grūst zem saliekamās gultas. Zilovs pavisam mierīgi gaidīja, kad viņš to būs pabeidzis, tad nesteigdamies devās uz virtuvi.

— Kas tur ir? — viņš vaicāja drošā saimnieka balsī.

— Vai Dmitrijs Petrovičs mājās? — kāds aiz durvīm jautāja.

— Viņš aizbrauca uz Maskavu, — Zilovs atbildēja. — Pārradīsies rīt ap divpadsmitiem.

Pēc brītiņa balss aiz durvīm atkal ierunājās.

— Vai jūs nevarētu nodot viņam dēla vēstuli?

— Labāk izdariet to rītdien pats, — Zilovs ieteica.

— Nav iespējams, — atskanēja aiz durvīm. — Naktī lidošu uz ārzemēm.

Zilovs atcerējās, ka vasarnīcas saimnieks dēla vēstuli bija jau gaidījis, nosprieda, ka to nepieņemt būtu aizdomīga nekaunība, un pacēla krampīti.

Virtuvē ienāca labi, pat švītīgi ģērbies vīrietis, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs. Zilovs mazliet pakāpās sāņus, lai ienācēju palaistu garām un aiztaisītu durvis, bet nākamajā acumirklī viņš jau atradās uz grīdas un rokas viņam bija atliektas uz muguras. Daži cilvēki cauri virtuvei aizskrēja uz istabu, kur atradās Ļeonovs.

«Ko tādos gadījumos ieteic darīt sambo instrukcija?» Zilovs drudžaini centās atcerēties. «Ahā, jāsper ar kājām!» Saņēmis visus spēkus, viņš uz labu laimi strauji pagrūda kāju sānis. Spēriens tomēr nekam netrāpīja, un viņš tūlīt juta, ka kāja tiek sāpīgi piespiesta pie grīdas.

— Pretoties nav vērts, — Zilovs izdzirda mierīgu balsi. — Ve-seņin, izkrati viņu un sasien.

Izveicīgas, prasmīgas rokas viņu iztaustīja un izņēma no bikšu kabatas pistoli.

Pēc stundas viņi bija jau nogādāti Maskava, un Aksjonovs sāka pratināšanu.

Pirmo viņš pratināja Ļeonovu, kas šķita pakļāvīgāks. Viņš nebija kļūdījies. Ļeonovs tūlīt izstāstīja visu: gan par savu aizbēgušo tēvu, gan par māti, kas bijusi šuvēja, un pat par savām nenotikušajām kāzām Vitebskā. Viņš izstāstīja arī par to, kā tikuši savervēti un kā Zilovs viņam iekrāvis, kad pēc nolaišanās viņš ierosinājis braukt uz Sibīriju un tur paslēpties. Ļeonovs atklāti atzinās, ka bez Zilova būtu uzreiz pazudis.

— Zilovs visu zina labāk nekā es, — viņš teica. — Jau skolā bija pirmais, un priekšniecība viņu cienīja.

— No kurienes Zilovs uzradās? Vai viņš ir no gūstekņiem?

— Nē. Dzimis Osipovičos, apmēram simt kilometru no Minskas.

— Kas ir viņa vecāki?

— Viņš stāstīja, ka tēvs esot dzelzceļnieks un pirmajās kara dienās brīvprātīgi iestājies Sarkanajā Armijā, bet par māti gan nekā nezinu.

— Vai viņa dzīva?

— Laikam gan. Reiz redzēju, ka viņš pastā sūta uz Osipovi-čiem naudu, varbūt sūtīja mātei.

— Kas jums izgatavoja dokumentus?

— Tur ir tāds speciālists, uzvārdā Ščukins.

— Vai no gūstekņiem?

— Nezinu ... — Ļeonovs gribēja izstāstīt par Sčukinu to, ko bija stāstījis Zilovam, bet aptvēra, La tas neliecinātu viņam par labu, un nekā neteica.

— Kas tas par Doktoru?

— Virsleitnants Fogels, skolas priekšnieks un reizē arī aģentūras sakaru noda|as vadītājs.

Juzdams pretīgu ziņkāri, Aksjonovs raudzījās puisī, kam aiz bailēm bija atkārusies apakšlūpa; viņš ik pēc brītiņa ar roku paspieda to uz augšu. «Vāciešiem droši vien ir grūti ar kadriem, ja viņiem jāpaļaujas uz tādiem plukatām,» Aksjonovs nodomāja un turpināja pratināšanu.

— Vai jums uzdeva rīkot arī diversijas?

— Par tām gan bija runa, tomēr tādu uzdevumu nesaņēmām. Pagaidām esam pirmās nodaļas rīcībā — nodarbojamies tikai ar izlūkošanu.

— Vai Zilovs pats strādā ar rāciju?

— Strādāt gan var, bet vāji. Radists oficiāli esmu es.

— Vai šifru jūs zināt abi?

— Jā, tikai es šifrēju ļoti lēnām.

Kad Ļeonovu veda projām, viņš pēkšņi apgriezās un kliegšus vaicāja:

— Vai mūs nošaus?

Aksjonovs neatbildēja. Ļeonovs tā sagrīļojās, ka konvojnie-kam viņš bija jāpietur aiz elkoņa.

— Smurgulis, — Aksjonovs skaļi noteica, kad durvis aiz Ļeo-nova bija aizvērušās.

Atveda Zilovu. Viņš apsēdās uz krēsla un, mierīgi aplūkojis istabu, pievērsa Aksjonovam vēsu, nogaidošu skatienu. Bet tas

nemaz nesteidzās sākt pratināšanu. Kara laikā jau daudz šitādu te — dažnedažādu bija Aksjonovam pretim sēdējuši. Gadījas arī stipra rakstura, tomēr garīgi tukši cilvēki, ar kuriem_vajadzēja daudz noņemties, kamēr viņi beidzot kļuva pakļāvīgi un bailīgi, lūdzās žēlastību. Aksjonovs jau zināja, ka viņu_spēks slēpjas tikai raksturā, ka svarīgi ir atrast šai rakstura vājo vietu, un tāds cilvēks uzreiz zaudē uzputību, kļūst kails pats savās acīs. Pa visu kara laiku Aksjonovam vienu vienīgu reizi bija gadījies sastapties ar ienaidnieka aģentu, kam tiešam ir gluži skaidra un stingra idejiskā pārliecība. Šī baltgvardu emigrantu atvase, kā mēdz teikt, jau ar mātes pienu bija iezīdusi zvērīgu naidu pret padomju varu, pret boļševikiem, pret visu to, kas izsviedis pasaules sētmalē gan spožo virsnieku no viņa majestātes — Krievijas ķeizara svītas, gan tā ģimeni. Lai cik bīstams bija šis tips, Aksjonovs pret viņu izturējās, ja ta var teikt, ar cieņas pilnu ziņkāri. Skatīdamies tagad uz Zilovu, Aksjonovs jau bez pratināšanas zināja, ka tas ir tikai puisis ar raksturu, acīm redzot, ar stipru raksturu; būs jānoņemas pacietīgi un ilgi, lai to «uzspridzinātu no iekšienes».

— Uzvārds, vārds, tēva vārds? — Aksjonovs jautāja.

— Zilovs Sergejs Petrovičs, — skanēja mierīga atbilde.

— Vai tas viss ir īsts? Varbūt tas ir tikai Sčukina kunga ra-žoj ums?

Zilovs saprotoši pasmaidīja.

— Nē, tas ir īsts. Sčukina kungs man devis visu pārējo.

— Kā sauc jūsu tēvu?

— Pjotrs Mihailovičs.

— Vai negribat viņu satikt?

Zilova seja notrīsēja. Tikai seja. Skatiens ka izbiedēts sāka šaudīties augšup un lejup.

— N-nē, — viņš sastostīdamies atbildēja.

«Tā,» Aksjonovs nodomāja, «te jau atklājas pirmā spraudziņa, mēģināsim to paplašināt...»

— Cik gļēvam un garīgi tukšam jābūt dēlam, ja tas neveļas redzēt savu tēvu — nopelniem bagātu frontinieku, kas devies karā, lai sargātu dēla brīvību un godu!

— Tāpēc jau arī negribu, — Zilovs noteica klusi, bet stingri.

— Tātad pats zināt, ka atšķirībā no tēva — Dzimtenes aizstāvja jūs esat kļuvis par nodevēju, ienaidnieku, par hitlerisko bandītu kalpu?

— Tas ir ļoti sarežģīts jautājums, — Zilovs atbildēja, raudzī-

damies Aksjonovam acīs. — Kā jūs runājat par vāciešiem, tāpat viņi runā par jums. Viņi taču arī ir tādi paši cilvēki, tikai viņiem ir savi uzdevumi, jums — savi. Tādi kā es vienmēr ir sīki izpildītāji.

— Jūs, Zilov, esat nevis sīks izpildītājs, bet sīks nelietis.

— Iespējams, — Zilovs vienaldzīgi atbildēja, paraustīdams plecus.

— Ar ko jūs nodarbojāties pirms kara?

— Ar šo un to. Lielākoties biju kinomehāniķis. Sākumā strā-dāju Osipoviču klubā, vēlāk braukāju apkārt.

— Cik jūs nopelnījāt?

— Maz. Tam gan nebija nekādas nozīmes. Ēšanai jau pietiks, — Zilovs nekaunīgi pasmaidīja.

— Tātad esat strādājis idejas dēļ, vai tā?

— Nē, es tikai ļoti mīlēju kino.

— Kādas filmas jums patika visvairāk?

— Piedzīvojumu. Arī par karu.

— Kad ieradās vācieši, jūs nolēmāt meklēt piedzīvojumus pats?

— Tā jau nu bija, — Zilovs atkal pasmaidīja.

«Ko tur teikt,» Aksjonovs nodomāja, «sākumā varēja būt arī tā.» Reiz viņam bija jau gadījies sastapties ar puisi, kas nopratināšanā atzinās, ka kļuvis par spiegu Velsa romāna «Neredzamais cilvēks» ietekmē.

— Ko jūs varat pastāstīt par Doktoru?

— Tikai to, ka viņš ir apakšpulkvedis un mūsu tiešais priekšnieks.

«Interesanti, kāpēc viņš piešķir Fogelam tik augstu dienesta pakāpi,» Aksjonovs nodomāja. «Droši vien pašam gribas izlikties ievērojamākam, nekā ir patiesībā.»

— Kāds uzvārds šim apakšpulkvedim?

— Fogels.

— Vai apakšpulkveža pakāpe viņam piešķirta jau sen?

— Droši vien, jo viņš reiz man teica, ka drīz jākļūstot par pulkvedi. Lika pat noprast, ka tas esot atkarīgs arī no mana darba panākumiem šeit.

— Tātad sava apakšpulkveža cerības neesat attaisnojis.

— Tā nu iznāk.

— Vai arī melot jūs mācīja spiegu skolā?

— Es nemeloju, — Zilovs stingri atbildēja, bet uz viņa melnīgsnējiem vaigiem parādījās sarkani plankumi.

— Vai tad, pēc jūsu domām, apakšpulkvedis Fogels pirms sarunas ar jūsu pārinieku speciāli uzlika virsleitnanta uzplečus?

Zilova sejā parādījās nicinājums.

— Ļeonovs ir gļēvulis un smurgulis, kas itin nekā nezina. Klausieties vien, viņš piestāstīs jums pilnu galvu ar visādām blēņām.

— Tātad Fogels tomēr pārģērbās speciāli viņa dēļ.

— Fogelam tas nav jādara. Viņš tiešām nēsā virsleitnanta uzplečus, bet patiesībā ir apakšpulkvedis. Leitnanta uzpleči nav nekas cits kā maskēšanās, — Zilovs skaidroja gandrīz aizrautīgi.

— Var jau būt, var jau būt... Ko jums apsolīja par jusu netīro darbu?

— Tam nebija nekādas nozīmes, tāpat kā manai pirmskara algai.

— Tātad galvenais — ideja. Pastāstiet man, kada tad ir šī jūsu ideja.

Zilovs klusēja.

— Nu, par ko jūs cīnījāties? Kāds jums ir mērķis? Kapec uzņēmāties tādu risku?

— Es taču neesmu par to domājis un arī negribu domāt, — Zilovs attrauca gandrīz sašutis, skatīdamies sāņus.

— Tas ir aplam, — Aksjonovs mierīgi atbildēja. — Pēc kara ltfika likumiem mēs nošausim jūs kā ienaidnieka spiegu. Par ko jūs domāsiet mūža pēdējā mirklī? Vai tiešām jums neienāks prātā doma: «Par ko es eju bojā?»

Zilovs klusēja, joprojām raudzīdamies sāņus. Aksjonovs redzēja, ka viņam viegli viegli trīs vaiga muskulis.

— Mūsu cilvēki mirst, saukdami: «Par Dzimteni!», «Nāvi fašismam!» Bet ko sauksiet jūs? «Par Hitleru!»? Par ko? Par ko, Zilov?

Zilovs ar smagu skatienu pavērās Aksjonovā.

— Gribēju strādāt interesantu darbu un zināju, ar ko riskēju, — viņš lēnām atbildēja.

Bespalovs pa to laiku atradās valsts drošības komisāra Star-kova kabinetā; viņš tikko bija ziņojis par operāciju Četrdesmit otrajā kilometrā.

— Labi strādāts. — Starkovs uz mirkli apklusa. — Lai gan dzelzceļa milicis nav rīkojies ideāli, viņam tomēr jāizsaka pateicība. Pasekojiet, vai tas tiek izdarīts. Kādu'iespaidu atstāj abi aizturētie?

— Tādi paši salašņas vien ir, — Bespalovs atbildēja tā, it kā nodarbošanās ar tik nenozīmīgiem ļautiņiem būtu viņu sarūgtinājusi.

— Vai nevar arī šo pāri izmantot spēlē ar «Saturnu?» Papētiet viņus no tāda viedok|a.

— Labi. Starp citu, viņiem ir interesanti dokumenti. Visumā tie izgatavoti lieliski, un tāpēc vēl jo dīvaināk, ka tajos pieļauta viena un tā pati |oti rupjā kļūda. Paskatieties... — Bespalovs nolika uz galda divus dokumentus. — Tās ir hospitāļa izziņas par ārstēšanos pēc ievainojuma un par atvaļinājuma piešķiršanu.

Starkovs ātri pārlasīja izziņas, bet nekā nepamanīja un vaicājoši palūkojās Bespalovā.

— Pievērsiet uzmanību hospitāļa numuram stūra spiedogā un apaļajā zīmogā. Numuri ir dažādi.

— Tiešām . . . interesanti, — Starkovs sacīja.

— Un tagad paskatieties to te. Izraksts no komisijas lēmuma par atvaļinājuma piešķiršanu. Pievērsiet uzmanību rokrakstam aizpildītajās ailēs. Un te ir viņu sarkanarmieša grāmatiņas — tajās redzams gluži tāds pats rokraksts. Neticami, ka, izgatavojot visumā ideālus dokumentus, viņi varētu tā kļūdīties.

— Jā, to grūti ticēt, — Starkovs piekrita, aplūkodams dokumentus. — Par to ir vērts padomāt. Uzziniet no viņiem labi precīzi, kas šos dokumentus izgatavo.

— Esmu to jau pateicis Aksjonovam, viņš pašreiz pratina.

— Jā, katrā ziņā jānoskaidro, tas var būt ļoti svarīgi. Iespējams, ka cilvēks, kas izgatavo dokumentus, kļūdās tīšām. Saprotat? Vēl jo vairāk tas iespējams tāpēc, ka mums ir jau bijuši arī citi fakti.

Bespalovs iegāja Aksjonova kabinetā un, apsēdies uz krēsla pie durvīm, sāka klausīties, kā risinās nopratināšana. Zilovs bija dzirdējis kādu ienākam un tagad, juzdams sev aiz muguras cilvēku, manāmi nervozēja. Visu laiku gribējās pagriezties un paskatīties, bet viņš valdījās, nevēlēdamies rādīt savas bailes.

— Tātad, Zilov, jūs gribat man iestāstīt, ka esat iekūlies šai netīrajā darbā tikai tāpēc, ka uzskatāt to par interesantu. Vai pareizi? — Aksjonovs jautāja. — Meklējāt piedzīvojumus un neatradāt nekā labāka par noziedzīgu darbību pret savu tautu?

— Nebija izvēles, — Zilovs klusi atbildēja.

— Bet ja nu izvēle būtu bijusi? — Bespalovs vaicāja, pieiedams pie galda un apsēzdamies blakus Aksjonovam.

Zilovs klusēja, caur pieri raudzīdamies Bespalovā.

— Ja nu izvēle būtu bijusi un citos variantos ari būtu bijis piedzīvojuma elements, turklāt bez zemiskuma un nodevības, kam tad jūs būtu devis priekšroku?

— Es jau teicu: man nebija izvēles.

— Skaidrs. — Bespalovs pievērsās Aksjonovam, sacīdams: — Beidziet ar viņu noņemties.

Aksjonovs pavēlēja konvojniekam Zilovu vest projām. Kareivis piegāja klāt un pieskārās viņa plecam. Zilovs joprojām sēdēja nekustēdamies, vērdamies grīdā.

— Celties! — Bespalovs skarbi pavēlēja.

Zilovs lēnām piecēlās un, viņā paraudzījies, teica:

— Es stāstīju patiesību.

— Bet dzīvojāt melīgi, un tagad par to jāmaksā. Vediet projām!

Zilovs gāja uz durvīm, gausi vilkdams kājas un it kā pārdomādams, vai nepalikt un nepateikt vēl ko.

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, Bespalovs pastāstīja, ka Starkovam radusies doma Zilovu un Ļeonovu izmantot «Sa-turna» mistifikācijai.

— Kā tu domā?

— Ļeonovs piekritīs, atpakaļ neskatīdamies, bet par otru es nezinu. Rodas iespaids, ka viņš ir sīks avantūrists. Nebūtu kļuvis par spiegu — būtu viltojis naudu vai zadzis.

— Varbūt uz šīs stīgas arī spēlēsim?

— Vispirms rūpīgi jāapsver, — Aksjonovs atbildēja. — Aprunāšos vēlreiz.

— Vai uzzināji, kas izgatavojis dokumentus?

— Abi apliecināja, ka to esot darījis kāds Sčukins.

— Pastāsti sīkāk.

— Ļeonovs par viņu nekā nezina, bet otram neesmu vēl vaicājis.

— Pavaicā. Uzzini, kas šis Sčukins par cilvēku, ka viņš izturas. Vai vācu priekšniecība viņam uzticas, cienī viņu. īsi sakot, uzzini visu, ko vien vari.

— Centīšos.

Aksjonovs visu dienu pārmaiņus pratināja Ļeonovu un Zilovu, »nemanāmi uzvedinādams uz domām, ka pastāv kāda pagaidām vēl neskaidra iespēja izpelnīties žēlastību. Tikai novakarē viņš izteica konkrētu priekšlikumu. Ļeonovs piekrita tūlīt. Zilovs prasīja vairāk pū|u, tāpēc vakarā, kad bija pienācis laiks sazināties

ar «Saturnu», Ļeonovs viens pats Aksjonova un radista uzraudzībā svīzdams nošifrēja un noraidīja piecus vārdus: «Nekā nav. Gaidiet. Sveiciens. Zilie.»

Pēc dažām minūtēm viņš saņēma atbildi:

«Dzirdējām labi. Vēlam panākumus. Doktors.»

Ļeonovs pasniedza Aksjonovam radiogrammu un bēdīgi pasmaidīja, teikdams:

— Doktors atrodas savā postenī.

Rīta pusē Aksjonova priekšlikumu pieņēma arī Zilovs . . .

Turpat Četrdesmit otrā kilometra rajonā sameklēja divas blakus vasarnīcas, kas ne ar ko neizcēlās. Vienā apmetās Ļeonovs, Zilovs un kopā ar viņiem Aksjonovs un radists Privaļskis. Kaimiņu vasarnīcā dienu un nakti dežurēja operatīvie darbinieki, kuriem bija iespējams uzzināt visu, kas notiek pirmajā vasarnīcā, jebkurā tās istabā.

Nākamajā vakarā Zilovs nošifrēja, bet Ļeonovs pārraidīja ziņojumu, ko bija iedevis Aksjonovs.

«Esam pilnīgi iekārtojušies. Vieta ļoti izdevīga — pie paša Maskavas-Rjazaņas dzelzceļa, redzam, to pa logu. Nodibinām pazīšanos, kas var mums noderēt. Ļeonovs iepazinās ar meiteni, kura strādā dzelzceļa stacijā par dispečeri. Centīsimies viņu izmantot, lai iegūtu informāciju. Šodien uz Maskavas pusi aizbrauca vilciens ar četrdesmit deviņām platformām, uz katras bija pa divām ar brezentu pārsegtām «katjušām» kopā ar apkalpi — desmit divpadsmit cilvēkiem. Ar sveicienu Zilie.»

Uz Doktora atbildi bija jāgaida pusstundu. Aksjonovs pa šo laiku modri vēroja savus aizbildināmos. Ļeonovs smējās sīkus smiekliņus, izlikdamies, ka Doktora muļķošana viņu ļoti uzjautrina, tomēr varēja redzēt, ka viņš nervozē un neapšaubāmi baidās no Zilova. Turpretim Zilovs bija kluss, neizskaidrojami mierīgs, kustējās apdomīgi, izturējās tā, it kā viņu vēl vienmēr nekas nebūtu iztraucējis un vispār ar viņu nekas nebūtu noticis.

Ēterā atskanēja «Saturna» aicinājuma signāls, un Ļeonovs sāka pierakstīt Doktora atbildi:

«Priecājamies, ka esat iekārtojušies. Iepazīšanos atzīstam par labu, tomēr jābūt ļoti piesardzīgiem. Ļeonova meiteni vervējiet slepeni, pagaidām viņai nav jāzina, kas jūs tādi esat; vēlāk paši atkarībā no apstākļiem izlemiet jautājumu par atklātu saver-vēšanu, bet vēlreiz — esiet ārkārtīgi piesardzīgi. Informācija par vilcienu ir vērtīga, tomēr tiecieties pēc lielākas konkrētības,

uzziniet, piemēram, karaspēka da|as numuru, vilciena galapunktu u. tml. Vēlam panākumus. Doktors.»

Atšifrējot atbildes radiogrammu, Zilovs un Ļeonovs sāka strīdēties. Zilovs centās pierādīt, ka vārda «tiecieties» vietā bijis vārds «centieties».

— Tas taču saprotams pēc satura! — Zilovs iekarsis apgalvoja, šoreiz jau pievērsdamies Aksjonovam. Skaidri bija redzams, ka viņš aizvien vairāk iedzīvojas jaunajā lomā.

Pēc vakariņām Zilovs un Ļeonovs devās uz savu istabu gulēt.

— Esam gan apveduši ap stūri mūsu Doktoru, — Ļeonovs čukstus teica un iesmējās. — Redz, kā nu iznācis. Sāku jau domāt, ka mūs pieliks pie sienas.

— Tavs Fogels tiešām ir ap stūri apvedams, — Zilovs atsaucās. — Un visi viņi ir āmurgalvas, ne velna nezina un nemāk. Bet šie te, brāl, ir veikli puikas, nav vārdam vietas.

— Galvenais, ka pagaidām esam dzīvi, — pēc brīža Ļeonovs ierunājās atkal. — Varēja mūs novākt tīri par neko.

— Es tūlīt jutu, ka esmu šiem vajadzīgs. Kā viņš mani tirdīja: kas es tāds esmu, kāpēc, kālab?

— Viņi veikli izdomājuši, — Ļeonovs teica un, klusi nosmē-jies, piebilda: — Doktors ņem pretim visu, ko mēs šim grūžam.

— Viņi izdomājuši... — Zilovs zobgalīgi novilka. — Tev vajadzēja uzmanīgi klausīties lekcijas. Tā saucas par otrreizēju savervēšanu. Vēsturē tā pieredzēta ne vienreiz vien.

— Klausies, Sergej, — bet kas notiks ar mums, kad uz šejieni būs atnākuši vācieši? — Ļeonovs bažīgi jautāja.

'— Vispirms nav zināms, vai viņi atnāks, — Zilovs pēc brīža atbildēja. — Ja nu tomēr atnāks, šie te laidīsies lapās. Mēs ieradīsimies pie Fogela kunga un ziņosim, ka uzdevums izpildīts.

— Bet ja nu viņi uzzinās to, kas šeit pašlaik notiek?

— Uzzinās, uzzinās ... — Zilovs pikti norūca. — Viņi var to uzzināt arī agrāk. Vai tad viņiem nevar iešauties prātā, ka esam nokļuvuši pie čekistiem un tagad strādājam ar sasietām rokām? Nu, tādā gadījumā būsim tipiski čekas upuri. Tiešām — ko mēs varam darīt?

Pēc tam viņi ilgi klusēja. Beidzot Zilovs zobgalīgi sacīja:

— Man tomēr patīk muļķot Fogelu. Atceros, kā viņš centās izlikties par izlūkošanas dievu, bet nu, redz, uzķēries uz plika āķa.

— Lai nu tikai viņš nenoķertu mūs pašus, — Ļeonovs bažījās.

— Labi, drošsirdīgais, pietiek pļāpāt! Guli nost! ...

25. NODAĻA

Shematiskajā kartē, kura karājās Starkova kabinetā, parādījās jauns punkts — «Zilie», kas bija sācis piedalīties spēlē ar «Saturnu». Tā kārtas numurs bija divdesmit septiņi. Spēle nu tikai sākās — operācija, kuras gala mērķis bija ienaidnieka dezinformēšana plašos apmēros, bija ļoti sarežģīta un prasīja izcilu meistarību. Ja operācija būs sekmīga, tā dos lielu militāru ieguvumu. Pagaidām visiem aģentūras punktiem, kas piedalījās spēlē, vajadzēja strādāt aģentu spēku un spēju robežās tā, it kā nekas nebūtu noticis, lai saimniekiem nerastos ne vismazākās aizdomas.

Vesela grupa cilvēku, kas bija izpētījuši katru aģentu un viņa iespējas, ik dienas spriegi strādāja, sastādīdami ziņojumus aģentūras punktiem, kuri piedalījās spēlē. Apgādāt vācu armijas izlūkdienestu ar vieniem vienīgiem izdomājumiem būtu nozīmējis aizsākto spēli izgāzt, jo arī tur nestrādāja muļķi. Tomēr vācu izlūkdienestam nevarēja dot arī tādu informāciju, kas atnestu ļaunumu mums pašiem. Katru ziņojuma teikumu apsvēra no visiem viedokļiem, katru faktu rūpīgi analizēja. Tika izdomāta vesela sistēma, kā «ar dzīves faktiem apstiprināt» aģentūras ziņojumus. īsi sakot, tas bija ļoti sarežģīts darbs, kas prasīja lielu izveicību . ..

Tātad spēlē sāka piedalīties jauns punkts — «Zilie».

Dažas šifrogrammas.

«Zilie» — «Saturnam»:

«Ļeonova meitene ir vērtīgs atradums. Viņa daudz zina un labprāt stāsta. Noraidām no viņas iegūtās ziņas. To ešelonu skaits, kas pa mūsu ceļu brauc Maskavas virzienā, pēdējās nedēļās samazinājies gandrīz uz pusi; attiecīgi palielinājušies pārvadājumi dienvidu virzienā. Meitenes brālis, tanku karaspēka apakšpulkvedis, vakar pie tās pārnakšņojis un teicis, ka viņa karaspēka daļu pārsviež no Tulas rajona uz dienvidiem. Šodien apakšpulkvedis jau aizlidoja uz jauno vietu. Mūsu stāvoklis šķiet izdevīgs. Vasarnīcas saimnieks ir apmierināts ar mums un mūsu devīgumu. Rīt visu dienu būsim Maskavā, skatīsimies un klausīsimies. Ar sveicienu Zilie.»

«Salums» — «Ziliem»:

«Ziņas ļoti svarīgas, tomēr nepieciešami papildmateriāli un

konkretizācija. Paldies. Nepārspīlējiet savu devīgumu pret vasarnīcas saimnieku. Arī tas var radīt aizdomas. Meitenei pērciet lētas dāvanas. Maskavā esiet trīskārt piesardzīgi. Sūtu sveicienu un vēlu panākumus. Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Brauciens uz Maskavu nekā nedeva, ja neskaita divu aviācijas leitnantu sarunu, ko dzirdējām stacijā. Viņi beiguši skolu Kuibiševā un tagad gaida, kad saņems lidmašīnas, kurām jāierodas no Urāliem. Tālāk pastāstām to, ko uzzinājām no meitenes: visu laiku uz Sibīrijas pusi dodas tukši vilcieni ar preču vagoniem, acīm redzot, pēc papildinājuma, ap desmit ešelonu diennaktī. Ar dāvanām meitenei |oti grūti: nekā nevar dabūt pirkt. Žēl, jo drīz viņa mūs iepazīstinās ar stacijas galveno dispečeru, kas lakstojas ap viņas draudzeni. Arī naudas mums nav visai daudz. Ar sveicienu Zilie.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Ļoti priecājamies, ka mūsu vakardienas informācija ieguvusi tik augstu novērtējumu. Centīsimies arī turpmāk. Šodien nekā nav. Ļeonovs stipri uztraucas par rācijas baterijām. Kā mūs dzirdat? Ar sveicienu Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Par vakardienas informāciju jums oficiāli izsacīta pateicība. Apsveicu. Dzirdamība apmierinoša, tomēr brīžiem skaņa gandrīz pazūd. Nolemts sūtīt pie jums kurjeru ar visu nepieciešamo. Sagatavojiet tikšanās vietu un paziņojiet to mums. Tai jābūt pēc iespējas tālāk no jūsu vasarnīcas. Ar sveicienu Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Nosūtām labojumu vakardienas informācijai. Rūpnīca, par kuru ziņojām, pārvesta uz austrumiem nevis pilnīgi, bet tikai daļēji. Šeit palikušās mašīnas darbojas, dod produkciju. Rūpnīcas atrašanās vietu precizēsim. Jaunā iepazīšanās ir noderīga, bet vajadzīga nauda, jo ziņu avotam tā ļoti patīk. Ļeonovs krīt panikā bateriju dēļ. Prasa mūsu ziņojumus saīsināt līdz pēdējai iespējai. Vai bateriju saņemšanu nevarētu paātrināt? Būtu muļķīgi un nepatīkami, ja vajadzētu pārtraukt darbu, kas tagad sācies pa īstam. Ar sveicienu Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Kurjers jau atrodas ce|ā. Katru dienu esiet norunātajā vietā. Viņš aizvedīs visu nepieciešamo. No trīssimttūkstoš rubļiem simttūkstoš rubļu varat izmantot ziņu avota atalgošanai. Pārējo turiet rezervē. Kurjers ir uzticams cilvēks. Doktors.»

Zilovs un Ļeonovs gaidīja kurjeru.

Aksjonovs bija jau sagatavojis konspiratīvu dzīvokli, kur satikties. Tas atradās kādā Čkalova ielas mājā netālu no Kurskas stacijas. Dzīvokļa saimnieki bija evakuējušies. Stāstot kurjeram par šo dzīvokli, patiesība būs jāpapildina tikai ar vienu izdomātu detaļu — dzīvokļa saimniece, dodamās evakuācijā, atslēgu atstājusi Ļeonova meitenei; viņa šo dzīvokli uzrauga un pēdējā laikā tur tiekas ar Ļeonovu, kuram ir pašam sava atslēga.

Jau vairākas dienas no vietas Zilovs un Ļeonovs brauca uz Maskavu tikties ar kurjeru. Ļeonovs to gaidīja, kā bija norunāts, no astoņiem līdz deviņiem vakarā pie ieejas Kurskas stacijā. Viņš zināja, ka kurjeram pēc izskata ir gadu piecdesmit, ka augumā tas mazāks par vidēju, ka mati tam ir sirmi un biezi, uzacis gaišas, ka vienā rokā jābūt nelielam, melnam čemodānam, kas iesprādzēts brezenta siksnās, un, ja nav lietus, otrā rokā jātur zils mētelis. Lai varētu pārliecināties, ka tas tiešām ir gaidītais cilvēks, bija paziņota parole. Vispirms Ļeonovs kurjeru aizvedīs uz dzīvokli, kur būs jau atnācis Zilovs, bet pēc tam visi kopā brauks uz vasarnīcu.

Sāka jau tumst. Pa stacijas laukumu vējš dzenāja putekļus, rāva gaisā avīžu skrandas. Debesis šķita zemas, tajās drūzmējās tumši mākoņi.

Ļeonovam bija neomulīgi. Bērnībā viņš, tāpat kā visi bērni, bija vēlējies redzēt Maskavu, bet tagad, kad to redzēja, tā neizraisīja viņā nekādu ziņkārību. Ļeonovs baidījās no Maskavas un pašreiz ilgojās tikai pēc tā, lai ātrāk apritētu stunda un kurjers neparādītos, kā nebija parādījies jau vairākas dienas pirms tam. Tad varētu braukt uz vasarnīcu un likties gulēt. Ļeonovs baidījās no tikšanās ar kurjeru. Šo cilvēku tomēr sūtīja tā stingrā priekšniecība, kas bija palikusi tālu aiz frontes. Lai gan Ļeonovs nojauta, ka tikšanos novēros ne viens vien acu pāris, ka novērotāji ir jau tepat blakām, viņš tomēr baidījās no nepazīstamā kurjera, kas ieradīsies no turienes, kur ir Fogels, Millers, Zombahs, kur jokus nepazīst.

Ļeonovs palūkojās stacijas pulkstenī. Bija jāgaida vēl gan-

drīz trīsdesmit minūtes. Viņš pagriežas un ieraudzīja, ka pie stacijas kāpnēm stāv cilvēks, kas pilnīgi atbilst kurjera aprakstam. Tikai matus Ļeonovs nevarēja redzēt, jo cilvēks bija uzmaucis cepuri zemu uz pieres.

Ļeonovs nokāpa pa stacijas kāpnēm un lēnām virzījās uz šā cilvēka pusi. Jā, tas droši vien ir kurjers: Ļeonovs nostājās viņam tuvu blakām.

— Lūdzu, piedodiet, vai jūs gadījumā nezināt, ka no šejienes var tikt uz Malaja Bronnaju?

Cilvēks dažus mirk|us mierīgi un cieši noraudzījās Ļeonova, pēc tam atbildēja ar paroles otro pusi:

— Es Maskavu nepavisam nepazīstu, pats jau otro dienu meklēju radiniekus.

— Sveicināti! — Ļeonovs sniedza viņam drebošu roku.

— Sveicināti! Šķiet, jūs esat nobijies, vai ne?

Ļeonovs roku tūlīt izrāva.

— Nosalu, vējā gaidīdams. Iesim! — viņš ātri noteica un devās taisni pāri laukumam.

Kurjers kādu laiku gāja mazu gabaliņu Ļeonovam aiz muguras, tad panāca viņu un sāka iet blakām.

— Uz kurieni mēs ejam?

— Uz kādu dzīvokli. Tur mūs gaida Zilovs.

— Tad jūs esat Ļeonovs? Būsim pazīstami — Savčuks.

Viņi iegāja lielā mājā un pa pilnīgi tumšām kāpnēm uzkāpa

trešajā stāvā.

— Šeit, — Ļeonovs sacīja, trīsreiz nospiezdams zvana pogu, un, gluži kā neuzticēdamies tehnikai, vēl divreiz iesita ar dūri pa durvīm. Tas bija signāls, ka viņš nāk kopā ar kurjeru.

Durvis atvēra Zilovs.

— Veicīgāk nāciet iekšā!

Priekšnamā arī nebija gaismas, tā dega tikai virtuvē, kuras durvis bija mazliet pavērtas.

— Ejiet uz turieni, — Zilovs sacīja. — Gaisma ir tikai tur.

Lielu daļu mazās virtuvītes aizņēma galds, uz kura stāvēja

puslitrs degvīna; turpat uz izklātas avīzes bija uzgriezta desa un noliktas maizes šķēles.

— Sagaidīšana gan nav nekāda bagātā, — Zilovs pavīpsnāja, parādīdams uz ēdienu.

— Kā nu kuram šķiet... — Savčuks sacīja, kārām acīm raudzīdamies uz galda pusi. — Divas dienas neesmu nekā ēdis.

— Sēdieties, sēdieties! — Zilovs mazliet pabīdīja galdu un

parādīja viesim uz krēslu, kas atradās kaktā starp galdu un sienu.

Glāze bija tikai viena, un uz šo laimīgo tikšanos viņi dzēra pēc kārtas. Zilovs katram ielēja mazdrusciņ, paskaidrodams, ka vispirms esot jānokārto darba jautājumi, pēc tam varēšot iedzert pamatīgāk.

— Vai nakšņosim te? — Savčuks vaicāja.

— Nē, — Zilovs atbildēja. — Brauksim uz mūsu ārpilsētas bāzi. Pilsētā nakšņot ir bīstami, gadās, ka miliči apstaigā dzīvokļus. Tur mums ir pilnīgs miers.

— Vai baterijas atvedāt? — Ļeonovsjautāja.

— Te tās ir, — Savčuks norādīja uz čemodānu. — Tur ir arī dāvanas jūsu meičai.

— Un jauns šifrs? — Zilovs interesējās.

— Par šifru nebija nekāda runa. — Savčuks bažīgi palūkojās Zilovā, pēc tam Ļeonovā. — Kāpēc jūs prasāt par šifru?

— Viss kas var gadīties, — Zilovs nevērīgi teica. — Priekšniecība droši vien nesnauž, varēja izdomāt arī jaunu šifru.

— Nē, par to pat runas nebija, — Savčuks nomierinādamies atbildēja. — Bet ar naudu un citām mantām notika nelaime. Mani nometa neveiksmīgi, nolaidos purvā un konteineru tā arī neatradu. Visu nakti meklēju un otrā dienā līdz pusdienai. Vairāk riskēt neuzdrīkstējos.

— Kur jūs nolaidāties?

— Netālu no Istras upes, Sņegiras sādžas tuvumā. Lidotājs, nelietis, nogulēja, par vēlu deva man signālu. Netieku gudrs, ko lai tagad dara. Tur, konteinerā, ir gan nauda, gan drēbes, kas sūtītas jums.

Zilovs cieši vērās Savčukā, un viņa acīs bija mēms jautājums: «Vai tikai, mīļais cilvēk, tu nemels niekus? Vai tikai tu neesi piesavinājies mūsu naudu?»

Savčuks šo skatienu saprata un noskaitās.

— Tā uz mani neraugies, neesmu nekāds garāmgājējs, ko sastop tumšā ielā. Par to, kas noticis, priekšniecībai atbildēšu es, nevis tu. Man bija teikts: galvenais ir baterijas. Un pārbaudīt, kā jūs te strādājat.

— Vai baterijas nevarētu dabūt redzēt? — Ļeonovs vaicāja.

— Neuztraucies, tur tās ir. Pietiks tev veselam gadam. — Viņš pagriezās pret Zilovu. — Naudu, kas man ir klāt, atdošu jums, — apmēram četrdesmit tūkstošus. Nebažījieties, atsūtīs

vēl. Lai nu ko, bet naudu mūsu priekšnieki nežēlo. Laikam viņiem pašiem tā viegli nāk.

— Kas jums jauns? — Zilovs interesējas.

— Nekā sevišķa nav. Gaidām uzbrukumu Maskavai, tagad jau pēdējo, bez atkāpšanās. Tas ari mūsu dzīvē ir galvenais. Jūs priekšniecība slavē. Pats Millers atzina, ka jūs strādājot labi.

— Saprotiet, mums vajadzīga nauda, — Zilovs izjusti sacīja. — Ne jau nu sev, bet aģentūrai. Nezinu, ko lai tagad dara.

Šai mirklī plaši atvērās virtuves durvis, un Savčuks nepaguva ne pirkstu pakustināt, kad bija jau iespiests kaktā aiz galda, un čekisti sasēja viņam rokas.

— Nodevēji! — viņš nosēcās un rupji izlamājās ...

«Zilie» — «Salumam»:

«Vakar vakarā sagaidījām jūsu cilvēku, kas nosauca sevi par Savčuku. Baterijas viņš atveda, bet daļa no tām bojātas. Naudu neiedeva, apgalvo, ka pēc nolaišanās neesot atradis konteineru. Baidāmies, ka konteineru var uziet vietējie iedzīvotāji, bet galvenais — ko tagad darīt bez naudas? Atbildiet steidzīgi. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Mūsu kurjers Savčuks ir pilnīgi uzticams. Nekādām aizdomām nav pamata. Ļoti žēl, ka viņš nav atradis konteineru, tomēr nekādas briesmas tas jums nerada. Lai Savčuks atdod rezerves dokumentu veidlapas, kā arī četrdesmit trīs tūkstošus rubļu, kas viņam ir klāt. Vairāk naudas aizsūtīsim nākamajā reizē, kurai mēs jau gatavojamies. Savčuks lai atpūšas un atgriežas pie mums. Viņam jādodas uz trīsdesmit trešās armijas izvietojumu, kā ar viņu norunāts jau agrāk. Tur, tāpat kā līdz šim, frontē maz cilvēku un mūsu kareivji ir brīdināti. Sveiciens visiem. Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Šodien Savčuks devās atpakaļ pēc . norunātā maršruta un izies 654. kvadrātā. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Sapratām labi. Ļoti vajadzīgas ziņas par jaunu papildinājumu mobilizēšanu armijā. Gaidām. Ar sveicienu Doktors.»

«Zilie» — «Saturaam»:

«Vakarējo informāciju par aerodromu un par jaunu lidmašīnu izmēģināšanu apstiprinām galīgi. Tāpat apstiprinām, ka uz ziņu

sniedzēju var pilnīgi paļauties. Viņu interesē tikai nauda un pretpadomju sarunas. Viņam ir gadu četrdesmit pieci līdz piecdesmit. īstais vārds un uzvārds — Jevgeņijs Larionovičs Busa-rovs. Atbildam uz jūsu jautājumu: viņu mobilizēja kara komisariāts, kad tika saskrapstītas pēdējās rezerves, un viņš nokļuva izmēģinājumu lidlauka apkalpes bataljonā, kur valda gandrīz civila kārtība. Viņš dod naudu kādam dežurantam, un tas ļauj viņam nodzīvot Maskavā pāris dienas vai pat visu nedēļu. Atkarībā no naudas summas. Jūs esat sapratuši pareizi: mūs iepazīstināja galvenais dispečers, ar kuru viņš trīsdesmit astotajā gadā kopā sēdējis nometnē. Pēdējais un vissvarīgākais: vakar Busarovs sacīja, ka trīsdesmit septītajā gadā viņu esot vervējis vācu vēstniecības sekretārs Maskavā, kas saukts par Gustavu. Vienreiz viņš saņēmis no tā naudu, tomēr aiz bailēm informāciju nav devis; trīs mēnešus vēlāk apcietināts un aizsūtīts uz nometni. Varbūt iespējams to pārbaudīt un pēc tam izlemt, vai drīkst viņam uzticēties. Pretējā gadījumā viņu vajadzēs likvidēt, jo viņš noprot, kas mēs tādi esam. Ar sveicienu Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«No dispečera saņemtā informācija ir ļoti vērtīga. Jūs abi esat apbalvoti ar lielu naudas summu, kas ir jau pārskaitīta jūsu rēķinos. Apsveicam. Busarova pārbaude visu apstiprināja. Vervējiet viņu droši. Sveiciniet no Gustava. Viņa iesauka toreizējās vervēšanas laikā bija Niknais. Viņš jums ir lielisks ieguvums, lai tikai sāk strādāt. Savctiks ir atgriezies, atsaucas par jums labi.[6]

Ziņojums par Savčuka atgriešanos ir tīši meli, lai neuztrauktu aģentus un radītu iespaidu, ka viss norisinās labi un tā, kā grib priekšniecība. Patiesībā Savčuku, kas bija nelabojams bandīts, tiesāja kara tribunāls un piesprieda viņam nošaušanu. Pēc sprieduma izpildīšanas līķi aizveda uz fronti trīsdesmit trešās armijas izvietojuma rajonā, izlūki naktī nogādāja to neitrālajā joslā, inscenēja vajāšanu un apšaudi. Tāpēc «Saturnā» domāja, ka Savčuks nonāvēts, kad viņš, nākdams atpakaļ, gājis pāri frontei.

Tuvākajās dienās izsūtīsim jaunu kurjeru, jums pazīstamo skolas pasniedzēju Gurejevu. Viņš aizvedīs naudu un dokumentus, kas noderēs abiem jūsu turpmākās dzīves variantiem, par kuriem esam vienojušies, kā arī fotokameru Busarovam.

Pēc tam Gurejevs paliks Maskavā, lai izpildītu speciālu uzdevumu. Sameklējiet viņam dzīvokli, kur iesākumā dzīvot. Ar sveicienu Doktors.»

26. NODAĻA

Simt devītās divīzijas bataljona komandieris kapteinis Tiho-mirovs nebija gulējis jau divas naktis. Kopā ar kareivi Krav-čenko viņš bez pārtraukuma sēdēja šaurā apsardzības ierakumā. Tikai dienā viņi pēc kārtas mazliet pasnauda. Vaigi abiem bija apauguši ar bārdas rugājiem. Jau piekto dienu no pelēkajām debesīm sijāja sīks lietus, kas iesūcās visās malās. Ierakuma dibenā spīdēja ūdens. Mēteļi bija pilnīgi izmirkuši, sabrieduši, kļuvuši smagi, un, lai gan naktis bija vasarīgi siltas, abus nežēlīgi kratīja drebuļi.

— Nu, es saprotu, man te jāpilda savs dienests, — Kravčenko sacīja, līdzjūtīgi noskatīdamies, kā bataljona komandieris noskaities mēģina aizsmēķēt mitru papirosu. — Bet kāpēc jācieš jums, biedri kapteini?

— Tā vajag, Kravčenko, vajag, — Tihomirovs norūca un nosvieda zemē pie kājām papirosu, ko tomēr nebija izdevies aizdedzināt.

— Biedri kapteini, piebāziet paciņu pie miesas, zem blūzes, — Kravčenko deva padomu. — Pēc stundas būs sausa.

Tihomirovs iebāza «Belomor» paciņu azotē un nodrebinājās, kad tā auksta un mitra pieskārās ķermenim.

— Vai te gaidāms uzbrukums, vai? — Kravčenko pēc brītiņa jautāja.

Tihomirovs neatbildēja. Kravčenko to vaicāja jau trešo reizi. Kapteinis bija cieši apņēmies kareivim neko neizskaidrot līdz tam laikam, kad sāksies tas, kā dēļ viņi te nīkst. Arī Maskavā viņam bija teikts, ka mēle jāturot aiz zobiem. Turklāt, vaļsirdīgi sakot, viņš pats maz ko zināja: tikai to,~ka uzdevums ir ļoti svarīgs, tāpēc arī tik slepens. Aizvakar viņš bija izsaukts uz pašu Maskavu. Viņa dēļ aiztrieca uz turieni lidmašīnu «U-2». Maskavā bija jāiet pie tik liela priekšnieka, ka viņš sākumā nespēja ar to pat jēdzīgi parunāt. Tihomirovs tā arī nenoskaidroja, kāda dienesta pakāpe ir šim priekšniekam, kas bija ģērbies privātās drēbēs. Viņš tikai redzēja, ka tā klātbūtnē militāru stāju ieņem pat pulkveži. Tihomirovs priekšnieku drošības labad uzrunāja par biedru ģenerāli.

Ģenerālis saveicinājās un bez liekiem vārdiem pieveda viņu pie frontes kartes, kas aizņēma gandrīz visu milzīgā kabineta sienu. Ar garu rādāmo kociņu viņš pieskārās kartei tai vietā,

kuru Tihomirovs pazina kā savus piecus pirkstus. Tas bija frontes sektors, ko sargāja viņa bataljons.

— Vai šo vietu pazīstat? — ģenerālis vaicāja.

— Tieši tā, biedri ģenerāli.

— Jūsu bataljons ir te?

— Tieši tā, biedri ģenerāli. Te.

— Kad jūs pats bijāt, lūk, šeit, kur atrodas grava?

— Aizvakar, biedri ģenerāli. Taisni tur pārnāca pāri frontei trīs mūsējie, kas bija nokjuvuši aplenkumā, un es viņus izprašņāju, kāds stāvoklis ir otrā pusē.

Ģenerālis nolika rādāmo kociņu uz galda un ieinteresēts jautāja:

— Viņi pārnāca pāri laimīgi?

— Tieši tā, biedri ģenerāli.

— Vai vācieši viņus neapšaudīja?

— Tieši tā.

Ģenerālis sarauca pieri.

— Pagaidiet ar savu «tieši tā». Labāk apsēdīsimies.

Viņi apsēdās pie gara galda viens otram pretim. Ģenerālis pasniedza Tihomirovam atvērtu kastīti ar dārgiem papirosiem un aizsmēķēja arī pats.

— Tātad vācieši viņus neapšaudīja, — ģenerālis teica klusu, it kā pats sev, tad pēkšņi strauji noprasīja: — Vai tas nav dīvaini?

— Tieši tā, dīvaini, — Tihomirovs atbildēja, dusmodamies uz sevi, ka atkal nav izticis bez «tieši tā». — Jo vairāk tāpēc, ka, pēc pārnācēju vārdiem, vāciešus viņi bija redzējuši. Lai nu kas, acis tomēr ir arī vāciešiem.

Ģenerālis pasmaidīja.

— Par to jau ir runa. Nu, bet kāpēc viņus neapšaudīja mūsējie?

Tihomirovs tūlīt nosarka. Ģenerāla jautājums aizskāra to, par ko viņam nesen bija iznākusi nepatīkama saruna ar pašu divīzijas komandieri: Tihomirovs bija gribējis pārkārtot bataljona labā spārna izvietojumu, bet divīzijas komandieris bija aizliedzis to darīt. Tagad Tihomirovs nezināja, vai viņam ir tiesības stāstīt to ģenerālim. Beidzot viņš nolēma pagaidām nekā neteikt, tikai paskaidrot, kāpēc tā varēja notikt.

— Tur, .biedri ģenerāli, ir kāda grava, — Tihomirovs iesāka, atskatīdamies uz karti. — Tā atrodas tieši tur, kur beidzas mūsu divīzijas un reizē arī mana bataljona labais flangs. Man

tur ir saskares vieta ar kaimiņiem — ar vienpadsmito divīziju. Mūs šķir tikai šī grava, kas fronti šķērso nevis taisni, bet iešķībi, tāpēc no manas puses grava redzama tikai dziļākajā vietā. Grava izbeidzas kaimiņu sektorā. Pārnācēji gāja pa gravu. Manējie tos naktī nebija pamanījuši, bet es viņus tāpēc nevainoju. Naktis tagad ir briesmīgi tumšas. Turklāt šalca lietus, un pārnācēji, protams, gāja uzmanīgi. Iznākuši no gravas, viņi jau atradās aiz mušu kaimiņu priekšējām pozīcijām. Tur vairs nebija ko šaut, viņus aizturēja, un tas bija viss.

— Tā, tā. Bet varbūt arī vāciešus pievīla grava?

- Tā nu gan nebūs, biedri ģenerāli, — Tihomirovs piesardzīgi iebilda. — Pārnācēji stāstīja, ka viņi kilometrus divus no gravas gājuši pa klaju vietu un tur redzējuši arī vāciešus. Ja-atzīmē, ka tieši šai vietā mums pretim ir ļoti daudz vāciešu.

Ģenerālis piecēlās un atkal piegāja pie kartes. Arī Tihomirovs piecēlās, tomēr palika stāvam pie galda. Ģenerālis iededzināja gaišu spuldzi, kas atradās virs kartes.

— Nāciet šurp! Parādiet, kur atrodas jūsu pēdējais apsardzības punkts.

Tihomirovs parādīja.

— Tad nu, sākot ar šo nakti, līdz tam laikam, kad pavēle tiks atcelta, jums pašam jāatrodas šeit, savā apsardzības punktā. Bataljona komandēšanu pa to laiku uzticiet vietniekam vai kādam rotas komandierim. Šeit no viņas puses jānāk pāri frontei cilvēkiem, kas mums ir ļoti vajadzīgi un vērtīgi. Tiem jātiek pāri bez jebkādiem sarežģījumiem. Nevienam no jūsu kareivjiem nav tiesību laist darbā ieroci.

— Viņus taču var pamanīt un nošaut citi, — Tihomirovs bažīgi iebilda. — Arī mūsējo tur ir diezgan daudz, biedri ģenerāli.

— Par to jums nav jārūpējas, kapteini. Jūs atbildat tikai par to, lai šie cilvēki bez šķēršļiem tiktu cauri jūsu izvietojumam. Saprotat?

— Tieši tā.

— Tad ir labi.

Viņi atkal apsēdās pie galda.

— Vai jautājumi jums ir?

— Ko darīt, ja uz šiem cilvēkiem uguni atklās kaimiņi? — Tihomirovs vaicāja.

— Arī par to jums nav jārūpējas, — ģenerālis pasmaidīja.

— Skaidrs.

Pēc tam ģenerālis viņu iztaujāja par noskaņojumu, par to,

ko kareivji runā par karu, un vēl par šo to, bet tas vairs neattiecās uz uzdevumu, un Tihomirovs tagad nespēja pat īsti atminēties ne ģenerāla jautājumus, ne savas atbildes. Droši vien viņš atkal bija bārstījies ar saviem «tieši tā» ...

Tihomirovs bažīgi palūkojās apkārt: kaut kas bija noticis, bet, kas īsti, viņš nespēja vēl aptvert. Noskaidrojās, ka vairs nešalc nolāpītais lietus. Debesis austrumu pusē bija kļuvušas mazliet gaišākas, bet tur, kur nupat vajadzēja nogrimt aiz apvāršņa saulei, parādījās šaura, sārta svītra, kas nošķīra pelēkās debesis no pelēkās zemes.

— Laiks uzlabojas, — Kravčenko klusi sacīja. — Var vel gadīties, ka pa nakti apžūst un rīta pusē tie nelieši sāk rosīties ...

Tihomirovs nekā neatbildēja.

Satumsa ātri. Sākās frontes nakts dzīve. Gan še, gan tur lēnām pacēlās gaisā raķete, tad sašķīda un apdzisa melnajā tumsas okeānā. Lielā augstumā pāri frontei uz mūsu aizmuguri laidās lidmašīna. Zenītartilērija nez kāpēc klusēja; iespējams, ka tā nespēja lidmašīnu sasniegt. Kaut kur tālumā pa kreisi zemā balsī ierēcās vācu smagais ložmetējs. Debesīs iezīmējās ložu trase. Droši vien vācietis bija ielicis jaunu lentu un tagad pārbaudīja, kā ložmetējs darbojas. Tihomirovs visu to novēroja, cenzdamies tūlīt izskaidrot sev katru faktu. Sevišķi modri viņš vēroja neitrālo joslu, kas atradās tieši acu priekšā. Tomēr tur nekas nenotika. Pa visu vakaru viņš pamanīja tikai gaismas staru, kas pavīdēja tai vietā, kur grava izbeidzas ienaidnieka pusē. Vai nu kāds neuzmanīgi bija aizdedzinājis lukturīti, vai uzšķīlis šķiltavas, lai aizsmēķētu. Arī Kravčenko to redzēja un čukstus teica:

— Vajadzētu uzlaist vienu kārtu tai vietai, lai nedomā, ka mēs gu|am.

— Liecies mierā! — Tihomirovs pavēlēja aizsmakušā balsī un nodomāja, ka pienācis laiks paskaidrot Kravčenko uzdevumu. — Redzi, kas tev jāliek vērā, — viņš stingri sacīja. — Lai notiek kas notikdams, bez manas pavēles uguni neatklāj. Un vispār — ne čiku, ne grabu, it kā mūsu nemaz te nebūtu*.

' Kravčenko bažīgi paraudzījās bataljona komandierī.

— Bet ja nu šis nelietis parādās te, pašā ierakuma priekšā? Vai tāpat jāgaida pavēle?

— Bez manas pavēles — ne čiku, ne grabu, saprati?

— Sapratu. — Kravčenko brīdi klusēja. — Viss skaidrs. Šis

ņems mani uz grauda, bet es prasīšu: «Ko pavēlat, biedri bataljona komandieri?»

— Tu pārāk daudz pļāpā, — Tihomirovs aizrādīja ne visai stingri. Viņš mīlēja šo Kravčenko — pieredzējušu, drošsirdīgu kareivi, kas nezaudēja apķērību arī visgrūtākajos apstākļos. Pats ne vienreiz vien bija viņu uzslavējis ierindas priekšā un pat apbalvojis ar medaļu «Par drošsirdību». — Gadās, Kravčenko, arī tādas pavēles, — Tihomirovs pamācoši ierunājās, — ko neklājas apspriest ne tikai ierindniekam, bet arī man. Šodien visas mūsu priekšējās pozīcijas izpilda tieši tādu pavēli. Lai notiek kas notikdams, mums jāklusē, it kā mēs nekā neredzētu, nekā nedzirdētu . . .

Kapa klusums — nevienas skaņas. Citreiz Tihomirovs būtu priecājies par tādu mierīgu nakti, bet pašlaik viņš baidījās, ka arī šai klusumā nemanīs paejam garām tos cilvēkus, kas ģenerālim tik ļoti svarīgi, un nespēs ziņot, ka frontes pāriešana notikusi vai arī nav notikusi. Tihomirovs nezināja, ka metrus divsimt aiz viņa tai vietā, kur sākas biezi krūmi, tāpat jau trešo nakti slēpjas grupa cilvēku, kas ģenerālim atbild par šo operāciju daudz lielākā mērā nekā viņš. Tur, dziļi krūmos, stāvēja mašīna ar radiostaciju. Mašīnā atradās divi cilvēki, kas dežurēja pārmaiņus. Viens no tiem bija valsts drošības dienesta vecākais leitnants Veseņins. Viņš bija ģērbies notraipītā vatenī, cepure izbalējusi gandrīz balta: ne ko pielikt, ne ko atņemt — īsts saimniecības vada kareivis. Turpretim otrs — drošības dienesta kapteinis Bespalovs izskatījās visai solīds: labs ādas mētelis bez uzplečiem, galvā karavīra cepure bez zvaigznītes, kājās ģenerāļa zābaki. Pat šeit viņš skuvās katru rītu.

Pašreiz Bespalovs sēdēja automašīnā. Blakām, nenoņēmis austiņas, snauda radists.

Pie mašīnas bez trokšņa pienāca Veseņins.

— Rādās, ka šī nakts nepaies veltīgi, — viņš sacīja. — Jābrīdina centrs.

Bespalovs izplēsa no piezīmju bloka lapiņu, uzrakstīja dažus vārdus un papurināja radistu aiz pleca.

— Pārraidiet!

Pēc dažām minūtēm tālajā Maskavā dežurējošais virsnieks nolika uz valsts drošības komisāra Starkova galda šifrogrammu:

«Esam nobažījušies, vai visa ķēde ir sagatavojusies. Iespējams, ka šonakt būs darbs.»

Izlasījis šo šifrogrammu, Starkovs šķērsām uz tās uzrakstīja:

/

«Pulkvedim Ribčakam. Uzmanību!» — un pavēlēja to aiznest viņam.

Veltīgi uztraucās čekisti, kas atradās tur, krūmos, pie pašas frontes līnijas. Pulkvedis Ribčaks lika radistam, kas dežurēja viņa kabinetā, pārbaudes pēc izsaukt visus posteņus, un tūlīt tika saņemtas vairākas atbildes: «Trešais postenis — viss kārtībā»; «Piektais postenis — gaidām»; «Ceturtais postenis — esam uz vietas» ... Nē, nē, veltīgi nogaidītās naktis nebija vājinājušas ķēdes uzmanību. Visi tās posmi modri gaidīja to, kam bija jānāk pāri frontes līnijai.

Kas tad bija šis cilvēks, kam radīja tādu ārkārtēju situāciju frontes pāriešanas laikā?

Viņš šai laikā sēdēja gravā zem alkšņu krūma un nepacietīgi lūkojās fosforescējoša pulksteņa ciparnīcā, gaidīdams, kad stundu rādītājs sasniegs vieninieku. Spriežot pēc zīmotnēm uz audekla uzplečiem, viņš bija inženieru karaspēka vecākais leitnants. Mugurā viņam bija stipri novalkāta, ar siksnu sajozta zaļa jaka. Šā cilvēka dokumenti liecināja, ka viņš ir Nikolajs Stepanovičs Koroļkovs, dzimis Ramenskojē pie Maskavas, iesaukts armijā jau četrdesmitajā gadā, militārā specialitāte — tiltu būves tehniķis. Komandējuma apliecībā bija teikts, ka saskaņā ar pulka komandiera pavēli Nr. 1207 (s) viņu uz divpadsmit dienām sūta uz Maskavu. Ja šis vecākais leitnants Koroļkovs būtu aizbraucis uz Ramenskoji un aizgājis uz savām mājām 1. Maija ielā, māte nebūtu atzinusi, ka tas ir viņas dēls, par kuru jau četrdesmit pirmā gada rudenī bija saņemta ziņa, ka tas pazudis bez vēsts. Bet Koroļkovs ir nedomāja ielūkoties vecāku mājā .. .

Tas, kas slēpās gravā, nepavisam nebija Nikolajs Stepanovičs Koroļkovs. īstais Koroļkovs šai stundā, ja viņš vēl bija dzīvs, gulēja uz lāviņas kādā hitleriešu koncentrācijas nometnē. Šim cilvēkam, kas sēdēja gravā, viss bija viltots. Ne tikai dokumenti — arī liktenis.

Kirils Nikolajevičs Gurejevs — lūk, šā cilvēka īstais vārds. Starp citu, arī tas nav gluži īsts. Viņš bija dzimis Sibīrijā bijušā kolčakiešu virsnieka ģimenē. Tēvs vēlāk dzīvoja ar svešu uzvārdu un, uzvilcis garīdznieka tērpu, slēpās kādā tālā lauku draudzē. Tā meli un viltus pavadīja Kirilu Gurejevu kopš tās dienas, kad viņš ieradās pasaulē. Un arī naids. Tēvs patoloģiski nīda padomju varu. Reiz lieldienās, piedzēries līdz neprātam, viņš dēla acu priekšā ar zobiem saplēsa avīzi «Bednota» un pēc

tam dejoja pa avīzes gabaliem, aizsmakušā balsī bjaudams vienu un to pašu: «Ar zobiem rīkli pārkodīšu!...» Uz lūpām viņam parādījās putas, acis no niknuma pieplūda ar asinīm. Kolektivizācijas laikā, kad Kirilam bija jau astoņpadsmit gadu, viņš kopā ar tēvu nogalināja trūcīgo zemnieku komitejas priekšsēdētāju. Kirila tēvu nošāva, bet viņu pašu uz desmit gadiem ieslodzīja nometnē. Tur liktenis saveda viņu kopā ar kriminālnoziedzniekiem. 1937. gadā pēc amnestijas par godu padomju varas divdesmitajai gadadienai Kirilu atbrīvoja kopā ar jaunajiem draugiem. Viņi kļuva nešķirami. Braukādami starp Maskavu un Krimu, viņi izdarīja lielas laupīšanas. 1939. gada pavasarī banda gatavojās nonāvēt Simferopoles bankas inkasentu, bet bandu izsekoja un apcietināja kriminālās izmeklēšanas darbinieki. Nodomātā slepkavība tomēr nebija izdarīta, un tas glāba Kirilu Gurejevu no augstākā soda mēra. Viņam piesprieda astoņus gadus, un viņš atkal nokļuva nometnē, šoreiz Karēlijas ziemeļos. Vēlā 1939. gada rudenī Kirils Gurejevs izbēga kopā ar trim citiem kriminālnoziedzniekiem. Divus mēnešus viņi slēpās mežos, mitinājās vilku midzeņos, ēda, kas pagadījās. Sākās karš ar baltsomiem, un tad viņi nolēma doties pāri frontei. Laimējās tikai Gurejevam . . . 1940. gada pavasarī vācu armijas izlūkdienests dabūja viņu no Mannerheima izlūkdienesta. Gurejevu aizveda uz Berlīni. Savus kriminālnoziegumus viņš neslēpa, un tur tūlīt saprata, ka iegūts vērtīgs cilvēks. Gurejevu sagatavoja speciāli darbam Padomju Savienībā, un viņš ātri sāka taisīt vācu izlūka karjeru. Martā viņš sekmīgi izbraukājās pa Padomju Savienību, noorganizēja lielu diversiju Rietumukrainā un atgriezās atpakaļ. Tomēr viņam nebija lemts augstu uzkāpt pa vācu izlūkdienesta hierarhijas kāpnēm. Pēc reida pa Padomju Savienību par Gurejevu sāka interesēties pats Kanariss. Viņš parunāja ar to ne vairāk kā minūtes desmit un pēc tam sacīja:

— Nav gudrs. Tas ir bīstami pat tad, ja biogrāfija ir ļoti spoža. Ierindnieks, nekas vairāk. Derīgs tikai diversijām.

Kad nodibināja «Saturnu», Gurejevu pēc Millera priekšlikuma ieskaitīja tā štatos. Millers gatavojās viņu izmantot kādai sevišķi lielai un svarīgai diversijai, bet pagaidām lika viņam strādāt par apstākļu mācībās pasniedzēju aģentu skolā.

Tagad bija pienākusi Gurejeva stunda. Viņš devās pāri frontei, lai izpildītu divus uzdevumus. Pirmais, mazāk svarīgais — nogādāt aģentūras punktam «Zilie» naudu, dokumentus, fotoaparātu un slepeni pārbaudīt aģentu darbu. Viņi strādāja tik

sekmīgi, ka Millers aizvien biežāk sāka domāt, vai tikai viņus nevada padomju pretizlūkošanas dienests. Ja Gurejevs to konstatēs, viņam aģenti būs jālikvidē. Otrs, galvenais uzdevums — liela diversija Kremļa rajonā.

Par viņa sūtīšanu pāri frontei mūsu pretizlūkošanas dienests uzzināja ne tikai no radiogrammas, ko saņēma «Zilie». Par to pavēstīja arī Rudinš. Kādi ir Gurejeva uzdevumi, Rudinam nebija izdevies noskaidrot, bet viņš paziņoja vietu, kurā Gurejevs ies pāri frontes līnijai. Tas bija ļoti svarīgi.

Pēc Starkova pavēles steidzīgi savāca ziņas par Gurejevu, un kļuva skaidrs, ka šis bīstamais bandīts jānovēro jau no pirmā mirkļa, kad viņš būs ticis pāri frontei. Pretizlūkošanas darbinieki izstrādāja operācijas «Sagaidīšana un pavadīšana» plānu. Visvienkāršākais būtu bijis Gurejevu apcietināt tūlīt. Operācija bija sarežģīta tieši tāpēc, ka vajadzēja viņam dot iespēju nokļūt vismaz līdz punktam «Zilie». Varēja gadīties, ka viņš atvedis aģentiem jaunas instrukcijas, kuras nezinot visa spēle ar «Sa-turnu» var ciest neveiksmi. Gurejevu ne brīdi nedrīkstēja izlaist no redzesloka, turklāt bija jārīkojas tā, lai viņam nerastos ne mazākās aizdomas, ka viņu izseko. To visu paturēja vērā, izstrādājot plānu «Sagaidīšana un pavadīšana». Tagad tas tika jau realizēts...

Sākās otrā nakts stunda. Gurejevs piecēlās un klusām noteica: «Nu, tad ar dieva svētību.» Viņš gāja augšā pa nolaideno gravas izeju. Vācu virsnieks, pavadīdams viņu līdz gravai, bija apgalvojis, ka šai vietā krievu frontes līnijā esot plats «logs», un arī pastāstījis, ka tieši te laimīgi tikuši pāri trīs padomju kareivji, kuriem pārbaudes nolūkā viņi tīšām ļāvuši iet. Gurejevs tomēr visvairāk uzticējās pats sev. Kad līdz tai vietai, kur grava beidzās, bija palicis metru piecdesmit, viņš apsēja ceļgalus ar lupatām un sāka līst četrrāpus.

Izkļuvis no gravas, Gurejevs mazliet pacēlas, un viņu tūlīt ieraudzīja Kravčenko.

Kareivis paraustīja Tihomirovu aiz piedurknes un ar automātu parādīja uz labo pusi.

Tihomirovs pabīdīja automātu sānis, tā teikt: esi mierīgs, pats redzu.

Pret pirmsausmas debesīm tikķo iezīmējās nekustīgs cilvēka siluets.

Gurejevs nesteidzās. Tā nekustēdamies viņš nostāvēja ļoti ilgi — kādas desmit minūtes. Vācu pusē ierējās smagie ložme-

tēji. Tie šāva apmēram uz Tihomirova bataljona priekšējo pozīciju vidu. Gurejevs zināja: šai ugunij jānovērš no viņa krievu uzmanība.

Noņēmis mugursomu — ja kaut kas gadīsies, viņš metīs to projām — Gurejevs saliecies sāka ātri skriet uz krūmiem, kas melnoja nakts tumsā, uz turieni, kur atradās valsts drošības dienesta darbinieki. Ieskrējis krūmos, viņš atvilka elpu un atkal ilgi klausījās trokšņos. Nebija dzirdama neviena satraucoša skaņa. No krūmiem Gurejevs ilgi noraudzījās uz netālo ceļu, pa kuru — to viņš jau zināja — varēja nokļūt dzelzceļa stacijā. Uz ceļa nebija nekādu dzīvības zīmju. Viņš noraisīja lupatas, ar mitrām alkšņu lapām noslaucīja netīrās rokas, vērīgi sevi aplūkoja un tad mierīgiem, nesteidzīgiem soļiem izgāja uz ceļa.

Pēc brīža no mašīnas, kas bija paslēpta dziļi krūmos, uz Maskavu aizlidoja radiogramma: «Pirmais postenis beidz pastāvēt.» Tūlīt pēc tam no Gluškovas sādžas, kas atradās trīs kilometrus uz ziemeļiem, izbrauca tukša pustonnīga mašīna, kurā pie stūres sēdēja valsts drošības dienesta vecākais leitnants Siļins, kas izskatījās pēc daudz pieredzējuša frontes šofera. Drīz vien mašīna nogriezās no lauku ceļa un sāka braukt pa lielceļu, pa kuru Gurejevs gāja uz staciju.

Piebraucis viņam klāt, Siļins nobremzēja un uzsauca:

— Ja ejat uz staciju, sēdieties iekšā! Vai jums gadījumā nav sērkociņi?

Gurejevs piegāja pie mašīnas un klusēdams pasniedza Siļi-nam sērkociņu kastīti.

— Kāds velns mani dīdīja izbraukt bez sērkociņiem ... — Siļins aizsmēķēdams smējās. — Mūsu darbs ir tāds, ka bez smēķa nav nekādas dzīves. Kāpiet iekšā, vecākais leitnant. Ja ejat uz staciju, aizgādāšu gandrīz līdz pašam galam. — Siļins atvēra kabīnes durtiņas. — Kāpiet iekšā! Es steidzos.

Gurejevs iekāpa un apsēdās blakām Siļinam, mugursomu nolikdams sev pie kājām.

— Mums, šoferiem, nav miera ne dienu, ne nakti, — Siļins žēlojās. — Tikko paguvu iekārtoties pie artilēristiem, te atkal — «celties», un visi prieki vējā. Tad jums uz staciju?

— Kas daudz grib zināt, ātri kļūst vecs. — Gurejevs pavīpsnāja un, kad Siļins aizvainots apklusa, labsirdīgi piebilda: — Uz staciju, uz staciju.

— Līdz pašai stacijai nevaru. Man jānogriežas agrāk.

— Labi, dāvinātam zirgam zobus neskaita, — Gurejevs iesmiedamies teica.

Puskilometru šaipus stacijas Siļins apturēja mašīnu, klusēdams atvēra durtiņas un sniedza Gurejevam sērkociņus.

— Lūdzu, biedri vecākais leitnant.

— Paturiet vien, — Gurejevs atbildēja un nesteigdamies izkāpa no mašīnas. — Paldies .. .

Siļins aizcirta durtiņas, strauji uzņēma ātrumu un, tūlīt nogriezies no lielce|a, sāka braukt pa lauku ceļu. Apmetis apmēram piecus kilometrus lielu līkumu, viņš piebrauca pie stacijas no citas puses un apstājās pie mazas mājiņas. Nepagāja ne pusstunda, kad ieradās vēl viena mašīna, kurā bija Bespalovs un Veseņins.

— Viss notiek kā pēc tēva grāmatas, — Sijins jautri stāstīja. — Viņam ir mugursoma, cik varēju vērot, kilogramus piecpadsmit divdesmit smaga. Jaka ir tāda, kādas sapieru virsniekiem deva pirms kara. Jūs taču tās zināt? Viņam tā sniedzas gandrīz līdz ceļiem. Jāteic, ka izskats pavisam dabisks, izturēšanās droša. Vienīgā kļūda, ko pamanīju, ir tā, ka blūzes apkaklei baltā apmalīte ir pārlieku spodra, lai gan, no otras puses, viņš taču brauc uz Maskavu, tā teikt, uzcirties.

Bespalovs palūkojās pulkstenī.

— Vilciens aties pēc trīsdesmit minūtēm. Man nav vairs laika. Pēc vilciena atiešanas nogaidiet divdesmit minūtes; ja neatnākšu, tas nozīmēs, ka viss kārtībā, ka esmu kopā ar viņu aizbraucis uz Maskavu. Tūlīt ziņojiet par to centram . . .

Stacija grima pilnīgā tumsā, tajā valdīja piefrontes stacijām raksturīga nervoza rosība. Tur bija lielākoties karavīri, bet gadījās arī pa privātam cilvēkam. Bez mitas klaudzēja durvis, kas veda uz komandanta istabu. Gaisma dega vienīgi tur. Kad durvis atvērās, šaurajā uzgaidāmā telpā uz mirkli kļuva gaišs. Varēja redzēt, ka pārdesmit kareivju guļ blakām uz kailas grīdas. Visu laiku staigātāji tumsā klupa pret viņu kājām, un tad kāds miegaini noteica: «Lēnāk, lēnāk!»

— Ierindniek Jurkin! Ierindniek Jurkin! — apnicīgi sauca puiciska balss, tomēr saucējs neapšaubāmi bija komandieris.

Varēja dzirdēt, kā strostē stacijas dežurantu:

— Ja esi dežurants, tavs pienākums ir par vilcienu kustību zināt visu. Kur ir mūsu vagons?

— Meklējiet uz sliedēm, — atbildēja nogurusi balss. — Man jūsu vagoni nav vajadzīgi.

Uz otrām sliedēm atradās preču un pasažieru vilciens, kam bija jādodas uz Maskavu. Gar vilcienu retā ķēdē stāvēja kareivji. Iekāpt nebija vēl at|auts, un tie, kas posās braukt, pulcējās uz perona, starp citu, neizrādīdami nekādu nepacietību: visi saprata, ka vilciena atiešana ir atkarīga no daudziem apstākļiem, ko dzelzceļnieki nespēj ietekmēt, un izvirzīt viņiem prasības būtu pēdēja muļķība.

Bespalovs sameklēja uz perona Gurejevu un tagad vairs neizlaida viņu no acīm. Tāls un blāvs prožektora stars kā milzīgs svārsts bez mitas lēnām šūpojās tumšajās debesīs. Visi laiku pa laikam bažīgi paraudzījās uz šo staru: aizviņnakt bija noticis uzlidojums stacijai, bumbas bija trāpījušas ešelonu, kas atradās pie perona. Melni, sadauzīti vagoni gulēja blakām sliežu ceļam, atgādinādami šo notikumu.

Pie vilciena pienāca grupa kontrolpunkta karavīru. Kopā ar kareivjiem viņi nostājās pie četru pasažieru vagonu durvīm. Sākās iekāpšana.

Gurejevs negāja uz vilcienu tūlīt. Kādu brīdi viņš iekāpšanu vēroja no tālienes, tad enerģiski devās uz pēdējo vagonu. Arī Bespalovs sāka ātriem soļiem iet pa peronu un, mazliet aizsteigdamies priekšā Gurejevam, tuvojās pēdējam vagonam. Viņš bija klāt pirmais un sniedza patruļai dokumentus.

Kapteinis ar sarkanu saiti ap roku paņēma Bespalova dokumentus un apgaismoja tos ar piedurknē paslēptu lukturīti.

— Inženieris Rokotovs?

— Jā. No zinātniskās pētniecības institūta.

— Jegors Dmitrijevičs?

— Jā, jā. Biju atbraucis, lai palīdzētu apgūt jaunu ieroci.

— Kur ir atzīme par ierašanos piefrontes joslā?

— Otrā pusē.

Kapteinis apgrieza papīru otrādi un ilgi pētīja zīmogu.

— Kas tur parakstījies?

— Kā lai es to zinu? — Bespalovs dusmīgi atbildēja. — Man viņš priekšā nestādījās, tikai uzspieda zīmogu un — ardievu!

— So parakstu redzu pirmoreiz. Labāk uzgaidiet, vispirms ielaidīšu frontiniekus, pēc tam tikšu skaidrībā ar jums. Paejiet pie malas. Nākamais!

Gurejevs uzrādīja dokumentus. Kapteinis tos ātri pārskatīja un, atdodams atpakaļ, sacīja:

— Neaizmirstiet reģistrēties Maskavas kara komandantūrā.

_— Tieši tā, reģistrēties! — Gurejevs atsaucās un veikli uzlēca uz vagona kāpnēm.

Ielaidis iekšā vēl kādus piecus cilvēkus, kapteinis pievērsās Bespalovam.

— Tātad jūs nezināt, kas parakstījis atzīmi?

— Nezinu.

— Nu labi, ejiet!

— Paldies, kapteini, — Bespalovs klusi teica un iekāpa vagonā.

27. NODAĻA

Aptumšotā lukturītī virs vagona durvīm dega svece, apgaismodama tikai priekšējās vietas, bet tālāk bija melna tumsa. Bespalovs uzvilka sērkociņu un tūlīt ieraudzīja Gurejevu. Viņš stāvēja pie trešā loga. Aizgājis līdz turienei, Bespalovs tūlīt apsēdās. Uz pretējā sēdekļa bija jau nolikta Gurejeva mugursoma. Bespalovs sacēla mēteļa apkakli, uzmauca cepuri uz acīm un sabāza rokas piedurknēs. Varēja skaidri redzēt, ka cilvēks pošas gulēt. Izstiepdams kājas, viņš pieskārās Gurejevam.

— Lūdzu, piedodiet, — Bespalovs noburkšķēja.

— Nekas, — Gurejevs atbildēja un arī apsēdās. — Kā redzams, patruļa par jums tomēr apžēlojusies.

— Jā, — Bespalovs nopūtās, mazliet atbīdījis cepuri. — No vienas puses, es viņus saprotu, no otras — tomēr sametas dusmas. It kā es brauktu uz šejieni sava prieka pēc.

— Viņiem šķiet aizdomīgi jau tas vien, ka neesat karavīra drēbēs, — Gurejevs iesmējās.

— Protams, esmu pilnīgi civils cilvēks, bet viņš taču redz dokumentu. Uz šejieni esmu komandēts pēc pašas pavēlniecības lūguma. Kas viņam vēl vajadzīgs?

Gurejevs nekā neatbildēja.

Bespalovs atkal uzvilka cepuri uz acīm, likdams saprast, ka saruna beigusies, ka tagad laiks nosnausties. Viņš redzēja tikai Gurejeva ķermeņa lejasdaļu, redzēja kājas, uz 'vēdera saliktās rokas. Bija ļoti interesanti vērot šīs rokas, kas nenorima ne mirkli. Gurejevs, protams, ir nedomāja gulēt. Viņš neapšaubāmi nervozēja.

Bespalovs staipīdamies pārvietoja kājas, kā to mēdz darīt neērta poza guļoši cilvēki, un piespieda tās pie Gurejeva kājām.

Tas savējās piesardzīgi pavirzīja sāņus. Bespalovs reizumis iekrācās.

Gaisma uzausa, kad līdz Maskavai bija atlicis divu stundu brauciens. Bespalovs pukstēdams mēģināja pagriezties uz sāniem, sāka slīdēt nost no sola un «pamodās».

— Uh, nolāpīts, gandrīz nokritu! — viņš apmulsis nomurmināja un, palūkojies apkārt, teica: — Kopš jaunības gadiem neesmu gulējis tādos apstākļos. Nu tad, tā sacīt, labrīt!

— Labrīt, labrīt, — Gurejevs atbildēja, mazliet pasmaidīdams.

Kļuva aizvien gaišāks, un tagad Bespalovs varēja labāk aplūkot savu kaimiņu. Viņam bija liela, it kā saspiesta seja, asi iezīmēti uzacu loki, zem kuriem nespodri spīdēja nenosakāmas krāsas acis — ne īsti zilas, ne īsti pelēkas. No platām nāsīm uz lūpu kaktiņiem stiepās dziļas rievas, bet zods bija apaļš kā meitenei, ar tikko saskatāmu bedrīti vidū. Bespalovs nodomāja, ka šim cilvēkam jābūt ļaunam, savā ļaunumā ietiepīgam, bet bez liela gribas spēka.

Vilciens bieži apstājās. Vagonā iekāpa jauni pasažieri, tagad lielākoties civilie. Gurejevs sēdēja, mazliet pagriezies pret logu, bet ar kreiso aci vēroja katru, kas ienāca vagonā. Maskava tuvojās aizvien vairāk. Vilciens nupat bija atgājis no Dorohovas stacijas. «Ja viss būs kārtībā,» Bespalovs sprieda, «pēc pāris stundām iebrauksim Maskavā.»

Vilciens vilkās gausi, un tikpat gausi aiz vagona loga slīdēja garām kara izpostītā zeme. Melnās krāsmatas asi kontrastēja ar svaigo zaļumu.

— Mūsu vilciens gan nesteidzas, — Bespalovs ierunājās.

Gurejevs uz viņu zobgalīgi paraudzījās.

— Jūs veltīgi esat tik nepacietīgs. Varbūt Maskavā jums atkal piesiesies patruļa.

«Ahā, putniņ, gribi noskaidrot, vai Maskavā pārbauda dokumentus,» Bespalovs sevī ļauni nopriecājās un teica:

— Maskavā ir pavisam citādi nekā tādā dieva pamestā stacijā: ja kas gadās, var piezvanīt uz institūtu. — Bespalovs mirkli klusēja. — Un Maskavā nav arī tādas stingras pārbaudes.

— Tas nu gan nevar būt! Maskava... galvaspilsēta... kā tad tā? — Gurejevs brīnījās un nogaidoši raudzījās Bespalovā.

«Gribi, putniņ, lai tevi nomierinātu pilnīgi, bet es to nedarīšu.

Klusēšu. Mokies vien ...» Bespalovs tikai pagrozīja galvu, it kā teikdams: «Lai nu paliek, dzīvosim — redzēsim.»

Gurejevs varēja izkāpt, neaizbraucis līdz Maskavai. Tas bija paredzēts. Katrā stacijā dežurēja cilvēki, kas viņu gaidīja.

Kad vilciens tuvojās Kuncevai, Bespalovs jautāja:

— Jūs braucat līdz Maskavai vai tālāk?

— Pagaidām līdz Maskavai, bet vēlāk... — Gurejevs pavīpsnāja. — Bet vēlāk turp, uz kurieni sūtīs. Tādi kā mēs paši maršrutus neizvēlas.

«Raiti tu runā,» Bespalovs nodomāja, «tikai tavu maršrutu es jau zinu . ..»

Beidzot vilciens lēnām palīda zem Baltkrievijas stacijas nojumes un apstājās. Gurejevs nesteidzās, viņš joprojām sēdēja, vērodams drūzmēšanos pie durvīm. Bespalovs piecēlās.

— Uz redzēšanos, ceļa biedri!

— Laimīgi! — Gurejevs pamāja ar roku.

Bespalovs nokāpa uz perona un tūlīt ieraudzīja leitnantu Veseņinu ar notraipīto vateni mugurā. Viņi saskatījās. Bespa-lova acis teica: «Viņš ir šai vagonā.» Veseņina acis atbildēja: «Skaidrs.» Tagad Gurejevam par neredzamu pavadoni kļūs Veseņins. Bespalovs garām vilcienam lēnām gāja uz izeju. Uz laukuma viņu gaidīja mašīna.

— Ātri uz pārvaldi! — viņš pavēlēja šoferim.

Piegājis pie sava kabineta durvīm, Bespalovs izdzirda, ka tur nepacietīgi zvana telefons. Viņš iztaustīja visas kabatas, bet, kā par spīti, atslēgu nevarēja atrast. Beidzot atcerējās, ka ielicis to bikšu mugurkabatā. Telefons zvanīja un zvanīja. Velns viņus rāvis, šos šleperus, nekad tajos nevar trāpīt atslēgu! Bet telefons zvana un zvana.

Bespalovs iedrāzās kabinetā un paķēra klausuli.

— Klausos.

— Ziņo Veseņins. Nelaime, biedri kapteini.

— Kas noticis?

— Viņu saņēma ciet komandantūras patruļa.

— Kā tā — saņēma?

— Viņš gāja pāri stacijas laukumam, un tur viņu apturēja patruļa. Iesēdināja mašīnā un aizveda.

Jaunums bija tik negaidīts, ka Bespalovs pirmajā mirklī nezināja, ko teikt. Pēc tam viņš pavēlēja Veseņinam tūlīt braukt uz pārvaldi.

Ka tevi piķis! Paveikt milzīgi lielu darbu, iesaistīt tajā tik

daudz cilvēku un neparedzēt tādu gadījumu! Droši vien viņam dokumentos ir kāda kļūda un patruļa to pamanījusi. Pašreiz Bespalovs labprāt būtu izlamājis tos, kas bija izgatavojuši dokumentus, un arī modrās patruļas karavīrus.

Strauji pagriezies, viņš piegāja pie galda un piezvanīja Starkovam.

— Ziņo Bespalovs. Cilvēku, kas mūs interesē, pēc iebraukšanas Maskavā tikko aizturējusi komandantūras patruļa.

— Kāpēc? — Starkovs pēc mirkļa mierīgi vaicāja.

— Pagaidām nav zināms. Viņš aizturēts, iesēdināts mašīnā un aizvests.

— Tā... — Starkovs brīdi klusēja. Bespalovs dzirdēja tā elpu. — Vai Veseņins ar viņu nav ticies?

— Nē.

— Kur Veseņins atrodas?

— Brauc uz pārvaldi.

— Tūlīt sūtiet viņu uz komandantūru, lai piesardzīgi noskaidro, kas īsti noticis. Ja mūsu objektam tur viss kārtosies labvēlīgi bez mūsu iejaukšanās, turpiniet operāciju pēc plāna. Ja objekta stāvoklis kļūs grūts, būs jāiejaucas, lai viņu atbrīvo. Zināt par mūsu iejaukšanos drīkst tikai komandants.. Skaidrs?

— Skaidrs.

— Rīkojieties!

Pēc desmit minūtēm Veseņins bija jau komandantūrā.

Komandantūras pagalmā vairāki virsnieki jauniņa kapteiņa uzraudzībā bez mitas maršēja un, nonākuši viņam līdzās, militāri sveicināja. Tas bija sods un reizē mācība, lai turpmāk uz ielas neaizmirstu sveicināt virsniekus, kam dienesta pakāpe augstāka. Vienā no grupām Veseņins ieraudzīja Gurejevu. Tas bija pavisam mierīgs, soļodams pat smaidīja.

Veseņins iegāja dežurējošo virsnieku telpā. Tur drūzmējās daudz cilvēku. Pie visiem trim lodziņiem — rinda. Bija gan karavīri, gan civilie. Vieni atzīmēja 'komandējuma apliecības, citi skaidroja viņiem vajadzīgu militāru organizāciju vai karaspēka daļu adreses. Visi steidzās. Pēc izskata inteliģents gara auguma sirmgalvis, pieliecies pie lodziņa, samulsis taujāja, kur var noskaidrot, kāpēc viņš jau vairāk nekā divus mēnešus nav saņēmis vēstuli no dēla, kas aizgājis karā.

Maršēšana pagalmā bija beigusies. Disciplīnas pārkāpēji nāca uz komandantūras dežurējošo virsnieku telpu. Veseņins nostājās visgarākās rindas beigās ...

Nevarētu teikt, ka iepazīšanās ar komandantūru aizturētajiem būtu sagādājusi prieku. Ienākuši pieņemamajā istabā, viņi īgni gaidīja jauno kapteini, kas bija aizgājis pēc viņu dokumentiem un mantām. Gurejeva seja pauda nevis dusmas, bet nemieru. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru un, acis nenovērsdams, raudzījās uz durvīm, aiz kurām bija pazudis jaunais kapteinis.

Pēc kādām piecām minūtēm ienāca kapteinis, vienā rokā nesdams divas mugursomas, otrā — veselu kaudzi dokumentu.

— Kam tās pieder? — viņš jautāja, pacēlis mugursomas uz augšu.

— Tā ir manējā, — pirmais iesaucās Gurejevs un paņēma vienu no mugursomām.

Kapteinis, ielūkodamies dokumentos, sāka saukt uzvārdus.

— Jaunākais leitnants Sumbatovs... Jaunākais leitnants Kuročkins... Leitnants Zakrojevs ...

Tie, kas dokumentus bija saņēmuši, klusēdami demonstratīvi atsveicinājās no kapteiņa un gāja projām.

— Vecākais leitnants Koroļkovs!

Gurejevs, paņēmis komandējuma apliecību, nekur nesteidzās. Veseņins gribēja viņam uzkliegt: «Nu ej taču projām, velns parāvis!» Tomēr Gurejevs nevis devās projām, bet pievērsās kapteinim.

— Vai atļauts jautāt?

— Kas jums vajadzīgs?

— Kur jāatzīmē ierašanās?

— Pie otrā lodziņa.

Gurejevs nostājās rindā.

«Neģēlis gan ir, tomēr nav no nervozajiem,» Veseņins nikni nodomāja.

Dabūjis uz apliecības atzīmi, Gurejevs beidzot gāja ārā. Viņam tūlīt sekoja Veseņins. Uz ielas viņš ieraudzīja savus biedrus, kas arī piedalījās šai operācijā. Leitnants Zagorskis stāvēja pie komandantūras vārtiem, bet vecākais leitnants Cu-vihins raudzījās ārā no mašīnas, kas bija apstājusies otrā ielas malā. «Viss kārtībā,» Veseņins nodomāja.

Saskatījies ar Čuvihinu, viņš tikko manāmi pamāja ar galvu un palūkojās uz Gurejevu, kas pa to laiku nesteigdamies gāja uz Zemes Vaļņa pusi.

— Dodies uz pārvaldi, — Zagorskis klusi sacīja, iedams garām Veseņinam.

28. NODAĻA

Gurejevs ne velti veselu mēnesi bija studējis Maskavas plānu. Viņš drošiem soļiem izgāja uz Komjaunatnes laukuma un apstājās pie metro ieejas netālu no Kazaņas stacijas. Šeit, šajā laukumā, tikai otrā pusē viņam būs jasatiekas ar Zilovu. Šo vietu Gurejevs bija izraudzījies pats, atcerēdamies, kā viņš kādu rītu bija tur ticies ar diviem uzticamiem draugiem no nometnes laikiem. Cilvēku tur vienmēr tik daudz, ka nevar ne apgriezties, un tie nepievērš cits citam uzmanību.

Lai gan bija kara laiks, laukumā valdīja tāda pati rosība kā toreiz, pirms četriem gadiem. Tikai tagad lielākā daļa cilvēku bija karavīri. Gurejevs nodomāja, ka šis apstāklis ir viņam labvēlīgs: starp karavīriem viņš, arī karavīrs, ir grūtāk pamanāms.

No mākoņiem iznira saule, un laukums uzreiz sāka izskatīties priecīgāks. Netālu no Gurejeva apstājās divi kareivji. Viņi nedroši raudzījās uz tā pusi un klusi sarunājās. Gurejevs viņus novēroja, šķielēdams ar vienu aci un iebāzis roku jakas kabatā. Viens no viņiem — kareivis ar lieliem zābakiem kājās, stingru soli likdams, pienāca Gurejevam klāt, aprauti pasveicināja un, paraudzījies uz uzplečiem, vaicāja:

— Atļaujiet jautāt, biedri vecāko leitnant!

— Jautā vien, jautā, — Gurejevs dusmīgi atsaucās.

— Vai jūs nepateiktu, kā no šejienes aizbraukt līdz Preobra-ženskas laukumam?

— Nezinu, pats te esmu pirmoreiz mūža, — Gurejevs atbildēja.

— Piedodiet.

Kareivis atgriezās pie sava biedra. Pēc mirkļa viņi jau sarunājās ar kādu lidotāju, kas sīki izskaidroja, kā aizbraukt uz viņiem vajadzīgo laukumu. Kareivji aizskrēja uz tramvaja pieturu.

Gurejevs nomierinājās pilnīgi un domās sevi norāja: «Baidos kā pēdējais lupata. Tas nekur neder.»

Viņš sāka domāt par to, kas viņu satrauca visvairāk. Šodien bija piektā un pēdējā diena, kad pēc iepriekšējās norunas Zilo-vam ap pulksten deviņpadsmitiem vajadzēja atnākt uz šejieni un gaidīt viņu pie metro stacijas ieejas starp Ļeņingradas un Jaroslavļas stacijām. Zilovs varēja nākt uz šejieni četras dienas, bet šodien, zaudējis cerību, vairs neierasties. Tomēr ne. Neatnākt viņš neuzdrošināsies. Taču varēja notikt kaut kas pa-

visam cits: ierazdamies te katru dienu, viņš pievērsis sev uzmanību, izraisījis aizdomas un ticis aizturēts. Iespējams bija arī gluži vienkāršs sarežģījums: Zilovs pēkšņi saslimis. Tādā gadījuma viņam tomēr vajadzētu iešauties prātā atsūtīt uz šejieni Ļeonovu.

Gurejevs palūkojās pulkstenī. Bija mazliet pāri sešpadsmitiem. Viņš iegaja Kazaņas stacijā, tur juceklīgajā steidzīgu cilvēku burzmā noslaistījās kādu pusstundu, tad ieraudzīja izkārtni «Frizētava».

Viņu skuva pavecs meistars ar uztūkušu, pelēku seju un izdzisušām acīm. Apsējis salveti, sagatavojis ziepju putas un paņēmis bārdas nazi, viņš klusām vaicāja:

— Kā skūt deniņus?

— Vienalga, — Gurejevs pasmaidījis atbildēja. — Frontē lode cilvēkus nešķiro pēc deniņiem.

Frizieris smagi nopūtās un sāka strādāt.

— Man karš paņēmis trīs dēlus, — pēc brīža viņš ierunājās.

— Nepaguvām abi ar večiņu ne atjēgties — cits pēc cita. Tā nu esam palikuši divi vien. — Atkal laiciņu klusējis, viņš jautāja:

— Vai tiešām viņam neatriebsies vecāku asaras?

— Pienāks laiks, un tās atriebsies, — Gurejevs izklaidīgi atbildēja, spogulī vērodams privātās drēbēs ģērbušos puisi, kas, ienācis frizētavā, pavaicāja, kurš rindā ir pēdējais, apsēdās krēslā Gurejevam aiz muguras un, šķita, pārāk uzmanīgi noskatījās, ka viņu skuj. Drīz vien atbrīvojās meistars, kas strādāja kreisajā pusē, un puisis apsēdās krēslā. Gurejevs dzirdēja, kā viņš jautri izrīkoja:

— Apgriezt matus, noskūt, iesmaržot!

«Tas prasīs daudz laika,» Gurejevs nodomāja. «Es pagūšu aiziet.»

Viņš vēlreiz noskaitās uz sevi: «Atkal nobijos kā pēdējais lupata.»

— Kurā frontē karoja jūsu dēli? — viņš līdzjūtīgi jautāja meistaram.

— Kā lai mēs to zinām ... — frizieris nopūzdamies atbildēja.

Pēc noskūšanās juzdamies brīvāk un vieglāk, Gurejevs pasniedza naudu spriganai kasierei ar strupu degunu, novēlēja, lai viņai labi klājas, un izgāja, izdoto naudu nepaņēmis.

Drošības labad Gurejevs tomēr nolēma paraudzīties, kā izturēsies puisis, kas bija palicis frizētavā. Šai nolūkā viņš aizgāja dziļāk uzgaidāmā telpā un apsēdās tur uz koka dīvāna. Priek-

\

sējā dīvāna atzveltne viņu labi aizsedza, tomēr frizētavas durvis viņš varēja redzēt.

Puisis iznāca pēc minūtēm desmit. Apkārt neskatīdamies, viņš devās taisni uz peronu.

Gurejevs piecēlās un, palūkojies pulkstenī, aizgāja uz stacijas restorānu.

Apsēdies pie brīva galdiņa tālākajā stūrī, viņš pasūtīja pudeli alus.

Tai laikā Bespalova kabinetā iešķindējās telefons.

— Ziņo leitnants Zakovs, — Bespalovs izdzirda jaunu, zemu balsi. — Esmu atbraucēju saņēmis no Savicka, kas viņu pavadīja līdz frizētavai un kopā noskuvās. Pašreiz viņš sēž stacijas restorānā. Pasūtīja pudeli alus.

— Labi. Tikai pielūkojiet — esiet uzmanīgi!

Pie alus pudeles Gurejevs nosēdēja vairāk nekā pusstundu, pēc tam devīgi samaksāja viesmīlim un pameta restorānu. Līdz tikšanās laikam bija vēl palicis mazliet vairāk par stundu. Viņš nolēma doties uz laukumu un iet kādā virzienā trīsdesmit minūtes, pēc tam pagriezties atpakaļ un taisnā ceļā ierasties tikšanās vietā ...

Zilovs pa to laiku sēdēja automašīnā, kas bija iebraukta kādā lielā pagalmā Krasnije Prudi ielā. No turienes līdz stacijas laukumam mierīgā gaitā bija ko iet tieši desmit minūtes. Kapteinis Aksjonovs, kas kopā ar viņu sēdēja mašīnā, šķirstīja žurnālu «Ogoņok», laiku pa laikam slepeni pavērdamies kaimiņā. Viņš redzēja, ka Zilovs nervozē. Mazāk nekā iepriekšējās dienās, tomēr nervozē. Visas šīs dienas, kad viņi ap pulksten astoņ-padsmitiem iebrauca šai pagalmā un pēc tam atsevišķi devās uz Komjaunatnes laukumu gaidīt Gurejevu, Aksjonovs jutās tā, it kā viņam pašam būtu jāiztur grūts pārbaudījums .. . Jau trešo mēnesi viņš vienmēr atradās Zilova un Ļeonova tuvumā. Ļeo-nova vientiesīgo sīkmaņa dvēseli Aksjonovs saprata pilnīgi, negaidīja no viņa nekādus pārsteigumus, bet ar Zilovu bija daudz grūtāk un sarežģītāk. Izskatījās, ka Zilovs ir pilnīgi samierinājies ar kraso pavērsienu savā liktenī, tomēr Aksjonovs nekad nebija par viņu drošs un bez mitas novēroja katru viņa soli. Kapteinim šķita, ka Zilovs jūtas vainīgs pret vāciešiem, kas viņu bija sūtījuši.

Pēc Aksjonova domām, Zilova raksturā viena no galvenajām īpašībām bija piedzīvojumu alkas. Šīs alkas bija nesaprotamas; izskaidrojumu, ka tās radušās kino ietekmē, Aksjonovs neņēma

nopietni. Bet no kurienes tad tās cēlušās? Viņš taču bija vienkāršs puisis, kas izaudzis mazā Baltkrievijas pilsētiņā parastā darba cilvēku ģimenē. Nepabeidzis ne septiņas klases, Zilovs saka strādāt. Bija māceklis tipogrāfijā, atslēdznieks, kasieris, vēlāk kinomehāniķis kultūras namā... Un tomēr tā nu tas ir: viņš sapņoja par lētu, avantūristisku varoņdarbu, un, vervējot viņu, hitlerieši spēlēja tieši uz to. Pēc tam puisi, acīm redzot, aizrava slepenas, riskantas darbības romantika. Turklāt Zilovam bija saasināta atbildības sajūta. Tā nebija saistīta ne ar kādiem idejiskiem un pat ne ar merkantiliem apsvērumiem. It vienkārši: ja viņš bija ko uzņēmies, viņam vajadzēja to izpildīt. Tāpēc toreiz, kad Ļeonovs pec nolaišanās ierosināja paslēpties no visiem, Zilovs, ne vārda neteicis, iesita viņam pa seju. Kad Aksjonovs mēģināja Zilovam ieskaidrot, kādu netīru un zemisku darbu viņš bija uzņēmies, puisis uz visu atbildēja vienu un to pašu: «Par to neesmu domājis un arī negribu domāt.» Aksjonovs vienmēr atcerējās, cik mierīgi Zilovs bija izturējies, kad viņu apcietināja un arī pratinašanas laikā. Vēlāk, pilnīgi pakļāvies spēles noteikumiem, viņš rīkojās noteikti un precīzi, tomēr Aksjonovs vienmēr juta, ka aiz aukstasinības un rūpīguma slēpjas savā ziņā sarežģīti pārdzīvojumi. Cik reižu, slepus vērodams Zilovu, Aksjonovs bija redzējis, ka viņš pēkšņi it kā sastingst un “ilgi sēž nekustēdamies, ar tumšajām, zilgani mirdzošajām acīm cieši vērdamies vienā punktā. Tikai dzīslās uz deniņiem pulsēja asinis. Tad, it kā pieņēmis kādu lēmumu, viņš piesardzīgi paraudzījās apkārt un sāka strādāt. No tā brīža, kad bija izlemts, ka uz tikšanos ar Gurejevu ies Zilovs, Aksjonovs juta nemieru.

Tagad panākumi bija atkarīgi no tā, kā izturēsies Zilovs, tikdamies ar Gurejevu, ko viņš labi pazina. Zilovs bija teicis, ka tas esot vienīgais pasniedzējs, no kura viņš skolā baidījies. Pirmajās divās dienās, no šejienes, no Krasnije Prudi ielas pagalma iedams uz tikšanās vietu, Zilovs tik ļoti nervozēja, ka viņa izskats vien jau varēja darīt uzmanīgu pat maz pieredzējušu izlūku. Ap deviņiem vakarā atgriezdamies automašīnā, viņš izskatījās tā, it kā visu gaidīšanas laiku būtu strādājis smagu fizisku darbu. Tiesa, trešajā dienā Zilovs bija krietni mierīgāks, bet vakar izturējās jau pavisam pieklājīgi. Viņš droši vien sprieda, ka ar Gurejevu kaut kas gadījies un tikšanās nemaz nebūs. Tagad bīstams bija kļuvis šis mierīgums.

Šodien sastapšanās beidzot notiks. Aksjonovs jau zināja, ka Gurejevs ieradies, un nevarēja saprast, kāpēc Bespalovs aiz-

liedzis to paziņot Zilovam. Būtu tomēr labāk, ja puisis zinātu. Tagad, ieraudzījis Gurejevu, viņš var apmulst un izdarīt kļudu.

— Man šķiet, ka šodien viņš atnāks, — Aksjonovs sacīja, nolikdams žurnālu.

— Neatnāks, — Zilovs pārliecināts noteica. — Droši vien ce|ā būs uzrāvies uz jūsējiem.

— Tu taču pats sacīji, ka viņš esot pieredzējis vilks.

Zilovs pasmīnēja.

— Pieredzējis tad pieredzējis, bet arī mednieki nav mazie bērni. — Viņš ilgi klusēja, raudzīdamies pa mašīnas logu, un beidzot vaicāja: — Ja viņš ir noķerts, vai jums to paziņos?

— Mēs jau to zinātu. Nē, nē, esmu pārliecināts, ka šodien viņš ieradīsies.

Zilovs šķita sastingstam. Aksjonovs viņu bažīgi vēroja. Par ko puisis pašreiz domā? Viņam taču skaidri jāsaprot, ka ne viņš, ne arī Gurejevs, pat tad, ja tam kļūtu zināms, ka Zilovu vada sveša griba, nekā nevar iesākt. Nav iedomājama pat gluži vienkārša bēgšana. Pastāv tikai viena iespēja: ja Gurejevs atvedis jaunu radiosakaru šifru vai kādu pārbaudes paroli, viņš yar to noslēpt. Tomēr arī tas nepavisam nenozīmētu, ka spēle tūlīt tiks pārtraukta: «Saturnā» varētu nodomāt, ka Gurejevs nav ticis līdz gala mērķim, tāpēc «Zilie» strādā ar agrāko šifru un nezina pārbaudes paroli.

Aksjonovs palūkojās pulkstenī, un tas Zilovu it ka uzmodināja.

— Cik ilgi vēl jāgaida? — viņš strauji jautāja, un Aksjonovs ieraudzīja viņa tumšajās acīs apņēmību.

— Četrdesmit minūtes.

— Cik lēni velkas laiks! Bet, ja nu viņš tomēr neatnak, tad mūsu gaidīšana cauri?

— Ko tad vairs gaidīt? Arī viņam zināms noteikums par piecām dienām.

— Bēdīgi klāsies Gurejevam, ja ceļā būs kaut kur aizkavējies un Maskavā nokļūs tikai rīt, — Zilovs sacīja ar tādu kā ļaunu prieku balsī.

— Nekas. Dosies atpakaļ.

— Tā nav pastaiga parkā. — Zilovs pavīpsnāja. — Šim cilvēkam gan ir tik daudz stūrgalvības un niknuma, ka pietiktu diviem. Nupat atcerējos, kā viņš reiz par mani ņirgājās, mācīdams neatlaidību. Nosauca mani par ... — Zilovs aprāvas, it kā pēdējā mirklī neuzdrošinādamies pateikt, bet tad, savilcis seju

nīgrā smīnā, sacīja: — Nosauca mani par romantisku smurguli un, gribēdams parādīt īsta gribas spēka paraugu, izstāstīja, kā viņš reiz gandrīz divas dienas un naktis nosēdējis līdz kaklam purvā un tādējādi izglābies.

— Nu, ja viņš tagad ieradīsies, viņa dziesma būs cauri, — Aksjonovs teica, vēlreiz likdams Zilovam saprast, ka ne viņš, ne Gurejevs nekā nespēj grozīt.

Zilovs neatbildēja.

Viņi izgāja pa vārtiem uz ielas un devās uz stacijas laukumu. Zilovs gāja pa priekšu, soļus divdesmit aiz viņa — Aksjonovs, izklaidīgi raudzīdamies apkārt. Kapteinis zināja, ka no tā brīža, kad viņi iznāca uz ielas, katram Zilova solim seko ne viens vien acu pāris.

Pie ieejas Jaroslavļas stacijā Aksjonovs ieraudzīja Cuvihinu un, piegājis pie viņa kā pie sveša cilvēka, vaicāja, vai viņam nav sērkociņi. Pasniegdams sērkociņu kastīti, Cuvihins klusi ziņoja:

— Viņš jau stundas ceturksni grozās pie metro ieejas.

Jā, Gurejevs jau divreiz bija pagājis garām tai vietai, kur viņam vajadzēja tikties ar Zilovu. Pētīja, vai nav kas aizdomīgs, vai viņam tur negatavo slazdus. Otrreiz viņš pagāja garām tikšanās vietai, kad trūka trīs minūtes no deviņpadsmitiem. Novērotāji konstatēja interesantu situāciju: bija tāds brīdis, kad Gurejevs gāja pretim Zilovam un viņi varēja sastapties. Desmit soju attālumā Gurejevs pēkšņi pagriezās atpakaļ, un viņi sāka iet viens otram aiz muguras.

Iedams pretim Zilovam, Gurejevs to ieraudzīja un tikai tad, kad bija jau strauji pagriezies, apjēdza, ka pretim nākošā Zilova sejā kaut kas viņam nebija paticis, bet, kas īsti, pats nespēja pateikt. Tomēr Gurejevs drīz vien to saprata: viņam nebija paticis Zilova miers. Kad pašam nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam, romantiskā smurguļa mierīgā seja izraisīja viņā aizdomas. Kāpēc tā tik mierīga? ...

Ātri, tomēr paspēdams visu apskatīt, Gurejevs atkal pagāja garām metro stacijai un izdarīja ļoti viltīgu manevru. Tieši šai brīdī Ļeņingradas stacija izgrūda uz laukuma Maskavā atbraukušu pasažieru drūzmu. Gurejevs iejuka drūzmā un aizspraucās līdz automašīnu stāvvietai. Tur viņš vienā mirklī vienojās ar kādu šoferi, kas strādāja «pa kreisi», iesēdās zaļā «emkā» un aizbrauca. To redzēja novērotājs Veseņins, stāvēdamstramvaja pieturā pretim stacijai; viņš bija sācis piedalīties operācijā tikai pirms ceturtdaļstundas. Tagad viņš skraidīja, nezinādams, ko

iesākt. Operatīvo mašīnu tuvumā nebija. Kamēr viņš līdz tām aizskries, Gurejevs būs gabalā. Zaļā «emka», jau izbraukusi cauri dzelzceļa viaduktam, pagriezās pa kreisi.

Par laimi, pie stacijas apstājās vieglā mašīna, no kuras izkāpa ģenerālis. Veseņins pieskrēja ģenerālim klāt, parādīja dienesta apliecību un lūdza nodot mašīnu viņa rīcībā.

— Aizved biedru, — ģenerālis pavēlēja šoferim, — pēc tam atgriezies savā daļā.

Gandrīz veselu stundu Veseņins braukāja pa pilsētu, dzīdamies pakaļ katrai zaļai «emkai». Sai krāsā bija nokrāsotas turpat vai visas armijas mašīnas, un pēc kāda laika Veseņins saprata, ka tādai meklēšanai nav jēgas. Šoferis atveda viņu atpakaļ stacijas laukumā, un Veseņins atgriezās savā vietā pie tramvaja pieturas.

Viņš tūlīt pamanīja zaļu «emku», kas bija piebraukta pie Ļeņingradas stacijas. Tajā sēdēja divi cilvēki: šoferis un uz aizmugures sēdekļa pasažieris. Veseņinam sirds sāka strauji pukstēt. Viņš diez kāpēc bija pārliecināts, ka tā ir tā pati «emka», lai gan nezināja nekādas pazīmes. Nojauta nebija Vese-ņinu vīlusi.

Gurejevs bija izdarījis pēdējo pārbaudi; braukdams projām no stacijas, viņš tūlīt bija licis šoferim noprast, ka tas var labi nopelnīt, un izstāstījis diezgan vienkāršu un ticamu ģimenes traģēdiju. Uz dažām dienām esot atbraucis no frontes un atklājis, ka sievai ir romāns ar kādu aizmugures intendantu. Šodien uzzinājis, ka starp septiņiem un astoņiem vakarā sievai ar savu intendantu elektriskajā vilcienā jāatgriežas no vasarnīcas, kur tie abi pavadījuši laiku, un nu gribot tos pārsteigt kopā. Tāpēc šoferim tūlīt jāatgriežas laukumā, jāpiebrauc mašīna pie Ļeņin-gradas stacijas, tuvāk pie metro, bet viņš, sēdēdams mašīnā, vēros cilvēkus, kas nāk ārā no stacijas.

Gurejevs jau gandrīz, pusstundu pa mašīnas logu pētīja Zi-lovu, kas viņu gaidīja pie ieejas metro stacijā, tomēr nekā aizdomīga nemanīja, varbūt vienīgi to pašu Zilova mierīgumu. Stāv kā stabs, pat pulkstenī nepaskatās ne reizi.

Tikai tad, kad trūka piecas minūtes no astoņiem, Gurejevs, atvadījies no šofera, pameta mašīnu un ātriem soļiem devās taisni pie Zilova. Tas neredzēja viņu līdz pašam pēdējam mirklim.

— Sveicināts, mīļais draugs! — Gurejevs priecīgi iesaucās un ar brīvo roku apņēma Zilovu ap pleciem.

— Sveicināts! — Zilovs atbildēja tikpat priecīgi, lai gan šai mirklī mugura viņam nosvīda slapja.

Viņi pagāja mazliet sāņus, vēlreiz apskāvās un saskūpstījās. Garāmgājēji noraudzījās viņos smaidīdami. Satikušies frontinieki.

— Es jau domāju, ka vairs neatnāksiet, — Zilovs klusi atzinās.

— Kā tad tā? Es varētu neatnākt! Vai nu tas izskatītos pēc manis? — Gurejevs uzbudināts vaicāja, lūkodamies Zilovam acīs;

— Kas viss nevar notikt ar tādiem, kādi esam mēs? ... — Zilovs mierīgi atteica.

— Nepiemini ļaunu. — Gurejevs paraudzījās apkārt. — Mani sauc par Nikolaju Stepanoviču, kā redzi, esmu vecākais leitnants, sapieris. Frontes uzdevumā esmu atkomandēts uz divpadsmit dienām, uzvārds Koroļkovs. Tas tev jāzina katram gadījumam. Uz kurieni dosimies?

— Taisni pie mums, uz bāzi, — Zilovs pasmaidīja. — Degvīns jau piekto dienu žūst uz galda kopā ar uzkožamiem.

— Iesim!

Viņi sāka iet pāri laukumam uz Kazaņas staciju . ..

Elektrovilciena vagonā, kurā atrada sev vietu Zilovs un Gurejevs, iekāpa arī Aksjonovs. Viņš stāvēja netālu un varēja abus labi redzēt. Viņi nesarunājās. Gurejevs ziņkārīgi raudzījās pa logu. Šaipus Kratovas stacijas Zilovs viņam kaut ko pateica, abi piecēlās un devās uz izeju. Pašreiz viņi parādīja mazu piesardzību. Zilovs bija ierosinājis izkāpt Kratovā un pārsēsties nākamajā vilcienā. Viss norisinājās pēc plāna, un Aksjonovs mierīgi brauca tālāk. Kratovā kopā ar viņiem vagonā iesēdīsies cits darbinieks.

Aksjonovs izkāpa Četrdesmit otrajā kilometrā. Vilciens aizjoņoja uz Ramenskoji, tā dunoņa apklusa tālumā. Pēkšņi Aksjonovs atklāja, ka ap viņu ir brīnišķīgs vasaras vakars. Augstajās debesīs mirgoja lielas zvaigznes. Spēcīgi smaržoja pa dienu saulē sakaitušās priedes, kaut kur tālumā skanēja klusa, maiga mūzika. Garām pagāja vecāka sieviete, tikko spēdama pastiept smagu somu. Aksjonovam šķita, ka tā paraugās viņā pārmetoši, pat zobgalīgi. Skaidrs,., sieviete taču nesaprot, kāpēc šis spēcīgais vīrs slaistās pa vasarnīcu rajona staciju, kad viņas dēls varbūt jau kritis frontē .. .

Aksjonovs nolēca no platformas un cauri retam priežu pudu-246

rim aizsteidzās līdz ielas sākumam. Tumšajā vasarnīcas priekšnamā viņš saskrējās ar kapteini Bespalovu.

— Kur tad šie? — Bespalovs jautāja.

— Ieradīsies kuru katru brīdi. Brauc šurp.

Viņi iegāja istabā, ko dēvēja par dežūrkambari. Te cietās dzelzs gultās gulēja dežuranti. Vienā gultā pašreiz sēdēja izspūris, tikko uzmodies puisis — operatīvās grupas radiotehniķis Privaļskis.

— Iesim, Gena, laiks sākt strādāt! — Bespalovs steidzīgi sacīja. — Klausīsimies operu ...

29. NODAĻA

Ienākuši vasarnīcā, Zilovs, Ļeonovs un Gurejevs tūlīt apsēdās pie galda; viņi runāja par visu ko, tikai ne par darbu. Sarunu vadīja Gurejevs, un kļuva skaidrs, ka viņš tīšām nesteidzas kārtot darba jautājumus, — acīm redzot, bija nolēmis vispirms pārbaudīt aģentus. Zilovs un Ļeonovs tomēr turējās labi, un saruna pie galda pamazām virzījās uz galveno...

Zilovs aicināja uzdzert uz Gurejeva laimīgo ierašanos.

— Nē, puiši, vispirms gribu uzdzert uz jūsu sekmēm, — Gurejevs iebilda, pēc tam ilgi klusēja. — Runāšu atklāti. Pazīstu jūs ne pirmo dienu. Tev, Ļeonov, es neticēju. Neuzskatīju tevi par nopietnu cilvēku un teicu to arī priekšniecībai. Tomēr izrādās, ka esmu maldījies. Tevi, Zilov, gan turēju par spēcīgāku, tomēr šaubījos arī par tevi.

— Romantiskais smurgulis, — Zilovs zobgalīgi ieteicās.

— Ahā, redzu — tu ilgi piemini ļaunu, — Gurejevs iesmējās. — Ko tur teikt — tā labi vien ir. Ļaunu neatceras tikai tie cilvēki, kam rakstura vietā mannas biezputra. Bet tagad svarīgs ir kas cits — tas, ka abi esat savu uzdevumu augstumos. Gribu dzert uz jūsu panākumiem, ko atzīst arī priekšniecība. Lai notiek!

Pēc tam atkal tika runāts par degvīnu un uzkožamiem. Gurejevs pastāstīja, kā viņš reiz Berlīnē ēdis omārus.

— Tie ir vēži, tikai šitādi te! Dieva vārds, kaķa lielumā, — viņš stāstīja. — Jau spīles vien, lūk, tādas!

Pēc Ļeonova priekšlikuma uzdzēra uz priekšniecības veselību.

— No tā, Ļeonov, kā redzu, vaļā neesi ticis. No priekšniecības baidies vairāk nekā no nāves, — Gurejevs ironiski piebilda.

Izdzēris piekto glāzīti, Gurejevs krasi pārvērtās. Vai nu pēc

pārdzīvotā sasprindzinājuma uz viņu iedarbojās degvīns, vai arī, gluži otrādi, viņš kļuva tāds, kāds bija vienmēr, — ļauns cilvēks, kas netic nekam un nevienam.

— Vai grūti bija tikt pāri frontei? — Ļeonovs izdabīgi vaicāja.

— Un tu domāji, ka viegli? Manā mūžā ir jau gadījies viss kas. Esmu sēdējis purvā līdz kaklam ūdenī, kad visapkārt skraida suņi. Viens vienīgs niknums palīdzēja izturēt. Manam niknumam, brāl, ir ilggadējs stāžs, man to iepotēja jau tēvs. La-bak iedzersim uz to, lai mūsu ienaidniekiem klātos plāni.

Tikko dzirdami nošķindēja glāzes. Tad iestājās klusums. Un atkal Gurejeva balss:

— Es gan tā nespētu kā jūs — šitā sēdēt vasarnīcā, gluži ka kūrvietā, un klidzināt pa radio patiesību uz pusi ar pīlītēm.

— Mēs nekādas pīlītes nepūšam, — dobji noskanēja Zilova balss.

— Nestāsti blēņas, šie nepūšot!

— Mēs tomēr nepūšam, — Zilovs ierunājās skaļāk.

— Nu labi, labi, — Gurejevs teica, gribēdams samierināties. — Es to saku tikai tāpēc, ka man sirdij tuvāks kas cits: ar mīnu uzspridzināt tiltu, ielaist galvā lodi tam, kam šī lode pienākas, — lūk, tas ir darbs! Tūlīt redzams rezultāts. Mani nieku dēļ nesūta. Kāds mans šefs, majors Gecke, reiz teica: «Staigāt pa līķiem nav sevišķi ērti, toties mīksta iešana.» Pamatīgi teikts, vai ne?

Atkal nošķindēja glāzes...

Kad bija izdzerts jau diezgan daudz, sākās haotisks strīds par to, kas svarīgāks — spiegošana vai diversijas. Runāja, viens otru pārtraukdami, tikai Zilovs un Gurejevs. Katrs iecirtīgi palika pie savām domām.

— Nu saproti taču, — Gurejevs tiepās, — pašreiz ir karš. Spēks salauž spēku, un tas ir pats galvenais. Uzspridzināšu jums te vienu cienījamu ēciņu, un tas būs vairāk vērts nekā visi jūsu ziņojumi kopā. Godīgi sakot, jūsu Busarovs savā lidlaukā var vienā paņēmienā izdarīt vairāk nekā jūs divi te gada laikā.

— Jūs esat aizmirsis, ka Busarovu atradām mēs ar Ļeo-novu, — Zilovs nepiekāpās.

Tad viņi izdzēra pēdējo glāzīti, un drīz vien iestājās klusums.

Piecos no rīta atskanēja aizsmakusi Gurejeva balss.

— Celties, puiši! Celties! Vai atradīsies, ar ko noskalot paģiras?

Kamēr Zilovs un Gurejevs mazgājās, Ļeonovs gatavoja brokastis. Beidzot viņi atkal apsēdās pie galda.

— Vai atkorķēt jaunu pudeli? — Ļeonovs jautāja.

— Nevajag, — Gurejevs teica. — Man uz paģirām jau pietiek. Jāķeras pie darba. Kad varat mani savest kopā ar savu Busa-

‘ TOVLl?

— Šovakar viņam būtu jāatbrauc uz Maskavu, — Zilovs atbildēja. — Klausieties — vai naudu mums atvedāt?

— Nebaidies, neesmu ne pazaudējis, ne pievācis sev. Tur ir mugursoma, ņem un skaiti — divsimt piecdesmit taukšķi, uz kapeiku. Kārtības labad par saņemšanu paziņo Fogelam. Tur ir arī veidlapas rezerves dokumentiem. Starp citu, mans maiše-lis gan varēja iet bojā un kopā ar to arī es pats. Turklāt divreiz. Pirmoreiz vēl vāciešu pusē. Tur uzskrēju virsū kādam SS majoram. Cinavnieks no Berlīnes. Tikko atlidojis uz fronti izdarīt revīziju. Par mani viņam nekas nebija teikts. Rakņādamies manā maisā, ieraudzīja veselu kaudzi naudas, un tad nu sākās! Divas dienas skaidroja, kas es tāds esmu. Tāpēc gandrīz vai novēloju šo tikšanos. Bet Maskavā mani tūlīt saņēma ciet komandantūras patruļa — nebiju uz ielas kādu pasveicinājis. Pēc tam pāris stundu kopā ar citiem tādiem pašiem mani mācīja, kā militāri sveicināt. Tie nebija nekādi joki. Pēc komandas lieku roku pie cepures, bet pats domāju: kas būs, ja viņi ieskatīsies manā maišelī? Tiku cauri laimīgi. Tagad tā — atvedu Doktora pavēli. Katras radiogrammas beigās pēc paraksta noraidiet vēl četrus punktus. Tas būs signāls, ka jūsu rokas ir brīvas. Skaidrs?

— Skaidrs. Pagaidām mūsu rokas ir kārtībā, — Zilovs atbildēja.

— Pielūkojiet!

— Pielūkosim.

— Ja kaut kas notiks, noguldīšu jūs abus blakām, un jums ne gailis pakaļ nedziedās.

— Pietiek draudēt, — Zilovs stingri noteica. — Vairāk nekādu uzdevumu nav?

— Pavēlēts jūs uzslavēt. Kaldina jums ordeņus. Ko darīsim līdz vakaram?

— Pagaidiet! Vai dispečeram dokumentus atvedāt?

— Atvedu.

— Dodiet šurp! Mums šodien abiem tikšanās.

— Kur? Kad? Šodien taču jātiekas ar Busarovu! — Gurejevs iesaucās, kļūdams uzmanīgs.

— Es taču skaidri teicu, ka Busarovs atbrauks uz Maskavu vakarā. Bet dispečers jau pēc stundas mani gaidīs tajā stacijā, kur vakar pārsēdāmies citā vilcienā. Mums tur paredzēta tikšanās kultūrpreču veikalā.

— Brauksim visi! — Gurejevs pavēloši sacīja.

— Viņš pazīst tikai mani.

— Nekas, mēs ar Ļeonovu priekšā nestādīsimies, kārtības labad pastāvēsim kaut kur maliņā.

Gurejevam, acīm redzot, šoreiz bija tas pats mērķis: pārbaudīt aģentus.

Pēc maza brītiņa Bespalovs jau runāja pa telefonu ar Vese-ņinu, kas atradās Kratovā.

— Ap divpadsmitiem visi trīs ieradīsies veikalā. Tur viņu arī saņemsim ciet. Turiet acis vaļā, viņš mums katrā ziņā vajadzīgs dzīvs.

Mazais veikaliņš, kur pārdeva kultūrpreces, atradās tirgus malā. Tam bija divas ieejas —viena no ielas, otra — no tirgus. Nevarētu teikt, ka pircēji šai veikalā būtu lauztin lauzušies. Pirmkārt, turpat blakām ir Maskava, otrkārt, kara laikā reti kādam iešaujas prātā iegādāties patafonu vai bajānu. Vienīgie čaklie pircēji te bija bērni, tomēr pēdējā laikā arī viņi nemēdza iegriezties — jau otro nedēļu pie veikala durvīm bija paziņojums: «Burtnīcu nav.»

Pusdivpadsmitos veikalā par pārdevējiem kļuva Veseņins un Cuvihins. Pēc tam ieradās trīs pircēji. Arī tie bija valsts drošības dienesta darbinieki. Vienam no viņiem vajadzēja izlikties par Zilova savervēto dispečeru; tas bija ģērbies dzelzceļnieka formas tērpā. Beidzot, lai izskatītos dabiskāk, veikalā ienāca arī divas meitenes, kurām vajadzēja pirkt gleznu reprodukcijas, ar ko izgreznot kopmītni. Kad Zilovs, Gurejevs un Ļeonovs iegāja veikalā, viņi ieraudzīja visai ticamu veikala ainu.

Gurejevs un Ļeonovs apstājās durvju tuvumā un sāka aplūkot pie sienām pieliktos plakātus. Zilovs piegāja pie letes, kaut ko pateica pircējam, kas bija ģērbies dzelzceļnieka drēbēs, un devās uz izeju. Dzelzceļnieks viņam sekoja. Tiklīdz abi bija pagājuši garām Gurejevam, tas pagriezās, lai dotos pakaļ dzelzceļniekam. Tai mirklī pie durvīm parādījās vēl divi pircēji. Dzelzceļnieks strauji atlēca atpakaļ un ar muguru uzgrūdās virsū Gurejevam, kas nāca aiz viņa; Gurejevs spēji atkāpās, un šai brīdī viņu satvēra aiz rokām, nogāza zemē un piespieda pie grīdas.

Viņam atņēma ieroci, viņu sasēja, pa sētas durvīm iznesa no veikala un noguldīja mašīnā.

— Uz pārvaldi! — Veseņins pavēlēja šoferim.

Tas viss notika dažās minūtēs ...

«Zilie» — «Saturnam»:

«Ļeonovs vēl arvien ierodas tikšanās vietā. Gurejeva nav. Kas noticis? Zilovam pēc saaukstēšanās radušies sarežģījumi. Izmantot ārsta palīdzību baidāmies. Vakaros viņam ļoti augsta temperatūra. Tomēr galvenais — nav kurjera. Ko darīt? Zilie.»

«Salums» — «Ziliem»:

«No sirds jūtam līdzi Zilovam. Pamēģiniet izmantot pārdevēja padomus kādā aptiekā, kas atrodas tālu no jums. Uz tikšanos ar kurjeru vairs neejiet. Pēdējās dispečera ziņas ir ļoti vērtīgas, viņam labi jāsamaksā. Naudu drīz izsūtīsim. Pajautājiet, vai karaspēku negatavojas pārsviest no Centrālās frontes uz kādu citu fronti. Tas ir ļoti svarīgi. Vai operāciju ar angāru Busarovs nevar paveikt pats? Mēs aizsūtīsim visu, kas vajadzīgs. Ar sveicienu Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Dispečers zina tikai to, ka tukšie dzelzceļa vagoni stāv galvenokārt uz Tālo Austrumu maģistrāles Maskavai vistuvākajās stacijās, bet, pēc viņa domām, ar Centrālo fronti tam nevar būt nekāda sakara. Apsolījās noskaidrot. Busarovs ar mieru darīt pats, bet prasa sīku instrukciju un tehniku. Izlemiet. Krītu vai no kājām nost, zaudēju galvu. Ar Zilovu pavisam bēdīgi. Zāles nopirku, bet tās nepalīdz. Pārņem izmisums. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Mazāk izmisuma, vairāk vīrišķības. Cerēsim, ka Zilovs drīz izveseļosies. Par Busarovu lēmums tiks pieņemts vistuvākajā laikā. Ar sveicienu Doktors.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Jau četras dienas neesam jūs dzirdējuši ēterā. Kas noticis? Doktors.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Piecas dienas neesat dzirdēti ēterā. Kas noticis? Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Zilovs nomira naktī uz 26. jūniju.[7] Līdz 28. jūnijam viņš gulēja vasarnīcā, nezināju, ko iesākt. Man palīdzēja Busarovs. Pagājušā naktī aiznesām Zilova līķi līdz šosejai un bez jebkādiem dokumentiem nolikām grāvmalā. Šodien ar taksometru pabraucu šai vietai garām — līķa nav. Ko darīt tālāk? Atbildiet steidzīgi. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Izsakām sirsnīgu līdzjūtību. Zilovs mira kā karavīrs, atrazdamies postenī; esiet karavīrs arī jūs un nezaudējiet drosmi, lai gan esat daudz pārdzīvojis, — mēs to saprotam. Rīt saņemsiet sīku instrukciju. Viss būs labi, esiet vīrišķīgs. Doktors.»

«Zilie» — «Saturnam»:

«Man nekā nav. Sāku pieņemšanu. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Paziņoju, ka frontes pavēlniecība apbalvojusi jūs ar zelta medaļu par drošsirdību. Zilovs apbalvots pēc nāves. Tā ir atzinība par jūsu lielajiem sasniegumiem un labo darbu. Apsveicam. Paziņojiet Busarovam, ka esam pateicīgi par to palīdzību, ko viņš sniedzis jums. Jaunais pārinieks ieradīsies vistuvākajās dienās. Viņš aizvedīs naudu un arī visu, kas nepieciešams Busarovam. Paziņojiet jums izdevīgu tikšanās vietu. Ar sveicienu Doktors.»

«Zilie» — «Saturaam»:

«Pateicos par augsto apbalvojumu. Tādu pārinieku, kāds bija Zilovs, man vairs neatrast. Par tikšanās vietu iesaku Udeļnajas stacijas platformu; man tagad grūti doties tālākos braucienos. Vēlamais laiks — no divdesmit vieniem līdz divdesmit diviem, kad ir jau tumšs. Zilie.»

«Saturas» — «Ziliem»:

«Tikšanās vieta un laiks pieņemti. Dienu precīzi paziņosim rīt vai parīt. Atpūtieties. Sakarus uzturiet tikai ar Busarovu. Ar sveicienu Doktors.»

Pēc piecām dienām pie Ļeonova ieradās jaunais pārinieks Gu-sevs, drūms, pavecs vīrs. Viņu apcietināja tai pašā dienā.

Spēle turpinājās .. .

TREŠĀ DAĻA. IK MIRKLI CĪŅĀ

...

30. NODAĻA

Gestapo priekšnieks Kleiners darba dienas vidū pavēlēja sapulcēt visus darbiniekus. Otrā stāva gaitenī uz galda, kas bija apsegts ar zaļu drēbi, atradās Kravcova atnestās vērtslietas. Pašu Kravcovu lūdza apsēsties netālu no galda. Viņam nebija nekādās jausmas, kas te notiks, tomēr pēc vāciešu izturēšanās viņš juta, ka nekādas briesmas nedraud, un nepacietīgi gaidīja, kas būs tālāk.

Ieradās fotokorespondenti un kinoreportieri. Gaitenis bija darbinieku pilns. Pie galda piegāja oberšturmbanfīrers Kleiners un kāds majors armijas formas tērpā. Visi apklusa. Kleiners izņēma no kabatas mazu papīra lapiņu un, tajā ieskatījies, sāka runāt.

— Uz dažām minūtēm esam jūs atrāvuši no darba, lai jūs visi piedalītos mūsu mazajās svinībās. Kādā mūsu operācijā konfiscējām vietējam iedzīvotājam, kas nebija visai godīgs, šīs te dārglietas. To vērtība sasniedz diezgan solīdu summu. Pašreiz mēs tās nododam mūsu lielvalsts svētā kara fondā. — Kleiners strauji pacēla labo roku un iebļāvās: — Heil Hitler!

— Heil, heil, heil! — norēca viss gaitenis.

Kleinera vietā nostājās armijas majors. Atmetis atpakaļ lielo, noskūto galvu, viņš sacīja:

— Man ir gods pieņemt jūsu dāvanu un noteiktajā veidā nogādāt to Berlīnē, valsts bankā. — Majors mazām, ļaunām acīm raudzījās uz visiem un ne uz vienu atsevišķi. — So mantu vērtība ir daudz augstāka par to, ko noteikušas kompetentas personas. Jūsu dāvanā izpaužas armijas un visu to institūtu vienība, kuri darbojas kopā ar armiju, izpaužas vienība, ko mums simbolizē mūsu lielā vadoņa dižais vārds. Heil Hitler!

Gestapovieši atkal trīsreiz norēcās. Zibsnīja zibspuldzes. Tarkšķēja kinokameras. Kravcovs vēroja šo ceremoniju, ar pūlēm valdīdams smaidu.

Gestapovieši izklīda pa dienesta telpām. Divi kareivji, kas bija ieradušies kopā ar majoru, salika vērtslietas čemodānā un tūlīt to aizzīmogoja.

— Jūs, Konopļova kungs, lūgšu ienākt pie manis, — Kleiners teica Kravcovam.

Kad Kravcovs iegāja Kleinera kabineta, tur bija vēl trīs gestapovieši — viņa tuvākie palīgi.

— Konopjova kungs, — Kleiners svinīgi iesāka, — gribu jūs apsveikt: jūs esat ieskaitīts manas iestādes štata.

— Paldies, — Kravcovs izjusti sacīja.

— Lūdzu, sēdieties. No Smoļenskas saņemts jūsu diploms un vēl daži citi dokumenti, te tie ir. Lūdzu jūs neapvainoties par šo pārbaudi. Ir taču karš!

— Ļoti labi to saprotu, — Kravcovs atbildēja.

— Neapvainojieties, lūdzu, arī par to, ka šodien neminējām jūsu vārdu.

— Neesmu apvainojies itin nemaz.

— Tomēr uzskatu par savu pienākumu paskaidrot. Vācijā ir ieinteresēta visvisādi tuvināt gestapo, SD un armijas spēkus. Diemžēl vēl pastāv dažādi aizspriedumi un neizpratne. Mūsu mazo svinību mērķis bija palīdzēt to likvidēšanā. Šīs svinības tiks plaši propagandētas kā jaunas kampaņas sākums — «Gestapo palīdz armijai». Jūs piekritīsiet, ka sākt šo kampaņu ar operāciju, ko paveicis krievs, būtu mazliet nepareizi un pat netaktiski ...

— Pilnīgi piekrītu! — Kravcovs iesaucās.

— Tad vēl jo labāk ... — Kleiners paņēma no galda aploksni un sniedza to Kravcovam. — Šeit ir piecsimt mārku. Tā ir mana dāvana.

Kravcovs piecēlās, saņēma aploksni un paspieda Kleineram roku.

— Man grūti runāt. Paldies.

— Sēdieties, sēdieties. Paldies pienākas jums ... — Kleiners smaidīdams teica Kravcovam. — Katrs sākums prasa turpinājumu, vai ne? Tāpēc jums tiek uzdots tuvākajos mēnešos nodarboties ar to, ko tik spoži esat iesācis. Dodam jums palīgā speciālu operatīvu grupu, kurā būs pieci cilvēki. Vajadzības gadījumā varat izmantot mūsu slepeno aģentūru. Nomināli grupu vadīs majors Bergs — viņš prot krievu valodu. — Kleiners norādīja uz plecīgu gestapovieti, kas sēdēja krēslā. Majors laipni pamāja Kravcovam, un Kleiners turpināja: — Patiesībā grupu

vadīsiet jūs. Tagad ejiet līdzi majoram Bergam, viņš jūs iepazīstinās ar grupas darbiniekiem. Vēlu panākumus!

— Darīšu visu, kas manos spēkos, — Kravcovs sacīja vienkārši un reizē pārliecināti.

Nākamajā dienā par Kleinera vadītās gestapo pārvaldes ierosmi jau bazūnēja Berlīnes lai'kraksti un radio. Kravcovs uzreiz nostabilizējās gestapoviešu vidē, izraisīdams viņos ne tikai ziņkāri, bet arī cieņu ar nelielu skaudības piejaukumu. Grupa dabūja nosaukumu «Dimants» un sāka strādāt.

Par slepenu «Dimanta» darbinieku kļuva Babakins. Bez viņa palīdzības Kravcovs nebūtu spējis attaisnot Kleinera cerības. Savas komerciālās darbības laikā Babakins bija iepazinis ne mazumu neliešu, kas pilsētas evakuācijas dienās bija nodarbojušies ar laupīšanu, pievākuši daudz mantu un tagad nolaupīto drudžaini mainīja pret vērtslietām, vispirms pret zeltu. Babakins pazina arī dažus cita tipa neliešus — kādreizējos nepmaņus, kas uzskatīja par labiem visus līdzekļus. Pēc nepmaņu darbības likvidēšanas viņi, tā teikt, bija aizgājuši pagrīdē, maskējušies kā prazdami. Citi bija izlikušies par nabagiem, citi sākuši strādāt padomju iestādēs, bet visi slepenās vietās glabājuši zeltu un dārgakmeņus, pacietīgi gaidīdami valsts varas maiņu. Viens no viņiem, ko Babakins pazina labāk nekā pārējos, uzvārdā Jeremejičs, reiz vaicāja, vai pilsētā pastāvot melnā birža. Babakins savilka noslēpumainu seju, paraudzījās apkārt un čukstus atbildēja:

— Ja būs vajadzīga — atradīsies.

Šis tips vēlāk nedeva viņam miera, tomēr Babakins palika nepieejams un uzticīgi glabāja lielo noslēpumu, gaidīdams, kad Jeremejičs pats beidzot atklās visas savas kārtis, pareizāk sakot, savas bagātības ...

Pēc stiprā sala janvārī un februāra pirmajā pusē pēkšņi gadījās mierīga, saulaina diena, viena no tām, kas cilvēkiem atgādina, ka tuvojas pavasaris. Ap pusdienas laiku no māju jumtiem dienvidu pusē sāka pilēt palāses. Varēja just saules siltumu. Tajā svētdienā tirgū valdīja sevišķa rosība. Viens mainīja apvalkātus zābakus pret saharīnu, otrs — kažokādas cepuri pret cigaretēm vai mahorku, cits — vateni pret svecēm, cits — uzvalku pret speķi. Šos cilvēkus lielākoties šurp bija atdzinusi nabadzība un bads. Tomēr pa tirgu šaudījās arī slīpēti spekulanti. Viņus neinteresēja veci vateņi. Viņiem bija vajadzīgas vācu markas, turklāt nevis okupācijas markas, bet, kā viņi teica,

galvenās. No Krievijas naudas viņus ļoti interesēja Nikolaja laikos kaltās zelta monētas, tomēr varēja vienoties arī par padomju naudu, ko viņi paši bija devalvējuši, rubli pielīdzinādami kapeikai. Kad Babakins reiz tādam spekulantam jautāja, kāda velna pēc viņš ņem padomju naudu, šis spekulants atbildēja: «Lai nu notiks kas notikdams, vācietis Krievijā tomēr nepaliks, bet nauda, brāl . . . Pat cara naudu revolūcijas laikā neatcēla tūlīt. . .»

Todien rosīgi tirgojās arī Babakins. Sevišķi ātri pircēji izķēra mahorku, ko viņš pārdeva mazām glāzītēm. Okupācijas mārku kaudze auga acīm redzami. Babakinam piederēja tirdzniecības uzņēmums ar patentu, un viņa pienākums bija ņemt pretim šos papīra gabalus.

Netālu no Babakina novietnes, atspiedies pret aiznaglota veikala sienu, stāvēja Kravcovs, ģērbies labā drapa mētelī, galvā — ziemeļbrieža ādas cepure, kājās — ar ādu apšūti balti velteņi. Viņš vēroja tirgus burzmu, kūpinādams labtKvācu cigāru. Beidzot tirgū parādījās cilvēks, ko nepacietīgi gaidīja Kravcovs un Babakins. Tas bija Jeremejičs — tīrīgs maza auguma večuks, ģērbies pelēkā pašaustas vadmalas pusmētelī, labi nostrādātos velteņos ar atlokiem un melnā cepurē ar šaurām malām. Kā cilvēks, kas pieradis pie tirgus, viņš veikli iejuka vislielākajā burzmā, pazudar tajā, bet pēc brīža iznira pie pašas Babakina novietnes. Večuka seja bija sasārtusi, mazās ačeles zem biezām, sirmām uzacīm satraukumā spīdēja. Sī burzma neapšaubāmi sagādāja viņam baudījumu. Viņš lēnām pārlaida tirgum skatienu un piegāja pie novietnes.

— Sveicināts, Grigorij Jefimovič, — Jeremejičs sacīja augstā, dziedošā balsī, sniegdams Babakinam roku pāri letei.

— Sveicināts, Jeremejič! Kā labi veicas ar darījumiem?

— Darījumi aizmirsti, bet šādām tādām šeftēm, rādās, esmu jau par vecu.

— Nāc iekšā, Jeremejič! — Babakins klusi aicināja.

Jeremejičs joprojām stāvēja, ar krūtīm uzgāzies uz letes, it

kā aicinājumu nebūtu dzirdējis. Tad ar rokām laiski no tās atgrūdās un nesteigdamies devās uz novietnes durvīm.

Babakins piestūma viņam tukšu kasti.

— Sēdies!

— Tencinu.

Jeremejičs apsēdās un sāka aplūkot plauktos saliktās preces.

— Šķidri gan, pavisam šķidri, — viņš pavīpsnājis teica.

— Tas, kas vajadzīgs, man tomēr ir. — Babakins iesmējās.

— Siten te? — Jeremejičs neuzticīgi ievaicājās. — Nesmīdini nu mani, vecu vīru.

— Es tev, Jeremejič, ne vienreiz vien esmu teicis: vajadzīga tikai galva uz pleciem, un peļņa pati radīsies.

— Kas pareizi, tas pareizi. — Jeremejičs nopūtās un izvilka no azotes pulksteni ar vāku. — Skrien gan laiks, ka nekur glābties.

Baba'kins izturējās tā, it kā mājienu nebūtu sapratis. Viņš sāka sarunāties ar kādu pircēju, kura centās panākt, lai viņš aizietu uz tās mājām apskatīt patvāri, ko tā gribēja pārdot.

— Nē, kundze, pie manis nav pieņemts, ka es skraidītu pa mājām apkārt, — Babakins mēģināja atkauties. — Atnesiet pati vai palūdziet kādu citu. Pēc tam mēs novērtēsim, un lieta būs darīta.

— Ja nu jūsu cena mani neapmierina? Vai domājat, ka ir viegli stiept patvāri šurp un turp?

— Nekā vairak nevaru līdzēt, cienījamā.

— Pasakiet kaut vai aptuvenu cenu. Patvāris taču ir no sudraba, godalgots, var ieliet divdesmit piecas glāzes ūdens, izskatās pēc lodes uz saliektām kājām.

Babakins iesmējies teica:

— Sivēnu maisā nepērk.

Sieviete aizvainota saknieba lūpas un aizgāja.

Babakins apsēdās uz kastes blakus Jeremejičam un sāka runāt par veikala darīšanām.

— Tu nesen interesējies par biržu. Par to gan pagaidām nekā nevaru teikt, tomēr ir kāds cilvēks, kuram netrūkst dolāru; ko viņš par tiem grib, es nezinu, rādās gan, ka dārgakmeņus. Tā es sapratu viņa mājienu.

— Kas viņš tāds ir? — Jeremejičs dzīvi interesējās. — Vai šejienietis?

— Kur nu šejienietim būtu radušies dolāri? Atbraucis no Rietumiem, bet pēc tautības krievs. Varbūt arī polis.

— Kāpēc tu pats neņem dolārus? — Jeremejičs jautāja, acis piemiedzis.

— Dodu priekšroku zeltam.

— Esi gan tu muļķis. Lai kas pasaulē notiek, dolārs vienmēr ir vērtē, bet zelts ... Tam ir gan smagums, gan prove vajadzīga, reizumis pēc tā liels pieprasījums, bet palaikam vari to vai par velti pakaļ sviest.

— Tad kāpēc tas tips pārdod savus dolārus? Iznāk, ka dārgakmeņi tomēr vērtīgāki, vai ne?

Jeremejičs aizbiIdnieciski pasmaidīja.

— Kā redzu, mīļais draugs, tu rīkojies uz labu laimi un savu arodu nepieproti. — Brīdi klusējis, viņš ierunājās lektora balsī, turklāt bija redzams, ka viņam patīkami par to visu kaut vai parunāt. — Dolārs vienmēr ir vērtē — fakts paliek fakts. Ar dolāru nekādas fantāzijas notikt nevar. Turpretim akmentiņi, mans dārgais, ne tikai ar gaismu spēlējas, tie var izspēlēt nez ko. Tiesa, mūsu pilsētā šiem nav ko spēlēt. Tu teici, ka tas cilvēks ieradies no Rietumiem, tur pavisam cita būšana. Ja viņš, teiksim, ir no poļu rajoniem, tur šiem akmentiņiem nenospēlē-ties. Tur galvenais ir nevis paši akmentiņi, bet mode, sieviešu iedomas un uzpūtība. Tad akmentiņu cena sāk spīdēt un laistīties. Un tas tev, cienījamais, ir izdevīgi: te, pie mums, nopērc akmentiņus gandrīz par baltu velti, bet tur tos iztirgo visā spožumā. Ar dolāru, lai cik tas ciets, tāda spēle un spožums neiznāk.

— Tad kāpēc tu pats neiztirgo savus dārgakmeņus visā spožumā?

— Būtu man vajā ceļš uz Rietumiem — būtu arī-ktirgojis, — Jeremejičs svinīgi noteica. — Turklāt sava nozīme ir arī tirgotāja raksturam. Dolāram patīk mierīgs veikalnieks, kas savus nervus taupa tāpat kā naudu. Tomēr vienmēr bijuši arī tādi, kam galvā fantāzija, kam patīk spēlēt pašiem uz saviem nerviem. Tādiem nevajag nekā cita kā tikai šos akmentiņus. Varu vēl piemetināt: viņi apgrozījuši miljonus. Dažreiz briesmīgi iekrituši, tomēr visumā risks allaž atmaksājies labi.

— Viņš droši vien ir tieši no tādiem, — Babakins domīgi teica, tad noskurinādamies pārtrauca savas pārdomas. — Paldies, Jeremejič, par pamācībām. Tagad laikam gan aprunāšos ar šo tipu. Bet tā es, mu|ķis, prātoju: kāpēc cilvēkam vajadzīgi dārgakmeņi, ja viņam ir dolāri? — Babakins mulsi pašūpoja galvu. — Padomā tikai — vesela zinātne!

Večuka sejā parādījās bažas un niknums. Bažas tāpēc, ka Babakins var nocelt viņam klientu, bet niknojās viņš, acīm redzot, pats uz sevi, jo nezin kāpēc bija vedis pie prāta šo nejēgu. Varēja skaidri manīt, ka viņš nesaprot, ko tagad darīt, lai konkurentu nobīdītu pie malas.

— Vai tu maz esi dolāru kādreiz rokās turējis? — Jeremejičs. it kā norūpējies pēkšņi ievaicājās.

— Nav gadījies.

— Tad nu skaties ar abām acīm, citādi tev viens divi iegrūdīs kādu paštaisīto.

— Kā lai to pārbauda? — Babakins lietišķi apjautājās.

— Kā, kā ... — Šoreiz Jeremejičs vairs nepamācīja.

— Vai tu pazīsti, kurš ir paštaisīts? — Babakins noprasīja.

— Ar vienu acu uzmetienu no divu aršīnu atstatuma.

Babakins iebāza roku azotē un izvilka zaļu naudas zīmi.

— Kāda tad šī ir? Vai pareiza? Varbūt tomēr nav? — Babakins vaicāja, rādīdams to pa gabalu.

— Padod tuvāk, — Jeremejičs lūdza aizkritušā balsī.

Babakins pagrozījās, tad pasniedza viņam naudu.

Vajadzēja redzēt, kā Jeremejičs to satvēra, kā turēja — godbijīgi, saudzīgi, pat maigi, ar kādu mīlestību to aplūkoja no visām pusēm un ilgi negribēja atdot Babakinam.

— Garantēju, ka tā ir pilnvērtīga nauda, — viņš beidzot sacīja, ar cieņu raudzīdamies Babakinā. — Bet tu, es redzu, neesi nemaz tik vientiesīgs, kā izskaties.

— Vai tu runā par to? — Babakins parādīja uz amerikāņu naudu un tūlīt iebāza to azotē. — Tikai kolekcijas pēc iemainīju pāris papīrīšu. Bija man viens akmentiņš, iegādājos aiz aušības, pats nezināju, kur to likšu. Tagad aizlaidu pa kanti. Tas tips negribēja un negribēja ticēt, ka šis akmentiņš man ir vienīgais. Teica: «Jūsu pusē gan ir veikalnieki! Jums vajadzētu tirgoties tikai ar vistām.»

— Vai viņam to ir daudz? — Jeremejičs piesardzīgi vaicāja, pielikdams pirkstu pie Babakina krūtīm tai vietā, kur bija paslēpti dolāri.

— Izvilka no šitādas te paciņas, — Babakins ar rokām parādīja, ka paciņa bijusi apmēram ķieģeļa biezumā, un vienaldzīgi piebilda: — Varbūt derētu viņam pameklēt vēl kādus dārgakmeņus? Man, muļķim, tie taču ne vienreiz vien piedāvāti, bet es neņēmu. Nodomāju — kālab man vajadzīga tāda neejoša prece?

— Pagaidi! — pēkšņi Jeremejičs sazvērnieciski iesaucās. — Vai negribi iesākumam dabūt no manis labu naudas žūksni?

— Kā to saprast? — Babakins neuzticīgi apjautājās.

— Nu tā. Saved mani kopā ar šo cilvēku, un tu no mana apgrozījuma saņemsi komisijas naudu.

— Tu taču mani apmānīsi, Jeremejič, pateiksi vienu apgrozījumu, bet patiesībā būs pavisam cits.

— Tu runā blēņas, — Jeremejičs apvainojies sacīja. — Vei-

ka 1 nieki savstarpējās darīšanās rokas smērēt neiet. Nekad. Mēs neesam nekādi boļševiki — lai viņi elles ugunīs sadegtu! Pastāv likums: palīdzi man, es palīdzēšu tev.

Babakins nepadevās vēl minūtes desmit. Jeremejičs neatlaidās un iekarsa aizvien vairāk. Beidzot Babakins kapitulēja, un notika Jeremejiča tikšanās ar Kravcovu. Jeremejičam tā beidzās traģiski ...

Līdz pavasarim Kravcova grupa «Dimants», slepeni saņemdama Babakina palīdzību, paveica vēl dažas tādas operācijas. Turpmāk no katras operācijas Kravcovs pievāca «atbirumus» Savuškinam, kas joprojām uzturēja komerciālus sakarus ar inženieri Hormani. Reiz Kravcovs aizgāja pie Kleinera un teica:

— Manuprāt, esam izpumpējuši visu, kas šai pilsētā bija atrodams. Lūdzu jūs padomāt par manu turpmāko darbu.

— Bez darba nepaliksiet, — Kleiners atbildēja. — Pagaidām, Konopjova kungs, man ir gods jums paziņot, ka par nopelniem palīdzības organizēšanā armijai esat apbalvots ar ordeni...

31. NODAĻA

*

Gatavošanās totālai aģentu pārsviešanai uz pretinieka aizmuguri sākās jau ziemas beigās. «Saturna» nogādāja padomju kara gūstekņus no vairākām nometnēm, pat no tām, kuras atradās Polijā un Vācijā. Speciāli izlūkdienesta darbinieki, kas bija izsūtīti pa nometnēm, izdarīja tur iepriekšēju atlasi. Marta beigās Androsovs vairs nespēja viens tikt galā ar «Saturnā» atvesto karagūstekņu pārbaudi un vervēšanu. Viņam palīgā nosūtīja Rudinu.

Rudins runāja ar gūstekņiem no rīta līdz veļam vakaram. Pa dienu caur viņa rokam izgāja ļoti daudz cilvēku, un katram uz sirdsapziņas bija kāda nelietība, kuras dēļ tas bija izraudzīts nometnē un atvests šurp. Lai gan šos cilvēkus varēja uzskatīt par vienā maisā bāžamiem, viņi tomēr bija Joti dažādi. Tādu, kas būtu pārliecināti, ka viņu nelietība ir varoņdarbs, atradās maz. Sarunās ar Rudinu lielākā daļa centās mazināt savas zemiskās rīcības nozīmi. Tad starp Rudinu un sarunas biedru sākas savdabīga spēle. Gūsteknis neizcēla savus nopelnus, stāstīja, ka bijis ziņotājs tikai formāli, bet nekā sevišķi derīga Vācijas labā neesot paguvis izdarīt. Rudins sāka šo kautrīgo cilvēku visādi kārdināt un pēc tā, kā gūsteknis ļāvās kārdinājumam,

noteica, cik dziļi cilvēks grimis un cik viņš var būt bīstams kā nākamais aģents. Tomēr arī šie «kautrīgie» nebija visi pēc viena šablona. Dažs kļuva kautrīgs tikai tad, kad uzzināja, kāds darbs viņu gaida, un kategoriski paziņoja, ka viss, kas sacīts raksturojumā, ir tīrās blēņas. Rudins tad redzēja: viņam pretim stāv nelietis, kas piedevām ir vēl gļēvs. Cits, labprātīgi būdams ar mieru kļūt par aģentu, ko nosūtīs uz padomju aizmuguri, izturējās kautrīgi tikai tāpēc, lai viņam dotu vieglāku uzdevumu, jo grūtākam darbam, redziet, nepietiekot spēju... Gadījās arī tādi, kas laba atalgojuma dēļ bija gatavi uz visu. Reta pasuga bija pārliecināti padomju varas idejiski pretinieki, kas no sirds vēlējās iemantot ienaidnieka labvēlību... īsi sakot, Rudinam katrs cilvēks bija jauna mīkla. Turklāt grūta mīkla: viņam taču bija jāizlemj, kuri no šiem cilvēkiem nokļūs padomju teritorijā ka Hitlera izlūkdienesta aģenti. Viņš, protams, centās nosūtīt uz izlūku skolu pēc iespējas vairāk tādu, kas jau pēc savām dotībām nevarēja kļūt par labiem aģentiem. To vajadzēja darīt ļoti piesardzīgi: viņa izraudzītos cilvēkus vairākkārt pārbaudīja arī skolā.

Rudins aprakstīja katra skolā pieņemtā aģenta izskatu, īsi viņu raksturoja un šīs ziņas nodeva Babakinam, lai nosūta tālāk Markovam; pēc tam tās nokļuva Maskavā. Rudins tomēr saprata, ka Maskava gaida kaut ko vairāk, un darīja, ko vien spēja, lai piekļūtu «Saturna» vislielākajiem noslēpumiem, lai zinātu ne tikai aģentu izskatu un vārdus, bet arī to, kad viņus pārsviež uz padomju aizmuguri, uz kurieni pārsviež un ar kādu nolūku to dara. Tomēr tuvāk šim mērķim Rudins netika. Markovam bija taisnība: sākoties aģentu totālai sagatavošanai, apstākļi «Saturnā» kļuva labvēlīgāki. Steigai vienmēr rodas konflikti ar modrību un pat ar parastu piesardzību. Tomēr bija acīm redzams, ka «Saturna» vissvarīgāko noslēpumu glabāšanas sistēmu nav izstrādājuši muļķi ...

— Pacietība ir izlūka ierocis, — Rudins teica pats sev, bet tas viņu nenomierināja.

. .. Šis pavasara rīts Rudinam sākās kā parasti. Kad viņš iegāja savā kabinetā, uz galda jau atradās to kara gūstekņu saraksts, ar kuriem viņam todien vajadzēja runāt. Saraksts bija garš. Ieskatījies tajā, Rudins nopūtas un apsēdās pie galda. Uz komandantūras zvana pogas jautri mirdzēja saules vizulis, bet, tiklīdz viņš nospiedīs šo pogu, sāksies smags, netīrs darbs.

Konvojnieks ieveda gadus divdesmit trīs vecu jaunekli.

Rudinu vispirms jau pārsteidza šā jaunekļa izskats. Viņš bija ļoti skaists. Piepūtusies, nosmulēta karavīra blūze, ceļgalos pārplēstas^ bikses, pagalam novalkāti apavi — un tomēr viņš neizskatījās ne nožēlojams, ne ķēmīgs. Jauneklis bija iznesīgs, sasprindzis, bet mierīgs. Visbiežāk Rudinam bija gadījies redzēt cilvēkus ar apdzisušu skatienu. Kamēr gūsteknis apsēdās uz krēsla, Rudins paguva labi aplūkot viņa seju. Melnīgsnējā, blāvā ādas krāsa liecināja, ka viņš ir dienvidnieks — gruzīns vai armēnis. Mati un uzacis bija melni, virs mazliet uzrautās virslūpas — melnas Ūsiņas, bet acis — pārsteidzoši zilas ar tēraudpelēku lāsmoijumu. Viņš raudzījās Rudinā droši, pat ziņkārīgi.

Ielūkojies izziņā, Rudins vaicāja:

— Vai Každans?

— Tieši tā, — gūsteknis tūlīt atbildēja. — Vēl precīzāk — Každanjans, esmu armēnis ... — viņš sacīja bez jebkāda akcenta. — Dzimis un dzīvojis Ļeņingradā. Tēvs — strādnieks, māte — mājsaimniece. Mācījos Ļeņingradas kuģu būves institūta^ trešajā kursā. Uz fronti devos brīvprātīgi kara pirmajās dienās. Neesmu bijis ne komjaunatnē, ne partijā. Armijā biju izlūks. Gūstā nokļuvu, kad naktī meklēju «mēli». Mani bija kontuzējusi mīna, un es atjēdzos, kad atrados jau vācu blindāžā.

Saruna risinājās normāli, viņš apstiprināja arī visus pārējos izziņas datus. Tomēr jau pašā sākumā Rudins nespēja saprast, kāpēc šis puisis bijis ar mieru kļūt par aģentu. Raksturojumā bija teikts: «Brīvprātīgi izteicis vēlēšanos strādāt vācu izlūkdienestā.»

— Vai tas tiesa? — Rudins vaicāja.

Každans paraustīja plecus un neatbildēja.

— Es jautāju: jūs esat devis piekrišanu strādāt kopā ar mums?

— Vispār — jā.

— Ko tas nozīmē — vispār?

— To, ko teicu, — viņš izaicinoši atbildēja.

— Vai varat iedomāties, kāds darbs jūs gaida?

— Tikai ļoti vispārīgos vilcienos. — Každans tikko manāmi pavīpsnāja. — Ludzu precizēt.

— Pēc speciāla apmācības kursa beigšanas jūs pārsviedīs uz padomju aizmuguri — vai nu nometīs no lidmašīnas, vai arī būs japāriet pāri frontei. Padomju aizmugurē darbosieties kā mušu aģents. Vai sapratat?

— Kas man būs jādara?

— Jāapgādā mūs ar informāciju.

— Ar kādu?

— Kas noderīga Vācijai.

— Un nāk par ļaunu maniem tautiešiem?

— Dabiski.

Rudins vērīgi paraudzījās Každana: viņš juta, ka aiz puiša jautājumiem slēpjas nevis naivitāte, bet kaut kas cits. Viņu skatieni sastapās. Každana zilās acis kļuva tēraudpelēcīgas. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni, gluži kā gribēdams Rudinu labāk aplūkot.

— Sakiet... pēc savas pieredzes, — Každans lēni ierunājās, — tas taču droši vien nav viegls darbs — palīdzēt ienaidniekam un kaitēt savai tautai?

— Ko, ko? — Rudins neticēja pats savām ausīm. — Ko jūs teicāt?

— To, ko lieliski dzirdējāt. Varu tikai piebilst: šis darbs droši vien ir ne tikai grūts, bet arī zemisks.

Rudins nezināja, kā izturēties, kā reaģēt. Apzinīgam «Sa-turna» darbiniekam vajadzētu tūlīt izsaukt konvoju un nosūtīt puisi atpakaļ uz nometni, kur viņu nobendēs. Rudins tomēr dzedri jautāja:

— Tad kāpēc esat devis piekrišanu darīt šo darbu? Tas nav skaidrs.

Smagi elpodams un naidīgi raudzīdamies Rudinā, viņš atbildēja:

— Pateikšu ... pateikšu ... Ļoti gribas atgriezties dzimtenē, bet citu iespēju nav ...

Redzēdams, ka puisis par sevi vairs nevalda, Rudins mierīgi sacīja:

— Tad esat rīkojies ļoti muļķīgi. Jums vajadzēja līdz galam tēlot tāda cilvēka lomu, kas grib strādāt pie mums. Jūs turpretim uzreiz atklājāt savas kārtis un, es domāju, pats saprotat, ka tagad ne uz ko labu vairs nevarat ceret.

Tērauda spīdums puiša acīs apdzisa, viņš smagi elpoja, galvu noliecis.

— Es nespēju... — viņš klusi sacīja. — Ieraudzīju jūs, labi paēdušu, skaistu, pašapmierinātu, un vairs nespēju ... paspruka neapdomāti vārdi. Dariet ar mani, ko gribat.

Rudins skatījās viņā, baidīdamies parādīt savu satraukumu un nepavisam nezinādams, ko iesākt, vismaz pašreiz, tūlīt.

Beidzot viņš izsauca konvojnieku un pavēlēja gūstekni aizvest uz komandantūras telpām.

Pie durvīm Každans apgriezās, zobgalīgi un naidīgi palūkojās uz Rudinu. Konvojnieks iebukņīja viņam mugurā.

Pēc tam Rudins divas stundas runāja ar citiem gūstekņiem, tomēr visu laiku atcerējās Každanu un gudroja, ko ar viņu darīt. Galu gala lēmums tika pieņemts.

Rudins aizgāja pie Androsova un izstāstīja par Každanu. Viņi vienojās, ka pašās dienas beigās (Každans pa to laiku, cerams, būs vispusīgi apsvēris savu stāvokli) Androsovs izsauks viņu pie sevis un nopratināšanu izdarīs tā, it kā no rīta nekas nebūtu noticis. Viņi cerēja, ka puisis, sapratis, kādu kļūdu izdarījis pie Rudina, pacentīsies to izlabot pie Androsova un teiks, ka vēlas strādāt «Saturnā», ka ir ar mieru veikt jebkuru uzdevumu. Tad Androsovs nosūtīs viņu uz skolu. Ja nu Každans tomēr nesapratīs, ka viņu grib glābt un dot viņam iespēju atgriezties Dzimtenē, lai tad vaino pats sevi. Darīt kaut ko vairāk viņa laba Rudins nespēj. Sā puiša dēļ radīt aizdomas pret sevi nav tiesību: viņam te vēl jāveic ļoti liels un svarīgs uzdevums.

Darba dienas beigās Androsovs ienaca pie Rudina.

— Viss kārtībā, aizsūtīju viņu uz skolu.

— Vai viņš visu saprata?

— Manuprāt, nē. — Androsovs skumji pasmaidīja. — Es gan nodomāju: ja puisis zaudēja savaldīšanos pie jums, viņš var to zaudēt arī skolā, un tad mums abiem klāsies bēdīgi. Ļoti labs puisis, tikai pārlieku impulsīvs. Padarīt viņu par līdzdalībnieku skolas laikā ir bīstami. Sacīju, ka darbinieks, ar kuru viņš tikās no rīta, it vienkārši nav viņu sapratis, un tūlīt sāku pierunāt. Puisis piekrita. Droši vien nolēma, ka mēs abi esam stulbeņi un viņš mūs apvedis ap stūri. Pat lūdza pateikt, ka atvainojoties jums par to, ka jūs maldinājis. Sis puisis, protams, pieteiksies pirmajam milicim.

Pēc šā gadījuma Rudins un Androsovs vēl ne vienreiz vien izmantoja šādu līdzekli, lai dotu gūstekņiem iespēju atgriezties Dzimtenē.

Turēdams prātā savu galveno mērķi, Rudins darīja visu iespējamo, lai tuvinātos ar Fogelu — skolas priekšnieku, kas pārzināja arī aģentūras sakarus. Pašā sākumā viņš izdarīja kādu nepatīkamu k[ūdu, ko vēlāk nespēja izlabot. Vainojams šai kļūdā bija Androsovs, kas Fogelu raksturoja kā ļoti primi-

tīvu un tipisku Vācijas nacistu vidējā slāņa pārstāvi. Tāpēc Ru-dins,. kad pirmoreiz radās iespēja sarunāties ar Fogelu, tūlīt laida darbā elementārus glaimus.

— Es redzu, cik kolosālu darbu jūs veicat, — Rudins sacīja, — un brīnos, kāpēc jums nav piešķirta augstāka dienesta pakape, kuras cienīgs jūs esat.

Fogels, vērīgi viņā paraudzījies, atbildēja:

— Dienesta pakāpe nav nekas vairāk ka piebilde pie uzvārda. Vairāk prāta tā cilvēkam nepiešķir. — Viņš atturīgi pasmaidīja. — Dažkārt to pat mazina. Tas notiek tādās reizēs, kad cilvēks saņem dienesta pakapi, 'kas neatbilst viņa spējām.

— Es tomēr redzu šeit cilvēkus, — Rudins no sava viedokļa neatkāpās, — kas veic ievērojami mazāku darbu, tomēr dienesta pakāpe viņiem ir augstāka. To es nesaprotu.

— Tādā darbā, kāds ir mūsējais, — Fogels nopietni paskaidroja, — banku skaita tad, kad spēle beigusies. īstā spēlē ģenerāļiem un feldfēbeļiem ir vienādas iespējas. Panākumus izšķir prasme spēlēt.

Rudins jau aptvēra, ka Fogels nepavisam nav tik primitīvs, kā bija šķitis Androsovam.

Vakarā «Saturna» darbinieki skatījās kino. Rādīja sentimentālu, banālu, vāciešu safabricētu filmu par krievu komponista Čaikovska dzīvi. To, acīm redzot, darīja tāpēc, lai papildinātu viņu zināšanas par Krieviju. Kino zāle Rudins bija apsēdies blakus Fogelam. Jau pašā filmas sākumā Fogels sāka izsacīt zobgalīgas piezīmes. Filmas vidū viņš pieskārās Rudina rokai un klusi teica:

— Lai cik jauka ir mūsu kinozvaigzne Zāra Leandere, vai nebūtu tomēr labāk šo pavasara vakaru pavadīt īstu zvaigžņu sabiedrībā?

— Piekrītu, — Rudins atbildēja.

Viņi izgāja āra un devās uz pilsētas centru. Vakars bija mīlīgs, silts, un — gluži kā pēc pasūtījuma — melnas, samtainās debesis ar zvaigznēm bija kā kaisīt nokaisītas. Ielās nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Vienīgā skaņa — patruļnieku apkalto zābaku klaudzoņa; patruļnieki laiku pa laikam viņus apturēja, bet, uzzinājuši, ar ko tiem darīšana, sacirta kopā papēžus un steidzas drīzāk aiziet.

— Šī mūsu modrība man apnikusi, — Fogels iesmiedamies sacīja pēc kārtējās tikšanās ar patruļu. — Aiziesim uz pilsētas parku, pasēdēsim, tur man ir kāda iemīļota vietiņa.

Drīz vien viņi jau sēdēja dīķa malā uz sola zem lielas, vientuļas priedes, kas visu laiku čīkstēja.

— Man patīk klausīties šai priede, — Fogels sacīja. — Tā it kā krekšķ aiz vecuma, bet palūkojiet, cik tā vēl spēcīga. Mēdz būt arī tādi večuki: pārdzīvo dažu labu jaunu cilvēku, tomēr krekšķ un krekšķ, lai visi zinātu, ka viņi ir veci, un tāpēc cienītu ... — Un bez jebkādas pārejas iejautājās: — Ko jūs varat teikt par to filmu?

— Ko tur lai saka... Vāja, loti vāja, — Rudins nesteigdamies atbildēja. — Šīs filmas radītāji taustījušies kā pa tumsu, lai izietu uz gaismu, ko paši iededzinājuši.

— Es īsti labi jūs nesaprotu, — Fogels teica.

— Filma par Čaikovski ir filma par Krieviju, — Rudins turpināja, — bet Krievija filmas autoriem ir kā melna nakts. Lai no šīs tumsas izkultos, viņi izmantojuši lētu sentimentalitāti — tā vienmēr atstāj iespaidu; banāla dziesmiņa arī ietekmē, nelaimīga mīlestība — tāpat drošs trumpis. Sakiet, vai mums, kas klausījušies lielisko mūziku, nav vienalga, kāds bijis paša komponista liktenis — prieka pilns vai bēdīgs?

— Arī es esmu par to domājis, — Fogels sacīja. — Starp citu, man mājās ir dažas plates; viņa mūzika saviļņo ar savu skaidrību, it īpaši Trešā simfonija. Kad vēroju šejienes ainavas, man vienmēr ausīs skan šī mūzika. Par galveno, kā dēļ komponists dzīvojis, autoriem izdevies nepateikt neko... — Fogels pēkšņi iesmējās. — Mūsu darbam šeit ir kaut kāda līdzība ar šo filmu. Darbojamies Krievijā, tomēr tās galveno specifiku atstājam bez ievērības vai, godīgi sakot, to nemaz nezinām.

Rudins nekā neatbildēja.

— Vai neapvainosieties, ja kaut ko jautāšu? — Fogels vaicāja.

Rudins klusēdams papurināja galvu.

— Kas jums lika pārnākt pie mums — prāts, sirdsapziņa, jūtas vai apstākļi?

— Viss kopā, — Rudins nevilcinādamies atbildēja. — Apstākļi laikam gan tikai paātrināja galveno procesu.

— Jūs tomēr esat vācietis, jums droši vien grūti uzturēt kontaktu ar Androsovu?

— Nē. Lai gan Androsovs tiešām ir cilvēks, ko atveduši pie mums galvenokārt apstākļi un ne tikai kara apstākļi vien, bet arī pirmskara dzīve, kurā viņam nodarīts pāri.

— Jā, jā, esmu par to informēts, — Fogels teica.

— Man šķiet, ka Androsovs ir ļoti uzticams darbinieks.

— Bet, ja nu apstākļi mainīsies, kā būs tad? — Fogels ātri jautāja.

— Kādi apstākļi?

— Nu ... kara norise.

— Ko jūs runājat, Fogela kungs! Visi atpakaļceļi viņam nogriezti. Tajā pusē viņu gaida tikai lode vai karātavas.

Pēc Fogela pēdējā jautājuma Rudins k|uva piesardzīgs. Tā jau izskatījās pēc lietišķas izpētes.

— Vai jums ir ģimene? — Fogels nerimās jautāt.

— Vienīgi tēvs, viņa dēļ arī neapprecējos.

— Kā tad tā?

Rudins iesmējās.

— Viņš bija greizsirdīgs uz visām manām meitenēm, gan uz esošajām, gan neesošajām. Kad mācījos un vēlāk, kad dzīvoju Maskavā, tēva vēstules vienmēr sākās ar vaicājumu, vai tikai neesmu kādu brunču dēļ aizmirsis viņa uzticīgo tēva mīlestību. Dažreiz, it īpaši jaunībā, man šī greizsirdība likās patoloģiska, bet vēlāk pie tās pieradu un kaut kā samierinājos. Sievietēm patiku arī bez precēšanās, un galu galā pats nospriedu, ka ar precēšanos labāk pagaidīt un pēc iespējas ilgāk, kā mēdz teikt, baudīt dzīvi.

— Man gan ir sieva, — Fogels domīgi teica, — un šķirtā dzīve mani nomāc.

— Tas ir tas, no kā es baidījos.

— Mēs salaulājāmies tai dienā, kad mūsu karaspēks iegāja Francijā, — Fogels sāka stāstīt. — Pēc mēneša biju jau Parīzē. Viņa tur atbrauca pie manis. Jūs nekad neesat bijis Parīzē?

— Nē.

— Manuprāt, tā ir visskaistākā pilsēta zemes virsū. Tā radīta mīlestībai. Mēs abi ar Renāti pavadījām tur neaizmirstamas dienas. Toreiz Parīzē viss šķita citāds, pat vēstures turpmākā norise, pat Krievija ar savu draudīgo noslēpumainību. Tur mēs nolēmām, ka mums būs bērns un mēs viņu sauksim par Ādolfu.. Diemžēl noskaidrojās, ka viņa nevar dzemdēt. Neticēju mūsējiem, tāpēc aizvedu viņu pie vairākiem franču ārstiem. Tie apliecināja to pašu. Tā ātri vien mūs piemeklēja pirmās bēdas ...

Fogels stāstīja ar tīri vācisku sentimentalitāti; tajā organiski saplūda kopā gan Vācijas vēsture, gan sievas neauglība, gan fanātiska mīlestība uz Hitleru, kura vārdā viņi bija gribējuši

nosaukt dēlu. Rudins klausījās Fogelā ļoti ieinteresēts, jo stāstījuma bija jūtama ne tikai šī mūžsenā vācu sentimentalitāte, bet arī kaut kas daudz svarīgāks — akla hitlerisma piekritēja noskaņojums.

— Jus sacījāt — pirmās bēdas. Vai pēc tām gadījās vēl kādas? — Rudins līdzjūtīgi vaicaja.

Fogels nopūtās.

— Pēc tam sākās šis karš.

Bridi abi klusēja.

— Kāpēc neaicināt sievu uz šejieni? Tas taču laikam ir atļauts? — Rudins jautāja.

Fogels noplātīja rokas.

— Kas jums nak prātā, Krāmer! Viņiem tur nav nekāda priekšstata, cik nožēlojamos apstākļos mēs šeit dzīvojam. Šodien saņēmu vēstuli. Sieva lūdz mani vakaros ilgi nesēdēt kokteiļu bāros, kā darīju Parīzē. — Fogels iesmējās. — Pagājušajā nedēļā viņa atsūtīja franču ekstraktu vannai, raksta, ka tas ādu padarot samtainu. Vai jus, Kramer, saprotat, no kādiem augstumiem Renāte noraugās uz mūsu dzīvi šejienes apstākļos? Viņa uzaugusi ģimene, kur valda pārliecībā, ka no rīta kafija jādzer vēl gultā.

— Vai viņa ir no bagātas ģimenes?

— Jā. Ļoti bagātas. Kad precējos, biedri mani dēvēja par laimes lutekli. Arī es toreiz tā domāju. Bet vai zināt, ko domāju tagad? Kara priekšā visi vienādi, bagātie ir pat nožēlojamāki nekā nabagie. Ja notiks nelaime, mana Renāte to nepārcietīs. Šo cilvēku nesagatavotība grūtībām ir traģiska.

— Kāda nelaime? Jūs taču neesa't frontē. Atgriezīsieties mā

jās un dzīvosiet laimīgs. No rīta jau gultā iedzert kafiju — dieva vārds, tas nav slikti. f

Fogels pagriezās un klusēdams vērās Rudina. Acis tumsā nebija redzamas, tomēr Rudins to izteiksmi varēja nojaust un nepacietīgi gaidīja pilnīgu atklātību. Bet Fogels sacīja:

— Es bezgalīgi ticu vadoņa ģēnijam un vācu armijai.

«Kāpēc viņš to 'teica?» Rudins nodomāja. «Kas aiz tā slēpjas? Vai viņš labo savu pārliecīgo atklātību? Varbūt izaicina uz sarunu?»

Rudins klusēja un gaidīja. Iespējamā sarunas novirze bija pārlieku bīstama.

— Jūs gan esat vācietis tikai pa pusei, — Fogels pavīpsnā-

dams teica. — jūs droši vien nekad nesapratīsiet mūsu ticību vadonim.

— Kāpēc ne? — RuJ:ns apvainojās. — Padodamies gūstā, es riskēju ar visu iespējamo šīs pošas ticības dēļ.

— Par jūsu vārdu patiesīgumu es nešaubos, - Fogels klusi sacīja, tad pēkšņi nikni piebilda: — Bet mēs jebkurā situācijā paliksim kopa ar vadoni līdz pašam galam, turpretim jūs varat vēl nožēlot, ka esat pārnācis mūsu pusē. Lūdzu, nerunājiet pretim, es to saku no visas sirds, pēc savas pārliecības, un man nav pret jums nekādu pretenziju.

Pēc brīža Rudins teica:

— Jūsu atklātība un jūsu uzticēšanās mani saviļņo. Arī es gribu runāt atklāti, no sirds. Es nelokāmi 'ticu Lielvācijas uzvarai un nepieļauju domu, ka varētu notikt kāda nelaime vai rasties «jebkura» situācija. Pats nezinu, kāpēc, bet mana sirds tiecas pēc jums vairāk nekā pēc visiem citiem saturniešiem. Un pēkšņi tieši no jums es dzirdu ... Esmu satriekts . ..

— Jūs droši vien neesat mani pareizi sapratis, — Fogels sāka runāt ātri, pārāk ātri, lai Rudins nepamanītu viņa satraukumu. — Saruna taču ritēja personiskā plāksnē, un tas ir kas cits. Jums derētu izlasīt, kas teikts par «jebkuru» situāciju grāmatā «Mein Ķampļ». Tur Hitlers raksta, ka nacionālsociālisma diženumu izjutīs tas, kas nesaliekts spēs iziet cauri gan katastrofai, gan triumfam. — Fogels bija savaldījies un tagad runāja mierīgi, pat ironiski: — No visām iespējamām situācijām mums pašreiz radusies viskomiskākā: mani, nacionālsociālistiskās partijas biedru no trīsdesmit piektā gada, trīskārt pārbaudītu valsts visslepenākās iestādes — izlūkdienesta darbinieku, sāk turēt aizdomās par neticību cilvēks, kas pārbēdzis no pretinieka nometnes un pie mums nav vēl ne degunu apsildījis. Nu, tik tiešām, tas ir komiski, Krāmer.. .

Rudins redzēja, ka Fogels nav ar pliku roku ņemams, bet reizē juta, ka sarunas biedrs ir uztraukts; tas izpaudās arī pēkšņi aprautajos smieklos.

Fogels uzsita ar plaukstam pa ceļgaliem un piecēlās.

— Ziniet ko, iesim labāk uz manam mājām, pacienāšu jūs ar brīnišķīgu franču konjaku, saucas «Armagnac».

— Ar prieku! — Rudins, celdamies kājās, jautri atsaucās.

Fogels dzīvoja turpat, kur strādāja. Viņam bija divas istabas,

kas atradās vienstāva mūra mājā — izlūku skolas piebūvē.

Uz skolas lievenēm viņi pagāja garām sargam. O-trs sarcrs atradās pie ieejas radiomezglā, kur gar sienām bija novietotas rācijas. Pašreiz tās bija apsegtas ar pārvalkiem, un tikai pie vienas kūkoja dežurējošais radists. Ieraudzījis Fogelu, viņš pielēca kajas.

— dēdiet, sēdiet, Villi, — Fogels draudzīgi sacīja. — Vai nekā steidzīga nav?

Palūkojies sienas pulkstenī, radists atbildēja:

— Pirmais sakaru seanss sāksies pēc stundas un četrdesmit trim minūtēm.

— Kura maiņa šonakt strādās?

— Maksfelda.

— Lieliski!

Fogels atslēdza ar skārdu apsistas durvis, plati tās atvēra un pagriezās pret Rudinu, teikdams:

— Lūdzu.

Pirmā istaba, kurā viņi iegāja, bija dienesta telpa: pie loga atradās liels rakstāmgalds, pie sienām — divi seifi un skapis, kura durvis augšā, vidū un apakšā bija aizzīmogotas ar laku. Pēc tam viņi iegāja otrā — mazākā istabā. No tās pusi aizņēma veclaicīga sarkankoka gulta. Uz apaļa galda, ko sedza ar baltkrievu ornamentiem izšūts galdauts, bija nolikta liela jaunas, skaistas sievietes ģīmetne.

— Tā ir mana Renāte, kurai patīk rīta kafiju dzert gultā, — Fogels jautri skaidroja, ņemdams no skapīša pudeli un glāzītes. Viņi apsēdās pie galda. Fogels ielēja konjaku. — Lai kļūtu skaidra jebkura situācija, — viņš smiedamies sacīja, — vispirms iedzersim uz Vācijas uzvaru. Hoch! — Viņš iztukšoja glāzīti vienā paņēmienā.

Rudins savējo izdzēra vairākiem malkiem.

— Ai, kas par dzērienu! — viņš jūsmoja.

— Uzturiet ar mani pazīšanos, Krāmer, un jums bieži būs iespējams veldzēties no šiem avotiem. Esmu atvedis uz šejieni visu savu Parīzē iegādāto krājumu.

Viņi izdzēra vēl pa glāzītei — uz to, ka liktenis lēmis viņiem iepazīties un kopā veikt svētu darbu, pēc tam turpināja sarunu.

— Ziniet, es nespēju pat iedomāties, ka varētu strādāt nevis izlūkdienestā, bet kaut kur citur, — Fogels moži ierunājās. — Jums, Krāmer, velnišķīgi laimējies. Jūs esat gudrs

cilvēks, jums šis darbs jāiemīl. Lūk, tur aiz durvīm ir operatīvo saka'ni: zāle. Tu sēdi tur, visapkārt strādā rācijas, un negribot sāk likties, ka klausies Krievijas pulsu. Tiesa, aģenti, ko uz turieni esam nosūtījuši, — tikai neapvainojieties, — varētu būt labāki, viņi, protams, nav tādi, kādi ir mūsu vīri, teiksim, Francijā. — Fogels kļuva aizvien rosīgāks, bij? redzams, ka viņš tiešām mīl savu darbu un viņam ir patīkami par to runāt. — Es tomēr esmu tādas pozīcijas piekritējs: katrs, pat visvājākais aģents, ja viņš nostiprinājies ienaidnieka teritorijā, ir mūsu acis, un tas, uz kurieni šīs acis vērsīsies, būs jau atkarīgs no mums. Galu galā — prasmi iegūst ar laiku. Maskavā mums ir kāds interesants aģentūras punkts. Mūsu aģents, gadus divdesmit vecs puisis, apmeties pie saviem radiniekiem. Divas reizes viņam neļāva beigt skolu, viņu uzskatīja par nelabojamu stulbeni. Bet cilvēku trūkums bija briesmīgs, un beidzot arī šo puisi nogādāja pāri frontei. Pirmo mēnesi ar viņu bija neticamas mokas. Lai uz ko orientējām, viņš nekā nespēja izdarīt. Tad pēkšņi pats sāka sūtīt ļoti interesantus ziņojumus — savus Maskavas dzīves vērojumus. Viņš tajos apraksta veikalus, stacijas, ķinīšus un tamlīdzīgas vietas. Lai gan šis aģents nedod nekādus konkrētus faktus, viņa tēlojumi tomēr ir ļoti interesanti no pretinieka izlūkošanas viedokļa. Pats admirālis Kanariss pavēlēja izsniegt viņam prēmiju. Vakar, piemēram, aģents pārraidīja kādas lielas Maskavas mājas aprakstu. Šai mājā viņš dzīvo. Konkrētu, ģenerālštābam noderīgu ziņu aprakstā nav, tomēr tas ir vērtīgs. Viņš, piemēram, ziņo, ka lielā desmitstāvu māja ir pustukša, stāsta, ka pagājušā gada oktobrī, kad Klūge stāvēja pie Maskavas vārtiem, pilsētā radusies nervoza situācija, daudzi aizbraukuši. Tagad viņi gribētu atgriezties Maskavā, bet ļoti grūti esot dabūt iebraukšanas atļauju. No tā viegli var secināt, ka Kremlis vēl vienmēr baidās Maskavu zaudēt un negrib to pārblīvēt ar iedzīvotājiem. Vai tas nav interesanti?

— Protams, interesanti, — Rudins piekrita. — Jau vienai pašai ziņai par to, ka Maskavā var iebraukt tikai ar atļaujām, ir ļoti liela vērtība.

— Redziet nu, — Fogels priecīgi noteica, liedams glāzītēs konjaku. Viņi to izdzēra, un tad Fogels turpināja: — Cik daudz spēku un nervu man bija jāizšķiež, lai pierādītu, ka arī tādam aģentam ir vērtība! Millers trīsreiz man pavēlēja bāzt viņu maisā, bet es paliku pie sava.

— Ko tas nozīmē — bāzt maisa? — Rudins vaicaja.

— Tas nozīmē atteikties no aģenta izmantošanas pirmos*nodaļas uzdevumos un atdot viņu otrajai nodaļai,'tas ir, uzticēt viņam kādu diversiju un uzskatīt to par maksimumu, ko no šā aģenta var izspiest. Nav svarīgi, ja viņš pēc tam iekritīs. Muļķīgo izteicienu «bāzt maisā» izdomājis pats Millers. Pašreiz, kad sākusies totāla aģentu pārsviešana uz ienaidnieka aizmuguri, viņš rūpējas tikai par šo savu maisu. Tagad arī uz aģentu izraudzīšanu Millers skatas no pozīcijas «jo sliktāk — jo labāk»; viņš ir pārliecināts, ka pat pilnīgam kretīnam pietiks saprašanas nolikt mīnu mājas priekšnamā vai izšaut, slēpjoties aiz stūra. Millers ir otrās nodaļas entuziasts. Tomēr tas nekas: kamēr te būs Zombahs, pastāvēs arī īsta izlūkošana.

— Otrās nodaļas uzdevumi taču kādam ir jāveic, — Rudins iebilda.

— Pareizi, tikai to nedrīkst darīt uz izlūkošanas rēķina. Saprotu, ka pagaidām viņiem iet diezgan plāni, un tam, ko viņi ziņo, es dažreiz gluži vienkārši neticu. Šinīs dienās kāds aģents pavēstīja, ka esot uz rezerves ceļa uzspridzinājis lokomotīvi. Ej nu pārbaudi! — Fogels iesmējās. — Mūsu pirmajā nodaļā šai ziņā ir pilnīga skaidrība: vai aģents ir izdevies vai ne — tas ar neapbruņotu aci redzams no viņa ziņojumiem. Es esmu par totālu aģentūras radīšanu, tāpēc ka tādā gadījumā ir lielākas izredzes iegūt vairāk spējīgu aģentu. Starp citu, gribēju ko lūgt. Ja pie jums nokļūst gūsteknis, kas acīm redzami piemērots izmantošanai pirmajā nodaļā, izdariet uz viņa 'kartītes atzīmi, teiksim, augšā labajā stūrī uzrakstiet burtu «F», un tad es zināšu: šī prece domāta Fogelam. Vai jā?

— Neiebilstu, tomēr pastāv instrukcija, — Rudins sacīja.

— Labi. Zombahs dos jums attiecīgu norādījumu. Vai ar to pietiks?

— Pilnīgi. — Rudins pasmaidīja un šai mirklī atcerejas Kaž-danu. — Nupat uz jūsu skolu nosūtījām tādu Každanu. Manuprāt, tas ir puisis ar stipru raksturu, labu galvu.

Fogels pierakstīja Každana uzvārdu savā piezīmju grāmatiņā.

— Katrā ziņā painteresēšos ...

Rudins aizgāja no Fogela pēc divpadsmitiem. Noskaņojums bija lielisks, vakaru viņš bija pavadījis lietderīgi.

32 NODAĻA

Visgrūtāk Markovam bija gaidīt. Pēc tam kad bija nolemts radiosakarus izmantot, cik vien iespējams, reti un pāriet uz «pastkastītēm», gaidīšana kļuv'2 vel mokošā'ka. Dažas ziņas no pilsētas viņš saņēma ceturtajā vai pat piektajā dienā. Brīvajās stundās Markovs mācīja Budņicka 'kareivjiem izlūkošana.* metodes un tehniku. Tas bija jau devis rezultātus: kareivji aktīvi darbojas visā apvidū, bieži devās tālos reidos un atgriezušies dažreiz pastāstīja ari ļoti svarīgas izlūkošanas ziņas...

Tovakar Budņicka vienībā notika partijas un komjaunatnes sapulce, kurā piedalījās arī Markovs. Kareivji sēdēja mazā meža klajumiņā, prezidijs bija novietojies uz paugura pie veca, grumbuļaina ozola stumbra. Visapkārt šalca un mirdzēja jaunas lapiņas. Kaut kur pavisam tuvu dziedāja lakstīgala, daždažādi locīdama balsi. Cik ļoti nepiedienīga tomēr bija tās jautra pogošana! Sapulcē apsprieda šinīs dienās notikušu smagu gadījumu. Budņicka vienība pirmoreiz bija cietusi lielus zaudējumus. Grupas komandiera Loveiko bezrūpības un aklās paļāvības de] kādā kaujā bija gājuši bojā seši kareivji.

Loveiko veda savu grupu pa tālu apkārtceļu. Viss ritēja labi — grupa uzspridzināja svarīgu dzelzceļa tiltu un atņēma policistiem pajūgu ar pārtiku. Ceturtajā diena, kad bija jau satumsis, viņi tuvojās Losihas sādžai, kas atradās nelielas upītes krastā. Sādža bija maziņa — ap piecpadsmit māju, ne vairāk. Loveiko nosprieda, ka vācu garnizons tur nevar būt, un ar visu grupu iegaja sādžā, to iepriekš neizlūkojis. Kad viņi, gar upes krastu iedami pa vienīgo ielu, bija nonākuši līdz sādžas vidum, vienību sāka apšaudīt vairāki ložmetēji. Daļa kareivju palika guļam uz ielas, pārējie aizskrēja līdz upei un paslēpās tur piekrastes krūmos. Kauja ilga līdz rītausmai un beidzās ar to, ka hitlerieši piespieda vienību juceklīgi atkāpties. Dzīvi palikušie kareivji un pats Loveiko atgriezās bāzē.

Pirms došanās reidā Loveiko atkārtoti brīdināja, ka vācieši nekavējoties meklēs jaunus paņēmienus cīņai pret vienības reidiem. Budņickis skaidroja: «Bez izlūkošanas — ne soli!» Bet tagad bija zaudēti seši karavīri, arī spēka vīrs Oļhovikovs, kas vadīja kauju toreiz, kad Rudins padevās gūstā. Tas vēl nebija viss: Loveiko nezināja, vai kareivji, kas palika guļam uz sādžas ielas, ir nonāvēti. Varbūt daži no viņiem ir tikai ievainoti? Turklāt bija zaudēts pajūgs ar ļoti nepieciešamu kravu — pārtiku.

Markovs sapulcē nerunāja, tikai klausījās, ko saka citi, ap-\ spriezdami pirmo lielāko militārās disciplīnas pārkāpuma \Yti- \ nībā. Pārkāpumi gan bija gadījušies arī agrāk, ionier tiem ne- \ bija traģiskas sekas, tāpēc par tiem dažrerz runāja pat ar tādu kā jautru bravūru. Tieši Budņickā p'alīgs Loveiko bija palaidis lipīgu teicienu: «Partizanis nav nekāds kareivis, viņš ir pats sev ģenerālis.»

— Nu, pats sev ģenerāli, — Budņickis sacīja, pievērsdamies Loveiko, — tagad atbildi partijai un tautai par savu ģenerālisko noziegumu. Vispirms tomēr paklausies, ko tev teikšu. Vai tad tu domā, ka mēs no veselas divīzijas izraudzījāmies vislabākos no labākajiem un atgādājām šurp tāpēc, lai tu viņus te vestu taisni virsū vācu ložmetējiem?

Loveiko mēģināja ko iebilst, bet Budņickis, raudzīdamies traki niknām acīm, uzkliedza:

— Atbildi: kā tu iedrošinājies atgriezties bāzē dzīvs?

Kareivji runāja īsi. Loveiko izdarījis noziegumu un, protams,

nedrīkst palikt partijā. Viņi runāja arī par to, ka šis traģiskais gadījums ir mācība visiem. Kareivji atcerējās agrākos militārās disciplīnas pārkāpumus, minēja uzvārdus, biedrus nesaudzēdami.

Markovs redzēja bargās karavīru sejas; bez vārdiem bija skaidrs, ka šis notikums nekad netiks aizmirsts.

Loveiko netaisnojās un nelūdzās žēlastību.

— Savu vainu apzinos, — viņš sacīja un, ilgi klusējis, piemetināja: — Sūtiet mani visgrūtākajā uzdevumā, kurā gaida nāve, lai es varētu pats ar savām asinīm nomazgāt šo negodu.

Budņickis atkal nenocietās:

— Pie mums visi katru dienu iet nāvei pretim un uzskata to par goda lietu, bet tu vēlies to darīt tāpēc, lai nomazgātu no sevis biedru asinis. Gribi skaistu nāvi? Nošaušana ierindas priekšā tevi neapmierina?

— Nošaujiet! — Loveiko stingri noteica.

Viņu izslēdza no partijas, turklāt nolēma līdz tam laikam, kad būs saņemts pavēlniecības rīkojums nodot Loveiko lauka kara tiesai, uzskatīt viņu par apcietinātu un turēt zemnīcā, kur viņš bija dzīvojis kopā ar četriem kareivjiem.

Cilvēki izklīda klusi, nopietni. Lakstīgala, it kā nekas nebūtu noticis, saldkaisli trillināja ēnainajā mežā. Markovs atstāja sapulci, dzijās domās nogrimis. Zemnīcā viņš apsēdās pie galda un sāka prātot par savas grupas darbiniekiem. Vēl un vēlreiz

viņš sīki analizēja Rudina, Kravcova, Savuškina, Babakina darbu. Nē, nē, viņš nespēja saskatīt ne vissīkāko disciplīnas trūkumu. Operācijas sākumā mazliet vieglprātīgi bija Savuškina ziņojumi par tikšanos ar vācu inženieri Hormani. Toreiz viņš vēl nesaprata, cik svarīgi var kļūt sakari ar šo nepatīkamo cilvēku. Turpretim pēdējie ziņojumi bija pilnīgi nopietni, precīzi, lietišķi... Nē, arī Savuškins strādāja labi ...

Jau gandrīz mēnesi Savuškins visu laiku atradās pie Hor-maņa. Kravcova vērtslietu konfiskācijas «atbirumi», ko viņš saņēma ar Babakina starpniecību, uzvarēja vācu inženieri galīgi. Inženieris nolēma nelaist Savuškinu no sevis projām, tāpēc pieņēma viņu par savu otro šoferi un tulku sarunās ar krievu s trādniekiem, kas piedalījās būvdarbos. Patiesībā nekādus ttjlka pienākumus Savuškins nepildīja, bet, izmantodams Hor-niiTņa mašīnu un viņa izsniegtos dokumentus, «dzinās pakaļ vērtslietām».

ft>Jesen Savuškinam par bīstamu kavēkli pēkšņi bija kļuvusi Tosja — inženiera mīļākā. Saodusi, kas Savuškinam par darīšanām ar Hormani, viņa gribēja dabūt daļu no ienākumiem. Saviūškins izturējās pret viņu rupji: ieteica nebāzt degunu, kur nevajag. Tad^Tosja visu izstāstīja savam drauģelim Anatolijam, -i-in viņi nolēma rīkoties kopīgi. Vispirms viņi uzsāka ar Sa-vuškiriu mierīgas sarunas, bet, nekā nesasnieguši, kļuva agresīvi. JReiz vakarā viņi tam uzglūnēja kādā tukšā vietā un paziņoja ultimātu: vai nu puse vērtslietu viņiem, vai arī tam sava rīcība būs jānožēlo.

— Tev pilnīgi pietiek ar tabaku, ko no manis saņem, — Savuškins mierīgi sacīja Anatolijam, pēc tam piebilda Tosjai: — Bet tu, ja eēlreiz iepīkstēsies, zaudēsi visu, kas tev ir ...

Agresori apjuka u\n nezināja, ko tagad darīt. Kamēr viņi par to prātoja, Savuškins b/ja jau gabalā.

Drīz vien Savuškins uzmivaēja viņu vientiesīgo plānu — viņi bija nolēmuši Hormani aplauprt un aizbēgt. Gatavošanos viņi veica primitīvi, ar kriminālnoziedznieku nekaunīgo drosmi. Savuškins viņus izsekoja un brīdināja Hormani. Tas kļuva gaužām nikns, un divas dienas vēlāk viss beidzās tā: inženieris uzskrēja virsū, kad tie rakņājās viņa čemodānos, draudēdams«ar pistoli, iedzina tos šķūnītī, ieslēdza un izsauca gestapo. Tosja un Anatolijs nokļuva cietumā. Viņi neapšaubāmi jJija par daudz paļāvušies uz Hormaņa liriskajām noskaņām.

Lidlauka būve tuvojās nobeigumam. Hormanis sacīja Šāvuškinam, ka viņš katrā ziņā ņemšot to līdzi un atradīšot piemērotu amatu, lai kāds būšot jaunais norīkojums viņam pašam . . .

Todien lidlaukā sāka ierasties bumbvedēji. Pec Savuškina aprēķina, novakarē lidmašīnu stāvvietās to bija jau ne mazāk par sešdesmit. Nākamajā dienā vajadzēja ierasties pārējām lidmašīnām, kā arī gaisa spēku armijas pavēlniecībai, kuras rīcība būs šis lidlauks. Naktī Savuškins paguva nodot pagrīdes sakarniekam sīku ziņojumu. Agri no rīta pāri aerodromam ļoti augstu pārlidoja padomju izlūklidmašīna. Gaisā pacēlās «meseršmiti», bet tiem neveicās — lielā augstumā bija diezgan biezi mākoņi.

Dienā Hormanis pec akta nodeva lidlauku gaisa spēku armijas pavēlniecībai. Šim notikumam par godu virsnieku ednīc'j tika rīkotas pusdienas.

Izpildīdams Hormaņa pavēli, Savuškins gaidīja viņu mājās*. Agri no rīta viņi abi kopā brauks uz Minsku, kur Hormanis paņems jaunu norīkojumu. Čemodāni bija jau sapakoti.

Savuškins pamodas — Hormanis viņu no visa spēka purināja aiz pleciem.

— Celties! Celties! Velns tevi rāvis!

Savuškins pielēca kājās un tūlīt visu saprata. Mūsu lidmašīnas bombardēja aerodromu.

— Čemodāni! — Hormanis iebļāvās un, pats paķēris vislielāko, sāka to stiept uz mašīnu.

Aerodromā sprāga degbumbas, uzliesmoja lidmašīnas. Kada bumba iekrita benzīna tvertnē, un pret debesīm pacēlās baltas uguns siena. f

Mašīna uzņēma ātrumu un sāka joņot pa izdangātu coļu, kas ar līkumu veda uz šoseju. Hormanis bija tiktāl zaudējis pašsavaldīšanos, ka ieslēdza abus mašīnas starmešus.;

— Nodzēsiet ugunis! — Savuškins kliedza viņam ausī, tomēr inženieris šķita kļuvis kurls un drāzās» tikai uz priekšu ar iededzinātiem starmešiem. Tad Savuškins pats tos izslēdza. Mašīnas priekšā izauga melna tumsas siena. Hormanis strauji nobremzēja. Čemodāni, kas bija sakrauti uz aizmugures sēdekļa, uzgāzās viņiem virsu. Hormanis nolamājās un izlīda no mašīnas. Tūlīt izkāpa arī Savuškins. No aerodroma viņi bija aizbraukuši jau kilometrus piecus. Padomju bumbvedēju uzlidojums vel turpinājās. Melnajās debesīs rūca lidmašīnas, tur, aerodromā, visu laiku sprāga bumbas un no zemes šķita izaugam ugunīgi krūmi, bet grāvieni jau likās diezgan tāli,’līdzīgi aizejoša negaisa dārdiem.

— Slikti, Voldemār, — Hormanis bēdīgi sacīja. — Ļoti slikti. Vācietis — tas ir ordnung .. . kārtība. Kur kārtība? Lidlauk bez zenītartilerī! Keine ordnung. Ļoti slikti, Voldemār...

Savuškins šķita tik pārbijies, ka nespēja neko atbildēt. Viņš ļoti labi saprata, par ko runa Hormanis. Vilciens, kas veda aerodroma apsardzībai paredzētās zenītba'terijas, bija tikpat kā zemē iegrimis. Tam bija vajadzējis pienākt jau pirms piecām dienām. Viens no diviem: vai nu baterijas patvaļīgi bija pievācis kāds priekšnieks, vai arī ešelonu bija uzspridzinājuši parti-zāņi. Ka vienā, tā otra gadījumā Hormanis teica patiesību: no izdaudzinātā vāciešu kārtīguma šoreiz nebija ne miņas.

Viņi brauca tālāk.

Rītausmā, kad tālumā kļuva jau redzama Minska, Hormaņa nogurušajā, netīrajā sejā parādījās smaids, un viņš sacīja:

— Mes ir aizbraukuši no lidlauk, kad Ivan vel nebija. Saproti?

Savuškinam viss bija skaidrs.

Dienu viņš pavadīja Hormaņa mašīnā, sargādams čemodānus. Mašīna stāvēja bulvāra koku ēnā pie lielas ēkas, kur pirms kara bija atradies Virsnieku nams. Hormanis pazuda uz stundu vai pusotrām stundām, tad atskrēja, pārlaida skatienu čemodāniem, pasacīja Savuškinam: «Gaidīt, tā vajag,» — un atkal aizskrēja.

Kad sāka krēslot, viņš atnāca un teica:

— Jauns darbs, Voldemār, viss kārtībā.

Inženieris pastāstīja, ka augu dienu ap viņu norisinājusies, kā viņš izteicās, kārtības cīņa pret nekārtību. Viņš bijis norīkots jauna darba jau pirms trim dienām, tomēr vietējā priekšniecība centusies nepakļauties Berlīnes pavēlei un visu laiku zvanījusi uz turieni, prasīdama, lai Hormani sūta atjaunot krievu nopostīto lidlauku.

— Šoreiz uzvara bija kārtībai, — Hormanis teica. — Par lidlauk es neatbild.

Viņi pārnakšņoja viesnīcā vienā istabā.

— Tu, Voldemār, turēt pie manas rokas, — Hormanis sacīja, likdams uz galda iecienītā ruma pudeli un uzkožamos.

Ka vienmēr, viņš apreiba loti ātri un atkal iegrima dziļā melanholijā, muldēja visādas blēņas, tomēr ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja to, kas Savuškinu interesēja visvairāk, — jauno norīkojumu.

Otrā rītā Hormanis bija možs un jautrs. Ne brokastis nepaēduši, viņi sagatavoja divas paciņas Hormaņa sievai un aizveda tās uz armijas pastu. Atceļā uz viesnīcu inženieris iesmē-jies teica:

— Liela pilsēta — liel gešeft. Tagad mums būs daudz liela pilsēta. Man ir augsts amats. •Reich skatās uz Horman un saka: «Bravo, Horman!»

Pamazām Savuškins noskaidroja, ka Hormanis iecelts par tehnisko vadītāju aizsardzības nocietinājumu būvdarbos Baltkrievijā.

— Saproti, Voldemār, cik labi, — Hormanis teica, — tu, mana mašīna, tavs dokument, un gestapo saka — pardon. Bet mans darbs: vajag braukt Gomeļ, Borisov, Vitebsk, Minsk. Tu meklēt tur prece un mainīt savs produkt. Būs liels kapitāl .. . Saproti?

Tagad bija aptuveni zināma arī zona, kur būvēs nocietinājumus. Savuškinam kļuva pavisam skaidrs, ka viņš aizvien vairāk tuvojas lielam un svarīgam darbam, kura dēļ vērts riskēt ar visu ...

33. NODAĻA

Kravcovs pašreiz atradās ļoti riskantā stāvoklī. Kad Maskavā tika izstrādāti Markova grupas dalībnieku operatīvās rīcības plāni, Kravcovam iedeva pirmajai sarunai ar gestapoviešiem vairākus tādus tematus, ar kuriem viņam katrā ziņā vajadzēja vāciešus ieinteresēt. Starp tiem bija arī temats «Darbs ar okupētajā teritorijā palikušajiem jauniešiem un pusaudžiem». Šo trumpi Kravcovs izspēlēja, pirmoreiz tiekoties ar oberšturm-banfīreru Kleineru. Vēlāk noskaidrojās, ka Kleiners sarunu nav aizmirsis, un, kad vērtslietu konfiscēšanas operācija bija beigusies, viņš norīkoja Kravcovu strādāt ar pilsētā palikušajiem jauniešiem un pusaudžiem. Ar to jau nodarbojās diezgan prāva gestapoviešu grupa, ko vadīja Kleiners pats. Sākumā Kravcovs netika informēts par šā darba gala mērķi, viņam sacīja, ka vienīgais uzdevums esot atraut jaunatni no visādām nelāgām izdarībām, bet it īpaši no huligānisma un zagšanas, kas tiešām pilsētā plauka un zēla. Kravcovs arī cerēja, ka, strādādams šai grupā, viņš varēs no jauniešiem iegūt izlūkdienestam derīgas ziņas.

Jauniešiem nebija ne jausmas, ka privātie cilvēki, kas ar viņiem noņemas, ir gestapovieši. Sie cilvēki sevi dēvēja par austrumapgabalu ministrijas ierēdņiem. Nekādas politikas! Viņu lūgums jauniešiem skanēja pavisam nevainīgi — palīdziet vietējai administrācijai pasargāt pilsētas iedzīvotājus no huligāniem un zag|iem. Piecpadsmit gadu vecam pusaudzim patīk naktī patrulēt pa pilsētu un nēsāt uz piedurknes saiti ar uzrakstu «Kārtības komanda». Sajās komandās darbojās ne mazums jaunu puišu; Kravcovam pagaidām neizdevās uzzināt, kas tajās notiek un kas tie īsti ir par puišiem, kuri komandās iestājušies.

Pēc tam gestapovieši pilsētā nodibināja jaunatnes klubu. Par tā darbu vajadzēja atbildēt Kravcovam. Tieši šai laikā Dobri-ņins beidza nodarboties ar fiktīvo «Saturna» aģenta misiju: kā bija jau iepriekš projektēts, partizāņu vienība saira vadītāju «ķildu dē|», un Dobriņins palika bez darba. Markovs, saprazdams, ka Kravcovs nokļuvis ļoti sarežģītā situācijā, nolēma sūtīt viņam palīgā Dobriņinu. Kad Dobriņins ieradās pilsētā, Kravcovs to «savervēja» par gestapo aģentu un drīz vien iesaistīja darbā jaunatnes klubā. Abi kopā viņi nolēma, ka pirmais uzdevums ir izmantot klubu, lai uzzinātu jaunatnes noskaņojumu. Dobriņins ierosināja sarīkot jaunatnei atpūtas vakaru ar dejām un rotājām. Tagad pēkšņi noderēja tas, ka Dobriņins jaunības dienās bija strādājis par vecāko pionieru vadītāju vasaras nometnē. Kravcova iesniegto vakara plānu apstiprināja Klei-ners. Viņš pavēstīja, ka noteikti iegriezīšoties klubā, bet tas notikšot, tā sacīt, neoficiāli.

Sestdienā klubs bija pārpildīts. Sevišķi daudz jauniešu drūzmējās gaitenī: tur no virsnieku kazino atvesta radiola spēlēja džesa mūziku. Kravcovs grozījās jauniešu vidū, ieklausījās sarunās. Vai tiešām viņi būtu ieradušies arī tad, ja būtu zinājuši, ka to visu rīko gestapo? Nē, nē, tas nevar būt. Ar jebkuru no viņiem tikai sirsnīgi jāaprunājas, jāizskaidro... Bet kas tad runās? Kravcovs un Dobriņins nedrīkst. Viņus var iegāzt pirmais puisis, kas pagadās mu|ķāks vai pļāpīgāks ...

Atbrauca Kleiners. Viņš bija ģērbies privātās drēbēs, un jaunieši nezināja, kas ir šis garais patīkama izs'kata cilvēks. Ieraudzījis Kravcovu, Kleiners viņam pameta ar acīm.

Viņi izgāja ārā un, pagriezušies ap kluba stūri, apstājās.

— Klausieties, tas taču ir grandiozi! — Kleiners iesaucās. — Pirmais vakars — un tik daudz jaunatnes! Es domāju, ka visā pilsētā tās ir mazāk, nekā pašreiz redzēju klubā. Pateicos jums, Konoplova kungs. Nākamo sestdien organizējiet tādu pašu vakaru, un es ataicināšu uz šejieni kinohroniku. Rīt no rīta ziņojiet man par visu, kas šovakar būs noticis. — Kleiners paspieda Kravcovam roku un devās uz mašīnu.

Kad Kravcovs atgriezās klubā, jaunieši no gaiteņa bija sagājuši zālē; tur pašreiz norisinājās viktorīna, kurā bija paredzētas arī godalgas. Kravcovs apsēdās pēdējā rinda.

— Uzmanību, uzmanību! — Dobriņins sauca, stāvēdams uz skatuves. — Uzdodu otro jautājumu. Uzmanību! Miniet visizcilāko karavadoni, kura uzvārdā ir septiņi burti. Atbildiet ātri — kamēr es skaitīšu līdz trīs. — Viņš sasita plaukstas. — Viens .,.

— Capajevs! — iesaucas puisis, kas sēdēja pēdēja sola netālu no Kravcova.

— Capajevs! Capajevs! — atskanēja vēl dažas nedrošas balsis.

— Nē, nē! Astoņi burti neder. — Dobriņins pamāja ar roku un vēlreiz sasita plaukstas. — Divi ... Cilvēks, kuru pazīst visa pasaule. Septiņi burti. Nu?!

— Suvorovs! — atskanēja smalka meitenes balss.

— Nepareizi! Nu, nu! — Dobriņins sasita plaukstas trešoreiz. — Trīs. Neuzminējāt. Ek, jūs! Hitlers — lūk, kas.

— Ehē, — jaunieši vīlušies gari novilka.

— Uzmanību! Uzmanību! — Dobriņins turpināja. — Trešais jautājums. Kas ir zMiņins un Požarskis? Kāpēc, viņiem Maskava Sarkanajā laukumā uzcelts piemineklis? Pārdomām dodu vienu minūti. — Dobriņins ielūkojās pulkstenī un. pakāpās atpakaļ.

«Kas ar viņu noticis, vai prātu zaudējis?» Kravcovs domāja, pārmezdams sev, ka Dobriņina viktorīnu nav iepriekš pārbaudījis. Tagad bija par vēlu, nekā vairs nevarēja darīt. Jautājums uzdots. Zālē dūkoņa. Jaunieši apspriežas cits ar citu, un, lūk, virs rindām paceļas kāda roka.

Dobriņins panāca uz priekšu.

— Nu saki, saki!

Puisis ar brillēm uz acīm, ar gaišiem, pinkainiem matiem sāka runāt zemā basa balsī, gluži kā atbildēdams uz skolotāja jautājumu.

— Tas bija septiņpadsmitajā gadsimta. Poļu interventi ieņēma Krieviju, Maskavu. Miņins un Požarskis, kas dzīvoja Ņižņijnovgorodā, aicināja dibināt tautas zemessargu vienības, lai glābtu Krieviju un Maskavu. Viņi noorganizēja lielu karaspēku, aizveda to uz Maskavu un sakāva poļus. Tāpēc viņiem uzcēla pieminekli.

— Pareizi! Kā tevi sauc?

— Kost ja.

— Kostja iegūst piecus punktus. Turpinām. Ceturtais jautājums ...

Kravcovam šķita, ka viņš sēž uz mīnas ar laika degli un tā jebkuru mirkli var sprāgt. Vērodams rotaļas norisi, viņš tomēr pamazām nomierinājās. Dobriņins uzdeva daždažādus jautājumus, un vairāk nekā puse no tiem bija par Vācijas vēsturē minētiem datumiem, vārdiem, notikumiem. Tiesa, uz šiem jautājumiem atbildes saņēma maz. Bet vai tad tur vainojams rotaļas organizētājs? Par to, ka jaunieši zina savas zemes vēsturi, nav ko brīnīties — viņi to mācījušies skolā.

Līdz rotaļas beigām Kravcovs nomierinājās pavisam. Vienprātīgiem aplausiem skanot, godalgu — šokolādes tāfelīti un Hitlera grāmatu «Mein Kampf» Dobriņins pasniedza pinkainajam puisim ar brillēm; viņš bija atbildējis uz septiņiem jautājumiem no desmit.

Gaitenī sāka spēlēt radiola, un jaunieši metās arā no zāles.

Kravcovs mazliet pakavējās, lai izietu reizē ar puisi, kas rotaļas laikā bija minējis Čapajeva vārdu. Tas bija plecīgs jaunietis ar nopietnu, pat dusmīgu seju. Viņš gāja laukā no zāles kopā ar draugu. Kravcovs pievirzījās abiem cieši klāt un izdzirda sarunu.

— Ka tikai tu neiekultos ķezā ar savu atbildi, — puisim sacīja viņa draugs un paraudzījās apkārt.

— Vai gribēji, lai es būtu minējis Hitleru? — puisis drūmi vaicāja, bet draugs iesmējās.

— Iznāca tomēr pamatīgi, kad visi sauca: «Capajevs! Capa-jevs!»

Abi jaunieši iejuka pūlī. Drīz vien pie Kravcova atspraucās Dobriņins, kam vēl nebija pārgājis rotaļas izraisītais uzbudinājums.

— Kā tad izdevās? — viņš klusi vaicāja.

— Sākumā nobaidījos, — Kravcovs atzinās, — tomēr rādās, ka viss būs kārtībā.

— Klausies, ko tev teikšu... Tas briļļainais puisis Hitlera grāmatu iebāza atkritumu tvertnē, un visi, kas to redzēja, sāka smieties.

— Uzzini, kas tas ir par puisi un kur viņš dzīvo, — Krav-covs sacīja. — Aprunājies ar viņu. Un arī ar to tur, — Krav-covs sameklēja pūlī savu sola kaimiņu, — redzi, tāds dusmīgs, ņiati pāršķirti uz celiņu.

— Redzu.

— Viņš bija pirmais, kas minēja Čapajevu.

— Labi. — Dobriņins ienira dejotāju pūlī...

No rīta Kleiners iesauca Kravcovu pie sevis.

— Nu, kā noritēja vakars?

Jautājumā Kravcovs juta tikko manāmu ironiju.

— Ne jau nu gluži tā, kā gribētos ... — viņš atbildēja, nodomādams, ka Kleineram par vakaru jau pastāstījis kāds cits darbinieks. — Šai ziņā īpaši raksturīga bija mūsu organizētā viktorīna. Protams, jauniešu galvas vēl pilnas ar komunistu propagandu un ar to, kas mācīts skolā. Vispār ar šo jaunatni jāstrādā un jāstrādā, un šis darbs nebūs viegls.

Varēja skaidri redzēt — Kleineram atbilde patīk. Viņš varbūt bija gaidījis, ka Kravcovs sāks vakaru lielīt.

— Jā, jā, par viktorīnu man stāstīja, — Kleiners sacīja. — Vai šī rotaļa Krievijā ir populāra?

— Jā. Turklāt tā ļoti palīdz noskaidrot rotaļas dalībnieku domas un vēlēšanās. īstenībā šī rotaļa ir sava veida nopratināšana.

— Ko tur teikt... Nav slikti, nav slikti. — Mirkli klusējis, Kleiners piebilda: — Gribu, lai jūs zinātu, kādus divus rezultātus mēs gaidām no šīs noņemšanās ar vietējo jaunatni. Lielākā daļa jauniešu mums jāsagatavo nosūtīšanai uz Vāciju, kur tos izmantos kā darbaspēku. Esmu jau devis rīkojumu, lai jūsu klubā regulāri rādītu filmas par Vāciju un runātu cilvēki, kas labi prot pastāstīt par vāciešu dzīvi. Tai pašā laikā mums jāizraugās sākumam, teiksim, kāds simts visuzticamāko jauniešu, no kuriem varētu izveidot speciālu gestapo pakļautu vienību. Vai esat redzējis pēdējo kinohroniku par Kaukāzu?

— Nē, — Kravcovs atbildēja ļoti klusi — nupat dzirdētais bija viņu satriecis.

— Kinohronikā parādīts, — Kleiners turpināja, — kā notvertos partizāņus apšauj soda vienība, kas noorganizēta no vietējiem iedzīvotājiem. Tā nav nejaušība, ka gandrīz visa hronika ir par šo apšaušanu. Berlīne to uzskata par ārkārtīgi svarīgu faktu, un jūs pats saprotat, kāpēc. Mazāk gānīs mūsu abu firmu. Man par to jau zvanīja pats Kaltenbrunners. Domāju, ka tieši jums vajadzētu nodarboties ar uzticamu puišu atlasīšanu šejienes vienībai.

— Baidos, ka netikšu ar to galā, — Kravcovs sacīja pārlieku steidzīgi, tad pēc brītiņa paskaidroja: — Šie puiši man kā krievam uzticas mazāk.

Kleiners izbrīnījies paraudzījās Kravcovā.

— Es vairs nepazīstu jūs, Konoplova kungs. Gluži otrādi! No visas mūsu grupas tieši jums visvieglāk runāt ar jaunatni. To apstiprina arī vakarējais sarīkojums. Lūdzu jūs nečinkstēt un strādāt tā, kā pieklājas cilvēkam, kas drīz saņems Vācijas ordeni.

— Es, protams, centīšos.

— Ticu jums, Konop|ova kungs, — Kleiners teica gandrīz svinīgi.

Kravcovs visu dienu jutās nobažījies un apjucis, jo nezināja, ko tagad darīt. No vienas puses, viņš gestapo bija jau laidis dziļas saknes, viņa ziņojumi par gestapoviešu plāniem un rīcību bija Markovam ārkārtīgi vērtīgi. No otras puses, viņam tagad vajadzēja kļūt gestapoviešiem par tiešu rokaspuisi asiņainos darbos. Viņš nekādi nespēja izdomāt, kā lai izvairās no Klei-nera uzdevuma izpildes. Jābēg projām no pilsētas — šī doma kļuva aizvien neatlaidīgāka.

Vakarā Kravcovs un Dobriņins .satikās mičurinieša mājiņā. Dobriņins nebija vienis prātis ar savu drūmi noskaņoto biedru; pēc viņa ieskatiem, no pašreizējās situācijas bija iespējams atrast izeju, tomēr arī viņš neko konkrētu pagaidām nevarēja ierosināt.

— Šie puiši taču ir mūsējie, — Dobriņins nešaubīdamies sacīja. — Tikai jāpačukst, ko no viņiem grib, un viņi nebrauks ne uz kādu Vāciju un nekādā ziņā nekļūs par bendēm.

Kravcovs nespēja piekrist biedra optimismam. «Viens no diviem,» viņš sprieda, «vai nu Dobriņins skaidri neizprot, cik sarežģīts kļuvis stāvoklis, vai arī, beidzot ticis pie darba, negrib to pamest.»

— Es vairs tevi nepazīstu, goda vārds, nepazīstu! — Dobriņins centās jokot. — Kur palikusi tava slavenā apņēmības nesavaldīšana?

— Beidz jokoties, — Kravcovs īgni norūca.

Naktī viņi uzrakstīja sīku ziņojumu Markovam. Tajā bija izklāstīti abi viedokļi: Kravcova uzskats, ka jāatstāj pilsēta, un Dobriņina ierosinājums, ka jāmēģina gestapoviešu darbu jaunatnes vidū izjaukt no iekšienes. Otrā rītā Kravcovs šo ziņojumu aiznesa Babakinam un teica, ka tas ļoti steidzams.

Nākamās dienas rītā Babakins iedeva Kravcovam Markova atbildi.

«Par pilsētas atstāšanu nevar būt ne runas: mums, tāpat kā agrāk, jāsaņem no jums plaša informācija par gestapo rīcību. Jādara viss iespējamais, lai likvidētu kritisko situāciju, kādā nokļuvuši jaunieši. Kopa ar Dobriņinu atrodiet starp viņiem kaut piecpadsmit tādu, uz kuriem var paļauties, viņu vārdus un adreses ar jums zināmo cilvēku starpniecību nododiet pagrīd-niekiem. Balstīdamies uz jusu izraudzītajiem puišiem, pagrīd-nie'ki izvērsīs aģitāciju visa kontingenta vidū. Jums pašiem jāizdomā, kā atklāt jauniešiem, kādi cilvēki ar viņiem nodarbojas un kas viņus gaida. Izmantojiet to, ka priekšniecība steidzas. Tai pašreiz nav laika domāt par visādām niansēm, tāpēc varat rīkoties diezgan tieši, bet tas nozīmē, ka iespējams jaunatnei atklāt gestapo mērķus visā to zemiskumā un bīstamībā. Jūsu rīcība nedrīkst nonākt pretrunā ar jūsu stāvokli. Pasākumos, ko izdomāsiet, katra ziņa iesaistiet «gestapoviešus, vienmēr ar viņiem apspriedieties, nodrošinieties ar viņu piekrišanu, izprovocējiet, lai viņi dod jums norādījumus, un kļūstiet par šo norādījumu izpildītājiem, kas vēlāk vairs nav tieši atbildīgi gestapo priekšā. Vēlu panākumus. Ar sveicienu Markovs.»

Kravcovs izlasīja radiogrammu pa ceļam uz gestapo. Rūpīgi to saplēsis, viņš neviļus sāka iet lēnāk. Tomēr Markova norādījumu apdomāšanai neiznāca laika. Bija jau klāt pēdējais brīdis, kad vajadzēja ierasties gestapo, kur šodien — tā taču ir likteņa ironija! — viņam pasniegs ordeni.

Ceremonija notika Kleinera kabinetā. Pasniegt ordeni bija atbraucis armijas pārstāvis — pulkvedis ar dzelzs krustu kaklā. Piedalījās visi nodaļu priekšnieki, korespondenti, kinooperatori.

Pirmais runāja Kleiners. Itin nemaz nemulsdams, viņš visai cildinoši izteicās par savas iestādes darbu. Pēc tam ilgi mēļoja par to, ka gestapo veic visgrūtāko uzdevumu no visiem, kādi vien ir vadoņa iestādījumiem, kuru pienākums ir nodrošināt uzvaru. Nožēloja, ka ne visiem tas ir skaidrs, un nepārprotami paraudzījās uz armijas pulkvedi.

— Viens no visgrūtākajiem gestapo uzdevumiem komunistu samaitātajā Krievijā, — Kleiners teica, paceldams rādītājpirkstu, — ir atrast Vācijas dižo mērķu atbalstītājus tajā vietējo iedzīvotāju daļā, kas domā saprātīgi. Esmu lepns, ka šodien par nopelniem Vācijas labā saņem ordeni mans darbinieks no krievu vidus — Konopļova kungs. — Viņš sāka aplaudēt, raudzīdamies tarkšķoša kinoaparāta objektīvā. — Heil Hitler!

Pie galda piegāja pulkvedis ar dzelzs krustu kaklā. Rokā viņš turēja atvērtu zilu kastīti ar ordeni. Kinooperators uzņēma ordeni tuvplānā.

— Konop|ova kungs, lūdzu, panāciet šurp! — Kleiners aicināja.

Kravcovs izgāja priekšā un nostājās pretim pulkvedim.

— Armija uzdeva man pasniegt jums augstu apbalvojumu,— pulkvedis ierunājās vienmuļā, čērkstošā balsī. — Es to daru ar prieku. Armija zina par jūsu vērtīgo devumu un izsaka jums pateicību. Bet ikvienam armijas vārdam katrā ziņā atbilst darbi. — Pulkvedis pavērās Kleinerā. — Tāpēc arī armijas pateicība ir ieguvusi materiālu izpausmi šā ordeņa veidā. Apsveicu jūs un gribu ticēt, ka jūsu persona armija iemantojusi uzticamu palīgu savā grūtajā ceļā. — Pulkvedis kā sviešus izsvieda uz priekšu labo roku. — Heil Hitler! — Pēc tam viņš paspieda Kravcovam roku un pats piesprauda ordeni pie viņa svārkiem. Visi aplaudēja, kinooperators Kravcovu uzņēma tuvplānā.

— Vai vēlaties runāt? — Kleiners viņam prasīja.

— Jā, dažus vārdus... — Šķita, ka Kravcovs ir laimīgs un aizkustināts līdz pēdējam. — Man pašreiz neērti, domājot par visiem tiem, kas šeit piedalās. Salīdzinot ar viņiem, esmu darījis tik maz, un pēkšņi... šis apbalvojums. Tad atļaujiet man to novērtēt nevis kā atzinību par veikto, bet kā cildenu uzticības vekseli, kas man vēl jāizpērk ar savu darbu.

Viņa runa patika, atskanēja aplausi.

— Konopļova kungs, — Kleiners sacīja, — tagad sācis jaunu, lielu darbu un, man jāpiebilst, sācis sekmīgi. Novēlu viņam to veikt tikpat labi kā iepriekšējo ...

Ceremonija bija beigusies. Kinooperatori nodzēsa spuldzes. Nodaļu priekšnieki izklīda. Aizbrauca pulkvedis ar dzelzs krustu kaklā. Kleiners sarunājās ar Kravcovu.

— Jus, Konopļov, izteicāties ne tikai labi, bet arī ļoti pareizi pēc būtības. Vekselis, tieši vekselis. — Kleiners atkal pamācoši pacēla pirkstu. — Gribu, lai jūs zinātu, ka es visu laiku atcerēšos jūsu izteicienu — vekselis.

— Arī es vienmēr to paturēšu prātā, — Kravcovs pasmaidījis sacīja.

Viņš iegāja savā istabā un, apsēdies pie galda, iegrima dziļās pārdomās. Kravcovs tiešām bija satraukts. Vēl nesen, uzzinājis par apbalvojumu, viņš nosprieda, ka tā ir liela uzvara. Ja ienaidnieks izlūkam pasniedz apbalvojumu, tas taču nozīmē, ka izlūks strādā labi — gudri, viltīgi, neradot aizdomas. Pašlaik Kravcovs šo ordeni redzēja gluži citā gaisma: vai tad ienaidnieks to bija piešķīris tikai tāpēc, ka uzticas viņam? Tā nebija nejaušība, ka Kleiners sarunā nemaz nepieminēja vērtslietu konfiscēšanas operāciju un tik ļoti uzsvēra vārdu «vekselis». Skaidrs, ka pasākumu ar jaunatni viņi uzskata par ārkārtīgi nozīmīgu. Tātad izjaukt gestapo plānus ir viņa svēts pienākums. Bet kā lai to izdara, nezaudējot Kleinera uzticību?

Kravcovs un Dobriņins negulēja vēl vienu nakti...

34. NODAĻA

Kopā pavadītais vakars bija manāmi sekmējis Rudina un Fo-gela tuvināšanos. Fogels aizvien biežāk apspriedās ar Rudinu par dažādiem jautājumiem, kas viņam radās, uzturot radiosakarus ar aģentiem, un pamazām Rudins kļuva par viņa galveno konsultantu. Jau vairākas reizes ziņnesis bija Rudinu uzcēlis no gultas, un viņš bija devies Fogelam palīgā atrisināt nakts radiosakaru laikā radušos jautājumus. Diezgan piesardzīgais Fogels nedarīja to uz savu galvu: viņš bija dabūjis Zom-baha atļauju un arī Millera piekrišanu.

— Es neiebilstu, — Millers sacīja, — tomēr turiet Rudinu zināmā attālumā. Visu stāstīt nevajag.

— Vai jūs viņam neuzticaties? — Fogels brīnījās.

— Pilnīgi es neuzticos nevienam, — Millers pasmaidīja. — Pat sev ne.

Tomēr ne Zombahs, ne Millers nebija ar mieru atbrīvot Rudinu no pienākumiem, kurus viņš pildīja kopā ar Androsovu, izraudzīdams skolai piemērotus gūstekņus, un Rudins tagad strādāja četrpadsmit, dažreiz pat sešpadsmit stundu dienā. Viņš briesmīgi nogura, un tas radīja bažas. Rudins centās pierast pie spriegā režīma, jo zināja, ka nogurums vienmēr slēpj sevī briesmas izdarīt kļūdu.

Arī tonakt Rudinu atkal uzmodināja Fogela ziņnesis.

Rudins paraudzījās pulkstenī — pustrīs. Neizgulējies, juzdamies pilnīgi apstulbis, viņš gāja pa tumšām, izmirušām ielām un centās sevi uzmundrināt ar cerību, ka tūlīt izdosies uzzināt kaut ko svarīgu.

Operatīvo sakaru zālē spīdēja balta luminiscējošo spuldžu gaisma. Rudins negribot piemiedza acis.

— Nāciet šurp, Krāmer, esmu te! — Rudins izdzirda Fogela jautro balsi un ieraudzīja viņu stāvam blakus kādam operatoram. — Labrīt, Krāmer! Ir nu gan jums izskats! Sēdieties te, es jūs tūlīt uzpurināšu. Lasiet! — Fogels pasniedza uz veidlapas pierakstītu radiogrammu. — Nupat to ziņoja aģents, par kuru esmu jums stāstījis, — vispārīgās informācijas meistars. Tāpat kā pārējie aģenti, arī viņš saņēma norādījumu meklēt diversijas objektu, un paskatieties, ko viņš izdomājis.

Rudins lasīja:

«Sakarā ar jūsu norādījumiem «viens plus divi» izsaku šādu priekšlikumu. Dzīvoju mājā, ko tikai šaura šķērsieliņa šķir no lielās Vissavienības radiokomitejas ēkas. Pa savu logu redzu otrajā stāvā prāvu kabinetu, tas pieder kādam priekšniekam. Viņš sēž aiz galda pie paša loga. Varu viņu viegli nošaut. Paziņojiet savas domas. Marats.»

— Ko jūs par to teiksiet? — Fogels jautāja.

Rudins drudžaini apdomāja atbildi; nogurums bija kā ar roku atņemts.

— Vai šis jūsu Marats pēc sava rakstura nav fantasts? — Rudins vaicāja.

— Mazliet ir gan.

— Ja nu kabinetā sēž tikai kāds grāmatvedis? Vai tāds mērķis ir aģenta dzīvības vērts? Pēc izšaušanas aģentu taču katrā ziņā notvers.

— Arī es tā domāju, — Fogels piekrita.

— Man šķiet, — Rudins teica, — ka var izdarīt diversiju, kas pretiniekam būtu daudz jūtamāka, piemēram, uzspridzināt radionamu. Ja aģents dzīvo blakus, viņam nav grūti to izdarīt.

— Šādam uzdevumam tas nav īstais cilvēks, — Fogels iebilda.

— Viņam jāpasaka priekšā, kā tas darāms.

— Laiks rit, un Millers nepiekritīs tam, ka velk garumā. Jūs nevarat ne iedomāties, kā viņš pieķērās šim ierosinājumam. Viņu pārliecināt taču nav iespējams, bet mēs zaudēsim aģentu. Tagad noskaidrojas, ka šim aģentam ir tik lieliska pozīcija — blakām radionams. Būtu viņš bijis īsts izlūks, viņam jau būtu savs desmits labu paziņu no radionama ierēdņu vidus, bet šo ierēdņu rokās ir gaužām vērtīga informācija. Tikai diemžēl Maratam tas nav pa spēkam.

— Manuprāt, labāk būtu uzspridzināt ēku, — Rudins atkārtoja. — Kāda radio priekšnieka nāvi komunisti var.noslēpt, bet, ja rīkotos pēc mana ierosinājuma, pēkšņi atskanētu sprādziens pašā Maskavas centrā. Un kur? Radionamā! Ja arī neizdotos māju stipri sapostīt, par to runātu tomēr visa Maskava. Morālais efekts būtu milzīgs... — Rudins neatkāpās no sava ierosinājuma, jo zināja, ka Starkovs par visu būs informēts daudz agrāk, nekā iešūposies un sāks kaut ko darīt «Saturna» Marats. Arī atrast šo puisi nebūs sevišķi grūti.

Fogels padomājis sacīja:

— Jā, jā, jums taisnība. — Viņš pievilka sev tuvāk burtnīcu un sāka rakstīt aģentam atbildi.

— Mēģināšu Milleru pierunāt, — Fogels teica, beidzis rakstīt, un, neparādīdams Rudinam atbildi, iedeva burtnīcu operatoram.

Rudins nolēma saskaisties. Tiešām — kāpēc Fogelam bija ievajadzējusies konsultācija šīs epizodes dēļ? Šoreiz taču nepavisam nebija svarīgi zināt padomju apstākļus.

— Vai viss? — Rudins dzedri jautāja.

— Nē, Krāmer, vēl nav viss, — Fogels sacīja nopietni un nozīmīgi. — Nepieļaut sava Marata pašnāvību varēju ari bez jūsu konsultācijas. Man ir tāds jautājums, kurā vajadzīgs jūsu padoms. — Viņš izņēma no vākiem radiogrammas veidlapu. — Lieta tāda. Kāds mūsu aģents apmeties pie jūsu Ļeva Tolstoja. Jā, jā, nebrīnieties. Viņš bāzējās netālu no Tulas, Jasnaja Pojanas miestiņā, kur kādreiz dzīvojis Tolstojs. Vai jūs to zināt?

— Protams. Tur ierīkots muzejs.

— Muzejs mūs neinterese. Galvenais aģenta uzdevums ir novērot dzelzceļu un staciju, bet viņa bāze atrodas ciematā pie muzeja, tur viņš dzīvo un strādā. Sis rajons pusotra mēneša bija mūsu rokās, pēc tam no turienes aizgājām. Apmēram mēnesi vēlāk, tas ir, šā gada sākumā, pāri frontei aizgādājām uz turieni savu aģentu. Viņš iekārtojies par strādnieku muzeja atjaunošanas darbos un, pēc dažām pazīmēm spriežot, jūtas tur ļoti stabili. Frontē viņš zaudējis aci, arī iesauka tagad viņam dota pēc šīs iezīmes — Ciklops. No karadienesta atbrīvota invalīda stāvoklis un ļoti labi mūsu izgatavotie dokumenti padara viņu grūti pieķeramu. Diemžēl ar to plusi beidzas un sākas mīnusi, no kuriem galvenais ir tas, ka viņam trūkst izlūkam nepiecie-

samās atjautības. — Fogels iesmējās. — Pārējos mīnusus var arī neminēt. Man viņš bija pa radio jāvadā aiz rokas kā rahī-tisks bērns. Tomēr kaut ko šis aģents dara. Veselu mēnesi centos panākt, lai viņš nolūkotu kādu, ko savervēt sev par palīgu. Mēģināju uzvedināt uz domām par dzelzceļniekiem. Beidzot nu viņš ziņo, ka atradis vervēšanas objektu. — Fogels ielūkojās radiogrammā. — Remonta un atjaunošanas darbu vilciena «прораб». Kas tas ir — «про-раб»?

— Tas nozīmē — būvdarbu vadītājs.

— Tad vienkāršs strādnieks viņš nav?

— Nē. Viņš stāv pāri strādniekiem, ir tiešais darbu vadītājs.

— Oho! — Fogels izbrīnījies iesaucās. — Redz tikai, ko atradis mūsu vienacis! Tātad tā uzskatāma par figūru, kuras dē| tērēt naudu ir vērts?

— Pilnīgi.

— Paldies, Krāmer. Tagad varat iet vēl pagulēt. Piedodiet, bet, kā pats redzat, jūs tiešām bijāt man vajadzīgs.

— Esmu galīgi nomocījies, — Rudins skumji sacīja. — Priekšniecība droši vien domā, ka man ir deviņvīru spēks. Vēl mēnesis tāda darba, un es nogāzīšos no kājām, goda vārds.

Fogels līdzjūtīgi paraudzījās un teica:

— Parunāšu par to ar Zombahu. Saldu dusu!

— Paldies.

Atceļā Rudins nejuta ne mazākā noguruma. Atgriezies mājās, viņš uzrakstīja Markovam ziņojumu.

«Paziņoju datus par diviem aģentiem. Pirmais atrodas Maskavā. Iesauka — Marats. Ar šo vārdu paraksta radioziņojumus. Dzīvo pie radiniekiem mājā, ko šaura šķērsieliņa šķir no Vissavienības radiokomitejas ēkas. Viņš no dzīvok|a redz otrajā stāvā lielu radiokomitejas kabinetu un kādu cilvēku tur sēžam pie loga. Aģents ierosina izdarīt pret šo cilvēku atentātu. Tika nolemts, ka efektīvāk būs uzspridzināt ēku.

Otrais atrodas Jasnaja Poļanā. Strādā muzeja atjaunošanas darbos. Iesauka — Ciklops, ar vienu aci. Pašlaik mēģina savervēt remonta un atjaunošanas vilciena darbu vadītāju. Ar sveicienu Rudins.»

Vienpadsmitos trīsdesmit no rīta šifrogramma atradās pie Babakina. Divpadsmitos desmit to jau lasīja Markovs. Divpadsmitos piecdesmit to Maskavā nolika uz galda Starkovam. Trīspadsmitos trīsdesmit divas operatīvo darbinieku grupas jau sāka meklēt Maratu un Ciklopu. Viņus vajadzēja novērot.

Rudinam visu dienu bija pacilāta, jautra oma. Pat noņemšanās ar gūstekņiem viņam nelikās grūta, lai gan, gluži kā izlasīti, gadījās tikai glumi, pretīgi tipi, kas par lēcu virumu bija ar mieru darīt visu. Tomēr kļūt par kvalificētiem vācu izlūkdienesta aģentiem viņi nespēja. Rudinam nāca pat smiekli, iztēlojoties, ka viņa Maskavas biedri var apvainoties par tādu salašņu sūtīšanu. Nē, nē, kungi, sauciet savu rīcību, cik skaļi un puķaini jums tīk, — par aģentu totālu iesūtīšanu, par padomju dzīves telpas piesātināšanu ar izlūkdienesta ligzdām, tomēr tik un tā jūsu galvenais kontingents ir bijis un būs šīs padibenes, kurām nav nekā kopīga ar mūsu tautu. Ar viņu rokām jūs daudz nekā neizdarīsiet...

Vakarā Rudins devās ēst. Tiklīdz viņš bija izgājis uz ielas, ne no šā, ne no tā viņam pielipa motīvs ar smieklīgajiem un muļķīgajiem vārdiem, ka bez ūdens «neiet šurp un neiet turp». Nē, ne jau nu gluži ne no šā, ne no tā: viņi abi ar sievu pērn šo dziesmiņu bija dziedājuši vasarnīcā. Tā bija viņu pirmā vasarnīca mūžā. Būdami bez pieredzes, viņi noīrēja neērtu un karstu augšstāva istabiņu. Pēc ūdens vajadzēja iet uz sūkni gandrīz kilometru. Ja sieva sāka dziedāt: «Neiet šurp un neiet turp,» — tas' nozīmēja, ka Rudinam jāņem spainis un jādodas pēc ūdens. Viņiem tas tomēr nelikās grūti. Dzīve šķita ļoti skaista un bezrūpīga.

Tā aizritēja apmēram nedēļa.

Naktī uz melno svētdienu vasarnīcā ieradās motociklists. Pēc piecām minūtēm Rudins jau kratījās blakusvāģī, un vairs nebija nekā — ne vasaras, ne vasarnīcas, ne jautrās dziesmiņas par ūdeni. Nekā. Bija tikai karš.

«Nekas, Jeļena, pacieties,» Rudins domāja, tagad iedams pa krēslainu, tukšu ielu, «pieveiksim šo bandu un atkal dzīvosim mierīgi. Būs gan vasarnīca, gan Melnā jūra, būs viss, ko tu vēlēsies.»

Viņš mēģināja iztēloties sievu vienu pašu tālā, svešā malā, bet nespēja. Viņš to redzēja tādu, kāda tā allaž bija izskatījusies, — jautru, ar mūždien smaidīgām bedrītēm vaigos. Izliekusies ārā pa augšējās verandas logu, viņa sauca: «Šurpu, biedri, šurpu!...» Rudins viegli soļoja komiskās dziesmiņas ritmā.

Vakariņas viņš gandrīz novēloja. Visi bija jau paēduši, un dežurējošais kursants gatavojās slēgt ciet durvis. Griestu spuldzes bija nodzēstas, istabu apgaismoja tikai spuldzīte, kas karājās pie virtuves loga. Rudins apsēdās pie pirmā galdiņa, kas gadījās tuvumā, un pēkšņi atklāja, ka vistālākajā kaktā vakariņo vēl kāds nosebojies ēdājs. Tas bija Sčukins. Lēmums nobrieda vienā mirklī. Rudins piecēlās un piegāja pie viņa galda.

— Vai atjauts?

Sčukins klusēdams pamāja ar galvu.

— Skumji vakariņot pustumsā, turklāt vēl vienam pašam.

Sčukins klusēdams turpināja ēst zupu.

— Vakar biju pilsētā. Pastaigājos pa ielām, iegriezos parkā, — Rudins sāka stāstīt, lai uzsāktu sarunu. — Un visas pastaigas laikā sastapu tikai vienu cilvēku. Tik dīvaini: ej pa lielu pilsētu, bet nekur nevienas dzīvas dvēseles. Māju logi tumši, akli. Klusums kā sādžā. Bija tāds mirklis, kad nevilšus apstājos un vaicāju sev: «Vai tiešām tas, ko redzu, nav sapnis?» Vai jums nekad nav bijusi tāda dīvaina izjūta?

— Nē, — Sčukins noburkšķēja, uz mirkli apturēdams karoti, ko bija pacēlis pie lūpām; Rudinā viņš nepaskatījās.

Rudins pasmaidīja.

— Reiz bērnībā, tas notika Engelsā, mēs, bērni, dienā ielavījāmies turienes teātrī. Tumšs, kluss — mums kļuva baigi. Uzlīdām uz skatuves. Un pēkšņi ieraudzījām ielu, īstu ielu, tikai neviena cilvēka. Stāvam, skatāmies — varbūt kāds parādīsies vai vismaz kaķis pārskries tai pāri. Nekā. Baigi mums kļuva, mūs pārņēma šausmas — mirusi iela. — Brīdi Rudins klusēja. — Vakar pēkšņi to atcerējos ... šo bērnu dienu notikumu ... mirušo ielu.

Sčukins paraudzījās Rudinā, bet tūlīt atkal nodūra acis.

— Nesaprotu, — viņš teica, nepārtraukdams ēšanu. — Ko tad jūs cerējāt ieraudzīt? Staigātāju barus? Pūtēju orķestri? Uguņošanu? Dāmas, kas sviež gaisā aubes? Ja nē, tad — kāda jēga jūsu iesāktajai sarunai?

Atbildi negaidījis, Sčukins piecēlās un neatvadīdamies devās uz izeju. Aizcirtās durvis. Klusums. Tikai virtuvē šķindēja trauki, un šajā troksnī bija kaut kas mājīgs.

Rudinam piere norasoja aukstiem sviedriem. «Velns rāvis! Sapriecājos par panākumiem un sāku izturēties kā puika. Nonācu bērna prātā, idiots tāds! Zinādams, kas par cilvēku ir šis Sčukins, tomēr uzbāzos ar savu runāšanu; tas, protams, radīja viņā aizdomas. Esmu pieļāvis kļūdu.» Sī doma izraisīja aizvien lielākas bažas. No labā noskaņojuma vairs nebija ne vēsts.

35. NODAĻA

Stāstīdams Savuškinam par jauno norīkojumu, Hormanis bija mazliet palielījies — viņš netika iecelts par galveno tehnisko vadītāju aizsardzības objektu būvē, kuriem bija dots kopīgs nosaukums «Pelēkā josta». Viņš atbildēja tikai par visiem betonēšanas darbiem, bet arī tas nozīmēja ļoti daudz, ja paturēja vērā, ka «Pelēkā josta» ietvēra sevī vairākus desmitus objektu, kas visi bija būvējami apakš zemes un betonējami. «Pelēko jostu» rūpīgi slēpa arī no vāciešiem, it īpaši no armijas ļaudīm. Kā gan citādi! Tā tikai vēl trūka, lai armija, kuru cenšas turēt pārliecībā, ka vistuvākajā laikā sāksies paša vadoņa izplānots ģenerāluzbrukums, kas atnesīs uzvaru, pēkšņi uzzinātu, ka tālu aizmugurē būvē varenu, kapitālu nocietinājumu joslu!

Hormanis sacīja Savuškinam:

— Neviens cilvēks neviens vārds nesacīt par manu darbs. Būs nāve.

— Jūsu darbs mani interesē tikpat daudz kā pērnais sniegs, — Savuškins nevērīgi atbildēja.

Hormanis šo teicienu uzreiz nesaprata, bet sapratis sāka smieties.

— Skaista formul! Ļoti skaista!

Hormanis savu solījumu turēja. Savuškinu oficiāli iecēla par viņa otro šoferi un tulku, kas palīdz sarunāties ar būvēs nodarbinātajiem krievu gūstekņiem. Savuškins jau sen bija teicis, ka grib iemācīties vāciski. Hormanis sākumā smējās, kā viņš kropļo vācu vārdus, bet drīz vien dabūja pabrīnīties par sava šofera straujajiem panākumiem. Savuškinam, kas labi prata vācu valodu, nepavisam nebija viegli nepareizi izrunāt vārdus un spēlēt iesācēju.

Ap to laiku Savuškins sagādāja Hormanim vēl vienu vērtslietu partiju, ko inženieris tūlīt nosūtīja sievai uz Vāciju; pēc tam viņš saņēma vēstuli, kurā sieva ziņoja, ka sūtījumiem esot «grandiozi panākumi» un Hauznera māja drīz būšot viņu īpašums. Hormanis paskaidroja, ka viņa ģimene jau sen sapņojot par mājas pirkšanu no ģenerāļa Hauznera atraitnes.

— Es tev lūdzu... ļoti lūdzu, — Hormanis pieglaimīgi sacīja. — Dod vēl. Vairāk dod. Tavs šofers darbs — tpū!

— Tas nav tik viegli, — Savuškins nopūtās. — Prece jāmeklē pa visām tuvākajām pilsētām.

— Mekle! Mekle! Es tev dod dokument, es tev dod mašīne. Tu tikai mekle.

Sakarus ar Markovu Savuškins uzturēja, izmantodams pa-grīdnieka Ņikanora Rešetova starpniecību; Rešetovs dzīvoja kādā sādžā netālu no Gomeļas un strādāja tur par policistu. Viņa stāvoklis bija diezgan drošs. īsi pirms kara viņš bija sodīts pēc toreiz pastāvošā likuma par sociālistiskā īpašuma izlaupīšanu. Mežsargs bija noķēris Ņikanoru Rešetovu vedam ārā no meža vētras nolauztu bērzu. Viņam piesprieda divus gadus cietuma, bet nebija apritējis ne gads, kad sākās karš. Viņš sēdēja Minskas cietumā. Pirmajās kara dienās, kad notika ieslodzīto evakuācija, Rešetovu izlaida ārā, un viņš atgriezās mājās. Cietums viņu nebija sanaidojis ar padomju varu. Arī tiesā viņš pēdējā vārdā bija teicis:

— Aiz muļķības to bērzu pievācu, bet likums, pēc kura mani sodāt, ir akls. Nav vērts lūgt, lai jūs rīkotos pret šo likumu, tik un tā jūs to nedarīsiet. Tāpēc rakstiet vien, kas jums noteikts ...

Jau pirmajā kara vasarā Ņikanors Rešetovs nodibināja sakarus ar partizāniem un pēc to pavēles sāka strādāt par policistu. Padomju varas laikā viņš bija dabūjis ciest, tāpēc vācieši viņam uzticējās un iecēla par vecāko trīs apkārtējo sādžu policistiem. Rešetova stāvoklis nebija nekāds vieglais: katru dienu vajadzēja viltīgi laipot un visādi izlocīties, lai pakļautie policisti pārlieku cītīgi nekalpotu «jaunajai kārtībai», bet vācieši nesāktu viņu turēt nelāgās aizdomās. Pagaidām tas izdevās... Starp citu, viens no pakļautajiem policistiem bija tas pats mežsargs, kura dēļ Rešetovs pirms kara nokļuva cietumā.

Savuškins uzturēja ar Rešetovu sakarus -pēc saraksta, kas gandrīz pilnīgi izslēdza iespēju izsekot tikšanās vietas, noteikt, kad viņi sastopas, cik bieži tas notiek. Viņi tikās dažādās dienās, dažādās stundās un dažādās vietās.

Todien tikšanās bija paredzēta astoņos vakarā mežmalā, kur atradās koka baznīciņa, kas kādreiz svētceļnieku vidū bijusi populāra ar nosaukumu Atdevēja. Tās brīnumdarītāja svētbilde esot atgriezusi atpakaļ zaldātus, kas bijuši aizdzīti cara armijā, trimdiniekus no tālām malām, peļņā aizgājušus un pat aizbēgušus vīrus.

Pēc pusdienām Savuškins sacīja Hormanim, ka esot jāaizbrauc pie kāda noderīga cilvēka, un aizdrāzās uz rajonu, kur bija jātiekas ar Rešetovu. Viņš tagad braukāja apkārt ar vecu, Hormaņa sagādātu «BMW» motociklu.

Diena bija gaiša, skaidra un ne sevišķi karsta, lai gan dzidrajās debesīs gozējās žilbinoši spoža saule. Tomēr nebija vēl vasara, bija tikai tas laiks, kad upes jau iegājušas atpakaļ krastos, bet palienēs cauri maigajam zaļumam vēl šur tur spīguļo palu ūdeņi, kad novakarēs zeme vēl dveš dzestrumu un mitrumu, kad koku lapotnes un krūmi nav vēl kļuvuši par biezu, zaļu sienu, caur kuru nevar redzēt tālumus.

Pāris kilometru no Atdevējas baznīciņas Savuškins motociklu iebrauca krūmos, kājānr aizgāja līdz tikšanās vietai un tur, apsēdies uz celma, sāka rakstīt ziņojumu. Visapkārt — mēmi plašumi, it kā cilvēku pamesta zeme. Šī vieta atradās tālu no dzīvas satiksmes ceļiem, vācieši te parādījās reti. Toties aizvien drošāk jutās partizāņi. Pakalniņā izkaisītā sādža, ko Savuškins redzēja tālumā, bija viens no partizāņu atbalsta punktiem. Tur dzīvoja vairāki uzticami palīgi, viņu vidū arī Rešetovs. To, ka policists ir savējais, zināja gan tikai partizāņu vienības komandieris, bet pat viņš nedrīkstēja izmantot Rešetova palīdzību, nesaņēmis pagrīdes rajona komitejas atļauju.

Uzrakstījis ziņojumu, kurā bija precizēti «Pelēkās jostas» izbūves rajoni, Savuškins kļuva domīgs. Tomēr arī šis ziņojums vēl nedeva pilnīgu betonēto mezglu shēmu. Skaidrāka bija kļuvusi tikai tā teritorijas josla, ko vācieši dēvēja par «Pelēko jostu», bet šīs joslas garums bija vairāk nekā simt piecdesmit kilometru, platums sasniedza divdesmit kilometrus. Kurās vietās tur paslēpsies zemē betona cietokšņi, Savuškins pagaidām nezināja un nebija arī drošs, ka turpmāk izdosies to uzzināt.

Noglabājis ziņojumu zem celma saknes, Savuškins noklāja jaku un apgūlās. Saule jau tuvojās tālajam apvārsnim.

Savuškins pamodās, neskaidri juzdams, ka viņu kāds iztraucējis. Pacēlis galvu, viņš palūkojās apkārt — neviena nebija ... Saules augšējā mala izskatījās kā ugunīga cepure, kas nolikta uz apvāršņa. No meža plūda dzestrums, un, tāpat kā pirmīt, visa plašā apkārtne grima klusumā. Tomēr nemiers, ko viņš bija izjutis, pamozdamies no īsā miega, vēl vienmēr nenorima. Pēkšņi pamanījis, ka aiz baznīciņas stūra kaut kas kustas, Savuškins piecēlās un sāka lēni iet pa ceļu, kas veda tai garām. Paspēris dažus soļus, viņš ieraudzīja, ka aiz krūma, kas aug pie pašas sienas, stāv kāds zēns; Savuškinam tuvojoties, tas piesardzīgi virzījās uz kreiso pusi, droši vien cerēdams visu laiku palikt krūma aizsegā. Savuškins sāka iet ātrāk, un zēns nepaguva aizslēpties.

— Ko tu tur dari? — Savuškins neapstādamies uzsauca.

— Bet ko tu dari? — zēns aizsmakušā basa balsī savukārt noprasīja Savuškinam. Viņam bija gadu sešpadsmit, ne vairāk. Zēns aizbāza roku aiz sajoztu svārku malas.

— Nemuļķojies! Ņem roku ārā! — Savuškins mierīgi sacīja un piegāja viņam cieši klāt.

Zēns lēnām izvilka roku un paspēra soli atpakaļ.

Savuškins raudzījās rāmi un draudzīgi, tomēr zēna mazliet šķielējošajās acīs bija redzamas izbailes.

— Nebaidies taču, nebaidies. Labāk pasaki, vai tur tajā sādžā ir arī vācieši, — Savuškins teica.

— Nē, nav, — zēns klusi atbildēja, bet tad atģidies izlaboja: — Varbūt arī ir, es nezinu.

— No kurienes esi tu pats?

— Esmu šejienietis, — zēns nenoteikti pamāja ar galvu kaut kur sāņus.

— Es gan neesmu šejienietis, dodos uz māju pusi, uz Minsku, baidos, ka tikai vācieši mani neaizturētu.

— Vai tas nebiji tu, kas pirmīt brauca ar motociklu? — zēns interesējās.

— Nē. Es arī to redzēju.

t— No kurienes nākdams?

— Aizbēgu no vāciešu zemes darbiem.

- Ahā ... Vai tie nebijāt jūs, ko nesen dzina uz Smoļensku?

— Nē. Mūs mobilizēja jau aprīlī.

Viņi apsēdās blakām uz sūnainiem ciņiem un pamazām sāka risināt sarunu.

— Visi ļaudis izdzīti no savām mājām, visa dzīve sagājusi dēlī, — zēns teica nopietni kā pieaudzis cilvēks. — Neviens vairs nezina, kur viņa mājas.

— Vai tu mācījies?

— Kā tad citādi, pabeidzu septiņas klases. Šogad gatavojos iestāties tehnikumā, gaidīju, kad brālis atgriezīsies no armijas, bet tā arī nesagaidīju.

— Par ko tad tu gribēji kļūt?

— Par feldšeri.

— Un par ko esi kļuvis tagad?

Zēns caur pieri palūkojās Savuškinā.

— Ne par ko. Visādi izmanos, lai kaut kā varētu dzīvot, un tas ir viss.

— Melo.

— Dieva vārds, es runāju patiesību!

— Melo. — Savuškins iesmējās.

— Nē, nemeloju, — zēns spītīgi noteica, tomēr pasmaidīja.

— Ek tu, konspirator! Kā tad tevi sauc?

— Aleksejs.

Savuškins apvaicājās, kā pa visīsāko ceļu tikt uz Oršu; Aleksejs ņēmās skaidrot, tad pēkšņi apklusa pusvārdā un sāka raudzīties uz sādžas pusi.

— Ko tu pamanīji? — Savuškins jautāja.

— Klusu! — zēns pavēlēja, joprojām skatīdamies sādžas virzienā. — Tā arī ir, policists brauc ar divriteni. Nu, paliec vesels, man jālaižas lapās.

Zēns pielēca kājās un saliecies aizskrēja pa krūmiem uz mežu.

Jā, tur brauca Ņikanors Rešetovs, lai satiktos ar Savuškinu.

Velosipēdists tuvojās. Savuškins jau skaidri redzēja, ka tas ir Rešetovs, saskatīja automātu, kas viņam kuļājās uz krūtīm. «Ko lai tagad dara? Zēns taču atrodas tepat tuvumā ...»

Savuškins piecēlās, straujiem soļiem izgāja uz ceļa un devās pretim braucējam. Bija skaidrs, ka Rešetovs viņu pamanījis. Tas pārstāja strauji mīt pedāļus un, apkārt skatīdamies, lēnām brauca uz priekšu.

Viņi satikās pie tiltiņa. Rešetovs nolēca no divriteņa.

— Kas noticis?

— Nekas briesmīgs... — Savuškins izstāstīja par zēnu.

Slēpdams smaidu zem dzeltenajām pīpmaņa ūsām, Rešetovs

vaicāja:

— Vai viņš mazliet nešķielē?

— Šķielē gan.

— Tad tas ir Aļoša Muhins — partizāņu izlūks. Sis baskājis man bojā nervus. Viņš vienības komandierim jau ne vienreiz vien ierosinājis, ka vajadzētu mani likvidēt. Tas aizliedz, bet, kāpēc, paskaidrot nedrīkst. — Rešetovs palūkojās uz meža pusi. — Nolāpītais velnēns, viņš taču tepat kaut kur slapstās. Ko lai dara? — Padomājis Rešetovs piebilda: — Būs jārīkojas tā: es būšu tevi aizturējis un vedīšu uz Zikovas sādžu, redz, uz turieni, bet pa ceļam parunāsimies. Iesim!

Savuškins aizgāja pēc ziņojuma un atdeva to Rešetovam. Patiesību sakot, vairs nebija par ko runāt, un viņi varēja šķirties tūlīt, tomēr Savuškins juta, ka sakarnieku kaut kas nomāc.

— Paiesim kādu gabaliņu, — viņš uzaicināja. — Varbūt A]oša tomēr mūs novēro.

Viņi devās taisni pāri laukam aizvien tālāk no meža. Savuškins gāja mazliet pa priekšu, kā pienākas iet cilvēkam, ko ved policists.

— Vai zini, kas man pirms kara gadījās ar to mežsargu? — Rešetovs jautāja.

— Zinu.

— Tagad esmu ar viņu tā sapinies, ka nesaprotu, kā izkulties. Liktenis atkal savedis mūs kopā. Arī viņš ir policists, turklāt padots man. Domāju: ja nu viņš padomju varas laikā bija tāds likumnieks, ka sprāguša bērza dēļ iegrūda mani cietumā, viņam jābūt padomju cilvēkam. Taču noskaidrojās, ka šis ir pēdējais nelietis. Kā vilks metas mūsu ļaudis plosīt. Vai katru dienu nāk pie manis ar kādu ziņojumu. Viņš, neģēlis, daudz ko zina par visiem, kas dzīvo šai apvidū. Cenšas, saproti, pie tam visu laiku atgādina man par bērzu un savu centību izskaidro ar to, ka gribot man pakalpot un izpelnīties manu piedošanu. Pie velna, pēc visiem punktiem un pantiem viņu vajadzētu sodīt ar nāvi, bet nevaru saprast, kā lai to izdara.

— Nošaut, kad esat divi vien, un cauri, — Savuškins ieteica.

— Vienības komandieris domā tāpat, bet es esmu pretim. Izskatīsies tā, ka atriebjos viņam par padomju likuma sargāšanu.

Savuškins izbrīnījies paraudzījās Rešetovā un sacīja:

— Tad lai viņu soda partizāņi.

— Viņi jau kādu mēnesi šo medī, bet šis bēg no viņiem kā sātans no krusta. Nekad negadās pa ķērienam. Tur tā nelaime. Domāju, ka tu varētu šo neģēli novākt pie malas, pats viņu aizvestu, uz kurieni vien tev vajadzētu.

— Es nedrīkstu, — Savuškins paskaidroja. — Man stingri jo stingri aizliegts iejaukties tādās darīšanās, citādi ar prieku būtu to nostrādājis.

Kādu laiku abi gāja klusēdami.

— Labi, iesim katrs uz savu pusi... — Rešetovs apstājies pēkšņi teica un smagi nopūtās. — Būs vien sods jāizpilda man pašam. Jārīkojas pretim sirdsbalsij. Citas izejas, acīm redzot, nav. Tu būsi liecinieks, ka atriebties bērza dēļ neesmu gribējis,ka tas man nav ne prātā nācis. Lai tad arī tā notiek. Nu, visu labu!

Bija jau tumšs, kad Savuškins ar motociklu brauca atpakaļ. Visu ceļu viņš nespēja atbrīvoties no domām par savu sakarnieku. Godīgs cilvēks, zelta cilvēks! Tādi cilvēki savu sirdsskaidrību glabā kā svētumu arī šai zaņķī, kurā viņiem pašreiz jādzīvo ...

36. NODAĻA

Lai gan Markovs sakaru uzturēšanai radio vairs neizmantoja tik daudz kā agrāk, Gaļinai Gromovai darba nebija mazāk. Gluži otrādi. Viņa pati raidīja reti, tomēr desmit, divpadsmit stundas diennaktī bija jāklausās, ko raida citi, jāpieņem un jāpieraksta Markovam adresētās radiogrammas. Kad pienāca noteiktais laiks, raidīja arī Gaļina pati. Paņēmusi raidītāju, viņa devās katrreiz uz citu rezerves vietu, no kurām vistuvākā bija septiņus kilometrus. Gadījās tādas dienas, dažreiz pat vairākas no vietas, kad viņa varēja nosnausties tikai pa brītiņam, kopā labi ja divas trīs stundas. Markovs redzēja, ka Gaļina novājē, ka sejas vaibsti kļūst asi, saprata, ka jādod viņai atelpa, un sāka pat apsvērt, vai nevajadzētu izsaukt otru radistu. Gaļinai viņš nedrīkstēja to teikt: meitene būtu ļoti apvainojusies un uztvērusi to kā pārmetumu, ka viņa netiek galā ar saviem pienākumiem. Tā nu Markovs pagaidām klusēja, cenzdamies pēc iespējas viņas darbu atvieglot.

Neviens nezināja, ka tieši šis pārmērīgais darbs palīdzēja Gaļinai vieglāk pārciest sāpes, kas dūrās sirdī kā skabarga. Markovam viņas biogrāfija šķita īsa un skaidra — visvienkāršākā izziņa par to, ka cilvēks dzimis un nodzīvojis līdz deviņpadsmit gadu vecumam. Nevienam pat prātā neienāca, ka šī skarbā, nerunīgā meitene jau paguvusi savā mūžā pārdzīvot drāmu. Anketās tādas ailes — «Pārdzīvojumi» nav, un neviens par Gaļinas noskaņojumu nekā nezināja ...

Jau astotajā klasē viņa sadraudzējās ar baltmatainu zēnu, vārdā Aļošu; citiem šī draudzība likās nepiedienīga un smieklīga. Tomēr apritēja neilgs laiks, un neviens no klases biedriem par viņu draudzību vairs nesmējās. Modrie pedagogi sāka uztraukties. Meitenes Gaļinu apskauda, sačukstējās: «Viņiem ir īsta mīlestība.» Viņu tīrā draudzība un vēlāk arī mīlestība bija tik skaidra visiem, ka neviens nekā neiebilda pret viņu attiecībām. Gaļinas vecāki, kurus par meitas romānu reiz bija informējis pa telefonu nezināms labvēlis, sākumā uztraucās, bet, iepazinušies ar Aļošu un vēl labāk pazīdami savu Gaļinu, viņi nomierinājās. Aļoša sāka ciemoties viņu mājā. Saviem vecākiem zēns nekā nestāstīja, jo viņam bija patēvs, kas ar māti dzīvoja ne visai saticīgi. Aļoša baidījās, ka viņa atzīšanās kļūs par vēl vienu iemeslu vecāku strīdiem. Gaļina to saprata, tomēr tas, ka Aļoša nevarēja būt godīgs līdz galam, viņu nomāca.

Beiguši devīto klasi, viņi nekautrēdamies draugiem jau apgalvoja: «Mēs paliksim kopā vienmēr.» Patiesību sakot, tikai tas vien viņiem bija skaidrs. Kā veidosies turpmākā dzīve, vai viņi mācīsies tālāk vai arī sāks strādāt, — par to abi jaunieši runāja reti. «Man nepatīk tukša fantazēšana,» Gaļina bezrūpīgi sacīja, un laikam gan viens, vienīgs Aļoša zināja, kas slēpjas aiz šīs nevēlēšanās sapņot par nākotni.

Gaļinas tēvs bija pazīstams lidotājs, pilsoņu kara dalībnieks; šai karā viņš bija arī iepazinies ar Gaļinas māti, toreizējo avio-vienības sanitāri. Savu vienīgo meitu tie neprātīgi mīlēja, tomēr nelutināja. .Jau agrā bērnībā viņai ļoti patika klausīties nevis pasakas, bet tēva atmiņas par pilsoņu karu, vēlāk nāca vēl klāt stāsti par sadursmēm Halhingolā. Beigdams stāstīt, tēvs mēdza sacīt: «Zini, Galočka, kari vēl nav beigušies, pietiks arī tavam mūžam. Tev gan vajadzēja piedzimt par zēnu ...» Tēvs viņu skūpstīja, šmaukstinādams lūpas, bet viņa izvairījās gluži kā zēns; tēvs sēdēja un skatījās, kamēr meita aizmiga. Gaļinas iemīļotās izpriecas bija puiku kara spēles, viņai patika loki, šautenes, dambrete. «Razbainieks, ne meitene,» mēļoja kaimiņi.

Tas nebija nekas pārsteidzošs, ka Gaļina, vēl skolā mācīdamās, iestājās militāros kursos un ap skolas beigšanas laiku bija jau izpletņu lēcēja un radiste. Mājinieki aizvien neatlaidīgāk un bažīgāk sprieda, ka karš ir nenovēršams. Tomēr Aļoša, viņas vienīgais Aļoša, vislabākais cilvēks pasaulē, to nesaprata. Kad Gaļina stāstīja par savu vēlēšanos iestāties militārajos kursos, Aļoša viņu izsmēja, lūdza atteikties vismaz no lēkšanas ar izpletni. Viņa atbildēja: «Nē, ja sāksies karš, negribu palikt malā tikai tāpēc, ka esmu meitene.» Reiz, kad Gaļinas nebija mājās, Aļoša aizgāja pie viņas tēva, domādams, ka tas nezina par meitas ērmībām. Viņš bija maldījies: tēvs atbalstīja Gaļinu. Meitene pēc tam ilgi brīnījās, kāpēc Aļoša par viņu vairs nesmejas.

Četrdesmit pirmā gada astotajā martā, kad viņi mācījās jau desmitajā klasē, skolā notika sarīkojums. Uz afišas bija rakstīts: «Mūsu meiteņu svētki.» Vakaru organizēja tikai zēni.

Atklādams šo sarīkojumu, ļoti labi runāja Aļoša. Lai gan runa bija uzrakstīta uz papīra, varēja just, ka vārdi nāk no sirds un runātājs pats ir satraukts. Viņš stāstīja par iedomātu tikšanos ar klases biedrenēm pēc desmit gadiem. Stāstīja, par ko tās kļuvušas, kādas izskatās, kā sarunājas. Viss bija gan komiski, gan aizkustinoši. Aļoša kaut ko pateica gandrīz par visām meitenēm, bet par Gaļinu — ne vārda. Sākumā viņa apvainojās, tomēr vēlāk nosprieda: «Ar mani tāda negaidīta tikšanās viņam nevar but, jo mēs vienmēr paliksim kopā ...»

Pēc sarīkojuma viņi klaiņoja pa pavasarīgo Maskavu, lēnām gāja pec maršruta, ko bija nosaukuši Puškina vārdā. Tas veda pāri Puškina laukumam, pēc tam pa Puškina ielu, kur atrodas Puškina muzejs, un, beidzot, pa Arbatu garām vienkāršai, vecai mājai, kurā kādreiz bija dzīvojis dzejnieks.

— Tu šodien ļoti labi runāji, — Gaļina sacīja, spiezdama Aļošas karsto roku. — Tikai Ņina Zimina apvainojās, ka esi viņu iztēlojis kā resnu pulkveža sievu. Protams, mums atvērti visi ceļi, bet, kāds liktenis gaida katru no mums, to nezina neviens.

Aļoša pasmīnēja.

— Vitja Subotins sacīja, ka šī mana doma esot politiski nepareiza. Lai notiktu kas notikdams, mūs visus tomēr gaidot laimīgs liktenis, jo mēs dzīvojam sociālisma zemē.

— Vai viņš domā, ka mums nelaimīgu cilvēku nav? — Gaļina vaicāja.

— Kas to lai zina.

Gaļina slepeni palūkojās uz Aļošas bargo profilu, virs kura nepiedienīgi un vieglprātīgi slējās gaisā balts matu cekuls, kas bija izspraucies no slēpotāju cepures. Viņa nodomāja: «Tāds nu Aļoša ir vienmēr: gudrībai un stingrībai turpat līdzās ir Vieglprātība, un nekad nevar zināt, kāds viņš būs nākamajā mirklī.» Gaļina ticēja tikai abu draudzībai, abu mīlestībai: šai ziņā viņš aizvien ir nopietns un tīrs katrā domā, katrā solī.

— Aļoša, kāpēc savā runā nekā neteici par mani?

Viņš iesmējās.

— Man bija gan uzrakstīts, ka esmu saticis tevi, ģērbušos brigādes komandiera formas tērpā, bet tāds gadījums, tā sacīt, nav tipisks, un tāpēc neko vairāk par šo militāro sievieti nevaru pastāstīt. Pēdējā mirklī pārdomāju, nospriedu, ka tu apvainosies.

— Nu itin nemaz ... — Gaļina sāka smieties. — Bet vai tad mūsu abu liktenis, Aļoša, arī nav zināms?

— Nepavisam! — viņš atbildēja. — Ko mēs zinām? Tikai to, ka būsim kopā, lai notiek kas notikdams, ka mušu personiskā laime vienmēr būs ar mums. Bet tas taču nav vel viss, vai ne?

— Vai tad tas ir maz? — Ga|ina atbildēja ar pretjautājumu.

— Bet ja nu sāksies karš? — vaicāja Aļoša.

Gaļina paraudzījās viņā izbrīnījusies: agrak viņš nekad nebija pirmais pieskāries šim tematam.

— Tu taču pati esi iemācījusies lēkt ar izpletni, — Aļoša turpināja, — drīz kļūsi radiste, un tu saproti, ka kara laikā cilvēks vairs nav noteicējs par sevi. Tevi nosūtīs uz vienu vietu, mani — uz citu, un, kas ar mums katru var tur notikt, to nezina pat biedrs Vorošilovs.

— Mēs varam lūgt, lai mūs neizšķir, — Gaļina teica ne visai droši.

— Nesmīdini mani, Gaļina. Karš nav turistu pārgājiens.

— Es tev rakstīšu katru, katru dienu, — Gaļina klusi sacīja. — Un tu?

— Trīsreiz dienā, — viņš atbildēja tikpat klusi.

Kad viņi bija aizgājuši Arbatam līdz pusei, Gaļina teica:

— Tēvs vakar sacīja, ka visi kari, kas notikuši agrāk, esot bijuši tikai neievērojamas repetīcijas. Tagad uz sliekšņa stāvot galvenais karš ...

— Kaķis allaž sapņo par pelēm, — Aļoša iesmējās.

— Tā nevajag, Aļoša. Es vienmēr ticu tēvam.

— Piedod ...

Viņi atkal gāja klusēdami. Tā bija pastāvīgi: tiklīdz viņi sāka runāt par karu, tā tūlīt nesaprata viens otru, it kā katrs runātu savā valodā.

— Un te nu ir mūsu māja! — Aļoša priecīgi iesaucās.

Viņi apstājās pie durvīm, kas atradās blakus piemiņas plāksnei «Šeit dzīvojis Puškins». Gaļina pēkšņi vaicāja:

— Saki, Aļoša, — vai tu spētu cīnīties divkaujā, ja tevi kāds apvainotu?

— Manuprāt, divkauja ir vismuļķīgākais attiecību noskaidrošanas veids, — viņš atbildēja, smaidīdams un lūkodamies Galiņā. — Vislabāk to apstiprina Puškina priekšlaicīgā nāve.

— Es nerunāju par to, nē, ne par to. Spētu vai ne? — Viņa raudzījās A|ošam acīs.

— Gaļina, neuzdod muļķīgus jautājumus!

— Kāpēc dusmojies? Ir taču tik vienkārši atbildēt: jā vai nē?

Viņš tomēr neatbildēja. Gaļina apvainojās, kļuva nerunīga.

Lai gan jau nākamajā dienā šis starpgadījums bija it kā aizmirsts un viss ritēja tāpat kā agrāk, meiteni klusībā nomāca neskaidras aizdomas, ka Ajoša tomēr nav gluži tāds, kādu viņa to iztēlojusies.

Liktenīgajā svētdienā, kad radio ziņoja par kara sākšanos, pirmais piezvanīja A|oša.

— Vai radio klausies? — viņš jautāja.

— Jā, — Gaļina atbildēja un vairs nekā neteica. Viņa nespēja runāt: dažas minūtes pirms Aļošas zvana tēvs bija izgājis no mājas, devies karā. Viņš bija meitu noskūpstījis un sacījis: «Tu, mana Galočka, pati zini, ko darīt. Tikai vispirms aizbrauc pie mātes uz vasarnīcu un pasaki, lai viņa dodas pie Veras uz Omsku. Vienai Maskavā viņai būs grūti.» Un aizgājis. Pie durvīm jau nepacietīgi bija signalizējusi pēc viņa atsūtīta mašīna.

— Gaļina, vai tu mani dzirdi? — Aļoša bažīgi vaicāja.

— Jā.

— Ko tu doma darīt?

— Tu taču zini. Tikai vispirms man jāaizbrauc uz vasarnīcu pie mātes.

Uz Malahovku, kur atradās vasarnīca, viņi brauca abi. Ceļā viņi lielākoties klusēja — lai par ko sākās saruna, Gaļinai aizvien šķita, ka pašreiz par to runāt ir nevietā. Izbrīnījušies un nobijušies viņi vēroja, kā īsā laika sprīdī pārvērtusies dzimtā pilsēta un tās ļaudis.

Māte bija jau aizbraukusi uz Maskavu — ceļā viņi bija pār-mijušies. Braucot atpakaļ, Gaļina vaicāja vienkārši, pat nevērīgi:

— Kad iesi uz kara komisariātu?

— Rīt. Šodien taču svētdiena.

Visa pirmdiena Gaļinai aizritēja, skraidot pa pilsētu, — viņa kārtoja dokumentus, lai kļūtu par aviācijas radisti. Otrdien viņa vairākas reizes zvanīja Aļošam, bet neviens nenāca pie telefona. Trešdien meitene neizturēja un aizgāja uz Aļošas māju. Pie dzīvokļa durvīm viņa saskrējās ar patēvu.

— Vai Aļoša mājās? — viņa jautāja.

— Aļoša? — Patēvs skatījās viņā izbrīnījies. — Kāpēc jums vajadzīgs A|oša?

— Man viņš ļoti nepieciešams. Ļoti!

Patēvs, dīvaini pasmaidījis, teica:

— Jūs, dārgumiņ, esat novēlojusies. Vakar vakarā aizsūtīju viņu kopā ar māti pie saviem radiniekiem.

— Uz kurieni? — Gaļina vaicāja gandrīz čukstus.

Viņš nenoteikti pamāja ar roku.

— Tālu, dārgumiņ, ļoti tālu. Varat par viņu neuztraukties.

— Vai uz kara komisariātu viņš nebija aizgājis?

— Kas viņam tur ko meklēt? īsi sakot, dārgumiņ, viss nokārtots, un A|oša ir aizbraucis. Piedodiet, es steidzos.

Portfeli vicinādams, viņš sāka iet lejā pa kāpnēm; klikšķēja apkalti puszābaki.

Sai mirklī Aļoša tikpat kā nomira. Gaļina vairs negribēja par viņu domāt. No visa — no Aļošas tēla, no viņu draudzības, viņu mīlestības bija palikušas pāri tikai nerimtīgas, sūrstošas sāpes sirdī. Viņa aizliedza sev atcerēties Aļošu. Bet kas var aizliegt sāpēt sirdij?

Gaļinu tomēr nosūtīja nevis uz aviāciju, bet uz valsts drošības dienestu un drīz vien iedalīja Markova operatīvajā grupā. Markovs un Starkovs sarunās ar meiteni noskaidroja, ka viņa ir drošsirdīga, ar lielu gribas spēku apveltīta, ka prātā viņai nav nekas cits kā tikai cīņas uzdevumi. Tādu pašu viņu vēlāk redzēja visi grupas dalībnieki.

Šeit, ienaidnieka aizmugurē, atrazdamās starp cilvēkiem, kuriem gļēvulība bija kaut kas neiespējams, Gaļina vēl nesaudzīgāk vērtēja Aļošas izturēšanos. Viņa apskauda sievietes un meitenes, kas bija viņas ieroču biedru sievas vai mīļotās.

Reiz Rudins pastāstīja, ka sieva evakuējusies uz Vidusāziju.

— Vai viņa ir laba? — Gaļina sirdīgi vaicāja.

Rudins iesmējās.

— Vislabākā no vislabākajām!

It īpaši daudz Gaļina domāja par Rudinu. Varbūt tas notika tāpēc, ka viņai šķita — Rudinam uzticēts visgrūtākais un visriskantākais uzdevums. Sevišķi lielu ietekmi uz viņu atstāja tas, kā Rudins atvadījās, dodamies operācijā. Viņš smiedamies jautāja: «Manas radiogrammas neizkropļosi?... Būsi la

biņa? ...» — tad jautri pamāja ar roku, uzlika galvā cepuri un aizgāja. Aizgāja gandrīz drošā nāvē. «Lūk, kā izturas īsti

»

varoņi!» Gaļina nodomāja. Kopš ša brīža dziļajai cieņai pret Rudinu pievienojās vēl bažas.

Pēdējā laikā Gaļinai bija nodibinājusies sirsnīga draudzība ar Markova mazo adjutantu Koļu. Viņa mācīja to strādāt ar rāciju un smējās, kad zēns, uzlicis austiņas, savilka izbijušos seju. Koļam vēl nebija sešpadsmit gadu. «Paliks septembrī,» viņš negribīgi paskaidroja. Lai gan Gaļina bija tikai pāris gadu vecāka, viņa pret zēnu izturējās ar pieauguša cilvēka iecietību un rūpīgu vecākās māsas maigumu. Viņa sekoja, lai zēns kārtīgi mazgātos, ko tam gaužām nepatika darīt; par katru atgādinājumu Koļa puiciski apvainojās. Gaļina glabāja viņam savas devas saldumus, bet viņš nekad tos neņēma tūlīt. «Dieva vārds, nu ko tu dari!» Koļa dusmojās. «Vai tad es esmu maziņš, vai?»

Reiz Koļa pēkšņi vaicāja, kāpēc viņa dažkārt ir skumja. Zēna jautājums Gajinu pārsteidza, un, pati nezinādama, kāpēc — droši vien viņā jau visu laiku bija mitusi vajadzība dalīties ar kādu savās bēdās — viņa pastāstīja Koļam par Aļošu, iepriekš stingri piekodinājusi nevienam nekā neizpaust. Zēns, nopietni noklausījies, klusām sacīja: «To es saprotu.» Kopš šā brīža Galina izturējās pret Koļu vēl maigāk un rūpīgāk, it kā pēc lielā noslēpuma uzticēšanas viņš būtu tai kļuvis vēl dārgāks.

Koļu mīlēja visi. Pat bargais Budņickis. Viņš zēnam uzdāvināja vācietim atņemtas mutes harmonikas, ko veselu stundu bija vārījis katliņā. Arī Markovs iemīļoja Koļu. Viņš varbūt vairāk nekā citi apzinājās savu atbildību par zēna likteni un ne vienreiz vien nodomāja, ka vajadzētu to nosūtīt uz Lielo zemi. Dažreiz Koļa zīmēja Budņicka kareivju ģīmetnes. Zīmēja ātri un apbrīnojami precīzi uztvēra cilvēka sejā visraksturīgāko. Reiz Markovs sacīja, ka gribot viņu sūtīt uz Lielo zemi mācīties zīmēt. Zēns, nenoklausījies līdz galam, sāka raudāt, izskrēja no zemnīcas, un pēc tam Budņickis veselu stundu meklēja viņu pa mežu. Markovs par to nekad vairs nerunāja, bet Gaļina, Kojas galvenais sabiedrotais, palīdzēja zēnam kļūt par bāzē noderīgu cilvēku. Viņš jau pierakstīja radiogrammas reģistrācijas grāmatā. Gaļina apsolīja padarīt viņu par īstu radistu, katru dienu mācīja Morzes ābeci, bija jau iemācījusi atšķirt bāzes un Maskavas aicinājuma signālus, un zēns dažreiz kļuva par viņas «jaunāko sardzes matrozi».

Gaļinai aizvien grūtāk bija uzturēt radiosakarus. Aizvien biežāk gadījās aizkavēšanās arī sakarnieku dzīvās ķēdes darbā. Bija pat gadījumi, kad pēkšņi kāds no ķēdes posmiem pārstāja darboties. Pirms nedēļas pārtrūka sakari ar Savuškinu. Tos izdevās atjaunot tikai šodien. Noskaidrojās, ka sakarnieku no pa-grīdnieku vidus — Ņikanoru Rešetovu vācieši sākuši turēt aizdomās par policista — bijušā mežsarga nonāvēšanu un viņu apcietinājis gestapo. Tā kā pierādījumu nav bijis, pēc trim dienām viņš atbrīvots, tomēr izmantot viņa pakalpojumus bija kļuvis bīstami. Kamēr pagrīdnieki atrada nomainītāju, pagāja vairākas dienas.

Markovs prātoja, kā pārkārtot grupas vadīšanu. Galu galā viņš nolēma, ka jāpārceļas uz pilsētu, uz turieni, kur darbojas viņa cilvēki. Viņš prasīja, ko šai jautājumā domā Maskava.

«Šoreiz man ļoti grūti dot padomu,» Starkovs atbildēja pa radio. «Sakaru palēno tempu pagaidām par katastrofālu uzskatīt nevar. Pats rūpīgi apsveriet visus jūsu konkrētos apstākļus. Budņickis un viņa cilvēki jāņem līdzi, lai apsargā jūsu komandpunktu un izdara pilsētā operācijas, kas saista vāciešu uzmanību. Jums jāsatiekas ar biedru Alekseju, lai jautājumu par pārcelšanos apspriestu ar viņu. Manuprāt, realizēt to bez viņa palīdzības nav iespējams. Informējiet mani par saviem apsvērumiem un rīcību. Paziņojiet Rudinam, ka viņš sāk strādāt teicami. Prasiet, lai tāpēc viņš būtu vēl piesardzīgāks. Kā Kravco-vam veicas ar gestapoviešu plānu izjaukšanu attiecībā uz jaunatni? Dobriņina pārsviešanai uz vlasoviešu štābu piekrītu: mums jāzina, kas šai bīstamajā bandā notiek. Ar sveicienu Starkovs.»

Vēlreiz visu apsvēris, Markovs nolēma pārcelties uz pilsētu. Viņš tikai nezināja, ko darīt ar Koļu.

Domās nogrimis, Markovs piegāja pie zēna pieticīgās mantības, paņēma zīmējumu albumu, kas atradās pašā virsū, un uz labu laimi atvēra to; no baltās lapas uz viņu raudzījās Gaļina. Nē, nevis tieši uz viņu, bet mazliet iesāņus. Kojām bija stingri noteikts, ka operatīvās grupas dalībniekus zīmēt nav brīv. Par viņa modeļiem drīkstēja kļūt vienīgi Budņicka kareivji. Koļa nebija ievērojis pavēli, un pirmajā mirklī Markovs tikai dusmojās par šo pārkāpumu. Pēc tam viņš izbrīnījies sāka aplūkot ģīmetni. Jā, tiešām Gaļina. Zīmējums bija ļoti labs, tomēr Mar-kovam radiste šķita svešāda. Ģīmetnē viņas acis pauda nevis nenogurdināma kareivja apņēmību, pie'kuras bija pieradis Markovs, bet gan dziļas skumjas. Kad zēns bija redzējis tādu Gaļinu?

Markovs aizgāja uz radistes stūrīti un mazliet pavēra aizkaru.

— Gaļina, vai esat to redzējusi? — Viņš no tālienes parādīja ģīmetni.

— Nē, — viņa klusi atbildēja, raudzīdamās savā attēlā. — Mīļā stundiņ, kā tad viņš tā? Jūs taču esat aizliedzis.

Markovs vērīgi palūkojās Gaļinā un pēc tā, kā meitene skatījās ģīmetnē, saprata, ka viņa par zīmējumu tiešām nekā nav zinājusi, bet satraukta ir ne tikai par to vien, ka Koja nav izpildījis pavēli.

— Atdodiet man, — viņa klusi lūdza.

— Kāpēc?

— Tāpat vien... Bet dariet, kā gribat. Man zīmējums nepatīk... — Viņa uzlika austiņas un noliecās pār rāciju.

Markovs nolēma ar Koļu labāk runāt tad, kad Gaļinas nav klāt, un viņš ar albumu rokā izgāja no zemnīcas. Pavēlējis dežurantam sameklēt zēnu, viņš apsēdās uz sola zem egles.

Koļa it kā juta, ka notikusi nelaime: viņš tuvojās Markovam nobijies un sasprindzis.

— Sēdies, — Markovs sacīja. — Tā, mēs pārcelsimies uz pilsētu.

— Esmu dzirdējis, — Koļa klusi atzinās, apsēzdamies uz sola maliņas.

— No kā tu dzirdēji? — Markovs skarbi noprasīja.

— No Budņicka, — viņš atbildēja, mazliet sastomīdamies.

— Ceru, ka tu saproti, ko nozīmē darboties ienaidnieka ieņemtā pilsētā.

— Saprotu.

— Tātad tev nav tur vietas.

Koja zināja, ka Markovs nespēj izšķirties, vai ņemt viņu līdzi uz pilsētu, un sirds viņam sāpīgi sarāvās.

— Tēvoci Miša ...

— Es tev neesmu tēvocis.

— Biedri priekšniek... apakšpulkvedi... — Ko|a raudzījās Markovā šausmu pilnām acīm.

— Cilvēkiem, kas nepilda pavēles, pilsētā nav ko darīt, bet tu esi pārkāpis manu pavēli.

Tikai tagad Koļa ieraudzīja, ka Markovam rokās albums; viņa seja uzreiz pietvīka.

— Vai saproti, par ko es runāju?

— Saprotu.

— Un ko tu man teiksi?

Ko|a, nekā neatbildējis, kā kaķis pielēca pie Markova, izķēra no tā rokām albumu, aizskrēja dažus soļus tālāk, izrāva Gaļinas ģīmetni un saplēsa to sīkos gabaliņos. Pēc tam viņš lēnām atgriezās pie sola, nostājās pretim Markovam — kā pienākas, rokas gar sāniem.

— Dariet ar mani, ko gribat, biedri apakšpulkvedi. Esmu vainīgs, — viņš sacīja, droši raudzīdamies Markovam acīs.

Markovs, valdīdams smaidu, piecēlās un garām zēnam aizgāja uz zemnīcu. «Redz, kas par raksturu tam velnēnam,» viņš nodomāja.

Vakarā Koļa, pildīdams savus pienākumus, kā vienmēr uzvārīja tēju, sagrieza maizi, attaisīja konservu kārbu, nolika uz galda trīs krūzītes un katrai blakām pa cukura gabaliņam, bet, kad Markovs un Gaļina apsēdās pie galda, viņš palika savā kaktā.

— Kas tad tev? — Markovs viņu uzrunāja. — Vai negribi ar mums pie viena galda sēdēt?

Koja pielēca kājās un ieņēma militāru stāju.

— Atļaujiet, biedri apakšpulkvedi, sēsties pie vakariņu galda.

— Sēdies.

Markovs palūkojās uz Gaļinu: nē, viņa ir tāda pati kā vienmēr.

Pēc vakariņām meitene izgāja no zemnīcas ieelpot svaigu gaisu. Tūlīt pēc viņas piecēlās arī Koļa.

— Sēdi! — Markovs pavēlēja.

Zēns apsēdās un gaidīja, raudzīdamies Markovam acīs.

— Tu esi ne tikai pārkāpis manu pavēli, bet arī slikti uzzīmējis Gaļinu, — Markovs zobgalīgi sacīja.

— Tas bija mans labākais zīmējums, — Koļa atbildēja.

— Labākais? — Markovs vaicāja. —Kad tu esi Gaļinu tādu redzējis? Tavā ģīmetnē viņa gandrīz vai raud.

— Jūs taču nepazīstat, biedri apakšpulkvedi...

— Ko es nepazīstu?

— Nepazīstat, biedri apakšpulkvedi, — Koļa ietiepīgi atkārtoja mazliet klusākā balsī.

— Vai Gaļinu nepazīstu? Nu, brāl ...

— Jūs taču, biedri apakšpulkvedi, nezināt, kāda viņa izskatās, kad ir viena pati un domā par savu dzīvi. Bet es esmu redzējis.

— Skat, kā!

— Viņu taču Maskavā pievīlis kāds tips. Zemiski pievīlis, — Kojām izspruka, un viņš tūlīt saprata, ka nu ir izpļāpājies.

— Kā tu to zini?

— Viņa pati izstāstīja, — Koja pēc brīža atbildēja un, tumši nosarcis, piebilda: — Uzticēja kā noslēpumu.

— Tu gan labi proti glabāt noslēpumus, — Markovs pasmīnēja.

— Arī šoreiz izdarīju aplam, biedri apakšpulkvedi.

— Nu tad tā. Par šo mūsu sarunu nedrīkst zināt neviens. Vispirms jau Gaļina ne. Tāda ir mana pavēle tev. Vai saproti? — Markovs stingri noprasīja.

— Saprotu.

— Vai to pavēli — par zīmēšanu — nevarēji saprast?

Koja nolieca galvu.

— Biedri apakšpulkvedi... — viņš klusi sacīja. — Gaļina man ir kā māsa. Es nespēju tūlīt saplēst.

— Labi. Ej! ... Pasauc Budņicki!...

— Tieši tā, pasaukt Budņicki! — Koja kā bulta izšāvās no zemnīcas.

Atnāca Budņickis, un Markovs ar viņu ilgi apsprieda pārcelšanos uz pilsētu. Kad viss bija norunāts, Markovs pēkšņi jautāja:

— Ko darīsim ar Koju? Vai ņemsim līdzi?

Budņickis ilgi klusēja, tad sacīja:

— No vienas puses, tāds puisis pilsētā ir ļoti noderīgs, sevišķi sakaru uzturēšanai. Izskatās gluži pēc zēna, pret viņu neradīsies nekādas aizdomas. Bet no otras puses ... Bail riskēt, labāk būtu viņu nosūtīt uz tādu vietu, kur nedraud briesmas.

— Esat gan padomdevējs, — Markovs pasmaidīja. — No vienas puses — jā, no otras puses — nē.

— Es viņu ļoti mīlu, — Budņickis klusi atzinās un nosarka. — Skatos uz viņu kā uz savu jaunāko brāli, kas palika Cuvašijā ...

— Labi, izlemsim, — Markovs teica. — Rīt iešu uz tikšanos ar biedru Alekseju. Sagatavojiet grupu, kas mani pavadīs.

— Vai man arī iet līdzi?

— Vismaz to izlemiet pats, — Markovs iesmējās.

Šoreiz Markovam ar biedru Alekseju vajadzēja tikties mežā, kādas partizāņu vienības bāzē; vienība nesen bija izveidojusies no četrām nelielām partizāņu nodaļām. Pagrīdes apgabala komiteja uz kādu laiku bija apmetusies tur.

Šī tikšanās nemaz nelīdzinājās pirmajai. Visur varēja just spēcīgu cilvēku mierīgo noteiktību; šie cilvēki loti labi pārzināja situāciju un bija iemācījušies ne tikai tai pielāgoties, bet arī grozīt to pēc sava prāta. Pagrīdes apgabala komitejai bija uzticami ļaudis gan pilsētās, gan laukos. Viņi atradās arī visā Markova ceļā līdz tikšanās vietai.

Markovu sevišķi saviļņoja iepazīšanās ar kādu sievieti. Viņa grupu gaidīja pie tilta, kas veda pāri seklai, līkumotai upītei ar pļavām abos krastos. Partizānis, kas bija viņus atvedis līdz šai vietai, sacīja:

— Te jūs atdošu Annai Sergejevnai. Šinī apvidū viņa ir galvenā. Tā tikai ir sieviete! Uz ceļiem var nomesties pie viņas kājām un sevi ar to nepazemot itin nemaz. Viņas vīrs bija kolhoza priekšsēdētājs. Jau pērnvasar nošāva viņas acu priekšā. Viņiem bija bērns, piecus vai sešus gadus vecs, rotaļājās uz ielas. Sabrauca piedzēries vācu tanketes vadītājs. Arī to viņa redzēja. Tagad kļuvusi te par mūsu balstu. Turklāt vēl saorganizējusi trīs apkārtējo sādžu sievietes. Liels spēks radiēs. Te vācietim nav mierīga dzīve...

Anna Sergejevna sēdēja uz krituša koka netālu no tiltiņa. Ieraudzījusi tuvojamies cilvēkus, viņa nesteigdamās piecēlās un sāka iet pretim. Sasveicinājusies ar Markovu, sieviete teica:

— Anna ... Ja vēlaties — Anna Sergejevna.

Pēc tam viņi gāja blakām, un Markovs klusībā jūsmoja par viņas skaisto, krievisko seju, ko apņēma kviešu dzelteni mati. Tā bija skarba un saspringusi. «Viņas profils kā radīts medaļai,» Markovs domāja. «Būs taču reiz tāda medaļa: «Pašaizliedzīgajai padomju sievietei — savas tautas varonei».»

Markovs juta aizvien lielāku saviļņojumu, lai gan viņa runāja pavisam mierīgi un, šķita, par ļoti parastām lietām.

— Vai daudzas sievietes jums palīdz? — Markovs jautāja.

— Visas, kas vien te dzīvo, tikai — viņas palīdz nevis man, bet savai Dzimtenei, — Anna Sergejevna atbildēja vienkārši, bez jebkāda patosa.

Brīdi klusējis, Markovs atkal iejautājās:

— Vai bail jums nav?

Anna Sergejevna pavērās viņā, it kā vēlēdamās uzzināt, kā viņš to vaicājis — nopietni vai tāpat vien, runāšanas pēc.

— Kad es saviem sieviešiem par cīņu vēl tikai skaidroju vien, kāda no viņām man teica: «Tev jau ir viegli runāt, jo tev vairs nav ko zaudēt, bet man ir vīrs un divi bērni.» Tikpat kā dunci

man krūtīs iegrūda. Visu nakti nogulēju, griestos raudzīdamās. Domāju: varbūt viņai ir taisnība? Ja nu tā, tad man taču jā-rimstas un jābeidz musināt citas sievas. Uz rīta pusi galva tomēr noskaidrojās kā debesis rītausmā. Nolēmu tā: cilvēks taču nav lopiņš un nepiedzimst tāpēc, lai tikai nodzīvotu savu laiku. Viņš piedzimst, lai būtu laimīgs, un pēc laimes tiecas visi. Tikai daži to dara, paši lāgā neizprazdami, kāda šī laime ir. Arī tā sieva. Viņa taču vēlas būt laimīga, kad cenšas pasargāt vīru un bērnus. Bet kāda viņai, muļķei, būs laime, ja ienaidnieks mūsu Dzimteni pagalam satrieks? Visai ģimenei būs jāiet par kalpiem pie vācu muižnieka. Starp citu, viņas pašas mātei cara laikos muižnieks ar pātagu izsita aci. Tā nu piemērs, cik laimīga ir kalpa dzīve, nebija tālu jāmeklē. Tad es viņai visu tā arī izskaidroju. Bet par to baidīšanos... — Skarbi uzsmaidījusi Markovam, viņa vaicāja: — Vai tad jums pašam nav bail? Ja nebūtu bail, droši vien jūs būtu gājis savu ceļu bez pavadoņiem.

Markovs iesmējās.

— Pareizi, Anna Sergejevna.

Grupa kāpa augšā pa zaļu uzkalnu, kurā pacēlās vientuļa mājele bez saimniecības ēkām. Pie tās stāvēja un, ar roku acis no saules sargādams, raudzījās uz nācējiem večuks ar sirmu bārdu; mugurā viņam bija garš krekls bez jostas.

— Mūsu patruļnieks atrodas postenī, — Anna Sergejevna sacīja, raudzīdamās uz priekšu. — Mūsu vecais Mitrofans. Visvecākais šai pusē. Ziemā vācieši, uzzinājuši, ka viņam vairāk nekā simt gadu, atbrauca uzņemt filmā, gribēja, lai viņš visas pasaules priekšā pateiktu Hitleram paldies. Sadzina cilvēkus. Bet vecais Mitrofans izlikās kurlmēms — īdēja vien. Viņi gan šā, gan tā, tomēr nekas neiznāca. Apkārt stāvēja cilvēki, Mitro-fanu visi pazīst, zina, ka viņš liels meistars uz mēles kulstīšanu. Tomēr neviens večuku neizdeva. Bija klāt pat vietējais policists, arī viņš zināja, ka Mitrofans nav kurlmēms, bet klusēja. Ar to šis ķinītis beidzās. Kopš tā laika večuks runā tikai ar partizāņu vienības komandieri, nu, un nesen iesāka tērzēt ar mani.

Pie vecā Mitrofana viņi neapstājās — vajadzēja steigties. Tikai Anna Sergejevna brītiņu pakavējās, pēc tam, panākusi grupu, sacīja Markovam:

— Vecītis tāds nobažījies par Komarovkas sādžu, stāsta, ka tur virs ceļa bijuši redzami putekļi, tāpēc, drošs paliek drošs, pagriezīsimies vairāk pa kreisi.

Novakarē Anna Sergejevna grupu uzticēja citam cilvēkam.

— Biedrs Ogarkovs, — viņa sacīja. — Ciema padome, ko viņš vada, joprojām darbojas.

Ogarkovs bija drūms, nerunīgs, gadus četrdesmit vecs; varbūt viņam neļāva runāt aizdusa. Viņi gāja diezgan ātri — līdz tumsai vajadzēja izkļūt no meža.

— Kā jūs spējāt saglabāt savu ciema padomi? — Markovs jautāja.

Ogarkovs tūlīt neatbildēja, nogāja vēl soļus piecdesmit. Tad, palaikam atelsdamies, saraustīti sacīja:

— Pārvēlēšanas nav bijušas... Tātad mums jāstrādā... Un tas ir viss ...

Pusnaktī Markovs jau sarunājās ar biedru Alekseju. Viņi sēdēja plašā, pamatīgi taisītā zemnīcā pie liela, ar sarkanu audumu pārklāta galda. Virs viņiem karājās spilgta elektriskā spuldze ar oranžkrāsas auduma abažūru, kas telpu padarīja mājīgāku.

Te, mežā, viss pauda paļāvību uz saviem spēkiem — gan to partizāņu izskats, kuri bija Markova grupu sagaidījuši mežmalā, gan nepārtrauktā sargu sasaukšanās, kad viņi gāja pa mežu, gan domīgā harmonikas balss — to izdzirdis, Markovs pirmajā mirklī negribēja ticēt pats savām ausīm, gan vienmērīgi dūcošais ģenerators, kas deva gaismu, gan mierīgi kūpošā karavīru virtuve, no kuras plūda mazliet piedegušas griķu biezputras smarža ...

Viņi bija divi vien. Markovs stāstīja par savu plānu pārcelties uz pilsētu.

— Bez jūsu palīdzības mēs to nevaram izdarīt, — viņš sacīja. — Un arī padoms vajadzīgs. Bet vispirms gribētos zināt jūsu viedokli: vai tas vispār iespējams?

— Izdarīt to var, — biedrs Aleksejs atbildēja, pēc tam tomēr ilgi klusēja, ar pirkstiem jaukdams biezos, sirmos matus. — Viss jāsagatavo bez steigas. Cik noprotu, runa taču nav tikai par vienu cilvēku vien.

— Stāvokli atvieglo tas, ka grupā, ko gribu ņemt līdzi, — Markovs turpināja, — ir kareivis, kura māsa dzīvo pilsētā; viņai nomalē pieder mājiņa. Brālis pie viņas ir jau ciemojies un stāsta, ka esot visu nokārtojis. Tur mierīgi varot novietot vairākus cilvēkus.

— Arī mums tomēr jāpārbauda... — Pierakstījis adresi, biedrs Aleksejs jautāja: — Pēc cik ilga laika esat paredzējis pārcelties uz pilsētu?

— Pēc mēneša, — Markovs atbildēja, lai gan līdz tam bija domājis par īsāku termiņu.

— Nu, mēneša laikā mēs arī paspēsim, — kaut ko prātodams, sacīja biedrs Aleksejs.

— Vai agrāk nevarētu? — Markovs tomēr nenocietās.

— Darīt kaut ko uz labu laimi, ne ar ko nerēķināties mēs drīkstējām toreiz, kad cīņa sākās. Tagad mums jārīkojas tikai nekļūdīgi. Vajadzīgs mēnesis, vismaz mēnesis, un tad mēs pilnīgi nodrošināsim jūsu pārcelšanos uz pilsētu.

Sīki apsprieduši pārcelšanos, viņi sarunu turpināja.

— Mani ļoti satrauc tas, kā gestapovieši apstrādā pilsētas jaunatni, — biedrs Aleksejs teica. — Esam pateicīgi jūsu biedriem, ka viņi mums iedevuši kaujinieciskāko un uzticamāko jauniešu adreses. Sie jaunieši jau tīkojas pēc mūsu norādījumiem. Tomēr vēl vienmēr draud briesmas, ka soda vienība tiks noorganizēta. Pēc mūsu ziņām, šajos slazdos iepinušies gandrīz simt puišu.

— Kravcovam pavēlēts darīt visu, lai izjauktu gestapoviešu nodomu, — Markovs sacīja.

— Izpildīt tādu pavēli nav viegli... — Brīdi klusējis, biedrs Aleksejs vaicāja: — Vai zināt, ka netālu no pilsētas atrodas nodevēja ģenerāļa Vlasova štābs un palīgdienesti?

— Zinu.

— Vai tur gadījumā nav kāds jūsējais?

— Ir gan. Tikai nesen nosūtīts.

— Vai tam puisim nav rūsgani mati? — biedrs Aleksejs interesējās.

— Jā, — Markovs atbildēja, saprazdams, ka runa ir par Dobriņinu.

— Tad tā ir taisnība. Arī es nosūtīju uz turieni savus cilvēkus. Viņi tur uzgrūdās uz jūsu puisi. Nez kāpēc tūlīt uzminēja, ka viņš ir jūsējais. Mani tas satrauca. Ieteiciet viņam izturēties uzmanīgāk.

— Labi. Paldies, — Markovs izklaidīgi noteica, pēc tam jautāja: — Varbūt viņu atsaukt no turienes, lai netraucē jūsējos?

— To gan ne, — biedrs Aleksejs iebilda. — Maniem cilvēkiem neizdevās tur iespiesties, bet jūsējais, šķiet, ir jau iedzīvojies. Lai tikai rīkojas viltīgāk. — Biedrs Aleksejs palūkojās pulkstenī. — Šodien mums izcili svētki. Ieradīsies pirmā lidmašīna no Lielās zemes. Iesim sagaidīt!

Nolaišanās laukums bija sagatavots pļavā pie meža. Ik pēc brīža no melnās tumsas iznira cilvēki, kas, pazinuši biedru Alekseju, sasveicinājās un pazuda.

— Sveiciens biedram Aleksejam! — Viņiem nostājās ceļā bārdains milzīga auguma vīrs.

— Ahā! Lidlauka priekšnieks. — Biedrs Aleksejs sniedza viņam roku. — Sveicināts! Kā klājas?

— Viss kārtībā. Ugunskuri sakrauti, var aizdedzināt vienā mirklī. Novērošanas posteņi ir savās vietās.

— Vai apsardze norīkota?

— Ne pele netiks cauri.

— Pele — tas labi, bet kā būs ar vācieti? — biedrs Aleksejs iesmiedamies vaicāja. — Kur atrodas ievainotie?

— Tur tajos krūmos.

Apgabala komitejas sekretārs un Markovs aizgāja pie ievainotajiem. Tumsā baltoja pārsēji.

— Kāds noskaņojums, biedri? — biedrs Aleksejs apjautājās.

— Bēdīgs, — viņam atbildēja no krūma apakšas. — Kāpēc mūs sūta projām? Nu labi, es saprotu, ja cilvēks ievainots smagi. Bet mēs pēc vienas vai divām nedēļām būtu varējuši doties operācijā.

— Medicīnas spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams, — biedrs Aleksejs atjokoja.

Nekad mūžā Markovs nebija klausījies lidmašīnas rūkoņā tik satraukts, kā klausījās tonakt. Tā taču nebija lidmašīna vien, tā bija pati Lielā zeme, pati Maskava, pati Krievija. Strauji nolaizdamās zemāk, lidmašīna aiztrauca rietumu virzienā. Tūlīt uzšāvās gaisā ugunskuru liesmas. Apmetusi līkumu, lidmašīna laidās lejā. Tās spārnu galos iedegās krāsainas uguntiņas, kas pa zvaigžņotajām vasaras debesīm slīdēja aizvien zemāk, tuvojās aizvien vairāk.

Pabraukusi pa pļavu, lidmašīna apstājās. No visām pusēm saskrēja cilvēki. Kad pienāca biedrs Aleksejs un Markovs, par-tizāņi svieda gaisā lidotāju, paklusu saukdami:

— Urā!

— Maskava!

— Pietiek! — lidotājs lūdzās.

Kamēr lidmašīnu ātri izkrāva, biedrs Aleksejs un Markovs sarunājās ar lidotāju.

— Kā izskatās Maskavā? — Markovs jautāja.

— Normāli, — atbildēja lidotājs, gluži jauns puisis ar gaisā sacēlušos matu cekulu.

— Vai stipri nopostīta? — vaicāja apgabala komitejas sekretārs.

— Kas vispār kaut ko tādu ir stāstījis?

— Vācieši muldēja.

— Klausieties tikai viņos! — Lidotājs iesmējās. — Esmu Maskavā gandrīz vai katru dienu un tikai reizi redzēju, kā nokrita bumba. Trāpīja «Izvestiju» ēku, jūs taču zināt — Puškina laukumā.

— Un tās vairs nav? — Markovs jautāja, pēkšņi pavisam spilgti iztēlodamies pelēko, stūraino ēku.

— Kāpēc nav? Sagrauts tikai viens stūris.

— Vai frontei laimīgi tikāt pāri?

— Normāli.

— Vai stipri apšaudīja?

— Normāli.

— Vai bieži lidojat pie mums — partizāniem?

— Normāli, gandrīz katru nakti. Ar jums taču pilnas malu malas. — Lidotājs atkal iesmējās.

Viņam viss likās normāls: gan stāvoklis frontē, gan tirdzniecība Maskavā, gan noskaņojums armijā, gan teātru darbošanās galvaspilsētā. Lai gan vaicātājiem ļoti gribējās dzirdēt vairāk visādu konkrētu sīkumu, tomēr šis vārdiņš «normāli» ietvēra sevī kaut ko tādu, ko varēja uzskatīt par pašu galveno un pašu pilnīgāko atbildi uz visiem jautājumiem.

Atvadoties Markovs vaicāja:

— Kad būsiet Maskavā?

— Pēc trim stundām četrdesmit minūtēm. Vispār — normāli, — lidotājs atbildēja un, militāri atsveicinājies, aizskrēja uz lidmašīnu.

Drīz vien motora rūkoņa apklusa kaut kur austrumos.

— Normāli, — biedrs Aleksejs noteica, un viņi abi ar Mar-kovu skaļi iesmējās.

37. NODAĻA

Kravcovam sākās izšķirošas dienas.

Gestapovieši, protams, juta, ka viņu darbs ar jaunatni, ta teikt, apsīkst. Sanāksmēs ieradās aizvien mazāk jauniešu. Kad klubā vajadzēja pulcēties tiem, kas vēlas braukt uz Vāciju, sanāksme nemaz nenotika, jo bija atnākuši tikai četri cilvēki un ari tie, ieraudzījuši, ka vairāk neviena nav, acumirklī pazuda. Pagrīdnieki, kā arī Kravcova un Dobriņina izraudzītie puiši nebija pūlējušies veltīgi.

Kleiners pavēlēja pārbaudes nolūkā aiziet uz desmit dzīvokļiem, lai noskaidrotu, kāpēc jaunieši neierodas sanāksmēs. Deviņās vietās jauniešu nebija mājās: cits bija «aizbraucis pie tēvoča uz laukiem», cits «devies pēc kartupeļiem uz kaimiņu rajonu». īsi sakot, izklīduši kur nu kurais. Mājās atradās tikai viens, kas bija «iegulis ar tīfu».

Kleiners izsauca pie sevis hauptšturmfīreru Bergu, kas atbildēja par darbu ar jaunatni, un Kravcovu.

— Vai jūs domājat, ka tā tiešām ir? Tēvocis, kartupeļi, tīfs? — viņš jautāja dzedri un nevērīgi, tomēr Kravcovs redzēja, ka oberšturmbanfīrers ir briesmīgi saniknots.

Majors Bergs paraustīja plecus.

— Pilnīgi iespējams.

— Un vai tas, ka jums deguna galā darbojas komunisti, arī iespējams? — Kleiners sāka bļaut.

Bergs klusēja.

— Konopļova kungs, kādas ir jūsu domas? — Kleiners iejautājās atkal dzedri un nevērīgi.

Kravcovs piecēlās.

— Jūsu bažas, oberšturmbanfīrera kungs, man šķiet, nav bez pamata.

— Oho, interesanti! Kāpēc jūs tā domājat?

— Tāpēc, ka citu izskaidrojumu nespēju atrast.

— Loģiski. Ļoti loģiski. — Kleinera seja sašķiebās smīnā. — Apsveicu jūs, kungi! Komunisti ir jums pateicīgi par jūsu nespējību un aklumu. Būs nopietni jāiedziļinās jūsu darbībā. Lūdzu, uzrakstiet katrs savu paskaidrojumu. Brīdinu: bez soda šī nejēdzība nepaliks. Jūs, Berg, varat iet, bet Konopļova kungs lai paliek ...

— Kā es uz jums cerēju, kā cerēju!... — Kleiners sacīja, savilcis bēdīgu seju, kad viņi ar Kravcovu bija palikuši divi vien. — Lai nu kam, bet jums gan tūlīt vajadzēja just komunistu roku. Jūs taču pazīstat viņu metodes un trikus. Tas ir aizdomīgi, Konopļova kungs, saku jums to atklāti.

— Oberšturmbanfīrera kungs, — Kravcovs piesardzīgi mēģināja iebilst, — es taču domāju, ka gada laikā te no komunistiem nav palicis ne smakas.

— Nebūs! — Kleiners uzsita dūri uz galda. — Sīs smakas

drīz vairs nebūs! Es jums to garantēju! Bet pagaidām tas ... ar jaunatni... ir viņu darbs. Viņu!

— Es domāju vēl ko citu, — Kravcovs mierīgi teica. — Jau pašā sākumā mēs dzināmies pēc daudzuma. Tā bija k|ūda. Mūsu kontingentā vajadzēja iekļūt tikai pārdesmit puišiem, ko saaģitējuši komunisti un kas ar viņiem saistīti varbūt vēl tagad, lai darbs būtu vējā.

— Labi. Šos sarkanos kucēnus mēs izķersim masveida tvarstīšanas laikā. Viņi vēl dabūs smilkstēt! — Kleiners nervozi aizsmēķēja. — Kā veicas ar soda vienības izveidošanu? Ceru, ka tur viss kārtībā?

— Esmu pieradis atbildēt par darbu, kas man uzticēts, — Kravcovs mierīgi atteica.

— Pielūkojiet, Konopļov! Jūs pats visu uzņēmāties. Neaizmirstiet to!

— Es neesmu aizmirsis, oberšturmbanfīrera kungs. Izmantojot gadījumu, gribētu lūgt, lai jūs sankcionētu manu plānu, kā ^ organizēt vienības pirmo sanāksmi. Gribu uz to uzaicināt šturmbanfīreru Grīnveisu. Vienība taču tiks nodota viņa rīcībā. Lai tad puiši tūlīt iepazīstas ar savu priekšnieku.

— Kad notiks sapulcēšanās?

— Parīt klubā. Tieši divpadsmitos.

— Labi. Pavēlēšu Grīnveisam piedalīties šai sanāksme. Kas vēl?

— Laikam tas būs viss. Sanāksmi atklāšu es, bet pēc tam vadības grožus nodošu Grīnveisam.

— Labi. Tomēr par visu atbildēsiet jūs!

Kravcovs nolieca galvu.

— Vai drīkstu iet? ...

Viņš devās uz slepenu tikšanos ar Babakinu. Satumsa pirms laika. No rietumiem pilsētai tuvojās melni negaisa mākoņi, kas klāja jau pusi debesu juma. Mitro gaisu drebināja pagaidām vēl tāli pērkona grāvieni. Zibens uzliesmoja aizvien spilgtāk un biežāk. Kravcovs bažīgi vērās debesīs. Kā par spīti, šoreiz viņi tikšanos bija norunājuši ārpus pilsētas pie upes. Negaiss sekoja Kravcovam pa pēdām; kad viņš bija jau gandrīz sasniedzis upes krastu, pāri visām debesīm aizlocījās balts zibens un tās pāršķēlās, apdullinoši dārdēdamas. Šai mirklī Kravcovs ieraudzīja Babakinu. Viņš nāca pretim pa upes krastu.

— Pamatīgi! Esam gan izraudzījušies laiciņu, — Babakins

jautri sacīja. — Kaut kur jāpaslēpjas. Lai iet — tur zem ta koka ...

Viņi skrēja uz turieni, un šai brīdī sāka gāzt tāds lietus, ka viņi sajuta uz saviem pleciem tā smagumu.

— Kaut jupis būtu parāvis šitādu darbu! — Babakins smējās.

— Nav pasaulē meitenes, kuras dēj būtu gājis uz tikšanos tādā laika.

— Pietiek tev mētāties ar asprātībām, — Kravcovs drūmi teica. — Stāvoklis ir nopietns. Paziņo Markovam, ka viss izšķirsies parīt dienā. Vai nu vienība tiks nodibināta un man būs jāatbild partijai par uzdevuma neizpildīšanu, vai arī vienību nenodibinās, bet tad nav zināms, ko Kleiners izdarīs ar mani. Esmu vairāk pārliecināts par otro variantu. Tā arī paziņo.

— Skaidrs. Kas vēl?

— Kleiners šodien spēra vai zemes gaisā tāpēc, ka darbs ar jaunatni sāk izjukt, un teica, ka par soda vienības nodibināšanu atbildot es.

— Kāpēc tu ķēries pie šīs lietas? — Babakins jautāja.

— Citas izejas nebija. Izlaist šo darbu no savām rokām nedrīkstēju. Nedrīkstēju! Es darīšu visu, ko. spēšu. Pēc tam redzēsim, kā rīkoties tālāk.

— Varbūt tev doties projām tūlīt?

— Par to nevar būt ne runas. Mans uzdevums ir ne tikai palikt dzīvam, bet arī turpmāk strādāt gestapo.

— Jā ... — Babakins nopūtās. — Apskaust tevi nevar.

Vēl minūtes desmit viņi stāvēja zem koka, ieklausīdamies lietus šņākoņā, retumis pārmīdami nenozīmīgus teikumus par laiku.

— Spriežot pēc Kleinera vārdiem, — Kravcovs ierunājās,

— gestapo gatavo masveida tvarstīšanu, lai izķertu pilsētā dzīvojošos komunistus. Paziņo to.

— Skaidrs.

Lietus pierima. Kravcovs sacēla mēteļa apkakli.

— Sākšu iet. Paliec sveiks!

Viņi pat nepaspieda viens otram roku ...

Pusdienas laikā klubā sapulcējās apmēram simt puišu. Viņi izturējās klusi un visu laiku modri vēroja Kravcovu; sēdēdams aiz prezīdija galda, tas apspriedās ar puišiem nepazīstamu virsnieku — šturmbanfīreru Grīnveisu, kas bija tieši ieinteresēts soda vienības nodibināšanā. Šo majoru paši gestapovieši saukāja par Svinavīru, jau viņa izskatam vien vajadzēja ietekmēt

jauniešus; arī šo apstākli Kravcovs ņēma vērā savos aprēķinos. Grīnveiss bija vairāk nekā divus metrus garš tēvainis, viņa milzīgās rokas un pat pirkstus sedza melnas, biezas spalvas. Tās auga arī ausīs un nāsīs. Grīnveisam bija paradums raut ārā nāsīs augošās spalvas, un tad viņš viebās, acis kļuva valgas, tomēr šīs sāpes droši vien sagādāja baudu — citādi viņam tāda paraduma nebūtu bijis. Zods bija stūrains, tik masīvs kā ķieģeļa gabals, acis dziļas, svina pelēkas un nekad nemirkšķinājās. Šajās briesmīgajās acīs sava mūža pēdējos mirkļos bija skatījušies tūkstošiem cilvēku, kad viņu dzīves pavediens pārtrūka pilsētas gestapo moku kambaros. Kravcovs nebija varējis atrast labāku kandidatūru, lai iedvestu jauniešiem bailes jau pirms tam, kad viņi būs dabūjuši zināt, kādā nolūkā vienība tiek dibināta.

— Stāt! Mierā! — Kravcovs iebļāvās mežonīgā jefreitora balsī. — Grupu vecākajiem pārbaudīt klātesošos pēc saraksta!

Kravcovs tīšām pavēlēja pārbaudīt klātesošos, izsaucot vārdā, lai jau pašā sākumā vēl papildām saspīlētu puišu nervus, un tagad viņš redzēja, kā, bažīgi saskatīdamies, tie cenšas uzminēt, kas būs tālāk.

Pēc pārbaudes noskaidrojās, ka nav ieradušies tikai septiņi. Neko vairāk Kravcovs arī nebija cerējis. Šeit pulcējās jaunieši, kurus, lietojot pirmskara terminoloģiju, būtu bijis jāsauc par neorganizētiem; tie gandrīz visi bija «svešinieki», kas nokļuvuši pilsētā kara laikā, dzīvoja bez īstām mājām, bez veciem draugiem un nejutās ne ar ko saistīti. Droši vien šīs likteņa kopības dēļ viņi tiecās cits pēc cita. Viņu vidū bija arī diezgan daudz nelabojamu paklīdeņu.

Kravcovs piecēlās un sāka runāt paceltā balsī:

— Jūsu liktenī pienācis izšķirošs brīdis. Šodien jūs nostājaties uz gluži jauna dzīves ceļa. — Kravcovs uz mirkli apklusa, bet tad, atdarinādams Hitlera oratorisko paņēmienu, pēkšņi sāka kliegt nelabā balsī: — Jums jāzina, ka vēsturi neveido lupatas un gļēvuļi! Vēsturi veido īstie varoņi — cilvēki, kas darbojas vācu armijā un gestapo! — Aplūkodams pierimušos puišus, viņš sāka atkal runāt vienmērīgā, lai arī skaļā balsī: — Vietējā gestapo priekšnieks oberšturmbanfīrers Kleiners jums tic, un tieši tāpēc jums šodien ir tāda vēsturiska diena ... — Kravcovs redzēja jauniešu acis, šīs satrauktās acis šķita kliedzam: «Kāds tam sakars ar gestapo?» Viņš atkal sāka mežonīgi bļaut: — Jūs bijāt ar mieru ķert zagļus, bet Hitlera Vācijas galvenie ienaidnieki nav vis zagļi, tie ir komunisti un viņu atbalstītāji.

Kravcovs redzēja, ka puiši ir apjukuši, visi raugās uz skatuvi, baidīdamies palūkoties cits citā. Pēc tam viņi sāka sačukstēties, un zālē sacēlās kņada. Kravcovs kliedza aizvien skaļāk:

— Jūs izķersiet Vācijas ienaidniekus un iznīcināsiet viņus paši savām rokām! Gestapo cietumos viņus katru dienu liek pie sienas. Jūs iegūsiet tiesības nošaut viņus vadoņa vārdā! Jums par to būs apbalvojumi un slava! . . .

Kravcovs uz labu brīdi apklusa. Viņš redzēja, ka pirmais mērķis sasniegts — puiši nobijušies no visas tiesas. Lai no kurienes šie jaunieši bija ieradušies pilsētā, viņi tomēr bija auguši padomju apstākļos, un tas, ko viņi pašreiz uzzināja, nevarēja neizraisīt viņos bailes, pat šausmas.

— Tagad nu jums ikvienam jāizlemj, — Kravcovs turpināja, — kas jūs esat — gļēvuļi vai drošsirdīgi Vācijas karavīri. No drošsirdīgajiem tūlīt, tepat uz vietas tiks radīta zonderkomanda, kas darbosies gestapo pārraudzībā un atradīsies šturmbanfīrera Grīnveisa rīcībā... — Kravcovs godbijīgi norādīja uz blakām sēdošo gestapovieti. — Strādāt kopā ar viņu ir liels gods. Nav vēl bijis gadījuma, kad komunisti un citi Vācijas ienaidnieki būtu dzīvi tikuši ārā no viņa rokām. Viņš arī pats jums tūlīt teiks dažus vārdus.

Grīnveiss laiski piecēlās un, pārlaidis puišiem stingu skatienu, sacīja:

— Manuprāt, viss ir pietiekami skaidrs jau no Konopļova kunga runas. Viņš visu labi pateica, es tā nebutu spējis. Mana specialitāte nav runas turēt, bet ņemt aiz dziesmas visādus sarkanos neliešus. — Grīnveiss diezgan labi mācēja krieviski, runāja mierīgā un pat tīkamā, samtainā balsī. — Man nav lielāka baudījuma kā tēmēt kāda sarkanā pakausī, nospiest mēlīti un redzet, kā uzšļāc smadzeņu fontāns. — Viņš pasmaidīja. — Ļoti patīkami klausīties, kā kauc šie sarkanie suņi, kad izspiežam no viņiem liecības, vai redzēt, kā viņi lokās, kad ar vienu lodi viņiem bijis par maz un tu uzliec punktu ar pēdējo svina porciju. Starp citu, komunisti ir sarausuši mantu. Jūsu zināšanai — tā visa piederēs jums. Man ir braši puiši, kas, tādā veidā tikuši pie bagātības, pērk sev Vācijā mājas. — Viņš atkal pasmaidīja, bet smaids tūlīt pazuda, kā nebijis. — Protams, atrodas arī svētuļi un visādi izdzimumi, kas novērš no mums savus bālos ģīmjus: netīru darbu mēs darot, rokas mums esot asiņainas. Nospļaujieties un izberzējiet ar kāju — šitā te! — Viņš nospļāvās uz grīdas, ar zābaku izberzēja spļaudekli un sviešus izsvieda uz priekšu savas spalvainās rokas: — Skatieties! Rokas ir tīras! Komunistu asinis var pilnīgi nomazgāt pat bez ziepēm. Nebaidieties, es jūs iemācīšu, kā pareizi šķaidīt pakaušus un mazgāt rokas. Un ziniet — vadonis mūs uzskata par vislielākajiem varoņiem. Uzvara — tas nozīmē, ka ienaidnieks ir beigts, un mēs katru dienu kaut ko darām šīs uzvaras labā. Darba pietiks jums visiem.

Grīnveiss apsēdās un teica Kravcovam, lai sākot pierakstīt tos, kas vēlas kļūt par zonderkomandas locekļiem. Jau agrāk Kravcovs bija pārliecinājis Kleineru, ka nepieciešams, lai puiši komandā iestātos brīvprātīgi, jo tad viņi jutīsies atbildīgāki par savu rīcību.

Kravcovs redzēja, ka jauniešus pārņem panika. Viņi klusu sarunājās. Daudziem seja kļuva balta kā krīts, acis iepletās.

Kravcovs paklaudzināja ar zīmuli pa galdu.

— Uzmanību! Kas ir ar mieru iestāties zonderkomandā, lai pieceļas!

Visi sēdēja kā sastinguši. Nepiecēlās neviens. Aizritēja krietns laika sprīdis, tomēr neviens pat nepakustējās.

— Nu?! — Grīnveiss iesaucās, vērdamies zālē, un uzsita dūri uz galda.

Tad pirmajā rindā piecēlās kāds puisis. Kravcovs zinaja, ka tas ir profesionāls kriminālnoziedznieks, zaglis, bet tagad — šo jauniešu barvedis. Tas bija tas pats Anatolijs, kas agrāk, kamēr viņu vēl nebija izspiedis Savuškins, kalpoja vācu inženierim Hormanim. Pēc mēģinājuma aplaupīt Hormani viņš bija nosēdējis divas nedēļas cietumā, tad izlaists ārā un tagad slamstī-jās apkārt pa pilsētu.

— Man ir kāds jautājums, — viņš ātri nobēra, neapšaubāmi baidīdamies, ka viņa piecelšanos var saprast nepareizi. — Kas notiks ar tiem, kuri šai komandā neiestāsies?

— Nosūtīsim darbā uz Vāciju, — Kravcovs skaļi atbildēja.

— Tādā gadījumā viss prātīgi jāapsver, — Anatolijs apdomīgi teica un aplaizīja lūpas. — Jautājums tik tiešām gaužām svarīgs. Mēs lūdzam dot mums laiku līdz rītdienai; jāizdomā un jāizlemj no visas sirds.

— Pareizi!

— Jāapsver!

— Te nav nekādi joki! — puiši sauca.

Kravcovs palūkojās Grīnveisā. Tas paraustīja plecus un noburkšķēja:

— Velns ar viņiem, lai padomā.

— Labi, — Kravcovs sacīja. — Dodam jums laiku līdz rītam. Rīt tieši astoņos visiem ierasties šeit. Un lai neviens nemēģina aizšmaukt. Tas vēlāk būs jānožēlo. Jūs esat brīvi. Izklīst!

Puiši grūstīdamies metās uz durvīm, un zāle ātri vien kļuva tukša.

— Nu, ko jūs teiksiet? — Kravcovs vaicāja Grīnveisam.

Grīnveiss, nepagodinādams viņu ar atbildi, piecēlās un atstāja zāli.

Kravcovs tīšām pakavējās vēl minūtes desmit. Kad viņš gāja ārā, uz lieveņa viņu apturēja Anatolijs; tālāk, slēpdamies aiz baznīcas žoga, barā stāvēja pārējie puiši.

— Mums jāparunājas, — Anatolijs teica draudīgā balsī un iespieda Kravcovu nišā, kur atradās kase. — Kādu putru tu, nelieti, esi ievārījis? Muldēji, muldēji, bet tagad gribi mūs ievilkt slapjos darbos, vai ne?

— Es pats to nezināju, — Kravcovs klusi atbildēja.

— Melo, nelieti! — Anatolijs šņāca, bolīdams baltas acis. — Gribi, lai mūs tiesā pēc piecdesmit astotā panta, bet pats aizlaidīsies, līdzi paķēris salaupīto zel'tu? Vai tu, savas ādas glābēj, domā, ka mēs par tevi nekā nezinām? Rīt redzēsi, cik tādu muļķu būs, kas te atnāks. Pārējos aizmirsti! Bet, ja tu par kādu muldēsi vai iegrūdīsi kādu ķurķī, samaksāsi pats ar savām asinīm. Saprati?

Pie kluba stūra parādījās divi kareivji, kas nesa uz nūjas uzmauktu lauka termosu. Ieraudzījis tos, Anatolijs tikko manāmi sakustējās, un viņa rokā iespīdējās somu duncis.

— Pamēģini 'tikai iepīkstēties, un es tev izlaidīšu garu, — viņš klusi sacīja. — Pats būšu pagalam, bet arī tevi, nelieti, būšu nožmiedzis.

Kareivji pārgāja pāri ielai un pazuda aiz stūra.

— Neaizmirsti, ka turu tevi prātā, — Anatolijs sacīja, iebāza dunci azotē un gāzelēdamies lēnām aizgāja uz baznīcas pusi!

Kravcovs noraudzījās puisim pakaļ un no visas sirds novēlēja, lai viņam izdotos pārliecināt pēc iespējas vairāk jauniešu ...

Nākamās dienas rītā klubā ieradās tikai divi puiši, un arī viņi, pēc visa spriežot, bija atnākuši vienīgi tāpēc, ka neuzdrošinājās bēgt, kā bija aizbēguši pārējie. Bet varbūt arī bija gudri aprēķinājuši, ka no diviem cilvēkiem nekādu zonder-komandu nenodibinās.

— Lasieties pie velna mātes! — Kravcovs viņiem uzbļāva, kad bija kļuvis skaidrs, ka vairāk neviens neatnāks. Pēc tam viņš devās pie Kleinera ziņot par notikušo.

Gestapo priekšnieka kabinetā Kravcovs iegāja kopā ar Grīn-veisu, ko bija pierunājis nākt līdzi, lai tas apstiprinātu, ka ticis darīts viss un viņš, Kravcovs, nav vainīgs, ja puiši bijuši zemiski zaķapastalas.

Uzzinājis, ka aizbēguši arī šie puiši, Kleiners kļuva gaužām nikns. Grūti pateikt, kā tas Kravcovam būtu beidzies, ja viņš ar gudru ziņu nebūtu atvedis sev līdzi Grīnveisu.

— Jūs padarāt mani par apsmieklu! — kliedza piesarkušais Kleiners. — Esmu telegrafējis uz Berlīni, saņēmis pārvaldes priekšnieka piekrišanu. Kā jūs tagad ieteicat man rīkoties?

— Šķiet, nekādu kļūdu netiku izdarījis, — Kravcovs stingri sacīja, lūkodamies Grīnveisā.

— Viņš runāja, kā pienākas, — Grīnveiss apstiprināja. — Acīm redzot, vispār nebija jēgas līst vai no ādas laukā šo krievu salašņu dēļ.

— Es nekā negribu zināt! — Kleiners kliedza. — Nav izpildīts svarīgs uzdevums, un es prasīšu, lai par to atbild.

Grīnveiss pavērās Kleinerā ar savām stingajām svina acīm.

— Oberšturmbanfīrera kungs, es jau sen brīdināju, ka jūsu nodoms izgāzīsies; cik atceros, toreiz teicu, ka nav iespējams no mēsliem lodes liet.

— Konopļova kungs man apgalvoja, ka viss būšot kārtībā, — Kleiners sacīja jau mazliet mierīgāk un nikni paraudzījās Krav-covā. — Ceru, ka jūs to atminaties.

— Es godīgi pildīju jūsu pavēli, pulkveža kungs, — Kravcovs klusi atbildēja. — Atļaušos teikt tikai to: nevajadzēja tā steigties. Jūs pats nedevāt mums laiku, lai mēs varētu kontingentu pienācīgi apstrādāt.

— Noskaidrošu, kas kur vainīgs... — Kleiners norūca un, brīdi klusējis, pievērsās Grīnveisam. — Visus šos salašņas saķert, radīt tādu režīmu, lai viņi raudātu nevis asaras, bet asinis, pēc tam nosūtīt uz Vāciju! — Kleiners pagriezās pret Krav-covu: — Jau šodien iesniedziet man sīku jo sīku rakstisku paskaidrojumu par visu šo notikumu. Jūs esat brīvi ...

38. NODAĻA

Rudins |oti bažīgi vēroja Androsovu. Te viņš domāja par pašnāvību, te atkal bija kā uzvilkta stīga: strādāja dienu un nakti, novājēja, acis drudžaini spīdēja. Reiz Androsovs ieminējās, ka esot nodomājis izdarīt kādu lielu darbu, bet, kādu īsti, pagaidām nestāstīja. Tikai teica: «Neveiksmes gadījumā atbildēšu es viens.» Rudinam nekad nebija patikuši noskaņojuma cilvēki, īpaši izlūka darbā, kas prasīja, lai prāts vienmēr būtu brīvs no blakus ietekmēm.

Ko Androsovs bija nodomājis? Rudins nolēma vēlreiz ar viņu nopietni aprunāties.

Garās darba dienas beigās, kad spalgi zvani visos stāvos prasīja, lai «Saturna» darbinieki atstātu galveno ēku, Rudins iegāja pie Androsova un uzaicināja viņu pastaigāties.

— Ja nu jāstaigā, tad jāstaigā, — Androsovs pavīpsnāja.

Viņi aizgāja līdz upes krastam un apsēdās uz sola pie smilšainas nogāzes. Rudins jau sen bija noskatījis šo vietu, kas bija izdevīga sarunai, kura nav paredzēta vēl kādam ausu pārim. Visapkārt kails krasts, priekšā — upe.

— Droši vien tas ir aiz noguruma, bet sapņos sāk rādīties velns zina kas, — Rudins sacīja. — Vakarnakt redzēju ...

Androsovs uzlika roku Rudinam uz ceļgala.

— Nevajag. Pastāstīšu jums savu plānu. Nesen uzzināju, ka Millers, slēpdamies no Žombaha, gatavo sarakstus ar visas mūsu aģentūras adresēm, droši vien, lai tos nodotu SD galvenajai pavēlniecībai.

— Kā jūs to uzzinājāt? — Rudins neuzticīgi vaicāja.

— Atcerieties, pirms divām nedēļām bija atbraucis no Berlīnes SD oberšturmbanfīrers kopā ar Kanarisa vietnieku Lahū-zenu. Oficiāli viņu misija nozīmēja kontakta uzlabošanu starp «Saturnu» un SD. Tomēr nejauši dzirdēju Lahūzena sarunu ar Zombahu. Patiesību sakot, dzirdēju tikai dažas Lahūzena frāzes. Viņš sacīja: «Viņi grib dabūt savās rokās mūsu aģentūru. Spriežot pēc visa, Millers slepus gatavo viņiem sarakstus. Lai gatavo vien, netraucējiet. Admirālis Kanariss Berlīnē darīs visu nepieciešamo . ..» Millers tiešām gatavo šos sarakstus — esmu to konstatējis pilnīgi droši. Jau otro nakti tos pārraksta Millera personīgā stenogrāfiste . . . Tālāk. Sarunā ar Millera adjutantu kapteini Noelu esmu uzzinājis, ka viņš pavisam negaidīti saņēmis no Millera balvu — desmit dienas ilgu atvaļinājumu un gatavojas braucienam uz Berlīni, bet pēc tam — pie ģimenes uz Drēzdeni. Viņš lūdza mani sameklēt kādu labu, tipiski krievisku dāvanu, ko varētu aizvest sievai. Apsolīju to izdarīt un jautāju, kad viņš brauks. Kapteinis atbildēja, ka skaidri vēl nezinot, jo šefam esot jābeidz kāds steidzams darbs, ko viņš vedīšot uz Berlīni.

— Kā mums iegūt šos sarakstus?

— Darīšu tā ... — Androsovs pēc brīža sacīja ne visai droši.

— Vilcināšos, neatdošu dāvanu līdz pašai Noela aizbraukšanai. Kad viņam vajadzēs jau braukt, teikšu, ka pēc tās jāiegriežas kādā mājā. Šo māju esmu jau noskatījis — tā ir pamesta ēka Torņa ielā. Atrodas pilsētas nomalē, pa ceļam uz lidlauku. Mēs abi tur ieiesim . . . Šaušanas nebūs ... Pievākšu sarakstus un pa apkārtceļu atgriezīšos «Saturnā». Un jums būs saraksti.

— Bet jūs pats nokļūsiet gestapo rokās, — Rudins piebilda.

— Lai, — Androsovs nopūtās. — Savu galveno darbu tomēr būšu paveicis.

Abi ilgi klusēja. Rudins ar acs kaktiņu vēroja Androsovu, kas nervozi smēķēja, un pirmoreiz nodomāja, ka šis cilvēks ir ko vērts, ka viņš 'tiešām dziļi pārdzīvo savu nodevību un no visas sirds grib tagad ziedot dzīvību, lai atgūtu godu kaut vai pēc nāves ...

— Jūsu dabūtās ziņas, Mihail Nikolajevič, ir ļoti vērtīgas, — Rudins klusi ierunājās, pirmoreiz nosaukdams viņu vārdā.

— Jūsu plānam tomēr ir divas principiālas kļūdas. Pirmkārt, to nav iespējams realizēt vienam pašam. Otrkārt, jūsu nāve nevienam nav vajadzīga. Labāk padomāsim abi kopā ... Kad adjutants varētu doties ceļā?

— Viņš sacīja, ka braukšot rīt, visvēlākais — parīt.

Pēc brīža Rudins teica:

— Bez pagrīdnieku palīdzības šoreiz nevarēs iztikt. Jāsāk rīkoties tūlīt. Dodiet precīzu mājas adresi.

— Torņa ielā astoņdesmit viens. Māja ir aiznaglota.

— Plāna pirmā daļa paliek bez pārmaiņām. Jūs brauksiet kopā ar viņu un ieiesiet mājā. Visu pārējo veiks citi. «Saturnā» vairs neatgriezīsieties... — Ievērojis, ka Androsovs ir ļoti izbrīnījies, Rudins pasmaidīja. — Jūs taču pats sacījāt: «Savu galveno darbu tomēr būšu paveicis.» Ar mazāk svarīgajiem darbiem tiksim galā bez jums. Tad nu tā, Mihail Nikolajevič, labāk nestrīdēsimies. Mums ļoti maz laika. Ejiet uz mājām, bet no rīta ienāciet pie manis. Uz redzēšanos!

Rudins piecēlās un tūlīt pazuda tumsā. Andrcsovs palika sēžam uz sola . ..

Tonakt radiosakaru ķēde Babakins — Markovs — biedrs Aleksejs strādāja ar pilnu slodzi. Ti’ka pārraidīti Rudina ziņojumi, Markova un biedra Alekseja atbildes. Beidzot pirms pašas rītausmas Babakins pieņēma Rudinam adresētu radiogrammu, kurā bija sīks darbības plāns, sākot ar to brīdi, kad Androsovs kopā ar Millera adjutantu būs ieradušies pamestajā nomales mājelē. Sis plāns Rudina rokās nokļuva pirms septiņiem rītā.

Aizritēja trīs dienas, tomēr adjutants vēl vienmēr nebrauca, lai gan katru dienu atgādināja Androsovam par dāvanu; Androsovs atbildēja, ka tā pagaidām neesot vēl sagādāta, ka paziņa aizbraucis pēc tās uz Minsku un atgriezīšoties ja ne šodien, tad rīt. . .

Vakarā kapteinis Noels iegāja pie Androsova un sacīja, ka viņš braucot nākamās dienas novakarē, jo esot jātiek uz lidmašīnu, kas naktī dodoties no Minskas uz Berlīni.

— Viss kārtībā, — Androsovs sacīja, — tai laikā dāvana būs jau sagatavota.

Astoņos vakarā bija vēl vasarīgi gaišs. Tumši zila vieglā mašīna «Mersedess» jau stāvēja pie «Saturna» durvīm. Iedams tai garām, Rudins aplūkoja šoferi — tas bija pavisam jauns kareivis. Ar viņu nebūs grūti tikt galā. Sarežģītāks uzdevums būs savaldīt kapteini Noelu. Tas bija spēcīgs vīrietis ar sportista augumu. Var gadīties arī citi sarežģījumi. Ja nu pēkšņi kopā ar Noelu brauc vēl kāds? Tiesa, paredzēts arī tas, tomēr jebkurš operācijas sarežģījums mazina izredzes uz panākumiem.

Drīz pēc astoņiem kapteinis Noels piezvanīja Androsovam un teica, lai viņš nākot uz mašīnu. Tieši tai laikā Rudins iegāja pie apakšpulkveža Millera žēloties, ka nepagūšot līdz rītam izpildīt visus uzdevumus, ja ziņu kopsavilkumu par gūstekņiem, ko caur savām rokām izlaidis «Saturns», viņam nea'tļaušot nodot Androsova ziņā.

— Labi, — Millers piekrita. — Kopsavilkumu nododiet Androsovam, sakiet, ka esat tā vienojies ar mani.

— Paldies.

Rudins aizgāja uz savu istabu. Tagad atdika tikai gaidīt un bažīties par turpmākajiem notikumiem. Pats viņš tajos nepiedalīsies un nekā par tiem nezinās tik ilgi, kamēr nebūs galīgais rezultāts, par kuru nez kad viņam paziņos Babakins. Pa logu Rudins redzēja, ka Androsovs un kapteinis Noels ar portfeli rokā iekāpj mašīnā, ka viņi braši apgriežas turpat ieejas priekšā un aizjoņo uz aizšķērša pusi.

— Labu veiksmi! ... — Rudins klusi novēlēja un apsēdās pie galda.

Pamestajā nomales mājelē viss bija sagatavots Noela un Androsova sagaidīšanai. Mājele tagad izskatījās apdzīvota: slēģi vaļā, pie logiem aizkari. Operāciju šeit vadīja pagrīdes apgabala komitejas loceklis Zavgorodnijs. Tur bija arī trīs citi pagrīdnieki, viņu vidū — sieviete. So sievieti pa jokam dēvēja par «miermīlīgo izkārtni».

Tumšzilais «Mersedess» apstājās, mazliet pabraucis mājai garām.

— Vai nāksiet kopā ar mani? — Androsovs jautāja Noelarti, atvērdams mašīnas durtiņas.

— Kas tad maksās par dāvanu? — Noels iesmējās. — Jūs taču to nedarīsiet.

Paņēmis portfeli, Noels izkāpa no mašīnas un devās pakaļ Androsovam.

Viņi iegāja ar nezālēm aizaugušā pagalmā.

Androsovs pieklauvēja pie loga, un tajā tūlīt parādījās sievietes seja.

Sieviete atvēra durvis un, iztapīgi klanīdamās, parādīja uz nākamajām durvīm, kas veda dziļāk mājā. Pirmais pa tām iegāja Androsovs, aiz viņa — kapteinis Noels. Nez vai Noels paguva ko aptvert — jau uz sliekšņa viņu nogāza no kājām smags sitiens pa galvu. Vienā acumirklī kapteini sasēja, muti viņam aizbāza ar vīkšķi.

Pēc brītiņa Androsovs izgāja uz ielas un pakliedza šoferim, ka Noels lūdzot viņu aiznest no mājas uz mašīnu čemodānu.

Ar šoferi apgājās laipnāk, viņu neapdullināja ar sitienu, tikai savīstīja kā zīdaini.

Pavisam drīz māja atkal bija tukša un neapdzīvota.

Tumšzilais «Mersedess», pie kura stūres tagad sēdēja pagrīd-nieks, ģērbies vācu jefreitora formas tērpā, izbrauca no pilsētas un joņoja pa lauku ceļu uz ziemeļrietumiem. Mašīnā atradās Zavgorodnijs, Androsovs un divi ar virvēm sasieti, nekustīgi ķermeņi.

Šī operācijas daļa bija noritējusi nevainojami. Nākamo epizodi realizēja jau partizāni un Budņicka kareivji. Viņi gaidīja mašīnu uz meža ceļa. Te pagrīdnieku, kas sēdēja pie «Mersedesa» stūres, nomainīja kāds Budņicka kareivis. Visu, kas bija portfelī un čemodānā, sabēra maisā, bet pašus tos iemeta atpakaļ mašīnā. Uz aizmugures sēdekļa, pie kura uz grīdas gulēja kapteinis Noels un viņa šoferis, apsēdās divi partizāni. Bagāžniekā, kur atradās benzīna kannas, ielika kārtīgu sprāgstvielas lādiņu. Androsovs palika pie partizāniem. Mašīna pagriezās atpakaļ, pa lauku ceļiem izjoņoja uz Minskas šosejas un, nobraukusi pa to kilometrus divdesmit, apstājās. Drīz vien uz šosejas atskanēja spēcīgs sprādziens. Grāvī iesviesto, saspridzināto mašīnu pārņēma liesmas. Partizāņi devās uz mežu. Šosejas tuvumā palika tikai šoferis, Budņic'ka 'kareivis, kuram bija jānovēro, kas notiks tālāk.

Pirmais degošo mašīnu ieraudzīja vācu motociklists, kas brauca uz Minskas pusi. Bija redzams, ka šis motociklists negatavojas apstāties; krēslā viņš iebrauca bedrē, ko uz šosejas bija izrāvis sprādziens, un gandrīz uzdrāzās virsū degošajām mašīnas paliekām. Bailes no partizāņiem bija stiprākas par ziņkārību: hitlerietis uzlēca uz motocikla un drāzās tālāk. Pēc minūtēm piecpadsmit pie mašīnas, kas jau beidza degt, apstājās autobuss ar sarkano krustu. Tomēr arī tas nepa'kavējās ilgāk kā pāris minūtes un tāpat aizjoņoja Minskas virzienā.

Tikai rītam austot, katastrofas vietā ieradās tankete ar kareivjiem un vieglā mašīna, kurā sēdēja trīs virsnieki...

Ap desmitiem vakarā Rudins iegāja pie Millera, atdeva paveikto darbu un, kad bija jau pagriezies uz iešanu, sacīja:

— Jā, Androsovs nav vēl paņēmis no manis materiālus par gūstekņiem. Vai jūs uzdevāt viņam ko citu?

— Nē. Bet kur tad viņš palicis? Pirms stundas es zvanīju, kabinetā viņa nebija.

Rudins paraustīja plecus.

— Tūlīt viņu atrodiet un atsūtiet pie manis!

— Klausos.

Apmēram stundu Rudins pēc labākās sirdsapziņas meklēja Androsovu: zvanīja pa telefonu, aizgāja uz ēdnīcu, tomēr meklēšana nekādus rezultātus nedeva. Tikai dežurējošais sakaru virsnieks pastāstīja, ka redzējis Androsovu sēžamies automašīnā kopā ar kapteini Noelu. To tad Rudins paziņoja pa telefonu Milleram.

— Pilnīgs disciplīnas trūkums, lūk, kas tas ir! — Millers kliedza klausulē. — Tiklīdz viņš parādīsies, lai tūlīt nāk pie manis!

Androsovs tomēr neparādījās.

Nākamās dienas rītā Zombaham ziņoja no Minskas, ka uz šosejas partizāni uzspridzinājuši un sadedzinājuši vieglo automašīnu, kas, spriežot pēc visām pazīmēm, piederējusi viņa iestādei. Mašīnā atrasti divi apdeguši līķi, kurus pazīt nav iespējams.

Zombahs tūlīt devās pie Millera.

— Vai jūs vakar kādu sūtījāt ar automašīnu uz Minsku?

Millera seja no sasprindzinājuma šķita sastingusi.

— Un tad? — viņš lēni vaicāja, cenzdamies neparādīt nemieru, kas viņu pārņēma, iedomājoties, ka Zombahs varbūt uzzinājis par sarakstiem. — Esmu kapteinim Noelam piešķīris desmit dienas ilgu atvaļinājumu un atjāvu viņam aizbraukt līdz Minskai dežūrmašīnā. Kas tad noticis? Vai atkal runa par benzīna taupīšanu? — Millers jau bija savaldījies, sejas izteiksme kļuva pat zobgalīga.

— Mašīnu uzspridzinājuši partizāni, — Zombahs paskaidroja. — Kapteinis Noels, acīm redzot, nogalināts.

Millers pielēca kājās, nobālēdams vienā mirklī. Varēja domāt, ka viņam pasaulē nav dārgāka cilvēka par kapteini Noelu.

— Kur tas noticis?

— Netālu no šejienes — Minskas šosejas sešdesmit pirmajā kilometrā.

— Es braukšu uz turieni. — Millers ātri izgāja no kabineta.

Ja Zombahs būtu devies tam līdzi uz katastrofas vietu, Millera

izturēšanās būtu viņā izraisījusi izbrīnu arī tur.

Millers kopā ar kareivjiem, kas viņu pavadīja, un ar tiem, kas bija atbraukuši tanketē, vairāk nekā stundu rakņājās pelnos un dzelzs gabalos, kamēr atrada divas apdegušas portfeļa atslēgas. Viņš ielika tās kabatā un tūdaļ zaudēja jebkuru interesi par notikumu uz šosejas, pat nepiegāja pie adjutanta līķa, kas gulēja pārsegts ar apmetni. Pasaucis sāņus gestapovieti, kurš vadīja izmeklēšanu, Millers vaicāja:

— Vai partizāņi?

— Nav nekādu šaubu, — gestapovietis atbildēja. — Mēs ne pirmo reizi saduramies ar tādām lietām, tas ir viņu darbs.

— Mašīnā brauca mans šoferis un adjutants.

Gestapovietis jautāja:

— Vai jūsu adjutantam bija trīs zelta zobi?

— Jā.

— Tad noteikti tas ir viņš, — gestapovietis pamāja uz apsegtā līķa pusi.

Millers iekāpa mašīnā un aizbrauca. Viņš jutās gandrīz pavisam mierīgs un, šūpodamies uz atsperīgā sēdekļa, centās noskaidrot, kas viņu tomēr vel mazliet satrauc. Pēkšņi atcerējās: kopā ar kapteini Noelu mašīnā iesēdās arī Androsovs. Kāpēc viņš bija ievajadzējies adjutantam? Tas tūlīt jānoskaidro. Atgriezies «Saturnā», Millers vispirms iztaujāja Rudinu, bet tas itin nekā nezināja. Tāpat nekā nevarēja pateikt Ščukins, ko viņš ataicināja pie sevis.

Androsovs neparādījās arī pusdienas laikā. Tagad par viņa pazušanu zināja jau viss «Saturns». Tikai tad pie Millera ieradās Fogels. Noels esot teicis, ka Androsovs palīdzot sagādāt kādu dāvanu sievai. Šī Fogela ziņa tomēr maz ko noskaidroja.

Androsova meklēšanu uzticēja gestapo. Tajā piedalījās arī Kravcovs, un nebija ko brīnīties, ja pēc nedēļas «Saturns» saņēma no gestapo ziņas, kas daļēji noskaidroja Androsova likteni. Gestapo ar sava slepenā aģenta palīdzību bija konstatējis, ka apmēram pirms nedēļas grupa nezināmu cilvēku, kuri, acjm redzot, ir saistīti ar slepenām komunistiskām organizācijām, saķēruši uz ielas kādu krievu, kas it kā strādājot gestapo, un kā nodevēju sodījuši ar nāvi. Līķa atrašanās vieta neesot zināma . . .

Nogaidījis gandrīz mēnesi, Rudins devās uz tikšanos ar Baba-kinu. Viņi sastapās tirgū tveicīgā vasaras dienā. Tirdzinieki šķita no karstuma kļuvuši miegaini un glābās novietņu ēnā. Visapkārt bija neparasts klusums. Tikai kāda sieva, kas stāvēja pie vārtiem, pēc vienādiem starplaikiem ķērkstošā balsī iesaucās:

— Kam saharīnu, kam saharīnu!

Rudins piegāja pie Babakina kioska.

— Vai nav kāds plāns krekls?

No tumšās novietnes izbāza galvu Babakins.

— Tāda prece, labais kungs, plauktos nemēdz gulēt. Pienāciet nākamajā svētdienā, pataupīšu priekš jums. — Babakins nolika uz letes bumbiņā savirpinātu papīrīti. Rudins to slepus paņēma un atstāja tirgu.

«Rudinam. Operācija, kurā piedalījās Androsovs, noritēja ļoti sekmīgi, lai gan bija radusies pēkšņi. Iegūtās ziņas ir ārkārtīgi vērtīgas. Ģenerālis Starkovs ieteicis piešķirt visiem operācijas dalībniekiem valdības apbalvojumus. Kāda tagad ir jūsu situācija? Vai nevajadzētu uz laiku samazināt aktivitāti? Pēc tam lai jums ir tikai divi mērķi: uzzināt jaunos «Saturna» sagatavotos aģentus un novērot, kā norisinās spēle, ko vēršam plašumā, iesaistīdami aizvien jaunus mūsu atklātos vācu aģentūras radiopunktus. Ir ārkārtīgi svarīgi zināt, ko no dezinformācijas ņem par pilnu, ko apšauba. Par Sčukinu viss saskan. Viņa sieva un dēls dzīvo Barabinskā, uzskata viņu par pazudušu bez vēsts. Paredzams, ka tuvākajās dienās mūsu rīcībā būs vēstule, ko Ščukinam raksta sieva un dēls. Pagaidām nekā nedariet, lai nodibinātu ar viņu tuvākas attiecības. Būs pareizāk, ja ar Šču-kinu nodarbosies kāds cits. Androsovs lūdz jūs pasveicināt un pateicas par visu, ko esat darījis viņa labā. Rīt nosūtīsim viņu uz Lielo zemi. Ar sveicienu Markovs.»

39. NODAĻA

Savuš'kina veikalnieciskās attiecības ar inženieri Hormani izbeidzās pēkšņi. Kādā tiešām jaukā vasaras dienā Hormanis paziņoja Savuškinam, ka nākamajā rītā viņi došoties braucienā pa visu «Pelēko jostu». Hormanim, kā viņš pats izteicās, vajadzēja vizuāli apskatīt vietas, kurās sākta aizsardzības mezglu* būve.

— Ņemšu jūs līdzi, — Hormanis sacīja. — Droši vien man tur būs jāsatiekas ar krieviem, kas ir jau sadzīti būvdarbu rajonā.

Viņi braukāja apkārt četras dienas, un Savuškinam radās iespēja sastādīt diezgan precīzu «Pelēkās jostas» aizsardzības būvju karti. Piektās dienas vakarā viņi atgriezās pilsētā. Naktī Savuš'kins pazuda. Nav zināms, ko par šo pazušanu domāja Hormanis un vai viņš kaut ko darīja, lai sameklētu savu vērtslietu piegādātāju.

Lielāko daļu ceļa Savuš'kins paveica naktī, braukdams ar motociklu. Tad viņš paslēpa mašīnu aizgruvušā blindāžā, kas atradās ceļa malā, un tālāk gāja kājām. Agrā rītā viņu apturēja partizāņu bāzes patruļnieks. Savuškins nezināja caurlaides paroli, un viņam bija jāgaida, kamēr patruļnieki mainīsies. Ka tevi piķis! Vai tad bija vērts visu nakti steigties, tik daudz riskēt, lai iestrēgtu pie savas bāzes! Mēģinājums uzsākt sarunu ar patruļnieku nekā nedeva. Bargais jauneklis ar automātu uz krūtīm sarunā neielaidās. Vēl vairāk — tas, ka Savuškins bija par bāzi labi informēts, izraisīja viņā aizdomas: viņš pavēlēja pacelt rokas un ar seju pagriezties pret vecas priedes stumbru. Neatlika nekas cits kā pavēli izpildīt. Tas būtu bijis pavisam smieklīgi, ja nebūtu tik grūti stāvēt, piespiežot degunu pie grambainas priedes mizas, pa kuru uz augšu un leju tekā skudras.

Beidzot atnāca nomainītājs, un bargais jauneklis ar automātu rokās aizveda Savuškinu uz bāzi.

— Tā jums arī vajadzēja, spekulanta kungs, — Markovs smējās, kad Savuškins bija izstāstījis savu rīta piedzīvojumu. — Patruļnieks taču nojauta, ka viņam darīšana ar melnā tirgus šeftmani.

Savuškins atārdīja uz svārku muguras oderi, izvilka balta auduma gabaliņu un klusēdams nolika to uz galda.

— Vai pārskats par izlietotajām vērtslietām? — Markovs pasmaidīja.

— Tieši tā.

Markovs uzmanīgi izlasīja un apskatīja visu, kas uz auduma bija uzrakstīts un uzzīmēts, tad priecīgi paraudzījās Savuškinā.

— Ceru, ka tagad jūs spekulanta nelietīgo darbu vērtējat citādi.

— Un tomēr tā ir draņķīga nodarbošanās, — Savuškins atbildēja.

— Tikai neapšaubāmi izdevīga, — Markovs iebilda. — Vai zināt, ko vērts šis audekla gabaliņš? Klusējat? Aiz kautrības? Šī jūsu lupatiņa nav nemaz novērtējama, dārgais Savuškin. Paldies par lielisko darbu! Un no Hormaņa pat neatvadījāties?

— Nebija laika.

— Tā nu gan nevajadzēja, Savuškin, — Markovs smiedamies sacīja, — tas bija nepieklājīgi. Viņš taču var apvainoties. Hor-manis ļoti daudz darījis jūsu labā, bet jūs izturējāties pret viņu tik bezkaunīgi.

Abi jautri smējās.

— Pāris dienu atpūtieties, bet pēc tam būs jadodas ceļa, — Markovs teica.

— Uz kurieni?

— Uz pilsētu. Mēs visi pārceļamies uz turieni.

Doties uz pilsētu gatavojās Markovs, Savuškins, Gaļina Gro-mova, Markova mazais adjutants Koļa un Budņickis ar divdesmit kareivjiem. Septiņus kareivjus nolēma atstāt uz vietas, lai viņi paliktu rezervē un apsargātu bāzi. Ar pagrīdnieku palīdzību pilsētā bija jau. sagatavotas telpas, kur varēs apmesties Markovs. Budņickis un viņa grupa dzīvos kāda kareivja radinieku mājā. Pagrīdnieki bija pārbaudījuši šo vietu un nosprieduši, ka tā ļoti izdevīga: māja atradās nomaļus, blakus pilsētas kapsētai, aiz kuras tūlīt sākās nepārredzams, ar krūmiem aizaudzis un dziļām gravām izvagots līdzenums. Rezerves rācija,

r

■

daļa mantu un munīcijas Budņicka grupas vajadzībām bija jau nogādātas pilsētā. Tika galīgi precizēts pārgājiena maršruts. Par visgrūtāko un bīstamāko bija uzskatāma pati pieeja pilsētai. Biedrs Aleksejs un viņa (audis domāja, ka pie pilsētas būtu jā-pie'kļūst, ejot cauri pārpurvotam mežam, bet takas tur labi zināja tikai viens cilvēks — mežsargs Matvejevs, kuru jau trešo dienu nevarēja atrast. Pie viņa mājas mežā dežurēja partizāņu izlūki, bet večuks bija kā zemē iegrimis.

Pārcelšanās bija pilnīgi sagatavota. Tikai Budņickis pēc paraduma domāja, ka nav vēl visu pateicis savam vietniekam Kudrjavcevam, kas paliks bāzē kopa ar sešiem kareivjiem. Viņš neatkāpās no Kudrjavceva ne soli un uzmācās tam ar nebeidzamiem pārbaudes jautājumiem.

Pēc tam Budņickis metās virsū Loveiko, kas arī bija starp tiem septiņiem, kuri palika bāzē.

Ar to viņš runāja mazliet citādi.

— Ceru, ka neesi aizmirsis, kā mēs tevi tiesājām par noziedzīgo patvaļu.

— Tādus gadījumus neaizmirst, — Loveiko drūmi nomurmināja.

— Tas ir labi. Tad tev viss ir skaidrs? Kudrjavceva pavēle ir likums. Ja nu tomēr tev pašam būs jādod pavēles citiem, ko tu darīsi vispirms?

— Domāšu.

— Par ko?

— Par kareivjiem — kā gan citādi? Par to, kā labāk izpildīt pavēli, turklāt bez zaudējumiem.

— Pareizi, Loveiko, — Budņickis nopriecājās. — Ja rīkosies tā, tu vēl piedzīvosi, ka atdosim tev atpakaļ augsto partijas biedra nosaukumu. Bet varbūt tev tas nav vajadzīgs?

Loveiko ar visu smagnējo augumu pagriezās uz Budņicka pusi, viņa acis ļauni iegailējās.

— Labi, labi, — Budņickis nomierinoši sacīja. — Es jau tikai vaicāju.

Budņickis atkal steidzās pie Kudrjavceva. Viņam pēkšņi šķita, ka tas katrā ziņā aizmirsis, kā jāuztur sakari ar partizāniem . ..

Gaidīdams gājienu uz pilsētu, visvairāk nervozēja Koja. Viņš zināja, ka Markovs jau ilgi nespēj un nespēj izšķirties, ko darīt — ņemt viņu līdzi vai ne. Un tad vēl starpgadījums ar Galinās ģīmetni. Zēns tomēr nozvērējās parādīt visiem savu partizāna izturētību un ne reizi ne ar vienu nesāka runāt par gājienu uz pilsētu, izlikās, ka viņam gluži vienalga, kur atrodas, — viņš ir kareivis, un nav svarīgi, kurā vietā jākaro, galvenais — lai tikai nebūtu jāsēž, rokas klēpī salikušam. Markovs tomēr redzēja, cik |oti puisis ir satraukts, ar kādu sasprindzinājumu klausās, kad sākas runas par pārcelšanos uz pilsētu. Arī Mar-kova lēmumu ņemt viņu līdzi Koļa noklausījās, kā pieklājas karavīram, — mierīgi, bez jebkādiem jūtu izplūdumiem. Kad Markovs šo lēmumu bija paziņojis, viņš ieņēma militāru stāju un teica:

— Tieši tā, biedri apakšpulkvedi . ..

Vakarā ieradās partizāņu ziņnesis — mežsargs Matvejevs beidzot bija atgriezies. Noskaidrojās, ka viņš mežā atradis ievainotu padomju lidotāju, kura mašīna bija notriekta zemē, un veselu nedēju meklējis tam drošu patvērumu. Izvest Markova grupu cauri pārpurvotajam mežam Matvejevs bija ar mieru.

Grupa gāja līdz šim mežam divas naktis pēc kārtas. Pēdējo dienu pirms došanās cauri pārpurvotajam mežam viņi pavadīja gravā, kas bija aizaugusi ar tik bieziem lazdu krūmiem, ka tajā gandrīz neielauzās dienas gaisma. Novakarē tur vajadzēja ierasties mežsargam.

Tas bija vārgs vīrelis, pēc izskata gadus piecdesmit vecs. Kad Markovs neticēja, ka viņam jau pāri septiņdesmitiem, večuks sacīja:

— Es, biedri priekšniek, esmu tāds kā tā sarūsējusī, jau vectēva iedzītā nagla, uz kuras mazbērni karina šūpoles.

Večukam bija straujas 'kustības, asa mēle, un viņš ne mirkli nespēja nosēdēt mierā.

— Nē, nē, nav labi dievam acīs grābties, spēka man vēl diezgan, — viņš teica un, žigli pacēlies uz pirkstgaliem, satvēra ķeburainu lazdu, sapurinādams to tik spēcīgi, ka tā visa nodrebēja un mezglainais stumbrs iečīkstējās. Viņš iesmējās. — Nesen kādu nakti gan domāju, ka nu visam beigas, ka vakars klāt. Tā paša lidotāja dēļ, kad tevi piķis. Uzkrita man kā sniegs uz galvas. Viena kāja viņam lauzta, otra — ievainota. Kā tādu dabūt projām uz citu vietu? Uzvēlu sev uz muguras un sāku stiept. Nolēmu aizgādāt pie kādas večiņas, kas dzīvo Ligovkā, bet līdz turienei, var teikt, verstis astoņas, ja ne vairāk. Sī večiņa jau uzcēlusi kājās ne vienu vien ievainoto. Tā nu sāku stiept. Pirmajā karstumā rādījās, ka nav nemaz tik smagi. Lidotājs taču bija vājiņš, gandrīz kā tāds puika. Tomēr trešajā vai ceturtajā verstī viņš sāka man likties kā pops Sergejs no Gluhovičiem,

tik smags, kā būtu ar akmeņiem pielādēts. Tomēr nesu, jo pa nakti viņš bija jāaizgādā līdz večiņai. — Matvejevs puiciski nolauza zariņu un sāka ar to sist pa krūmiem. — Un tomēr neaiznesu. Rādījās, ka gaisa vairs nav, ka kreisajos sānos kāds man iegrūdis dunci. Labi vēl, ka tas notika mežā. Gulējām abi blakām kā pusdzīvi — lidotājs un es. Viņš man teic: «Pamet mani! Nemokies!» Bet es viņu lamāju visnešpetnākajiem vārdiem. Mēģinu piecelties, un tūlīt sānos atkal tikpat kā ar dunci iedur, sākas tādas sāpes, ka balsī gribas bļaut, arī gaisa atkal nav. Tā nu mēs abi guļam divas dienas un naktis. Taisni jāsmejas. Zvērēni skraida mums apkārt, aposta, sāk rotaļāties. It kā mēs abi ar lidotāju nebūtu vairs cilvēki. — Mežsargs iesmējās, tad, pagrozījis galvu, turpināja: — Un pēkšņi — it kā to dunci kāds būtu man izrāvis. Pieceļos — nekas nekaiš, pavicinu rokas — arīdzan nekur nesāp. Tavu brīnumu, tāda jušana, it kā nekas nebūtu bijis. Mēģinu lidotāju atkal uzdabūt uz muguras, bet redzu — nav pa spēkam. Skaidrs, biju kļuvis vārgs, divas dienas dzīvodams bez ēšanas... Neatlika nekas cits kā paslēpt viņu krūmos. Iedevu ūdeni, sarāvu veselu kaudzīti zaķu skābeņu un devos meklēt palīdzību. Bet palīdzība nestāv nekur nolikta. Kuram katram, ko sastop ceļā, to lūgt vis nevar. Vajadzēja iet pēc kāda skolotāja, apmēram verstis piecas. Nekas, aizgāju arī, visu paguvu izdarīt. Lidotājam atradām drošu patvērumu. Tālab, biedri priekšniek, tik ilgi aizkavējos. Lūdzu piedošanu.

— Kas tad tur būtu ko piedot? — Markovs atbildēja. — Par tādu cildenu darbu jāsaka paldies.

— Cildenu? — Matvejevs brīdi domīgi klusēja, galvu sānis noliecis, tad aizsvieda projām viciņu un aptupās netālu no Mar-kova. — Tātad jums jātiek uz pilsētu, biedri priekšniek?

— Jā. Un jātiek tā, lai neviēns mūs neredzētu. Vai tas izdosies?

— Oho! — mežsargs iesmējās. — Panākt to, lai visi apkārtējie iedzīvotāji kļūtu akli, es gan nevarēšu. Bet kārtīgi aizvest — to es spēju. — Viņš lēnām pārlaida skatienu Markova ļaudīm. — Tiesa, jūsējo ir padaudz, un katrs cilvēks saceļ kādu troksni. Tas tomēr nav nekas. Tad nu tā: uz jonīti aizskriešu, palūkošos, kas notiek manā mežiņā. Bet jūs esiet gatavi. Būšu drīz klāt... — Viņš piecēlās un, ķerdamies pie lazdu krūmiem, straujiem rāvieniem sā'ka ātri kāpt ārā no gravas.

Markovs noskatījās viņam pakaļ un nodomāja: «Tas ir galvenais, ko nav ņēmis vērā idiots Hitlers. Viņš skaitīja mūsu tankus, bet skaitīt vajadzēja tādus cilvēkus, kāds ir šis mežsargs.»

Markovs ataicināja pie sevis Savuškinu, kas mazliet tālāk sēdēja uz akmens un kaut ko neatlaidīgi domāja.

— Kā tad nu ir — vai radušies kādi priekšlikumi? — Markovs viņam jautāja.

— Pagaidām ne, — Savuškins drūmi atbildēja, apsēzdamies blakām. — Galvenais ir tas — kur es varētu ar viņu tikties?

— Tas tiesa, — Markovs piekrita. — Tomēr, manuprāt, aprēķinos jāvadās pēc tā, ka jūs, protams, nesatiksieties «Saturna» garnizona teritorijā.

— Bet ja nu viņš no turienes ārā nenāk? — Savuškins vaicāja.

— Pirmkārt, tas vēl jānoskaidro. Otrkārt, varbūt šai ziņā var palīdzēt Rudins. .

— Zīlēt kafijas biezumis es neprotu, mana galva nav tam piemērota. — Savuškina sejā atspoguļojās ciešanas.

— Mēģiniet tomēr pazīlēt, — Markovs vēsi sacīja. — Pieļausim, ka viņš iziet ārpus garnizona. Kā jūs sāksiet ar viņu runāt?

— Tad jau tas būtu vieglāk par vieglu... Es visu laiku domāju par to, kā satikties ar viņu tur — garnizonā.

— Tādas tikšanās nebūs, — Markovs teica. — Ne kaut kā tāda, kas būtu vieglāks par vieglu, arī negaidiet. Jums, Savuš-kin, būs jāveic sarežģīta, grūta operācija, un darīšanas jums būs ar bīstamu cilvēku. Vēlreiz lūdzu to iegaumēt.

— Klausos... — Savuškins redzēja, ka Markovs dusmojas.

Runa bija par tikšanos ar Ščukinu. Šai uzdevumā Markovs

bija nolēmis sūtīt Savuškinu un tagad visādi centās parādīt, cik sarežģītā situācijā viņam vajadzēs to veikt. Androsova noslēpumainā pazušana nevarēja nepadarīt piesardzīgus tiklab «Saturna» vadītājus, kā arī Ščukinu. Ja Ščukins noticējis, ka Androsovu notvēruši un sodījuši ar nāvi pagrīdnieki, viņš uz ielas baidīsies no jebkura pretimnācēja un vairīsies iziet ārpus garnizona teritorijas. Pēdējā ziņojumā Rudins bija pavēstījis, ka visiem krieviem, kas strādā «Saturna», atņemtas tiesības zināt garnizona paroli, kura mainās ik dienas. Katrā atsevišķā gadījumā, kad rodas vēlēšanās iziet ārpus garnizona robežām, jāizprasa priekšniecības atļauja. Viens no diviem: vai nu «Saturna» vadība noticējusi, ka Androsovu saķēruši pagrīdnieki, un tā grib izsargāties no jauniem zaudējumiem, vai arī tur slēpjas kas cits — pastiprinājusies neuzticība pret visiem krieviem. Pašlaik situācija tur bija ļoti sarežģīta, saspīlēta, un vajadzēja, lai Savuškins to pilnīgi saprastu.

Dziļajā gravā bija jau iestājies vakars, un tikai tad, kad cauri biezajiem, lapotajiem krūmiem pēkšņi izlauzās gaismas stars, kļuva skaidrs, ka augšā ir vēl diena. Saulei vajadzēja norietēt pēc pusstundas.

Pa gravas slīpumu, veikli slīdēdams no ikrūma uz krūmu, kāpa lejā mežsargs Matvejevs.

— Te nu es esmu! — viņš jautri sacīja. — Pusstunda laika, lai sagatavotos, un tad dosimies ceļā.

Sis pēdējais ceļa posms, kurā vajadzēja iet pa pārpurvoto mežu, bija loti grūts. Drīz vien grupā vairs nebija neviena, kas nebūtu samircis ūdenī līdz jostas vietai. Ar mežsargu gan bija citādi. Viņš gāja pa priekšu ātri un viegli. Ja kāds brida, ūdeni skaļi plunkšķinādams, večuks neapstājies pagriezās un čukstus vaicāja skaidrā balsī:

— Vai tiešām jūs nekā neredzat?

— Mēs maz ko redzam, — atbildēja Markovs, kas gāja tūlīt aiz viņa.

— Ai, ai, ai! — mežsargs pārmetoši noteica un, klusi krakšķēdams, devās tālāk. Nebija saprotams, kā viņš pats spēj saskatīt taku.

Tā viņi gāja jau ceturto stundu.

— Vai neatpūtīsimies? — Markovs klusām apjautājās.

— Es zinu, kad būs vajadzīgs, — Matvejevs iedams atbildēja.

Viņi gāja varbūt vēl stundu. Pēkšņi mežsargs apstājās.

— Piestātne, — viņš jautri paziņoja un, paspēris dažus soļus v sānis, apsēdās uz celma. — Krēslu te būs diezgan, tikai palūkojieties apkārt.

Tiešām, uz celmiem varēja apsēsties visi. Tas bija neliels, sauss klajumiņš, kam visapkārt pacēlās kluss, biezs mežs.

— Mēs esam te piestājuši nevis tāpēc, ka te ir krēsli, — Matvejevs sacīja, — bet pēc aprēķina, kas izdarīts saskaņā ar jūsu prasībām. Lielākā daļa ceļa jau aiz muguras, un pilsētā jūs varat ieiet vēl tumsā. Tagad jāizvēlas, ko darīt — vai nu atpūsties, vai iet tālāk, kā nu būtu pareizāk. Starp citu — vai atpali-cēju nav?

— Nav, — Budņickis atbildēja. Viņš bija gājis pēdējais.

Mežsargs pielēca kājās tikpat pēkšņi, kā pirmīt bija apstājies,

saraustīja bikses un teica:

— Iesim tālāk! Tagad būs sausāks.

Neapstādamies viņi gāja vēl apmēram divas stundas: Mežs kļuva manāmi retāks, un drīz vien sākās krūmājs. Izgājis no seklas graviņas, mežsargs apstājās un pagaidīja, kad būs sapulcējusies visa grupa.

— Tad nu tā, — viņš čukstus sacīja. — Vai to tur koku redzat? No šā koka līdz pilsētas kapsētai ir divsimt soļu. Skaidrs? No kapsētas sākas iela, kas ved taisni uz pilsētu, tomēr prātīgāk būs iet cauri dārziem, vairāk pa labi.

— Tur mēs visu jau zinām, — Markovs atbildēja. — Bez tam kapsētā vajag būt cilvēkiem, kas mūs gaida.

— Nu, tad laimīgu ceļu! — mežsargs novēlēja un sniedza Markovam raupju roku. — Bet es došos atpakaļ uz mājām.

— Paldies, — Markovs sastostījās. Ka tevi jods, viņš nebija pat atradis laiku uzzināt mežsarga vārdu! — Paldies, dārgais biedri Matvejev!

— Tad ne jau, es taču neesmu nekāds dargais, — mežsargs iesmējās, jau sākdams iet uz meža pusi. — Esmu tikai tāds ka bezmaksas pielikums vai arī tā — mazvērtīgs kā ta kapeika, kuru ne vienmēr uzreiz var atrast, bet bez kuras rublis tomēr nav rublis ... — Viņa vieglie soļi drīz vien apklusa krūmos.

40. NODAĻA

Admirālis Kanariss ieradās pēkšņi. Tik pēkšņi, ka nebrīdinātā komandantūra aizturēja viņa mašīnu pie iebrauktuves garnizona teritorijā. Zombahs tai laikā savā savrupmājā gulēja pēcpusdienas miegā. Uz vietas bija tikai apakšpulkvedis Millers, kas tad arī sagaidīja izlūkdienesta šefu.

Viņi iegāja Millera kabinetā. Kanariss bija lieliskā omā un humoristiski stāstīja, kā viņu pie aizšķērša apturējuši sargi, pra-. sījuši paroli un nav vēlējušies atzīt nekādus admirāļus. Arī Millers klausīdamies smējās, tomēr klusībā visu laiku drudžaini mēģināja atrast izskaidrojumu, kāpēc Kanariss ieradies tik pēkšņi. Varbūt tāpēc, ka uzzinājis par viņa neseno braucienu uz Varšavu un tikšanos ar Kaltenbrunneru? Pēc adjutanta bojā ejas Millers otrreiz aģentūras sarakstus vairs netika izgatavojis. Pirms nedēļas viņš bija aizlidojis uz Varšavu un saticies tur ar Kaltenbrunneru, no kura visi baidījās. Kad Millers bija viņam izstāstījis, kas noticis ar adjutantu un sarakstiem, Kalten-brunners drūmi piebilda:

— Nebrīnīšos, ja kādreiz noskaidrosies, ka tas ir Kanarisa darbs. Jūs pietiekami nenovērtējat viņa cilvēku izveicību.

— Varu galvot, ka Zombahs par šiem sarakstiem nekā nezināja, — Millers sacīja. — Tajās dienās, kad tos sastādīju, viņš slimoja un darbā nemaz nerādījās.

Kaltenbrunners palūkojās Millerā blāvām, mūždien asarojošām acīm un nekā neteica. Viņi vienojās rīkoties citādi. «Sa-turnā» reizi nedēļā ieradīsies speciāls valsts drošības pārvaldes kurjers, kuram Millers iedos ziņas par tiem aģentiem, kas sākuši darboties iepriekšējā nedēļā, un tādējādi divu trīs mēnešu laikā gestapo rokās būs pilnīga aina par aģentūru, kura atrodas padomju aizmugurē.

— Vajadzīgajā brīdī visu šo saimniecību pārņemsim savās rokās un parādīsim vadonim, ko nozīmē aktīvi izmantot tādu spēku, — Kaltenbrunners sacīja.

Kad abi bija jau sākuši atvadīties, viņš it kā starp citu paziņoja:

— Jūs dabūsiet jaunu adjutantu. Ļoti uzticamu cilvēku, ar viņu jums būs vieglāk.

Šis jaunais adjutants — virsleitnants Birkners vakar bija ieradies un sācis strādāt...

Tagad, brīvi risinādams ar Kanarisu nenozīmīgu sarunu, Millers to modri novēroja, joprojām ar bailēm domādams, vai tikai Kanariss nav uzodis par viņa tikšanos ar Kaltenbrunneru. Tomēr ne. Admirālis bija jautrs un ļoti demokrātisks. Iztaujādams Milleru par ģimeni, viņš to norāja, ka tas gada laikā nav atradis iespēju aizbraukt pie sievas kaut uz pāris dienām.

— Lai cik esmu aizņemts, — Kanariss stāstīja, — vienmēr cenšos kādu brīdi būt arī mājās. Tā nepavisam nav bioloģiska prasība. Pat stundu ilga atpūta mājas apstākļos neparasti nomierina un izvēdina smadzenes. Pamēģiniet! — Kanariss iesmējās. — Pats pārliecināsieties, ka tā tas ir. Bet varbūt jūs dodat priekšroku Zombaha metodei un mēģināt pārvilkt ģimeni uz šejieni?

Tagad pienāca Millera kārta smieties.

— Viņam no tā nekas neizdevās. Jau trešajā dienā sieva paziņoja, ka nevēloties dzīvot šai pretīgajā midzenī, un aizbrauca.

Arī Kanariss skaļi iesmējās.

— Tas nu gan ir! Man viņš tomēr nav teicis ne vārda.

Pa Millera kabineta durvīm pabāza galvu adjutants Birkners.

— Vai drīkst?

— Jūs atļaujat? — Millers pievērsās Kanarisam.

— Protams, darbs pirmajā vietā, — Kanariss aizgāja pie loga.

Adjutants pasniedza Milleram vākus ar aģentu ziņojumiem, uz kuriem vajadzēja steidzīgi atbildēt.

— Fogels sēž pie manis, gaida ... — Birkners čukstus teica un, bailīgi palūkojies Kanarisā, gāja ārā.

— Piedodiet, admirāli, man jāizlasa daži ziņojumi, uz kuriem jāatbild tūlīt.

— Lūdzu. Kas tie par ziņojumiem?

Kanariss apsēdās pie Millera galda.

— Lūdzu. — Millers sniedza viņam vākus.

— Nē, nē, pastāstiet īsi visinteresantāko.

Millers sāka izskatīt ziņojumus.

— Tā... Kāds mūsu aģents jau otro mēnesi ceļ trauksmi tāpēc, ka Sarkanajā Armijā esot notikušas pārmaiņas dokumentu noformēšanā.

— Vai citi to neapstiprina? — Kanariss vaicāja.

— Tur jau ir tā lieta, ka ne. Manuprāt, aģents padevies panikai.

— Nē, nē, apakšpulkvedi, tas ir ļoti nopietni. Pārbaudiet vēlreiz, es došu arī savējiem tādu pašu uzdevumu. — Kanariss palūkojās pulkstenī. — Tieciet galā ar darbiem, pēc tam iesim modināt Zombahu.

Millers uzrakstīja uz ziņojumiem rezolūcijas un, izsaucis adjutantu, atdeva viņam vākus. Kad tas bija izgājis, Kanariss ar melnajām, spīdīgajām acīm paraudzījās Millerā un jautāja:

— Kā jūs vērtējat mūsu darbu?

Millers nesteidzās atbildēt.

— Šis vērtējums vienmēr ir atkarīgs no visas militārās situācijas, — viņš piesardzīgi sacīja.

— Tad pašreiz mūsu darbu jūs vērtējat optimistiski, vai ne? — Kanariss vaicāja, cieši vērdamies Millerā, kas neatbildēja pietiekami ātri, un nekādi neparādīdams, ka nupat uzsācis savu iemīļoto rotaļāšanos ar vārdiem, kurā viņš ir nepārspējams meistars. — Jā, jā, tieši tā ... — viņš domīgi sacīja, Millera atbildi nesagaidījis. — Pašreiz veidojas lieliska militārā situācija. Tajā mūsu vadoņa gudrā stratēģija izpaužas visā pilnībā. Droši vien Maskavu varēja ieņemt arī pagājušā gada rudenī, bet nesalīdzināmi ērtāk to ir izdarīt tā, kā aprēķinājis vadonis, — ieņemt tagad. Izrāviens uz Volgu devis mums jaunas, ļoti lielas platības, kas turklāt ir ārkārtīgi bagātas. Lai saskaitītu gūstekņus, mūsu štābi atkal lieto aritmometrus. Sta|ingradu ieņemsim vistuvākajā laikā. Tas nozīmē, ka Maskava būs atgriezta no dienvidiem, vispirms no naftas. Pēc tam trieciens ziemeļu virzienā, gar Volgas krastiem, un Maskava būs atgriezta arī no austrumiem. Tad mēs šo pilsētu, noasiņojušu un nevarīgu, iebāzīsim savā kabatā un kabatu cieši aizpogāsim. Tātad, dārgais Miller, mūsu optimisms ir pilnīgi pamatots.

— Jā, jā, — Millers steidzīgi piebilda. — Komunistu kungu gaviles decembrī bijušas ļoti īslaicīgas. Protams, ja tur, frontē, viss risinās tik sekmīgi, arī darbs, ko darām šeit, šķiet noderīgāks un veiksmīgāks.

— Tas ir aplam, — Kanariss skarbi noteica. Viņš rotaļājās ar Milleru kā kaķis ar peli. — Aplam, apakšpulkvedi. Mūsu darbs pagaidām nav mūsu vadoņa armijas varoņdarbu cienīgs.

— Tādā nozīmē — protams, jā, — Millers steidzās piekrist.

— Kādā nozīmē tad vēl varētu būt? — Kanariss brīnījās.

Millers saprata, ka vislabāk būs klusēt.

— Tieši šajā nozīmē būtu jāuztraucas par mūsu darbu, — Kanariss turpināja. — Ja, lietojot feldmaršala Klūges tēlaino izteicienu, Maskavu var nosaukt par padomju sirdi, tad vadoņa rīcību frontē var uzskatīt par operāciju, kas liek noasiņot boļševiku sirdij. Vai tad mūsu svēts pienākums nav palīdzēt armijai un saārdīt ienaidnieka sirdi no iekšienes? Tādam un tikai tādam jābūt mūsu mērķim, visa mūsu darbība jāievirza šajā gultnē. Pastāv, piemēram, tāda problēma: vai nav pienācis laiks mūsu spēkus apvienot ar drošības dienesta spēkiem, balstīties uz tā cīņas pieredzi? Ko jūs par to teiksiet?

Millers klusēja un jutās ļoti nelāgi; viņš atcerējās, kā, izteikdamies par šo tematu, bija apdedzinājies Smoļenskā. Vai tiešām Kanariss uzzinājis par viņa tikšanos ar Kaltenbrunneru un tāpēc arī sācis runāt par spēku apvienošanu?

Ļoti labi saprazdams, ka sarunas biedrs uz jautājumu neatbildēs, Kanariss sacīja:

— Dodiet, lūdzu, rīkojumu, lai uzmodina Zombahu.

Millers jau stiepa roku uz zvana pusi, bet Kanariss viņu

pēkšņi apturēja:

— Tomēr nevajag. Lai jūsu adjutants aizved mani uz viņa dzīvokli.

— Es pats jūs pavadīšu, — Millers teica. — Man ir jauns adjutants, viņš te nekā vēl nezina.

— Jā, biju pavisam aizmirsis ... — Kanariss pašūpoja galvu. — Ar jūsu iepriekšējo adjutantu taču notika nelaime. Tā arī nekas nav noskaidrojies? Slepkavas nav atrasti?

— Nē, tomēr viņi ir zināmi — tie bijuši partizāni.

— Ja atmiņa mani nevij — vai tas nebija kapteinis Noels? Mazliet viņu atceros.

Millers piecēlās.

— Vai atjausiet jūs aizvest pie pulkveža Zombaha?

— Nav vērts, apakšpulkvedi, jau tā esat manis dēj zaudējis joti daudz laika. — Kanariss strauji piegāja pie loga. — ŠJdet, tur tā savrupmājiņa, pie kuras aug divi bērzi? Es pats, es pats. Vakarā vēl tiksimies.

Stāvēdams kabinetā tālu no loga, Millers redzēja, ka admirālis Kanariss, rokas uz muguras salicis, lēnām pāriet pāri ielai un pagriežas aiz Zombaha savrupmājas stūra. Millers bija uztraucies no visas tiesas un jaunojās pats uz sevi, ka nav spējis cienīgi novadīt šo sarunu un kā akla pele ik pēc brīža iekritis slazdos.

Nojauta Milleru nebija vīlusi: Kanariss tiešām zināja par viņa tikšanos ar Kaltenbrunneru. Sākdams konfidenciālo sarunu ar Zombahu, viņš vispirms pievērsās šim notikumam.

— Jūsu vietnieks, dārgais Paul, sācis aktīvu spēli, lai ieraustu kabatā banku no diviem galdiem, — Kanariss stāstīja.

— Neesmu aizmirsis jūsu padomus un vienmēr atceros, no kādas ligzdas viņš atlidojis, — Zombahs flegmatiski piebilda.

— Atcerēties vien ir par maz. Jāzina, ko viņš katrreiz dara. Pirms nedējas Millers Varšavā neoficiāli tikās ar Kaltenbrunneru.

— Vai tas skaidri zināms? — Zombahs parauca uz augšu uzacis.

— Mana informācija vienmēr ir precīza, Paul, — Kanariss pavīpsnādams atbildēja. — Viņi tīko pēc mūsu aģentūras Maskavā. Un ne tikai Maskavā vien. Starp citu — kā Millers izturējās, kad saņēma ziņu par adjutanta bojā eju?

— Tūlīt aizbrauca uz notikuma vietu . ..

— Tā jau es domāju! — Kanariss uzsita sev ar plaukstu pa ceļgalu. — Viņš bija Noelam kaut ko iedevis aizvest uz Berlīni. Grīnvaldes lidlaukā Noelu gaidīja SD vīri. Vēl vairāk, man ir zināms, ka gadījumu ar Noelu gestapo neoficiāli piedēvē mums.

Patiesībā esmu arī atbraucis visu šo pretīgo lietu dēļ. Millera jaunais adjutants Birkners ir uzticams Kaltenbrunnera ķēdes suns. Jums, Paul, šeit un arī man Berlīnē jālūdz dievs, lai kapteinis Noels būtu nejaušs partizāņu upuris. Saprotat? Vispār mūsu mūžīgā cīņa ar SD saasinās. Vienīgais priecīgais notikums ir Heidriha nāve. Šai ziņā mūsu labā lieliski strādājuši čehu partizāņi.

— Esmu dzirdējis, ka viņa slepkavas Čehijā no lidmašīnām nometuši angļi. Vai tas tiesa? — Zombahs vaicāja, uzmanīgi vērodams admirāli.

— Tam nav nekādas nozīmes, — Kanariss vienaldzīgi atteica. — Svarīgi ir tas, ka mēs to neesam darījuši. Mēs, Paul, būsim viltīgāki par viņiem. Gribu ar vadoņa starpniecību panākt, lai tiktu izdots rīkojums par kontakta paplašināšanu starp mums un SD. To centās panākt Heidrihs, un mēs, tā teikt, piepildīsim viņa vēlēšanos. Pašreiz tam ir īstais laiks.

— Kāpēc? — Zombahs brīnījās. — Mēs tā pūlējāmies, lai piesātinātu Maskavu ar saviem aģentiem, un tagad, kad jaunais uzbrukums jau gluži reāli tuvina Maskavas krišanu, mēs pēkšņi to, ko esam radījuši ar tik lielām pūlēm, sāksim sadrumstalot vai pat atdot citu rokās. To es nesaprotu.

Pēc laba brīža Kanariss teica:

— Stāsta, ka manam priekšgājējam Nikolaji esot bijis iemīļots teiciens: «Steigties vajag tikai uz bērēm, jo citas iespējas redzēt notikuma varoni vairs nebūs.» — Kanariss iesmējās. — Jūs, Paul, steidzaties, pats nezinādams, uz kurieni. Pirmkārt, es nepošos to darīt jau rīt, lai gan arī nedomāju atlikt, teiksim, uz gadrr. Otrkārt, tie, kuri labi zina, kas ir karš, apšauba jūsu stingro pārliecību, ka Maskava drīz kritīs.

— Mēs taču kuru katru dienu ieņemsim Staļingradu! Tad Maskava būs pilnīgi atgriezta no savas zemes, no savām rezervēm, — Zombahs iebilda.

Kanariss paraudzījās viņā, domīgi smaidīdams.

— Pie Staļingradas, Paul, esam nonākuši apmēram tādā pašā izskatā kā četrdesmit pirmā gada rudenī pie Maskavas — četrrāpus, ar izkārtu mēli. Mūsu karaspēks galīgi novārdzis, rezervju vairs nav, komunikācijas atkal izstieptas daudzu simtu kilometru garumā. Piedevām vēl noskaidrojies, ka mūsu varonīgo sabiedroto — rumāņu, itāliešu un citu karaspēka daļas neprot karot, toties māk padoties gūstā. Par krieviem jāteic, ka viņi gatavojas šīs pilsētas dēļ kauties fanātiski. Jā, ar jūsu starpniecību mēs saņēmām krievu komunistu laikraksta «Pravda» numuru. Vai jūs tajā izlasījāt rakstu, kas bija iespiests pirmajā lappusē?

— Ir nedomāju to darīt... — Zombahs norūca. — Es nelasu pat doktora Gebelsa rakstus.

— Aplam darāt, Paul. Gebelsu var gan arī nelasīt, bet tas, ko raksta krievi, ir kaut kas gluži cits. Nesen biju Šveicē un pusi dienas kopā ar tulku nosēdēju bibliotēkā. Viņš lasīja man rakstus no šīs pašas «Pravdas». Stāvoklis ļoti nopietns, Paul. Mēs tomēr neesam ņēmuši vērā kaut kādas specifiskas un ļoti svarīgas komunistu diktatūras īpatnības. Labi, ar to lai tiek skaidrībā valsts iekārtas teorētiķi. Mums ir savi uzdevumi. Tad nu tā, Paul: ja jūsu rožainās cerības būs bijušas reālas, mēs ar SD nekādu flirtu nesāksim. Pēc tā nebūs vajadzības. Ja nu tomēr pie Staļingradas atkārtosies tas pats, kas notika pie Maskavas, mūsu pienākums būs strādāt kopīgi, lai sasniegtu lielāku efektu. Saprotat?

— Saprotu, — Zombahs lēnām noteica.

Kanariss skatījās viņā un domāja: «Ne velna jūs nesaprotat, dārgais Paul. Jūs esat ļoti labs darbinieks, bet vājš politiķis. Ja jūs saprastu, jums būtu skaidrs, ka visu, ko tiku teicis, izraisa pavisam cita nepieciešamība. Pats galvenais ir tas: ja kauju pie Staļingradas zaudēsim, nav zināms, vai pēc tam vairs vispār spēsim ko iegūt šai Krievijā. Karš ieilgs, kļūs Vācijai nepanesams, un tad vadonis nebūs tik liberāls kā pēc neveiksmes pie Maskavas. Tikai paredzot tādu varbūtību, kļūst taktiski izdevīga mūsu spēku apvienošana ar Himlera resoru. Tad arī atbildība dalīsies uz pusēm .. .»

Tā prātodams, Kanariss pēkšņi uztvēra neatlaidīgu uz sevi vērstu Zombaha skatienu. «Varbūt viņš tomēr saprot visu, tikai nevēlas to parādīt?» Kanariss nodomāja. «Vai varbūt pagaidām negrib atklāt savas kārtis pat man?»

— Kā tas viss izskatīsies praktiski? — Zombahs jautāja.

— Pagaidām nekā. Tomēr, sarunādamies, piemēram, ar Milleru, pastāstiet viņam par šo manu ideju — tāpat vien, starp citu. Jautājuma veidā viņam to jau izklāstīju. Varat teikt, ka es par to apspriedos ar jums. Sakiet, ka jums šī ideja patīk.

— Man tā nepatīk, — Zombahs atteica.

— Paul, — Kanariss pārmetoši aizrādīja, — mēs taču esam izlūki, un viltība ir mūsu ierocis. Kāpēc jums vajadzīgs, lai kāds interesētos par to, kas glabājas jūsu rakstāmgaldā? Tas taču ir mikrotaktikas jautājums. Galvenais mērķis kā jums, tā man ir viens un tas pats — darīt visu, lai uzvarētu mūsu lielvalsts. Ja es Berlīnē tam pašam Kaltenbrunneram un jūs šeit Milleram liksiet noprast, ka viņu slepenās pulēs nav nekas cits kā mēģinājums lauzties vaļējās durvīs, mēs piespiedīsim viņus atteikties no tādas taktikas. Viņi tomēr ir gudri cilvēki. Viss taču ir vienkārši: mums tikai nav jātraucē vienam otru.

— To es saprotu, — Zombahs sacīja.

— Un, ja situācija prasīs mūsu spēkus apvienot, mēs to arī darīsim, — Kanariss sarunas beigās noteica.

Vēlāk, pārdomādams šo sarunu ar Zombahu, Kanariss uzslavēja sevi par to, ka nebija atklājis Zombaham visas kārtis: pulkvedis daudzas situācijas fineses tomēr nesaprot un arī nesapratīs ...

Vakarā admirālis apspriedās ar «Saturna» atbildīgajiem darbiniekiem. Ar šo apspriedi viņš bija apmierināts. Totālā aģentūras pārsviešana uz Maskavas zonu veicās diezgan labi. Viņš brīnījās, uzzinājis, cik daudz aģentu «Saturns» nosūtījis pēdējos mēnešos. Kanariss sāka to pat apšaubīt. Pēc apspriedes viņš lūdza Zombahu iepazīstināt ar kādu no tiem, kas «Saturna» aparātā nodarbojas ar aģentu izraudzīšanu.

Zombahs izsauca Rudinu, iepriekš pastāstīdams Kanarisam, kas šis Rudins tāds ir, no kurienes uzradies, un raksturodams viņu kā vienu no visspējīgākajiem darbiniekiem.

Rudinam nebija teikts, kas ar viņu vēlas runāt, bet, iegājis kabinetā un ieraudzījis pie loga pamaza auguma cilvēku ar lielu, sirmu galvu, viņš tūlīt saprata, kas tas tāds ir, un iekšēji mobilizējās. Bailes viņš tomēr nejuta itin nemaz.

— Krāmera kungs, lai gan jūsu dzīslās rit vācieša asinis, — Kanariss uz mirkli apklusa, vērīgi raudzīdamies Rudinā, — tomēr, aplūkojot jūs dialektiski, — viņš pasmaidīja, — jāteic, ka jūs vairāk esat krievs. Par ko jūs smaidāt?

— Nevilšus kaut ko atcerējos, — Rudins atbildēja. — Manā kādreizējā partizāņu vienībā man katru dienu atgādināja, ka esmu vācietis, un saukāja mani par Pusfrici.

Kanariss iesmējās.

— Pusfricis? Tas teikts ļoti trāpīgi.

— Tomēr aizvainojoši, — Rudins piebilda.

— Kas tur aizvainojošs? — Kanariss ātri vaicāja. — Tas, ka esat Fricis tikai pa pusei un nevis pilnīgi? Bet varbūt tas, ka neesat Pusivans vai pilnīgs Ivans?

— īsa atbilde jums nekā neizskaidros, — Rudins atbildēja, — bet iedziļināties psiholoģiskā pašanalīzē uzskatu par neiespējamu, jo augsti vērtēju jūsu laiku.

— Man tomēr ir ārkārtīgi interesanti un pat svarīgi zināt, kas notiek Padomju zemes pusvācieša dvēselē. — Ar melnajām, spīdīgajām acīm raudzīdamies Rudinā, Kanariss labvēlīgi smaidīja, tomēr Rudins ar katru miesas audu juta, cik nopietna un atbildīga ir šī saruna.

Brīdi klusējis, viņš sāka runāt stingri, ar tikko manāmām dusmām balsī.

— Aptuveni nojaušu, kas jūs interesē visvairāk, un teikšu atklāti: sēdēdams institūta solā, es jau jutu, ka man neuzticas tāpēc, ka esmu vācietis. Pēc institūta beigšanas anketas aile «Tautība» aizcirta man durvis uz darbu, kas sirdij bija vistuvākais. īsi sakot, ja mana dzīve padomju apstākļos nebūtu tik uzbāzīgi atgādinājusi, ka neesmu krievs, nez vai man pašreiz būtu bijis gods ar jums sarunāties.

Acis piemiedzis, Kanariss mirkli iegrima domās, tad teica:

— To es saprotu.

— Bet, kad sākas tāds notikums kā šis karš, — Rudins turpināja, — un kad tava vieta šai notikumā, vienkārši sakot, nostāda tevi vaigu vaigā ar nāvi, ja nu tu esi kaut drusciņ cilvēks, tevi nevar nenodarbināt jautājums: vai tas, par ko tu dodies nāvē, tiešām ir tavs vienīgais, svētais ideāls, bez kā tu nevari dzīvot? Kad man radās nepieciešamība tikt skaidrībā ar šo jautājumu, es nespēju uz to atbildēt apstiprinoši. Iedomājieties sevi manā vietā. Mani pat neņem armijā, kā ņem citus, jo esmu vācietis. Tad mani tomēr mobilizē un nosūta pie partizāniem, un šoreiz otrādi — tāpēc, ka esmu vācietis un protu vācu valodu. Partizāņu vienībā nokļūstu starp cilvēkiem, kurus kaitina viss — gan tas, ka esmu izglītots, gan tas, ka runāju vāciski, un, protams, atkal arī tas, ka esmu vācietis. Ja jūs būtu dzirdējis, kā viņi izrunāja šo manu iesauku — Pusfricis! Tikpat kā sejā iespļāva. Un man tomēr bija vienlīdz jādalās ar viņiem visās partizāņu dzīves briesmās.

Rudins uz brīdi apklusa, gluži kā vēlēdamies apvaldīt savu sašutumu, tad turpināja:

— Vispār, jums jāzina, ka krievu nacionālisms jeb šovinisms ir aprobežots, es pat teiktu — akls. Tāpēc arī ne visai ticu krievu emigrantiem, kas strādā šeit. Viņi paši stāsta, ka dzīvojuši Vācijā nožēlojamu dzīvi, kamēr nebija ievajadzējušies jums šajā karā. Šie ļaudis, kas saņem no Vācijas lielu algu, izdevīgā gadījumā arī te liek man just, ka viņi ir īsti krievi un pārāki par mani. Viņi taču ir pārliecināti, ka šis karš notiek tikai tāpēc, lai atdotu viņiem Krievijā to, ko atņēma revolūcija. Tāpēc arī, no gūstekņiem atlasīdams aģentūras kandidātus darbam padomju aizmugurē, vairāk uzticos nevis krieviem, bet gan dažādu mazākumtautību cilvēkiem, kas pārdzīvojuši kaut ko līdzīgu tam, ko esmu pārdzīvojis pats.

Kanariss klausījās Rudina stāstījumā ļoti uzmanīgi. Šis gudrais un skaistais jauneklis viņam šķita interesants, gribējās ar to runāt, bet tādu vajadzību viņš juta reti.

— Kā jūs novērtējat mūsu darbu Maskavas zonā? — Kanariss vaicāja.

Rudins palūkojās Zombahā, kas sēdēja nomaļus.

Kanariss iesmējās.

— Nebaidieties, Krāmer, nebaidieties, sakiet, ko domājat. Mēs, vācieši, ne mazāk kā komunisti cienām — kā nu viņi to sauc? Jā, paškritiku.

Rudins godbijīgi pasmaidīja un teica:

— Nevaru vēl sevi uzskatīt par izlūkošanas speciālistu, tomēr man šķiet, ka pašreiz rīkojamies pārlieku steidzīgi. Gūstekņi, kurus atlasu, visumā ir laba izejviela, bet gan — tikai izejviela. Skolā viņus apmāca mēnesi, visilgākais — divus un nomet padomju aizmugurē. Zinu, ka aģents gribēs savu uzdevumu veikt, bet nepavisam neesmu pārliecināts, ka viņš to izdarīs. Jautājuma būtība ir tāda: vai viņam pietiks prasmes, tieši prasmes?

— Ko jūs ieteiktu?

— Es domāju tā, — Rudins tūlīt atbildēja. — Kā būtu, ja, nesamazinot aģentu totālo pārsviešanu, visuzticamākos un spējīgākos tomēr apmācītu rūpīgāk? Tad starp viduvējiem aģentiem mums vienmēr rastos arī īpaši triecienpunkti. Perspektīvā varētu paredzēt vairāku viduvēju aģentu pakļaušanu tādam triecien-punktam. Mēs taču vispār pārāk maz pārbaudām aģentūras darbu. Virsleitnants Fogels man žēlojās, ka viņa pārziņā tagad esot ļoti daudz aģentu un viņš vairs nespējot sistemātiski sekot to darbībai. Tādos apstākļos aģentam iespējams vai nu vispār nekā nedarīt, vai arī zīst informāciju pašam no sava pirksta. Es, piemēram, izraudzītos, teiksim, pārdesmit aģentu, pārbaudītu viņus, ļoti rūpīgi izanalizētu viņu darbību.

— Vai jūs runājat par inspekciju uz vietas? — Kanariss jautāja.

— Tā nepavisam nav obligāta, — Rudins atbildēja. — Protams, arī tā ir nepieciešama, tomēr pašreiz runāju tikai par aģenta ziņojumu rūpīgu analīzi, kas iespējama tepat.

Kanariss pievērsās Zombaham.

— Manuprāt, šis Krāmera kunga padoms ir lietišķs.

— Arī Millers par to ir runājis, — Zombahs teica.

— Jā, esmu viņam vairākkārt izteicis tādu ierosinājumu, — Rudins piebilda un pamanīja, ka Zombahs ar Kanarisu zīmīgi saskatās.

Rudins nodomāja, ka saruna ar Kanarisu noris labi, un ļāva mazliet atslābt nerviem. Tieši šai mirklī viņš gandrīz vai nodrebēja, sastapdamies ar admirāļa skatienu — vērīgu, aizdomīgu, ļaunu. Viņa acu priekšā bija gluži cits Kanariss.

- Tagad, Krāmera kungs, — pat balss admirālim bija kļuvusi citāda — skarba un daudz augstāka, — papūlieties pilnīgi precīzi un īsi atbildēt uz manu jautājumu ... — Kanariss uz mirkli apklusa un tad vaicāja: — Kas no tā, ko par sevi stāstījāt, ir patiesība un kas ir meli?

— No tā, ko jums stāstīju nupat? — Rudins, kas vēlējās iegūt laiku, jautāja cik spēdams mierīgi.

— Nē, nē, — Kanariss atbildēja steidzīgi, uzstājīgi, it kā uzšaudams Rudinam ar pātagu. — Tas attiecas uz to, ko stāstījāt par savu dzīvi frontes šajā pusē un rakstījāt par sevi dokumentos. Nu, nu!

Rudins iegrima domās, klusēja ...

— Mēģiniet atcerēties, Krāmer. Man jums atklāti jāteic, ka no jūsu atbildes ir atkarīgs viss jūsu liktenis. Saprotat?

Rudins izklaidīgi pamāja ar galvu. Domas pa to laiku strādāja zibenīgi: «Ko tas var nozīmēt? Vai tiešām atklāta kļūda manā versijā? Varbūt pats esmu kļūdījies un kādā versijas epizodē radusies nesaskaņa?...» Nē, tas bija izslēgts. Pret versiju viņš vienmēr bija izturējies ārkārtīgi uzmanīgi un piesardzīgi. Rudins pavērās Kanarisā un viņa sejas izteiksmē pamanīja tikko jaušamu acumirklīgu nogurumu, it kā viņam būtu grūti izturēt tādu sasprindzinājumu un viņš steigtos noraut no sejas «otrā Kanarisa» masku.

«Skaidrs! Viņš to izspēlējis tāpēc, lai mani pieķertu,» Rudins nodomāja un pavisam mierīgi, raudzīdamies Kanarisam acīs, sacīja:

— Viss, ko esmu rakstījis un stāstījis par frontes šo pusi, ir patiesība, tikai patiesība.

Kanariss novērsa skatienu un vienaldzīgi teica:

— Varat iet.. .

Rudins piecēlās, palocījās Kanarisam, pēc tam Zombaham un izgāja no kabineta.

— Nu, ko jūs teiksiet? — Zombahs jautāja, tikko manāmi smaidīdams.

Kanariss piecēlās, piegāja pie loga un, raudzīdamies āra, atbildēja:

— Rādās, ka tas ir īsts atradums ...

— Uzskatu viņu par ļoti perspektīvu darbinieku, — Zombahs pašapmierināts sacīja.

— Ko par viņu domā citi?

— Kas, piemēram?

— Teiksim, tas krievs, ko atsūtīju jums kampaņas sakumā ... šķiet, Androsovs ...

— Viņa pie mums vairs nav, — Zombahs pēc brīža atbildēja.

— Kur tad viņš palicis?

— Vispirms Androsovs pazuda, bet vēlāk uzzinājām, ka viņu likvidējuši komunisti.

Kanariss strauji pagriezās un satraukts ātri vaicāja:

— Kad tas notika?

— Ap to pašu laiku, kad gāja bojā Millera adjutants.

— Vai viņa līķis ir atrasts?

— Jā. Tas bija tik ļoti sakropļots, ka nevarēja ne pazīt.

— Un tas notika tai pašā dienā, kad gāja 'bojā Noels?

— Manuprāt, mazliet vēlāk.

— Ko nozīmē — mazliet? Ko nozīmē — manuprāt? Kā ir precīzi?

— Komunisti viņu saķēra tai pašā dienā, bet, kad viņš tika nonāvēts, nav zināms. Līķi atrada tikai pēc nedēļas vai pat desmit dienām.

— Vai līķa identificēšana tika izdarīta rūpīgi?

— Jā, pilnīgi noteikti konstatēts, ka tas ir Androsova līķis. Izmeklēšanu izdarīja gestapo. Ir dokumenti. — Zombahs atbildēja droši, nemaz nešaubīdamies, jo viņa rīcībā bija oficiālas, gestapo atsūtītas izziņas. Viņam taču nevarēja ne prātā ienākt, ka par šīm izziņām jāpateicas Kravcovam, kas bija veicis sarežģītu un drosmīgu darbu.

— Jā . . . — Kanariss apklusa un sasprindzināti, cieši raudzījās taisni uz priekšu. — Man šis notikums ļoti nepatīk, — viņš domīgi sacīja. — Kāpēc es nekā par to nezināju?

— Tas ir diezgan parasts notikums. Sarkanie visu laiku medī savus nodevējus, — Zombahs gurdi paskaidroja.

— Vai viņš kādu iemeslu dēļ nebija vajadzīgs Milleram? Vai arī otrādi — varbūt viņš to traucēja?

— Ne viens, ne otrs. Millers uzskatīja viņu par labu, uzticamu darbinieku, vērtēja augstāk par Krāmeru.

Jā, Kanarisam ļoti nepatika šis notikums. Pēc visa spriežot, nekā sevišķi satraucoša tajā gan nebija, un ar šo cilvēku, acīm redzot, tiešām bija izrēķinājušies sarkanie — tāds gadījums, kā mēdz teikt, nebija ne pirmais, ne pēdējais, tomēr Kanariss nespēja atbrīvoties no neizskaidrojamām aizdomām.

— Es gribētu apskatīt gestapo materiālus par šo gadījumu ... — viņš teica.

— Labi. No rīta jūs tos dabūsiet, — Zombahs neapmierināts atsaucās.

Kanariss nakšņoja pie Zombaha. Pēc vakariņām viņi klausījās Berlīnes radio pēdējās ziņas par stāvokli frontē un dienas jaunumu apskatu. Ziņojums bija ļoti optimistisks, gandrīz vienīgi par izrāvienu uz Volgu. Iegūts ļoti daudz gūstekņu un bruņojuma. Tanku kolonas un motorizētās daļas strauji ietriecas sadragātajā krievu aizsardzības sistēmā un izcīna kaujas, kuru uzdevums ir iznīcināt aplenktos ienaidnieka karaspēka grupējumus.

— Interesanti — cik tuvu tas ir īstenībai? — Zombahs klusām vaicāja.

— Domāju, ka ļoti tuvu, — Kanariss atbildēja. — Gebelsam ir tāds standartpaņēmiens: ja frontē klājas bēdīgi, ziņojums ir īss un miglains. Un katrā ziņā tajā figurē kāds feldfēbelis, kas izdarījis nedzirdētu varoņdarbu. Nē, nē, šis uzbrukums pie Volgas līdz šim tiešām izskatās sekmīgs. — Kanariss pacēla roku un noliecās pie radioaparāta.

Preses apskatā pārraidīja Čercila paziņojumu sakarā ar notikumiem krievu frontē. Britānijas premjerministrs apgalvoja, ka savā sirdī esot kopā ar krievu sabiedrotajiem, kas izcīna sīvas kaujas.

«Krieviem labāk patiktu, ja pašlaik kopā ar viņiem būtu nevis Cerčila sirds, bet kaut kas reālāks,» dzēlīgi izteicās Berlīnes radio.

Kanariss iesmējās.

— Tas gan ir trāpīgi sacīts!

— Esmu dzirdējis, ka karavānas, kas dodas rio Anglijas uz Krieviju, tomēr izlaužoties cauri, — Zombahs piezīmēja.

— Ar milzīgiem zaudējumiem. Ar tādiem zaudējumiem, ka ietekmēt kara norisi tās vairs nespēj, vēl vairāk — zaudējumi angļus ved pie prāta, un viņi noraugās uz šīm savas valdības pūlēm visai kritiski. Mums ir ziņas, ka pēdējā laikā Cerčils tīšām vilcina katras karavānas nosūtīšanu. Būt kopā ar krieviem tikai savā sirdī un nekā citādi — tas, protams, ir viņa sapnis. Esmu pārliecināts, — ja mēs ieņemsim Staļingradu un virzīsimies uz Maskavu, šī viltīgā lapsa pilnīgi ielīdīs savā alā.

— Bet Rūzvelts?

— Ar viņu stāvoklis ir diezgan sarežģīts. Šie ierāvēji amerikāņi gribētu iegūt Krievijas tirgu un pie tās pašas reizes ari angļu kolonijas. Kremlis šai ziņā dod viņiem avansus. Tā nu rodas plaisa starp Ameriku un Angliju. Cerčils ļoti labi saprot, ka bez Amerikas viņš ir nulle, un, ja Maskava sāks šķobīties, vecā lapsa, asti iežmiegusi, metīsies pie viņiem. Jus to vēl piedzīvosiet.

— Man vispār šķiet, ka šī trejsavienība ir pretdabiska un jau tāpēc vien nestabila.

Kanariss nopūtās.

— Tas, Paul, nav tik vienkārši. Notiek ļoti augsta spēle, pretinieki nav vēl laiduši darbā visus trumpjus, un mums jābūt modriem. Bet mēs — mēs esam jau likuši uz spēles it visu. — Kanariss pasmaidīja. — Tāpēc mums abiem visprātīgākais būs iet gulēt, paļaujoties uz mūsu karavīriem un ticot viņiem. No karavīriem pašlaik atkarīgs viss. Es viņiem ticu.

41. NODAĻA

Pilsētā par Markova mājvietu kļuva dziļš pagrabs zem veca, no ķieģeļiem celta spīķera. Kara pirmajās dienās spīķeri bija trāpījusi fugasa bumba. Markovs varēja būt pagrīdniekiem pateicīgs par patvērumu, kas bija brīnum labi piemērots pilsētas bāzei.

Pagājušā gadsimta beigās šo spīķeri pilsētas nomale bija uzcēlis miltu tirgonis Siņušins. Kluso šķērsieliņu, kuras galā atradās spīķeris, joprojām dēvēja par Siņušina ielu, bet nelielu brīvu laukumiņu spīķera priekšā sauca par Miltu tirgu, lai gan kopš revolūcijas laikiem tur nebija nedz pirkta, nedz pārdotā neviena mārciņa miltu. Tirgonis Siņušins savu noliktavu bija uzcēlis pēc visām aizsardzības būvju prasībām — ķieģeļu sienu biezums sasniedza metru. Bumba bija sprāgusi pašā noliktavā. Nav zināms, cik spēcīga tā bijusi, taču sprādziena sekas bija vienīgi tās, ka divas pretējās sienas bija it kā nopūstas no pamatiem un sabrukušas, izveidodamas gleznainu ķieģeļu uzkalniņu, kam sānos paceļas divas veselas sienas ar šauriem, šaujam-lūkām līdzīgiem lodziņiem. Pagrabs tomēr nebija cietis nemaz. Kādam nolūkam tirgonis Siņušins šo pagrabu bija ierīkojis, nevarēja saprast. Par miltu noliktavu tas nederēja, jo pa garo, šauro pazemes eju stiept uz turieni miltu maisu būtu pārlieku grūti. Šķērsgriezumā olveidīgās, ar ķieģeļiem izliktās ejas augstums bija tikai mazliet vairāk par metru, bet platumā tai nebija pat tik daudz. Vidēja auguma cilvēks varēja pa to iet saliecies, ķerdamies aiz sienām. No pagraba bija iespējams izkļūt arī pa otru eju, kas izveda stāvā, ar nātrēm un garu zāli apaugušā gravas kraujā. Pēdējos gados pilsētnieki šai gravā izgāza atkritumus, un otro pazemes izeju pagrīdnieki bija atraduši tikai pēc nokāpšanas pagrabā. Izeja tagad bija attīrīta un veikli aiz* maskēta. Pagrabā — neērtā telpā ar zemiem, velvētiem griestiem Markovs varēja stāvēt taisni tikai pašā vidū. īsi sakot, nebija saprotams, kāpēc tirgonis Siņušins bija uzbūvējis šo pazemes telpu ar divām ejām. Apskatījis to, Markovs smiedamies sacīja:

— Tirgonis droši vien bija zinājis, ka būs šis karš un mums vajadzēs tieši tādu telpu ...

Tur tad nu apmetās Markovs, Savuškins, Gaļina Gromova, Koļa un četri Budņicka kareivji, kas apsargāja bāzi.

Kojas pienākums bija ne tikai palīdzēt Gaļinai, bet veikt arī visus saimniecības darbus, un viņš to cītīgi darīja. Telpā vienmēr valdīja ideāla tīrība un kārtība. Turklāt viņam bija jāsagaida un jāpavada visi, kas ieradās bāzē. Pēc ārējās apsardzes signāla, kas vēstīja, ka atnācis gaidītais cilvēks, Koļa izgāja zemes virspusē. Nebija tik vienkārši drupās sameklēt pazemes ejas sākumu; nebija arī viegli līst pa šauro spraugu.

Todien Markovs gaidīja Dobriņinu. Koļa jau bija izgājis viņam pretim. Gaļina savā kaktā vērīgi klausījās ētera trokšņos, gaidīdama sakarus ar Maskavu. Markovs domāja par Dobri-ņina darbu, un sirds viņam bija nemierīga. Protams, puisim nav veicies. Ilgāk nekā mēnesi viņš nosēdēja sādžā, nekā nedarīdams un gaidīdams, kad Rudins viņu «savervēs» par «Saturna» aģentu. Pēc tam vairākus mēnešus viņam bija visumā pasīva loma — vajadzēja piegādāt ziņas no partizāņu vienības. Beidzot Dobriņins nokļuva pilsētā, pievienojās Kravcovam un palīdzēja viņam operācijā ar jaunatni, sāka strādāt aktīvi, drosmīgi, bet tūlīt sekoja pavēle — operāciju steidzīgi izbeigt. Grūtais, riskantais uzdevums tika uzticēts Kravcovam, bet Dobriņinam pavēlēja pilnīgi atteikties no spēles, pēc iespējas labāk iedzīvoties pilsētā un... atkal gaidīt kādu vēl nezināmu uzdevumu, īsi sakot, pašreiz, apsverot stāvokli, kurā bija nokļuvis Dobriņins, Markovam vajadzēja paturēt vērā viņa noskaņojumu, viņa pilnīgo nomāktību, ko bija izraisījusi agrākā ne visai veiksmīgā darbība.

Dobriņins pats bija sācis meklēt iepazīšanos ar noderīgiem cilvēkiem, domādams, ka tādējādi pilda Markova norādījumu — labāk iedzīvoties pilsētā. Reiz viņš iepazinās ar medikamentu spekulantu. Noskaidrojās, ka tas ir sanitārā dienesta feldšeris un šis dienests pakļauts kādam no Vlasova bandītiskās «armijas» štābiem, kas atrodas piecus kilometrus no pilsētas, pirmajās kara dienās nodedzinātās ādu fabrikas ciematā. Noskaidrojis, kur strādā jaunais paziņa, Dobriņins nolēma pats uz savu risku tūlīt izmantot šo pazīšanos, lai iespiestos pie vlasoviešiem. Viņš uzdevās par bijušo Sarkanās Armijas artilērijas leitnantu Soro-kinu, kas aplenkuma laikā iznīcinājis visus dokumentus. So lomu tēlot Dobriņinam nebija grūti, jo aktīvo karadienestu viņš bija pavadījis artilērijā.

Ivans Folomins — tā sauca feldšeri — Dobriņinu iepazīstināja ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Adu fabrikas ciematā atradās ne tikai vlasoviešu virsnieku hospitālis, bet arī intendantūras štābs, kas vlasoviešu karaspēka daļas apgādāja ar artilērijas šāviņiem, ieročiem un ietērpu. Štābam, acīm redzot, bija ļoti vajadzīgi izglītoti artilērijas virsnieki; Dobriņinu, tā teikt, saņēma atplestām rokām, noticēja viņam, nemaz nepārbaudot, ieskaitīja artilērijas apgādes grupā un piešķīra virsleitnanta dienesta pakāpi. Jautājumu par amatu un dienesta pakāpi jau pirmajā sarunā ar Dobriņinu vienā acumirklī izlēma pulkvedis Poluhins, kas no pārdzeršanās bija gluži pelēks; pie savas dienesta pakāpes viņš droši vien bija ticis tikpat viegli, kā tagad tika Dobriņins.

— Tu saki, ka esot bijis leitnants?'— Poluhins vaicāja. — Pie mums būsi virsleitnants. No šāviņiem kaut ko sajēdz? Tad ir pavisam labi. Sanācis taču tā, ka šāviņi mums ir dažādi — gan padomju, gan vāciešu. Jāzina, kādi kuram lielgaba-

lam der. Mums visu laiku mazgā galvu, jo mēs sūtot nepareizi. Tev būs jāgādā, lai būtu kārtība ...

Sākumā Dobriņins domāja, ka nokļuvis galvenajā vlasoviešu intendantūras štābā, tomēr drīz vien noskaidrojās, ka tādi štābi kā šis ir vairāki, ka tie izkaisīti pa okupēto teritoriju, nodarbojas ar pamestu ieroču un munīcijas vākšanu un ierīko pagaidu bāzes, kur visu uzglabāt. Turklāt tie vervē arī cilvēkus vlasoviešu armijai. Visi galvenie vlasoviešu štābi atradās kilometrus septiņdesmit uz rietumiem. Dobriņins nosprieda, ka iesākums allaž ir grūts un gan jau vēlāk varēs iekļūt arī galvenajā štābā; katrā ziņā no šejienes būs vieglāk tur ietikt. Tomēr pats svarīgākais — viņš taču sameklējis diezgan nozīmīgu mērķi ... Par to Dobriņins bija pārliecināts.

Pulkvedim Poluhinam viņš šķita liels ieguvums. Bija atradies darba rūķis, kas ātri vien nodibināja kārtību artilērijas noliktavā. Štābā notika tāda pati uzdzīve kā savā laikā pie mahno-viešiem — mūžīga žūpošana, kautiņi ar šaudīšanos bija ikdienišķa parādība. Drīz vien Dobriņins tikai ar pūlēm spēja izvairīties no dzeršanas. Beidzot viņam izdevās Poluhinam iestāstīt, ka viņš slimo ar kuņģa čūlu, tāpēc nedrīkst dzert, bet it īpaši — ēst visādus uzkožamos. Tomēr iemešanā būt klāt vajadzēja tik un tā. Atturības dēļ viņš dabūja iesauku Svētulis.

Laiks ritēja, un Dobriņins sāka saprast, ka atkal iestrēdzis neinteresantā vietā, kur nav nekādu perspektīvu. Par iekļūšanu galvenajā štābā nebija ko domāt. Poluhins sacīja, turklāt pavisam nopietni: «No manis tu vari tikt projām tikai uz kapu ...» Tolaik Dobriņinam vēl nebija sakaru ne ar vienu no Markova grupas darbiniekiem, viņam bija stingri pavēlēts gaidīt, kamēr pie viņa ieradīsies nodibināt sakarus Babakins vai Kravcovs.

Mazliet vēlāk Dobriņins tomēr nolēma vlasoviešus pamest, pirms tam uzspridzinot artilērijas šāviņu noliktavu. Kad sprādziens bija jau sagatavots, kāds notikums visu iegrozīja citādi ...

Ciematā iejoņoja divas vieglās mašīnas, kurās atradās priekšniecība no vlasoviešu galvenā štāba. Bija sestdienas vakars vai, kā mēdza teikt Poluhins, brīvais vakars. Visa viņa banda bija pietempusies līdz nemaņai. Dzīrošana notika turpat štābā. Sargs, kas arī bija pilnā un nekā nespēja aptvert, sākumā nelaida atbraucējus iekšā, bet, kad tie uzkliedza, grasījās vilkt vaļā šautenes aizslēgu. Sargu nošāva turpat uz vietas. Lai gan dzērāji bija sacēluši kņadu, Dobriņins šāvienu dzirdēja. «Parti-zāņi!» viņam tūlīt ienāca prātā, un viņš, citu neievērots, atgāja no galda.

Durvis atsprāga vaļā, un istabā iedrāzās seši vlasoviešu virsnieki ar ģenerāli priekšgalā. Visiem rokās bija pistoles. Piedzērušie poluhinieši viņos raudzījās platām, mēļām acīm.

— Celties! — ģenerālis iebļāvās.

— Nū, nū! — atskanēja aizsmakusi Poluhina balss. Apgāzis kādu trauku, viņš piecēlās no galda un devās pie ģenerāļa, grīļodamies un cenzdamies izvilkt no kabatas pistoli, kas bija kaut kur aizķērusies.

Dobji noskanēja šāviens, un Poluhins uz mutes nogāzās pie ģenerāļa kājām.

— Puļķa! — kāds piedzērušais iesaucās izbijies un reizē arī sajūsmināts; tūlīt visi kā viens piecēlās no galda un nostājās pie sienas. Dobriņins palika stāvam nomaļus un ziņkārīgi aplūkoja ģenerāli, par kuru bija daudz dzirdējis. Tas bija viens no vistuvākajiem nodevēja Vlasova līdzgaitniekiem. Stāstīja, ka pirms kara viņš esot strādājis kādā lauku tējnīcā par vadītāju un nekādas dienesta pakāpes viņam, protams, neesot bijis. Tagad viņš oficiāli saucās par sevišķu uzdevumu ģenerāli, viens pats sprieda tiesu, izrēķinājās ar padomju cilvēkiem un arī vla-soviešiem, kas bija nogrēkojušies. Ģenerāli saukāja par Puļķu,[8]jo viņš bija kaislīgs kāršu spēlmanis un dievināja preferansu. Un arī tāpēc, ka vainīgo, tiklīdz tas bija ievests kabinetā, ģenerālis sāka pratināt, allaž jautādams vienu un to pašu: «Kā tad nu bija, vai gribēji ar mani saspēlēt preferansu?» Šāda pratināšana ļoti bieži beidzās ar to, ka vainīgajam galvā tika ielaista lode un no kabineta viņu izvilka vilkšus, tāpēc Puļkas iesaukai bija arī otrā nozīme.

— Aizvākt! — Puļķa pavicināja pistoli, norādīdams uz Polu-hinu, kas gulēja zemē. Kāds virsnieks saķēra Poluhinu aiz kājām un izvilka ārā.

Puļķa bija neliela auguma, ar mazu galvu, ļoti īsu kaklu un platiem pleciem; viņš stāvēja, iepletis stampām līdzīgas, īsos, rūpīgi nospodrinātos zābakos apautas kājas, un lēnām aplūkoja istabu. Virsnieki, kas atradās viņam aiz muguras, acis nenolaizdami, modri vēroja Poluhina pudeles brāļus, kuri stāvēja pie sienas kā sastinguši.

Pu]kas skatiens apstājās pie Dobriņina.

— Kālab tu skumsti tur viens pats? — viņš jautāja.

Dobriņins paspēra soli uz priekšu un, sacirtis kopā papēžus,

ieņēma militāru stāju.

— Leitnants Sorokins, — viņš skaidri teica.

— Stājies nu vien turpat, kur citi, — ģenerālis ar pistoli parādīja uz Poluhina pudeles brāļiem.

Dobriņins izpildīja pavēli. Puļķa nolika ķeblīti poluhiniešu rindas priekšā, apsēdās uz tā jāteniski, īsās kājas plati izpletis, un ar pistoli kā ar pirkstu paaicināja pie sevis Poluhina vietnieku. Tas paspēra soli uz priekšu.

— Nu, varonīgās krievu atbrīvošanas armijas majora kungs, kā labi jūties?

— Slikti jūtos, — majors klusi atbildēja.

— Zagt tu proti, bet dzert neesi vēl iemācījies.

— Nebūt ne.

— Kur atrodas vagons ar mantām? — Puļķa iebļāvās.

— Nezinu.

Atskanēja šāviens. Majors apsēdās uz grīdas, pēc tam nogāzās uz sāniem.

— Aizvākt! — Puļķa pavēlēja.

Dobriņins pa ausu galam bija dzirdējis, ka pirms dažām dienām poluhinieši kādā dzelzceļa stacijā pievākuši vagonu ar vērtīgām mantām; vēl pavisam nesen dzeršanas laikā viņi bija lielījušies ar savu ieguvumu. Acīm redzot, Puļķu interesēja tieši šis vagons.

Ģenerālis ar pistoli paaicināja uz priekšu nākamo.

— Kur atrodas mantu vagons?

— Vienlīdzīgi izdalīts visiem, — raportēja poluhinietis.

— Kareivis, kas šo vagonu apsargāja, jums taču sacīja, ka mantas pieder vācu ģenerālim?

— Tieši tā, sacīja.

— Tā. Vai visu esat jau notriekuši?

— Nebūt ne, nepaguvām.

Puļķa atskatījās uz savu svītu.

— Ņemt ciet viņu un visus pārējos. Pārmeklēt līdz pēdējai vīlītei.

— Iznākt uz priekšu pa vienam! — pavēlēja kāds virsnieks.

— Vai atļauts runāt? — Dobriņins centās uzticīgi raudzīties acīs ģenerālim.

— Ko tu teiksi?

— Es pat nezinu, par ko ir runa. Esmu te pavisam neilgi.

Ģenerālis Puļķa pamāja ar pistoli tam pašam poluhinietim,

kas bija atzinies mantu dalīšanā.

— Saki, kas tas tāds ir!

— Tiešām, viņš nekā nezina. Pie mums ieradās nesen un vispār ir Svētulis.

— Labi. Paliec, Svētuli. — Puļķa ar pistoli parādīja Dobriņi-nam uz istabas tālāko kaktu. — Sēdi tur un gaidi!

Šai brīdī durvīs parādījās feldšeris Folomins, kas itin nekā nenojauta. Rokā viņš nesa spirta kannu, pēc kuras pirms kāda laika viņu bija aizsūtījuši poluhinieši. Feldšera parādīšanās visus uzjautrināja. Kannu atņēma, bet pašu feldšeri aizveda kopā ar pārējiem.

Ģenerālis apsēdās pie galda.

— Paskatīsimies, ko tad dzer šie laupītāji.

Virsnieks, kas bija palicis istabā, ielēja krūzītē spirtu, norija malku un nokrekšķējās.

— Tīrs aptiekas spirts, — virsnieks ziņoja, un acis viņam sajūsmā spīdēja.

— Dod šurp!

Puļķa lēnām izdzēra pusi krūzītes un uzkoda speķa gabaliņu. Pēc tam viņš pievērsās Dobriņinam.

— Tātad tu esi Svētulis Sorokins. Vai pareizi?

— Tieši tā! — Dobriņins pielēca kājās un izslējās.

— Kā tad ar tevi ir — vai esi skaidrā prātā?

— Tieši tā, skaidrā prātā.

— Ko tad tu te darīji?

— Man lika, un es sēdēju. Slimoju ar kuņģa čūlu.

— Kādu dienestu tu te pildi?

— Nodibinu kārtību artilērijas apgādē.

— Ahā! Tad tu esi tas pats, par kuru esmu dzirdējis. Malacis, nav ko teikt; bez tevis viņi te nemācēja atšķirt šāviņu no malkas pagales. Vai esi artilērists?

— Tieši tā!

— Dienesta pakāpe?

*— Leitnants.

— Ko tu darīji Sarkanajā Armijā?

— Komandēju smago lielgabalu.

— Vai partijā biji?

■— Nebūt ne.

— Kā tad tev uzticēja lielgabalu, turklāt vēl smago?

\

— Droši vien manu zināšanu pēc, — Dobriņins pasmaidīja. — Es taču pirms dienesta biju beidzis industriālo tehnikumu.

— Kur?

— Novosibirskā, esmu tur arī dzimis.

— Tad tu esi sibīrietis. Tas ir labi. Sibīrieši ir lietišķi cilvēki. Un kālab atnāci pie mums? Maizes kumosa un formas svārku dēļ vai kaut kā cita pēc?

— Bija jau, protams, arī tas, tomēr galvenais — gribu piedalīties jūsu cīņā ...

— Tā ... — ģenerālis kaut ko prātoja. — Varbūt tu gadījumā šo to sajēdz no tipogrāfijas darba?

— Pašreiz gan nekā nesajēdzu, bet, ja varēšu būt šai darbā noderīgs, — iemācīšos. Tehnika vien ir.

— Labi. Tagad ej, bet rīt ierodies pie manis. Būs lietišķa saruna.

No rīta noskaidrojās, ka štābs, kurā bija dienējis Dobriņins, ir likvidēts. Uz šejieni, uz ciematu, pārcelsies galvenā štāba izdevniecība. Puļķa pavēlēja Dobriņinam sameklēt telpas tipogrāfijai un turklāt savervēja viņu par savu ziņotāju.

— Tos, kas te atbrauks, — viņš sacīja, — nedrīkst izlaist no acīm. Tu nu tad būsi tas, kas neizlaidīs. Ja pie tevis ieradīsies cilvēks un teiks: «Sveiciens no Puļkas,» — tad tas nozīmēs, ka šis cilvēks ir manējais, un tu viņam ziņo, kas te notiek un kā te izskatās. Vai saprati?

— Tieši tā.

Drīz vien atbrauca jaunie ciemata saimnieki. Dobriņina izraudzītās telpas izdevniecības darbinieki atzina par labām, bet viņu pašu tiem nevajadzēja, un tā nu viņš palika bez noteikta uzdevuma. Lai izpildītu ģenerāļa rīkojumu, viņu tomēr ieskaitīja izdevniecības apgādē. Dobriņins slaistījās apkārt bez darba. Tas bija gan labi, gan slikti. Viņš varēja rīkoties ar savu laiku, kā pats gribēja, bet reizē atradās arī tālu no visa tā, kas viņu spēja interesēt.

Tai laikā Dobriņins diezgan tuvu sadraudzējās ar hospitāļa priekšnieku Kurasovu. Tas bija gudrs, gadus piecdesmit vecs cilvēks ar ļoti nepastāvīgu raksturu. Te viņš bija bezrūpīgi jautrs un par kaut ko nopietnu negribēja ne domāt, ne runāt, te pēkšņi ieslīga smagā grūtsirdībā un beidzamiem vārdiem lādēja savu likteni. Dažreiz Kurasovs sāka dzert, dzēra daudz, tomēr nepavisam nereiba, tikai kļuva nikns un neapvaldīts. Tad hospitāļa darbinieki centās nerādīties viņam acīs. Ar medicīnu Kura-šovam nebija nekā kopīga, par pulkvedi viņš bija kļuvis tāpat kā nelaiķis Poluhins, pirms iecelšanas hospitāļa priekšnieka amatā bija strādājis vlasoviešu galvenajā štābā. Tur Kurasovam, acīm redzot, kaut kas bija gadījies. Reiz, būdams drūms un piedzēries, viņš Dobriņinam sacīja: «Galvenajam suņu pajūgam Kura-sovs nederēja, purns nebija piemērots.» Citreiz, būdams labā omā, viņš izmeta: «Ar cilvēkiem, Sorokin, ir tāpat kā ar bajāna taustiņiem — skaidri jāzina, kuru nospiest. Es nospiedu nepareizu taustiņu, un iznāca nevis mūzika, bet tikai blējiens ...» Spriežot pēc tā, ko Kurasovs stāstīja par Vlasovu un viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem, tagadējais hospitāļa priekšnieks galvenajā štābā bija ieņēmis kādu augstu amatu, tomēr visi Dobri-ņina mēģinājumi uzzināt, kas viņš īsti bijis un kas ar viņu tur noticis, palika bez sekmēm. Skaidri varēja saprast, ka Kurasovs negrib par to stāstīt. Tikpat stūrgalvīgi viņš izvairījās no runāšanas par pirmskara dzīvi. Dobriņins uzzināja tikai to, ka pēdējos gadus pirms kara Kurasovs dzīvojis Tālajos Ziemeļos. Ārēji pret Dobriņinu viņš izturējās labi. Iedeva savā hospitālī istabu, runāja diezgan atklāti, tomēr dažreiz Dobriņins uztvēra, ka Kurasovs nolūkojas viņā mazliet dīvaini, it kā vēro neatlaidīgi un aizdomīgi.

Pirms pāris nedēļām Kurasovam pēc kārtējās dzeršanas lēkmes bija uznākusi smaga depresija. Dobriņins sēdēja pie viņa mājā, un abi spēlēja šahu. Kurasovam bija liels pārsvars.

— Nepadošos, nepadošos, — Dobriņins automātiski atkārtoja, laiski meklēdams izeju no slazdiem.

— Pie velna! — Kurasovs norausa figūras no dēļa, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Dobriņins nodomāja, ka Kurasovu saniknojusi viņa neatlaidība, un gribēja jau atzīties savā sakāvē, bet šai mirklī tas atkal apsēdās pie galda un, acīs skatīdamies, klusā, aiz nervu sasprindzinājuma trīsošā balsī jautāja:

— Vai mēs vēl ilgi ķepurosimies pa šiem dubļiem kā valzirgi pa vižņiem?

— Par ko jūs runājat? — Dobriņins nesaprata.

— Par visu to ... — Kurasovs ar plašu vēzienu parādīja visapkārt. — Atbrīvošanas armija! Tpū! Nevis armija, bet banda. Žūpas, brunču mednieki, kriminālnoziedznieki — no visas Krievijas savākti salašņas. Es vairs nespēju. Nespēju! Man pietiek.

Dobriņins klusēja. Viņš tobrīd centās sev noskaidrot, kas viņa uzvedībā varējis Kurasovu ierosināt uz tik bīstamu atzīšanos.

— Kā tad tev — vai patīk? — Kurasovs vaicāja.

— Ko tas nozīmē — «patīk», «nepatīk»? — Dobriņins paraustīja plecus. — Kara laikā cilvēki darbu neizvēlas. Svarīgi ir dzīvot un strādāt godīgi, tad nepielips nekādi dubļi.

— Ko tu, puisi, tur mēļo? — Kurasovs nicīgi pavīpsnāja. — Strādāt, strādāt... Kā labā strādāt? Tur ir tas āķis. Bandītu labā strādā kaut desmitreiz godīgi, tik un tā arī pats esi bandīts. Vai tad tā nav? Es ārstēju bandītus, lai viņi atkal varētu nodarboties ar bandītismu. Bet tu remontē mašīnas, uz kurām viņi iespiež savas bandītiskās lapeles. Iznāk, ka rokas ir netīras kā man, tā tev.

— Labi, ka tās nav asiņainas, — Dobriņins klusi sacīja, un Kurasovs tūlīt dzīvi sakustējās.

— Tu saki, ka nav asiņainas, jā? — viņš pārjautāja. — Vai ar tavu palīdzību netika iespiesta instrukcija bandītiem un vai tajā nebija aicinājums — nogalini, žēlastības nepazīdams? Tika iespiesta? Kas tas ir? Vai tā nav asinsizliešana?

— Es tomēr nesaprotu, ko jūs gribat, — Dobriņins īdzīgi iebilda.

— Ko, ko?... — Šķita, Kurasovs uzreiz nomierinās. Viņš ilgi klusēja. — Vai tu domā, ka par to visu neprāto pat viņu galvenajā štābā? Un kā vēl! Man tur ir kāds draugs, strādā kopā ar pašu Vlasovu. Ne vienreiz vien abi esam par to sprieduši. Reiz viņš man atklāti atzinās: «Būtu bijusi kaut kāda garantija, ka mūs atstās dzīvus, es pārbēgtu pie savējiem jau rīt pat.» Tā nu tas ir, brāl. Bet tu nesaproti, ko es gribu. Vai tad tu esi kāds čukčs, vai?...

Pēc dienām trim, kad viņi ar makšķerēm rokās sēdēja upes krastā, Kurasovs atkal atgriezās pie toreiz aizsāktās sarunas.

— Būtu es bijis tavā vietā, — viņš teica, — es gan negaidītu, kamēr iegrimšu te līdz kaklam, bet, daudz negudrodams, laistos projām pie savējiem. Un kopā ar tevi diegtu arī es. Varbūt nemaz nepakārtu. Es varētu aizdedzināt vai uzspridzināt pie visiem velniem šo te nolāpīto hospitāli ar bandītiem, lai būtu, tā teikt, kaut kas aktīvā, ja tur sāktu tiesāt...

Dobriņins klusēja. Saule kā asinssarkana lode aizvien vairāk tuvojās apvārsnim. Rāmā upīte bija zila ēnā un sārta klajās vietas. Krumos trauksmaini sasaucās putni. Bija pienācis laiks, kad jaunie putnēni pamet ligzdas un laidelējas pa krūmiem no rīta līdz vakaram, bet vecāki tos nemierīgi saukā. Visapkārt valdīja miers un bezrūpība. Tomēr Dobriņins to nemaz nemanīja. Viņam vajadzēja izlemt ļoti svarīgu jautājumu: kā turpmāk izturēties pret Kurasovu. No prāta neizgāja doma, ka visām šīm sarunām ir provokatorisks nolūks. No otras puses, vienkārša loģika tomēr apgalvoja, ka Kurasovs nevar nesaprast, cik ļoti viņš riskē, uzsākdams tādas sarunas. Dobriņinam vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu tam pašam izdevniecības priekšniekam, nemaz jau nerunājot par Puļķu, lai no Kurasova paliktu pāri tikai slapja vieta. Puļķa nepazina žēlastību pret «kažoka apsviedējiem», kā vlasovieši dēvēja tos, kas gribēja no viņiem aiziet.

Arī šoreiz Dobriņins palika piesardzīgs un nepalīdzēja Ku-rasovam risināt sarunu. Viņš brīdi klusēja, pēc tam ieminējās par kaut'ko citu. Smagi nopūties, Kurasovs teica:

— Tu, puisi, baidies. Ko tur lai saka — tava darīšana.

Tai laikā Dobriņinam pirmoreiz radās izdevība aiziet uz pilsētu. Ar Kravcovu nebija iespējams tikties, tāpēc, pārkāpdams instrukciju, viņš devās uz tirgu visu izstāstīt Babakinam. Baba-kins paziņoja tālāk Markovam; tas pavēlēja Kravcovam tūlīt nodibināt sakarus ar Dobriņinu un palīdzēt viņam noskaidrot situāciju. Kravcovs tolaik jau nodarbojās ar gestapo slepeno aģentūru, kas bija radīta no vietējiem iedzīvotājiem. Zinādams, ka gestapo interesējas par visu, kas notiek vlasoviešu nometnē, Kravcovs pastāstīja savam tiešajam priekšniekam, ka esot iespējams savervēt par aģentu uzticamu cilvēku, kas strādā vlasoviešu štāba izdevniecībā. Sī ideja tika atzīta par labu, un Kravcovam beidzot radās iespēja aizbraukt uz ādu fabrikas ciematu un tur tikties ar Dobriņinu.

Pēc tam Kravcovs ieradās ciematā vēl divas reizes, lai palīdzētu Dobriņinam noskaidrot situāciju. Gestapovieša stāvoklis deva viņam iespēju iekļūt hospitālī un iepazīties ar Kurasovu. Kravcovam viņš nepatika. Kurasovs ciniski izteicās: «Mēs abi esam salīguši pie viena saimnieka.» Par stāvokli vācu aizmugurē viņš runāja tā, kā spēja runāt tikai pēdīgais nodevējs ar otru tādu pašu pilnīgu nelieti: «Vai nu jūs, gestapovieši, apšausiet visus, kas skatās uz taigu, vai arī ne jums, ne mums mierīgas dzīves nebūs.»

Atbraucis nākamo reizi, Kravcovs nolēma izdarīt vēl vienu pārbaudes mēģinājumu. Viņš uzaicināja Kurasovu kļūt par gestapo aģentu. Kurasovs kategoriski atsacījās.

— Pameklē kādu citu, kuram nav ko darīt, — viņš atrunājās. — Man hospitālī darba līdz kaklam, turklāt rakstīt ziņojumus par ievainotajiem it kā nebūtu nekādas jēgas...

Kravcovs mēģināja izdarīt uz viņu spiedienu, atgādināja iepriekšējo sarunu par tiem, kas skatās uz taigu, un teica:

— Tu taču strādāsi pats sava miera labad.

Kurasovs nikni atcirta:

— Beidz aģitēt, citādi tūlīt piezvanīšu galvenajam štābam, paziņošu, ka jūs te okšķerējat un, acīm redzot, mums neticat. Ģenerālim Vlasovam tas briesmīgi nepatīk. Ja vajadzēs, viņš aizies līdz pašam Himleram. Tāpēc, draugs, labāk ej, no kurienes esi nācis ...

Turpināt Kurasova izpēti Kravcovam nebija vairs iespējams, tāpēc viņš arī nevarēja reāli palīdzēt Dobriņinam tikt pie skaidrības, kas par cilvēku ir šis Kurasovs.

Kurasovs tās pašas dienas vakarā, kad bija aizraidījis Krav-covu, izstāstīja šo notikumu Dobriņinam.

— Man, brāl, šodien bija interesants ciemiņš, — viņš smīnēdams sacīja. — Ieradās kāds tips no gestapo. Krievs. Tāds nekaunīgs. Pirms dienām trim bija atbraucis pirmoreiz, bet tad nekāda interesantā saruna mums neiznāca. Šodien ieradās atkal un uzaicināja mani kļūt par seksotu.

— Ko tas nozīmē?

— Vai tu esi galīgs zīdainis, vai? Seksots ir slepenais darbinieks^9. Tikai tā man vēl trūka — ņemt uz savas sirdsapziņas arī gestapo darbus. Kas es tāds esmu — vai kāds eskimoss? Man jau tā ir līdz kaklam. Vai tu būtu piekritis?

— Neesmu par to domājis.

— Tad padomā, padomā! Varu tevi tur ieprecināt viens divi. Vispirms pārdosi mani: tā un tā, Kurasovs smērē jau slēpes, taisās bēgt. Saņemsi pateicību. Lai nu kā, es tomēr esmu pulkvedis, kaut arī ne īsts, un nevis kāds nieka vīrelis. Labi, nelec nu tūlīt uz ecēšām, es tikai pajokoju, pats saproti.

Dobriņins tomēr nolēma izlikties, ka apvainojies no visas tiesas. Klusēdams piecēlās, aizgāja uz savu istabu un ielikās gultā.

Pēc minūtēm desmit Kurasovs pieklauvēja pie durvīm un, atbildi negaidīdams, ienāca Dobriņina istabā.

— Esmu ieradies, lai atvainotos. Pats zinu, ka sarunāju aplamības. Piedod. Vai ja? Iedzersim!... — Viņš veikli kā burvju mākslinieks izrāva no kabatas pudeli un, pirms Dobriņins bija paguvis kaut vārdu bilst, ielēja degvīnu glāzē un tasītē, kas atradās uz galda. — Salīgsim mieru! Tiešām — esmu cūka. Tu taču esi vienīgais cilvēks, kam nebaidīdamies izkratu sirdi, tomēr pirmīt metos tev virsū. Piedod, brāl! Varbūt pirmoreiz, kopš neesmu vairs bērns, lūdzu kādam piedošanu. Vai noslēgsim mieru?

— Lai notiek. Tikai dzert gan nedzeršu.

— Ja negribi — nedzer. Es tomēr dzeršu. Šķiet, sāk spīdēt mana ziemeļblāzma... — Viņš vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, pēc tam — tasīti. — Jā, sākusies mana dzeršanas nelaime. — Viņš izdzēra arī atlikušo degvīnu un nopūtās: — Dzeršanas kaitei ir arī sava labā puse: sirds kļūst mierīgāka. Tikai niknums spraucas uz āru kā jaunam briedim ragi. Ka velns to būtu rāvis! Es jau tā neesmu nekāds labsirdīgais, bet tad labāk nerādīties man acīs — mani viss kaitina. Arī tu mani kaitini, tāpēc ka neuzticies man un izliecies velns zina par ko. Nu saki, lūdzams, — kas tu tāds esi? Idejisks vlasovietis? Tā tikai vēl trūka! Vai zini, kas tu esi? Nogaidītājs: kā vējš pūš, tā tu lokies. Tiklīdz kas notiek — tā krūmos iekšā.

— Redzu, ka esat nācis nevis atvainoties, bet mani no jauna apvainot, — Dobriņins sirdīgi teica. — Lūdzu, ejiet uz savu istabu! Gribu gulēt.

— Neiešu. Man tev kas jāpasaka, pēc tam varēšu iet. Vai atceries mūsu toreizējo sarunu? Tad nu tā, puisi, nenoguli to, kas vairs neatkārtosies. Dzīvi nenoguli — es saku. Tu, es un tas cilvēks, kas strādā pie Vlasova, — esmu par viņu stāstījis — iztaisīsim te uguņošanu, paķersim līdzi visādus dokumentus un — aiziet uz māju pusi! Neaizmirsti, ka cilvēks, kas strādā pie Vlasova, var iegūt zelta vērtus dokumentus. Izšķiries! Es mazliet pagaidīšu. Ja nepiekritīsi, varēsi palikt te muļķa lomā un gaidīt, kamēr tevi pakārs. Bet tagad iešu uz istabu vēl papildināt savu ziemeļblāzmu.

Kurasovs smagi uzrausās kājās, atspēra vaļā durvis un izgāja.

Dobriņins piecēlās, aizvēra durvis, nodzēsa gaismu, tomēr gultā vairs nelikās, bet apsēdās pie loga un jau nez kuru reizi sāka pārdomāt situāciju. Kurasovs savu ierosinājumu bija izsacījis nopietni. Atmiņa tagad atgādināja Dobriņinam aizvien vairāk pierādījumu, ka Kurasovs nav provokators. Dobriņins zināja: jebkura tendenciozitāte tieši tāpēc ir bīstama, ka tā vienmēr patvaļīgi atlasa savas taisnības pierādījumus. Dobriņinam tas bija skaidrs, tomēr viņš vairs nespēja pavēlēt savam prātam palikt piesardzīgam un objektīvam. Turklāt bija pārāk maz konkrētu un skaidru faktu, kas liecinātu, ka Kurasovs grib viņu notvert. Sājā pārdomu brīdī viņš pavisam aizmirsa, ka par pašu Kurasovu nezina gandrīz neko.

Nākamajā dienā Dobriņins nodeva Kravcovam ziņojumu...

Markovam, kas pašreiz gaidīja Dobriņinu, nebija tādas paļāvības uz Kurasovu, kāda bija viņa darbiniekam; visvairāk nemiera viņā izraisīja tas, ka Dobriņins par Kurasovu nezina gluži nekā. Pēc Markova lūguma Maskava bija ļoti rūpīgi meklējusi par viņu ziņas, it īpaši Tālajos Ziemeļos, tomēr nekādas Kurasova pēdas nebija atrastas. Valsts drošības komisārs Star-kovs domāja, ka Kurasovs varējis būt izsūtīts uz Ziemeļiem un tāpēc viņa leksikonā ir «ziemeļnieku» žargona vārdi. Tādā gadījumā Dobriņinam jābūt divkārt piesardzīgam...

Dobriņins ieradās ap pusnakti. Markovs, kas viņu nebija sen redzējis, brīnījās, cik ļoti viņš novājējis. Tiklīdz abi sāka runāt, atklājās, ka puisim nav kārtībā nervi.

Markovs tīšām nepievērsās tam, kas Dobriņinu satrauca visvairāk. Viņš stāstīja, cik sekmīgi strādā citi biedri. Dobriņins klausījās it kā ar interesi, tomēr bija izklaidīgs, varēja skaidri redzēt, ka viņš nodarbināts pats ar savām domām.

— Tagad pastāstiet par sevi, — Markovs lūdza.

— Nezinu, ar ko sākt... — Viņš sarauca seju grumbās, ar plaukstu noslaucīja pieri.

— Stāstiet no paša sākuma, Dobriņin. No tā brīža, kad iepazināties ar cilvēku, kas jūs aizveda uz turieni. Šķiet, viņš bija feldšeris.

Dobriņins stāstīja. Sākumā viņš bieži apklusa, pārteicās, laboja kļūdas. Viņš kļūdījās pat notikumu secībā. Bija redzams, ka Dobriņins vairs nespēj sakarīgi atcerēties, kā viņš iekļuvis vlasoviešu štābā, un jau tas vien bija bīstami. Izlūkam vienmēr skaidri jāredz visa savas dzīves un darbības līnija. Pavisam sakarīgi Dobriņins sāka stāstīt tikai tad, kad bija nonācis pie iepazīšanās ar Kurasovu. Arī te slēpās kaut kas bīstams. Viņu, kā mēdz teikt, bija hipnotizējis viens sižets, un viņš domāja tikai par to, tādējādi zaudēdams prāta lokanumu, kas tik ļoti nepieciešams izlūkam.

Dobriņins beidza stāstīt un nepacietīgi vērās Markovā.

— Jūs skatāties uz mani kā uz burvju mākslinieku, — Markovs pasmaidīja. — It kā jūs gaidītu, ka es pateikšu: «Viens, divi!» — un izvilkšu no piedurknes uzdevuma atrisinājumu. Tomēr es neesmu burvju mākslinieks, Dobriņin. Esmu tāds pats cilvēks kā jūs, tikai pieredzes man ir vairāk. Labāk domāsim abi kopā ... Vai Kurasova leksikonā nav vārdi, kas palīdzētu konstatēt, kāda ir viņa īstā profesija? Līdzīgi tiem vārdiem, kas saistīti ar Ziemeļiem, — par tiem jūs jau ziņojāt.

— Laikam gan ne.

— Jā vai nē? — Markovs stingri noprasīja. — Ja ar tādu nolūku neesat viņu vērojis, tad tā arī sakiet.

— Speciāli neesmu to darījis. Arī Ziemeļiem raksturīgos vārdus pamanīju tikai pēc tam, kad viņš reiz izteicās, ka tīri labi pazīstot Ziemeļus.

— Mēģiniet atcerēties precīzi: kā viņš to teica? Kādā sakarā?

— Reiz tērzējām par to, kur visskaistākā daba. Pēc versijas esmu dzimis un dzīvojis Sibīrijā, tāpēc sāku lielīt taigu. Tā tas bija. Tad Kurasovs sacīja, ka viņš savā mūžā neesot paguvis iemīlēt vienu vietu, kad liktenis to jau pārsviedis uz citu. «Laikam gan vislabāk pazīstu mūsu Tālos Ziemeļus,» viņš teica. Tomēr ...

— Pagaidiet, — Markovs pārtrauca. — Agrāk jūs sacījāt, ka viņš Ziemeļus pazīstot diezgan labi, tagad — vislabāk. Atcerieties precīzi.

— Laikam gan precīzi būs «vislabāk», — Dobriņins samulsis atbildēja.

— Labi. Turpiniet!

— Kurasovs sāka zākāt Ziemeļu dabu, teikdams, ka tā esot diloņslima, bet tūlīt smiedamies piebilda, ka esot tur pazinis arī idiotus, kuriem šī nīkulīgā daba patikusi; viņi esot tajā saskatījuši pat skaistumu.

— Tā. Turpiniet!

— Pēc tam viņš sāka prātot, ka vispār iespaids, ko atstāj apkārtējā daba, esot atkarīgs tikai no tā, kā cilvēkam tur veicies ar dzīvošanu. Ja viņš dzīvojis labi, viņam viss tur šķietot labs.

— Tā ir ļoti svarīga detaļa, Dobriņin. Vai kaut kas neliecina, ka Kurasovs Tālajos Ziemeļos bijis ieslodzījumā? Vai viņa leksikonā nav žargona vārdi, kurus lieto nometnēs?

— Šos vārdus es taču pats nezinu, — Dobriņins atbildēja.

— Vai viņš atstāj inteliģenta cilvēka iespaidu?

— Drīzāk gan ne. Viņš varētu būt strādājis kādā administratīvā darbā. Šai ziņā Kurasovam ir ķēriens. Hospitāli viņš stingri tur rokās, ārsti un viss personāls viņu ciena, baidās no viņa.

— Stop! Ciena vai baidās? Ko vairāk?

— Laikam gan vairāk baidās, it īpaši tad, kad viņam uznākusi dzeršanas lēkme.

— Jā, par šīm lēkmēm. Vai Kurasovam tās ir bieži?

— Kamēr es tqr esmu, tās bijušas jau četras reizes.

— Vai esat redzējis, kā viņš šai laikā dzer?

— Vienreiz redzēju. Tas bija pēdējo reizi. Viņš sāka dzert manā istabā. Turpat uz vietas iztukšoja veselu pudeli.

— Puslitru?

— Jā. Un sacīja, ka iešot vēl papildināt savu ziemeļblāzmu.

— Dīvaini, dīvaini. Tie, kas sirgst ar dzeršanas kaiti, uzreiz daudz nedzer... Pagaidiet, pagaidiet — kā viņš teica? Ko viņš papildinās?

— Ziemeļblāzmu.

— Tas ir nometnes teiciens, — Markovs paskaidroja, tad padomājis piemetināja: — Tomēr nē. To lieto arī citi Ziemeļu iedzīvotāji.

Pēc tam Markovs un Dobriņins kopā analizēja visas sarunas, kurās Kurasovs bija ierosinājis bēgt pie savējiem. Lai cik pie-kasīgs bija Markovs, viņš nespēja atklāt nekā tāda, kas liecinātu, ka priekšlikums ir provokatorisks. Dīvaini bija tikai tas, ka Kurasovs tik droši runāja ne vien savā, bet arī tā drauga vārdā, kas strādā pie Vlasova. Viens no diviem: vai nu šis cilvēks tiešām ir tuvs Kurasova draugs un Kurasovs labi zina viņa noskaņojumu, vai arī šis Vlasova cilvēks, kam iespējams, kā izteicās Kurasovs, «iegūt zelta vērtus dokumentus», nav nekas cits kā tikai ēsma, uz kuras būtu jāuzķeras Dobriņinam. Turklāt šai ēsmai var būt divējāds uzdevums — vai nu tīri provokatorisks, lai no Dobriņina izspiestu piekrišanu bēgt, bet pēc tam viņu nodotu, vai arī tā tiek izmantota kā vēl viens arguments, lai piedabūtu viņu uz bēgšanu, ko Kurasovs tiešām nodomājis.

Viņi runāja līdz tam laikam, kad ejā parādījās Koļa un paziņoja, *ka drīz jau ausīs gaisma.

Tika nolemts, ka Dobriņins pret Kurasovu izturēsies nogaidoši, bet pagaidām visiem spēkiem mēģinās kaut ko noskaidrot par viņu pašu. Dobriņinam jācenšas arī uzzināt, kas tas par «Vlasova cilvēku» un kādas ir tā attiecības ar Kurasovu, bez tam jāsameklē pavisam jauni mērķi. Markovs tomēr domāja, ka viņš ir iespiedies objektā, kas var būt noderīgs.

— Galvenais, Dobriņin, ir liela uzmanība un pacietība, pacietība, — Markovs atvadīdamies sacīja. — Uzturiet ar mani sakarus, izmantojot Babakina un Kravcova starpniecību, godīgi, nekautrēdamies ziņojiet par visām grūtībām. Panākumi nekad no debesīm nekrīt, tos iegūst rūpīgā darbā. Pat tad, ja nepaveiksiet nekā konkrēta, nekādas pretenzijas pret jums nebūs. Turpretim steidzīga dzīšanās pēc panākumiem vienmēr beidzas bēdīgi. Vai saprotat?

— Saprotu, — Dobriņins atbildēja. — Mani tomēr nomāc apziņa, ka nedaru nekā noderīga.

— Jums nav taisnība. Jūsu stāvoklī noderīguma jēdziens ir relatīvs. Jūs varat sēdēt savā slēpnī gadu un pēc tam iegūt ārkārtīgi vērtīgus materiālus. Varat nosēdēt piecus gadus un neiegūt nekā. Jau tas vien, ka atrodaties tur, ir panākums. Savuškins, piemēram, vairākus mēnešus noņēmās ar spekulāciju, un galu galā tas palīdzēja iegūt ļoti svarīgas izlūkošanas ziņas... — Markovs pasmaidīja, viņam gribējās Dobriņinu iedrosmināt. — Arī Savuškins, toreiz spekulēdams, krita izmisumā, bet tagad viņš jūtas lieliski. Vispār, Dobriņin, atkārtoju vēlreiz: uzmanību un pacietību ...

42. NODAĻA

No rīta atnācis darbā, Rudins pirmoreiz pēc Androsova pazušanas gūstekņu sarakstā pašā apakšā, tur, kur bija norādīts, kam jāpilda uzdevums, līdzās savam uzvārdam ieraudzīja vēl vienu — Miguņecs. Pirms pāris nedējām Fogels viņam bija teicis, ka Millers pats sācis meklēt otru darbinieku. Tagad, acīm redzot, ir to atradis . .. Kas viņš tāds ir? Uzvārds Miguņecs vēl nekā neizteica. Viņš varēja būt gan ukrainis, gan baltkrievs. «Labi, dzīvosim — redzēsim ...» Rudins jau gribēja zvanīt uz komandantūru un prasīt, lai ved šurp pirmo gūstekņu grupu, bet viņu izsauca Millers.

Millera kabineta uz krēsla, kas bija nolikts pie rakstāmgalda, diezgan vaļīgā pozā sēdēja gadus piecdesmit vecs vīrietis, ģērbies gaišpelēkā, labi izgludinātā uzvalkā. Cienījamais biezo, atpakaļ atsukāto matu sirmums, rūpīgi noskūtā seja, koptās rokas darīja viņu līdzīgu aktierim, kas tēlo gados vecākus pozitīvos varoņus. Viņš sagaidīja Rudinu, vērīgi skatīdamies lielām, tumšām acīm.

— Tas ir Miguņeca kungs, mūsu jaunais darbinieks, — Mil-lers sacīja. — Strādās līdztekus jums.

Rudins ar galvas mājienu pasveicināja jauno darba biedru, tas atbildēja, majestātiski palocīdams galvu.

— Jūsu tiesības ir vienādas, un jūs vienādā mērā esat pakļauti vadībai, — Millers turpināja. — Ceru, ka jums darbā būs labs kontakts. Un tagad, Krāmera kungs, lūdzu, iepazīstiniet Miguņeca kungu ar uzdevumiem.

Rudina istabā Miguņecs apsēdās uz galda stūra, palūkojās apkārt un, kāju šūpodams, vaicāja:

— Vai mans apartaments bus tāds pats? Pārlieku vienkāršs. Tipiska vāciešu skopulība. Nu, kas tad man būs jādara?

— Vai tad Millers jums nekā nav stāstījis?

— Tikai vispārīgos vilcienos.

Rudins paskaidroja, kādi uzdevumi tam būs jāveic.

— Visgrūtākais, — viņš sacīja, — ir atrast cilvēkā, kurš sēž jums pretim, to racionālo kodolu, kas atļauj cerēt, ka viņš kļūs aģents un .. .

— Kas notiek ar tiem, kuri atsakās? — Miguņecs pārtrauca.

— Tos nosūta atpakaļ uz nometni.

— Ar to arī viņi jābaida. Ja negrib strādāt, dabūs galu nometnē. Bet dzīvot grib pat muša ... — Miguņecs noteica sulīgā basā.

Rudins nekā neatbildēja.

— Nedomājiet, ka neesmu nodarbojies ar aģentu vervēšanu, — Miguņecs turpināja. — Trīsdesmit devītajā gadā, kad Padomes anektēja Rietumukrainu, mani atstāja Ļvovā tieši tāpēc, lai tur radītu aģentūru. Darbojos trīsstūrī Ļvova — Staņislava — Drogobiča. Kara sākumā man bija vairāki desmiti aģentu — uzticamu vācu armijas palīgu. Esmu par to saņēmis ordeni, ko man pasniedza reihsministrs Rozenbergs. Bet kāpēc es to stāstu? ... — Viņš sarauca pieri. — Ak jā! Es tos vervēju ļoti vienkārši, tikai divos variantos. Tiem, kas piekrita labprāt, teicu: «Jūs to nenožēlosiet, jūs kļūsiet viens no visbagātākajiem cilvēkiem ukraiņu zemē.» Tiem, kas ķepurojās pretim, sacīju: «Jūs to nožēlosiet. Bandera un viņa ļaudis atradīs jūs pat apakš zemes un par Ukrainas nodošanu samaksās ar svina valūtu.» Ha-ha! Tas, kas pirms piecām minūtēm bija teicis — nē, tagad

piekrita un sacīja — jā. Cilvēks taču ir ierīkots ļoti vienkārši, Krāmera kungs, vai ne?

Nenoteikti pasmaidījis, Rudins jautāja:

— Vai nevēlaties paklausīties, kā es pratinu?

— Kāpēc gan ne, sāciet vien.

Izsauca pirmo gūstekni. Tas bija noguris, gandrīz četrdesmit gadu vecs kareivis ar pinkuļainu bārdeli, lielām, sastrādātām rokām. «Droši vien zemnieks,» Rudins nodomāja. Gūsteknis tomēr sāka runāt pavisam inteliģenti, un noskaidrojās, ka viņš bijis agronoms kādā Sibīrijas padomju saimniecībā.

Jā, viņš devis piekrišanu strādāt, tomēr tādu darbu, kādu piedāvā šeit, viņš nestrādās. Pirmkārt, viņš nespēs to veikt, otrkārt, tas viņam nav pa prātam.

— Uz kādu darbu tad tu cerēji? — Miguņecs vaicāja. — Gribēji mežģines tamborēt vai varbūt dziedāt baznīcas korī? Ha-ha!

Gūsteknis klusēja.

— Bet nometnē galu dabūt gribi? Tas tev pa prātam? — Miguņecs neatlaidās.

\ — Liktenim izbēgt nevar, — gūsteknis mierīgi atbildēja.

— Vai ar kailām kājām uz karstām oglēm neesi vēl stāvējis? — Miguņecs sāka bļaut, un seja viņam kļuva tumšsarkana.

— Nav gadījies, — gūsteknis klusām atteica.

— Bet, ja nu gadīsies, kādu dziesmu tad dziedāsi?

— Liktenim izbēgt nevar, — gūsteknis atkārtoja.

Miguņecs gribēja mesties viņam virsū, bet Rudins paguva

nospiest zvana pogu, un istabā ienāca konvojnieks.

— Vediet projām! — Rudins pavēlēja.

Gūstekni aizveda, tomēr Miguņecs vēl labu brīdi nespēja nomierināties, staigāja šurp un turp šķērsām pāri istabai un šķendējās.

— Pa zobiem vajadzēja sadot! — viņš kliedza, dūres vicinādams. — Kad redzu šos kacapus^10, es sāķu drebēt.

— Starp citu, arī es esmu kacaps, — Rudins pasmaidīja.

— Ko? — Miguņecs apstājās un raudzījās viņā. — Ak jā ... Protams — piedodiet, jūs taču saprotat, ka runāju par sarkanajiem kacapiem. Vispār, manuprāt, vadonis izstrādājis ļoti gudru programmu — iznīcināt visus šos neliešus, tomēr tā tiek

vāji realizēta. Uz viņu zemes varētu lieliski dzīvot un palīdzēt Vācijai īstie ukraiņi.

IjļļjļļļM,

— Izsauksim vēl vienu, — Rudins ierosināja.

Miguņecs sāka vicināt rokas.

— Nē, nē. Man viss jau skaidrs. Sākšu rīkoties pats.

— Vēlu panākumus!

Izsaukt nākamo gūstekni Rudins nesteidzās. Viņš pārdomāja, kā nu tas ir — labi vai slikti, ka darbā ar gūstekņiem radies tāds kolēģis.

Kad dienas beigās noskaidrojās, ka Rudins izraudzījies nosūtīšanai uz aģentu skolu tikai divus cilvēkus, bet Miguņecs vienpadsmit, Millers, protams, sāka interesēties, kāpēc viņu darbam tik dažādi rezultāti. Vakarā viņš izsauca pie sevis trīs no Migu-ņeca atlasītajiem gūstekņiem, izraudzīdamies tos uz labu laimi, un arī abus Rudina savervētos. Viņš bija nolēmis pats izdarīt pārbaudi. Rudins uztraucās, lai gan jau no rīta bija nodomājis, ka tāda pārbaude ir iespējama. Abi Rudina atlasītie gūstekņi bija pēdīgie bandīti, un tiem vajadzēja Milleram patikt. Bet ja nu viņam patiks arī visi vienpadsmit Miguņeca atlasītie?

Kā vilku piemin, tā vilks klāt — istabā nepieklauvējis ienāca Miguņecs. Viņš izturējās daudz pieklājīgāk nekā no rīta, apsēdās uz krēsla pie Rudina galda un sacīja:

— Nezinu, nezinu ...

— Par ko jūs runājat? — Rudins labvēlīgi vaicāja, jau noprazdams, ka pārinieka debija nav bijusi veiksmīga.

— Atlasīju šodien vienpadsmit cilvēku, bet Millers trīs manējos pārbaudīja vēlreiz un pēc tam izbrāķēja visus. Teica, ka nevēloties vadīt kantori, kas nodarbojas ar krievu gūstekņu nosūtīšanu uz mājām. Pēc viņa domām, neviens no maniem kandidātiem nav spējīgs kļūt par aģentu. Ko tas nozīmē — nav spējīgs? Svarīgi ir tas, ka esmu izspiedis viņa piekrišanu. Lai viņš tikai mēģina pēc tam nestrādāt! Un vispār: kā tas jāsaprot — spējīgs, nespējīgs? Viņiem taču nebūs jāspēlē uz skatuves!

— Jūs maldāties, Miguņeca kungs, — Rudins teica mierīgi un pamācoši. — Aģentam jābūt visaugstākās klases aktierim. Jūs sakāt — lai tikai mēģina nestrādāt. Bet viņš ņems un nestrādās. Vai arī muļķos mūs, izlikdamies, ka strādā. Viņš taču būs tur, bet mēs te.

— Vai tad viņš nezina, ka mēs ieradīsimies arī tur?

— Jādomā, ka zina, bet tas nav izšķirošais. Viņam taču jau

šodien jāstrādā labi, lai atvieglotu vācu armijas uzvaru. Tāpēc mums, kamēr aģents atrodas šeit, rūpīgi jānoskaidro, vai viņš ir spējīgs labi strādāt tur, viņā pusē.

— Un man ar šiem kacapu salašņām laipni jātērzē un jāizvelk dienas gaismā viņu spējas?

— Jā, Miguņeca kungs. Jāpiebilst — tas nav viegls darbs.

— Tad atliek tikai teikt, ka šis uzdevums nav man piemērots. — Miguņecs enerģiski piecēlās. — Negribu būt gūstekņu nometnēs par atejas vedēju.

— Sakiet to vadītājiem. Kāpēc stāstāt man? Jā, es esmu atejas vedējs, — Rudins izaicinoši sacīja.

Miguņecs nesaprazdams palūkojās Rudinā.

— Vai tad runa ir par jums? Ak jā, tā nu iznāk gan. Dieva dēļ — piedodiet. Es tā negribēju...

Gaitenī trīsreiz spalgi nošķindēja zvans — tas aicināja uz apspriedi pie priekšniecības.

— Iesim! — Rudins piecēlās un saņēma Miguņecu aiz elkoņa. — Šeit novēlošanos neatzīst.

Apspriedi vadīja Zombahs, tomēr vārdu viņš tūlīt deva Milleram.

— Sākas vēsturisks rudens, — Millers ierunājās mazliet svinīgi, tad, it kā būtu par to noskaities pats uz sevi, mirkli apklusa, nervozi pārcilādams uz galda papīrus. Pēc tam viņš turpināja savā parastajā veidā — sausi un vienaldzīgi: — Var noskaidroties, ka Maskavas zonas sagatavošana izšķirošajam momentam nav bijusi tik augstā līmenī, kādā norisinās vadoņa komandētās vācu armijas cīņa. Mēs klibojam jau pašā sākuma posmā — aģentu izraudzīšanā, kas notiek nometnēs. Šai ziņā ļoti raksturīgi ir šīsdienas rezultāti. No nometnes atsūtīti piecdesmit cilvēki. Mēs esam izvēlējušies divus. Es pašreiz neko nepārmetu Krāmeram un vēl jo mazāk mūsu jaunajam darbiniekam Miguņeca kungam. Galveno nelaimi pašlaik saskatu tai atlasē, ko mūsu labā gūstekņu nometnē izdarījuši citi. Šo procedūru mēs nekontrolējam itin nemaz. Bet tur šo darbu, man šķiet, veic nekvalificēti gadījuma cilvēki. It īpaši tas attiecas uz 1206. nometni, vai ne, Krāmera kungs?

— Pilnīgi pareizi, — Rudins apstiprināja, — it īpaši uz šo nometni.

— Esam nolēmuši iejaukties šai procesā, — Millers turpināja. — Tāpēc mans adjutants Birkners un jūs, Krāmera kungs, tiekat komandēti uz 1206. nometni. Jābrauc uz turieni jau rīt.. .

Fogels, tāpat kā vienmēr īso apspriežu laikā, vispārīgos vilcienos pastāstīja par aģentu ziņojumiem, kas bija saņemti iepriekšējā diennaktī, sadalīdams tos divās grupās: pirmajā izlūkošana, otrajā — diversijas. Šoreiz otrajai nodaļai nebija saņemts neviens ziņojums.

— Cik aizkustinoša gādība par pretinieka nerviem... — Millers izmeta repliku, bet nebija saprotams, kam tā adresēta.

— Man gribētos vēlreiz pievērst jūsu uzmanību tam, — Fogels sacīja, — ka mūsu otrā nodaļa izstrādā aģentiem instrukcijas, kas ir vai nu pārāk nekonkrētas, vai arī pavisam nereālas, piemēram, prasa organizēt atentātu pret Kremļa vadītājiem.

— Es nekā nesaprotu, Fogel, — Millers draudoši noteica.

— Tā nav mana vaina. — Fogels pasmaidīja. — Acīm redzot, mani ietekmējušas otrās nodaļas nekonkrētās instrukcijas. Precizēju: runa ir par Zombaha atsaukto instrukciju, kurā atentātu pret ievērojamiem padomju vadītājiem bija uzdots rīkot ļoti vājam aģentam, turklāt tādam, kura dokumenti nedod pat iespēju bez riska atrasties Maskavā.

— Tādu aģentu, kas neriskē, nemaz nav, — Millers dzedri iebilda.

— Šis gadījums tiešām ir bezjēdzīgs, — Zombahs samierinoši teica.

— Nu labi, — Millers beidzot piekrita. — Mēģināsim to visu nokārtot.

— Tikai to es lūdzu, — Fogels tūlīt piemetināja. — Lūdzu jau otrreiz.

Rudins šai ķīviņā noklausījās ļoti bažīgi. Viņa attiecības ar Fogelu bija gandrīz vai draudzīgas un šķita izslēdzam tādu iespēju, ka Fogels tīšām slēptu no viņa kādus svarīgus apstākļus, kas saistīti ar darbu. Turklāt pēc Gurejeva nosūtīšanas pāri frontei Rudins bija Fogela galvenais konsultants apstākļu jautājumos un domāja, ka zina visas aģentūras problēmas ...

Pēc apspriedes Fogels,. gluži kā vainīgs juzdamies, uzaicināja Rudinu kopā paēst vakariņas virsnieku ēdnīcā. Viņi divatā apsēdās pie galdiņa loga tuvumā. Fogels atvēra logu, aiz tā nemīlīgi šalca augļu dārzs, kas bija jau stipri rudenīgs.

— Man nepatīk rudens, — Fogels sacīja. — Bērnībā tas vienmēr bija saistīts ar bēdīgu atklājumu, ka beigušās brīvdienas un atkal jāņem plecos skolas soma. Tagad rudens katrreiz atgādina, ka aizritējis vēl viens pavasaris un vēl viena vasara un ka šai priecīgajā laikā nekāds prieks nav piedzīvots.

— Tas ir bīstams pesimisms, ja patur prātā, ka šis rudens, kā izteicās Millers, ir vēsturisks, — Rudins pasmīnēdams iebilda.

Fogels pēc brīža sacīja:

— Nespēju saprast šo cilvēku. Viņš taču neapšaubāmi ir gudrs.

— Par ko jūs runājat?

— Par Milleru.

— Katrā ziņā gudrs.

— Tomēr laužas ar varu tur, kur jārīkojas, cik vien iespējams, izsmalcināti un piesardzīgi. To var izskaidrot tikai ar gestapo skolu. Vācieša apziņā jebkura skola atstāj pēdas uz visu mūžu, gluži tāpat kā pēc bakām paliek rētas.

— Man grūti risināt šo sarunu. Es nezinu to, par ko ir runa, — Rudins teica.

Fogels iztukšoja konjaka glāzīti.

— Visumā tas ir tas pats senais strīds par diversiju un izlūkošanu. Traģēdija sākās tad, kad Polijas kampaņas laikā Rietumeiropā ne tikai SD ļaudis, bet arī mēs, izlūkdienesta darbinieki, nepūlējāmies rīkoties piesardzīgi un izsmalcināti. Toreiz mēs tiešām guvām pārsteidzošus panākumus arī tāpat. Atcerēsimies kaut vai to, kā motivējām uzbrukumu Polijai. Pārģērbām kriminālnoziedzniekus poļu formas tērpos, inscenējām poļu uzbrukumu mūsu robežsargiem, nospēlējām, ka poļi ieņem mūsu radiostaciju, un visa pasaule to norija kā hinīna pulveri saldā oblātā. Tagad laiks jau saprast, ka Krievija nav ne Polija, ne Čehoslovakija. Turpretim Millers kļūst nikns kā pats nelabais, kad pieminu «Krievijas specifiku». Man šķiet, šai ziņā viņam nesaskan ar Zombahu. Šis vecais izlūkdienesta vilks redz visu ļoti labi. Vismaz, kad parādīju Millera instrukciju par atentātu un paskaidroju, kam šī instrukcija adresēta, Zombahs saķēra galvu. Tikai nez kāpēc viņš negrib mīt Milleram uz varžacīm. Brīnos, ka viņš pirmīt tomēr kaut ko pateica. Ja jūs, Krāmer, būtu redzējis šo instrukciju! Millers droši vien cerēja, ka par to neviens nekā neuzzinās. Bija uzlicis spiedogu «Ļoti slepeni». Tagad, pēc apspriedes, viņš izteica man sašutumu par to, ka esmu aizmirsis, kāds spiedogs bijis uz dokumenta, un sācis par šo jautājumu runāt apspriedē, kurā piedalījušies ne tikai izlūkdienesta virsnieki vien. Tādu instrukciju tomēr var pasludināt par stingri slepenu_ vienīgi aiz vēlēšanās slēpt no citiem tās absurdumu. Nē, Krāmer, pamēģiniet uz brīdi iedomāties: runa ir par aģentu, kas nav ne viduvējs, par aģentu, kas ar pūlēm dabūjis piemesties kādā sādžā simt piecdesmit kilometru no Maskavas, par aģentu, kam novecojuši dokumenti; es nesaprotu, kā viņš vispār noturas virs ūdens. Un tādam aģentam uzdod organizēt atentātu pret Kremļa vadītājiem! Es pats uz savu galvu parādīju šo instrukciju Zombaham ... — Fogels sāka est, bet tūlīt karoti nolika un turpināja stāstīt. — Pastāv neatrisināma pretruna: mūsu aģents, kas tādu instrukciju spētu izpildīt, ir mums vērtīgs kā izlūks. Un tas ir vēl jautājums, kas Vācijai svarīgāk — novākt kādu no daudzajiem sarkanajiem vadītājiem vai ik dienas saņemt operatīvu informāciju, kas palīdz drīzāk uzvarēt karā? Kā jūs domājat?

— Man par šo tematu negribas runāt, — Rudins vienaldzīgi atbildēja, beigdams ēst zupu. — Atkārtoju: esmu par to visu vāji informēts.

Fogels vispirms piemiedza acis, tad plaši tās atvēra un paraudzījās Rudinā.

— Jums, Krāmer, vajadzētu strādāt nevis šeit, bet Ribentropa resorā. Jūs tur taisītu karjeru.

Rudins tagad zināja, kas tā īsti ir par instrukciju, kura bija viņu ieinteresējusi, tāpēc klausīties Fogela sentencēs nebija vairs nekādas jēgas. Fogels tā kā neviens cits mēļoja par visu ko, lai tikai izliktos, ka ir kritiski domājošs darbinieks, turklāt Rudins vairākkārt bija pieķēris, ka viņš par vienu un to pašu jautājumu ar vienādi lielu pārliecību izsaka pretējus spriedumus. Rudins aizbildinājās ar rītdienas braucienu uz 1206. nometni un, negaidījis saldēdienu, devās mājās ...

Birknera atsūtītais kareivis Rudinu uzmodināja drīz pēc pieciem. Kad Rudins izgāja no mājas, Millera adjutants viņu jau gaidīja, stāvēdams pie automašīnas. Mazliet tālāk bija divi motocikli ar blakusvāģiem un četri apbruņoti kareivji.

— Lūdzu, piedodiet, ka nolēmu izbraukt agrāk, — Birkners nesasveicinājies teica. — Izrādās, ka līdz turienei ir vairāk nekā divsimt kilometru. Labāk doties ceļā agrāk un agrāk arī atgriezties. Kāpiet iekšā!

Birkners pamāja motociklistiem; viens no tiem sāka braukt pa priekšu, otrs — aiz mašīnas.

— Millers tā pavēlēja. — Birkners parādīja uz motociklu, kas brauca pa priekšu. — Teica, ka negribot pārlieku bieži mainīt adjutantus.

Birkners pats vadīja mašīnu.

— Nez kāpēc sev uzticos visvairāk, — viņš sacīja.

Pār zemi it kā negribīgi ausa dzestrs, miglains rīts. Ieplakās migla vietumis bija tik bieza, ka Birkners strauji samazināja ātrumu, ieslēdza prožektorus un signalizēja bez pārtraukuma.

Migla izklīda tikai īsi pirms septiņiem, un visapkārt iestājās mierīgs rudens rīts, kas bija ļoti krāšņs savā dzeltenajā un sarkanajā rotā.

— Visu laiku gribu jums vaicāt... — Birkners pagriezās uz Rudina pusi. — Kā jūs te risināt sieviešu jautājumu?

— Es to nerisinu nekā.

Birkners iesmējās.

— Acīm redzot, Zombahs, izraudzīdamies darbiniekus, turējies pie principa, ka tiem nedrīkst būt interese par šo jautājumu. .. — Viņš ieslēdza radio; kad atskanēja mūzika, izslēdza to un palūkojās pulkstenī. — Ziņojumu esam palaiduši garām. Vai vakar to dzirdējāt?

— Man nav radioaparāta. Klausos tikai darbā.

— Staļingrada vēl turas, tomēr karājas kā mata galā. Vadonis šo pilsētu noslaucīs no zemes virsas. Mūsu vadonis ir liels reālists, un viņa solījums saliekt boļševikus ragā nav vārdi vien. Savu diženumu viņš pierādījis nevis vārdos, bet darbos. Visspēcīgāko armiju pasaulē izveidojis viņš, labāko partiju pasaulē nodibinājis viņš. Skaties ko skatīdamies, viss — diplomātija, izlūkošana, ģeneralitāte — ir viņa roku darbs. Tādu milzeni vēsture nav vēl pazinusi. Vai ne?

— Varbūt vienīgi Napoleons, — Rudins taktiski iebilda, cenzdamies neizjaukt Bir'knera jūsmīgo noskaņojumu.

— Blēņas! Napoleons piedzīvoja lielu negodu. Padomājiet vien — Maskavu nodedzināja, tomēr Krieviju ieņemt nespēja un ļāva sevi izsūtīt uz salu! Vai nu tas ir kāds vadonis? Tā mums ir milzīga laime, ka Vācijā pašreiz pie stūres atrodas Ādolfs Hitlers. Piekrītat?

— Protams. Tādi panākumi Vācijai nekad vēl nav bijuši!

— Pagaidiet, gan jūs pieredzēsiet ne tikai to vien. Būsim tikuši galā ar Krieviju — ķersimies pie Anglijas. Pēc tam tiksim klāt arī Amerikas zelta maisiem. Vācija, vācu tauta nostāsies visas pasaules priekšgalā!

Rudins mierīgi klausījās Birknera spriedelēšanā, reizumis ziņkārīgi viņā palūkodamies. Te nu viņš ir — tipisks hitlerisma pārstāvis, kuram viss skaidrs, kuru nemoka nekādas šaubas. Sarežģītas pārdomas viņa smadzenes nepazīst. Viņa vietā domā

Hitlers, un visu, kas vajadzīgs, izdarīs Hitlers. Tāpēc — heit Hitler\ Un nekāda pesimisma. Viss norisinās lieliski! Un frivolais sarunas sākums nav nekādi slazdi, «sieviešu jautājums», par ko Birkners pirmīt ierunājās, ietilpst viņa vienkāršajā pasaules uztveres kompleksā.

Kad līdz 1206. nometnei bija palikuši vairs tikai daži kilometri, Birkners sāka runāt par «Saturna» darbu.

— Tiešām, velns ar ārā, kādus salašņas mums piegādā no nometnēm! — viņš grēmās. — Millers vakar kļuva vai traks. Bija arī iemesls. Tieši tagad, kad Maskava jāpiesātina ar uzticamiem kaujiniekiem, mums augu dienu bez jēgas jārakņājas pa atkritumiem. Te jānodibina kārtība. Millers nemaz netic, ka lielā nometnē nevar atrast rotu krievu, kas būtu gatavi uz visu.

— Tādus, kas gatavi uz visu, var atrast samērā viegli, — Ru-dins piesardzīgi iebilda. — Grūtāk sameklēt tādus, kas spēj kļūt par labiem izlūkiem.

— Kāda velna pēc jums pašreiz vajadzīgi spējīgi izlūki? — Birkners uz mirkli pagrieza seju pret Rudinu un paraudzījās viņā. — Vai gan tad, kad armija gatava iegrūst Maskavu bezdibenī, kādam nepieciešamas ziņas par to, kas tur notiek? Tada laikā Maskavā vajadzīgi cilvēki, kas noteiktajā stundā spēj sākt apšaudi un radīt pilsētā paniku. Kāda velna pēc no viņiem prasīt kaut ko vairāk? Ir taču jauni laiki un jauni uzdevumi. Tā saka Millers.

Nometne bija jau redzama. Tā atradās plašā zemienē un no tālienes izskatījās pēc dzelzceļa mezgla, kas no vienas vietas piedzīts ar vagoniem. Ceļš pēdējo reizi iegriezās mazā mežiņā, nometne skatienam pazuda, bet pēc brīža parādījās atkal, šoreiz visā savā briesmīgajā realitātē. Būdami uzticīgi izdaudzinātajai precizitātei, vācieši zemās barakas ar plakaniem jumtiem bija izvietojuši taisnās rindās visapkārt četrstūrainam, kailam laukumam. Sargtorņos pēc noteiktas sistēmas staigāja sargi. Bija apmēram desmit no rīta, gūstekņi jau sen strādāja akmeņlauztuvēs, un nometne šķita izmirusi.

Rudins un Birkners iegāja komandantūras ēkā, no turienes viņus aizveda pie nometnes priekšnieka. Tas bija maza auguma spēkavīrs ar skūtu galvu, pēc sejas pārsteidzoši līdzīgs Muso-lini. Uzzinājis, kas viņi tādi ir un kāpēc atbraukuši, priekšnieks nospieda kādu komutatora slēdzi un trīsreiz iebļāva mikrofonā:

— Leitnantam Kraftam — pie nometnes priekšnieka.

Šķita, pati zeme metāliskā balsi trīsreiz izkliedza leitnanta Krafta uzvārdu. Nometnes priekšnieks uzlika galvā augstu cepuri un, vilkdams rokās cimdus, sacīja:

— Tūlīt būs klāt. Piedodiet, man ir darīšanas.

Drīz vien ieradās leitnants Krafts — jauns, tukls vīrietis; viņam bija ovāli briļļu stikli zelta ietvaros, kas turējās uz spīdīga pīles knābja.

— Mani izsauca priekšnieks, — leitnants Krafts elsdams teica.

— Jūs esat vajadzīgs mums, — Birkners paskaidroja. Leitnants Krafts noslīga uz krēsla un noslaucīja mutautiņā

pieri.

— Klausos.

— Vai jūs nodarbojaties ar gūstekņu atlasīšanu, par kuru ir runa simt otrajā pavēlē? — Birkners vaicāja.

— Es, lai gan neesmu vienīgais, kas to dara.

— Vai tad jums ir vesela nodaļa?

— Nē. Es ar to domāju tikai bloku uzraugus, kas iesniedz man iepriekšējus sarakstus. Kas tad noticis? — Krafts noņēma brilles un sāka tās slaucīt.

— Pagaidām nekas, — Birkners teica, cieši vērdamies Kraftā.

— Izstāstiet sīkāk — kā jūs to darāt?

Pēc leitnanta Krafta stāstījuma noskaidrojās, ka visu izlemj bloku uzraugi, kuriem, starp citu, nav pat aptuvena nojēguma, kādam nolūkam viņi cilvēkus izvēlas. Pēc Birknera lūguma leitnants Krafts ataicināja kādu uzraugu. Birkners jautāja, kā viņš atlasa gūstekņus.

— Izvēlos tos, kas fiziski spēcīgāki, — uzraugs atbildēja.

— Tāpat arī skatos, vai viņi gribēs strādāt Vācijas labā. Birkners norūca kaut ko nesaprotamu un atļāva uzraugam

iet projām.

Pēc tam Rudins un Birkners satikās ar nometnes gestapo vadītāju Figlu.

— Aptuveni zinu, kādam nolūkam viņus izraugās, — Figls sacīja, — tomēr iejaucos tikai tajos gadījumos, kad sarakstos iekļuvuši man vajadzīgi cilvēki. Visas pretenzijas lūdzu jūs izvirzīt leitnantam Kraftam — savam pilnvarotajam. — Figls runāja, neslēpdams izsmieklu.

— Man šķiet, jūs šajā ļoti svarīgajā jautājumā neesat ieņēmis vissaprātīgāko pozīciju, — Birkners teica.

— Labāk izlasiet savu simt otro pavēli, — Figls noskaitās. — Tur nepārprotami sacīts, ka lūgt gestapo palīdzību vajadzīgs tikai tad, kad tā ir nepieciešama.

— Kopš kura laika gestapo virsnieki vairs nejūtas atbildīgi par visu, kas notiek valstī? — Birkners dzēlīgi vaicāja.

— Lai justu atbildību, jāzina, par ko jāatbild, — Figls nekaunīgi atteica. — Atlasīšanas mērķi zinu tikai aptuveni.

— Ja jūs iesakāt mums lasīt pavēli, — Rudins iebilda, — tas nozīmē, ka pats esat šo pavēli jau lasījis, un tur skaidri formulēti arī mērķi.

Figls palūkojās Rudinā nekaunīgām acīm un atcirta:

— Labāk nespēlēsim paglabiņus. Jūs to visu tīšām darāt atrauti no Prinča Alberta ielas mājas, bet es, piedodiet, esmu no turienes.

— Toreiz, kad tika izdota pavēle, tā varbūt arī bija, — Birkners sacīja, meklēdams samierināšanos. — Tagad taču pastāv kontakts starp izlūkdienestu un Prinča Alberta ielu; tam pierādījums esmu arī es — cilvēks, kas nāk no turienes, kā izteicāties jūs, un tomēr nodarbojas ar šo uzdevumu.

— Esmu pieradis pie disciplīnas, — Figls atbildēja. — Ja būs tāda pavēle, ņemšu visu savās rokās. Par jūsu leitnantu Kraftu gan jāteic, ka viņam es neuzticētu cilvēku izraudzīšanu pat asenizācijas darbiem...

Kā pienākas cītīgam «Saturna» darbiniekam, Rudins visu atceļu kopā ar Birkneru grēmās par to, ko viņi 'bija uzzinājuši nometnē.

— Uzrakstīšu vadībai tādu ziņojumu, ka viņi sāks skraidīt kā apsviluši, — Birkners nikni teica. — Laiks izbeigt šo pagla-biņu spēlēšanu. Figlam taisnība. Tas taču izskatās pēc nodevības, goda vārds! Visa Vācija vienotā degsmē pašaizliedzīgi izpilda vadoņa norādījumus, bet te divas ļoti svarīgas organizācijas spēlē slēpšanos. Goda vārds! Ko jūs, Krāmer, teiksiet par to?

— Tas, kā nometnē notiek atlasīšana, ir visīstākā nejēdzība, — Rudins izvairīgi atbildēja.

Viņi atgriezās pilsētā ap pusdienas laiku. Rudins devās uz ēdnīcu, bet Birkners tūlīt sāka rakstīt Milleram ziņojumu.

Sēdēdams ēdnīcā, Rudins pārdomāja visu, kas bija noticis brauciena laikā, vēlreiz pārbaudīja savu izturēšanos un secināja, ka tā bijusi pareiza. Kaut kas nebija gluži skaidrs tikai par pašu Birkneru. Visu brauciena laiku Rudinam bija licies, ka Birkners runa vāciski ar akcentu, kāds parasti mēdz būt krieviem, kas labi iemācījušies šo valodu. Kā tad nu īsti ir?

Vakarā Rudinu izsauca Zombahs. Viņš bija satraukts, lai gan visādi centās to neparādīt, paziņoja Rudinam, ka parakstījis pavēli par tā algas paaugstināšanu, un tūlīt pēkšņi jautāja:

— Vai tiešām stāvoklis nometnē tik slikts?

— Kādā ziņā?

— Nu taču — ar mūsu kontingenta atlasīšanu.

— Jā, tiešām, tā notiek neorganizēti, nepārdomāti.

— Nekā nesaprotu! — Zombahs noplātīja rokas. — 1206. nometnē vajadzēja būt veselai komisijai.

— Leitnants, kas nodarbojas ar atlasīšanu, mums stāstīja, ka vasarā visi komisijas locekļi pa vienam vien aizsaukti uz Berlīni.

— Nekā nesaprotu ... — Zombahs gribēja vēl ko teikt, bet aprāvās. — Labi. Paldies, varat iet.

Rudins ar braucienu bija apmierināts. Tas ļāva vēlreiz secināt, ka senais naids starp izlūkdienestu un SD nav norimis un ka šis naids aizvien vairāk sāk izpausties arī «Saturnā». Ko tur teikt — tas taču ir lieliski, kungi ...

43. NODAĻA

«Staļingradas ziemā,» kā liecina kāds no Hitlera kamariljas hronistiem, «vadonis pazaudēja ne tikai sesto armiju, bet arī varu pats pār sevi. Mūs, kas viņu pazinām jau sen, kas zinājām par viņu visu, bijām pieredzējuši arī viņa neapvaldīto impulsi-vitāti, kura mēdza izlauzties pārsteidzoši pēkšņi — gan ģeniāli, gan muļķīgi, tomēr satrieca atklājums, ka viņam trūkst vadoņa cienīgu nervu un izturētības ...»

Ap divdesmito novembri padomju karaspēks Staļingradas rajonā pārgāja uzbrukumā. Pēc trim dienām divdesmit divas hitleriešu divīzijas jau atradās «katlā». Sajās trijās dienās daudz pieredzējuši vācu karavadoņi, it īpaši jaunais ģenerālštāba priekšnieks Ceitlers, kas militāro notikumu norisi vērtēja reāli un redzēja turpmākās perspektīvas, bija centušies parādīt Hitleram izeju no Staļingradas slazdiem. Hitlers tomēr vairs nespēja uz visu skatīties saprātīgi un atteicās klausīt militāro darbinieku padomam — atkāpties no Staļingradas.

— Volgu es neatstāšu! — viņš trakās dusmās kliedza ģenerālštāba priekšniekam.

Viltīgu spēli tolaik spēlēja admirālis Kanariss. Jādomā, ka viņš agrāk nekā citi bija saņēmis pareizu informāciju par stāvokli Staļingradā. Jau oktobrī viņš konfidenciāli izteicās kādam Galvenās mītnes ģenerālim, ka, pēc viņa domām, sestā armija «stieg purvā». Kādā no atmiņu grāmatām apgalvots, ka admirālis Kanariss šo teicienu esot lietojis arī personiskā ziņojumā Hitleram. Tas nav tiesa. Visas pārējās liecības, arī tās, ko atstājušas admirālim tuvas personas, apstiprina kaut ko citu — toruden Hitlers ne reizi nav pieņēmis Kanarisu. Nez vai arī pats Kanariss pēc tā centās. Vasaras beigās un rudenī viņš iesniedza ģenerālštābam pārskatus par krievu fronti, kuru saturs spēja atbilst ikvienam viedoklim. Lietot tādu taktiku Kanarisam bija jo vieglāk tāpēc, ka Hitlers vasaras otrajā pusē atradās Galvenajā mītnē, kas bija pārcelta uz Viņņicu, un liela daļa informatīvā materiāla līdz viņam neaizkļuva. Par šiem Kanarisa pārskatiem ģenerālštāba priekšnieks Halders, ko Hitlers tolaik bija jau atcēlis, ironizēja, ka tajos esot uzreiz četri trumpja dūži, kas, kā zināms, nemēdz būt kāršu spēlē. Tomēr tai pašā laikā Kanariss ar speciāliem kurjeriem nogādāja vadonim uz Galveno mītni Viņņicā ļoti pārliecinošas ziņas, ka angļi un amerikāņi pavisam noteikti atsacījušies no nodoma tuvākā gada laikā sākt kampaņu Eiropā.

Tolaik Kanariss izteicās: «Nu, kas attiecas uz Cerčilu, tad es jau sestdien zinu, ko viņš darīs pirmdien.» Kanarisam tiešām bija ļoti drošas un vispusīgas ziņas par Anglijas pozīciju. No aģentiem, kas darbojās Anglijā, viņš jau četrdesmit otrā gada sākumā (citiem vārdiem sakot, mēnesi pēc tam, kad bija publicēts sabiedroto oficiālais komunikē par vienošanos atklāt otro fronti septembrī) saņēma ziņas, ka sabiedroto apgalvojumiem nav nekādas vērtības un tajā gadā angļi un amerikāņi otro fronti neatklās. Aģenti to bija uzzinājuši no tik autoritatīvām un labi informētām personām, ka admirālis Kanariss, daudz nedomādams, nosūtīja šīs ziņas Hitleram. Viņš zināja, ko vadonis gaida, kā to var iepriecināt.

Novembris jau tuvojās beigām; otrās frontes tiešām nebija, bet uz Hitlera galda jau atradās jauns Kanarisa ziņojums: Čer-čilam tuvi cilvēki apgalvo, ka otrās frontes nebūs arī četrdesmit trešajā gadā. Kanariss saprata, ka šis ziņojums ir vienīgais balzams Hitleram tagad, kad sestā armija sēž Staļingradā, kur krievi tai cieši uzmetuši cilpu, un visus plānus ieņemt Maskavu no dienvidiem var uzskatīt par sabrukušiem.

Hitlers atgriezās no Viņņicas savā Galvenajā mītnē «Vilku midzenis», kas atradās Prūsijā. Viņš nebaidīdamies atsauca divīzijas no Rietumiem, pieprasīja jaunas divīzijas saviem sabiedrotajiem, visus šos spēkus pārsvieda uz padomju fronti un nodeva tos galvenokārt feldmaršala fon Manšteina rīcībā; feldmaršals komandēja karaspēka grupējumu «Dona», kam, pēc Hitlera apgalvojuma, vajadzēja ne tikai izglābt Paulusa armiju, bet arī krievu «'katlu» iebāzt vāciešu «katlā». Kā zināms, nekas tamlīdzīgs nenotika. Donas grupējuma uzbrukums apsīka piecdesmit kilometru no Staļingradas, un, ciezdamas lielus zaudējumus, armijas daļas sāka velties atpakaļ. Sestā armija, kas atradās Staļingradas «katlā», bija lemta bojā ejai.

Tieši tai laikā Kanarisa personiskā uzdevumā «Saturnā» ieradās viņa tuvākais palīgs, armijas izlūkdienesta otrās nodaļas vadītājs ģenerālis Lahūzens, kas tur uzturējās tikai vienu dienu. No rīta viņš sarunājās ar Zombahu un Milleru, pēc pusdienas tika sapulcēti «Saturna» vadošie darbinieki un Lahūzens viņiem sacīja stundu garu runu, pēc kuras tūlīt aizbrauca. Visiem «Saturna» virsniekiem, kas prata domāt, bija skaidrs, ka Lahūzens ieradies tikai ar vienu mērķi — izkliedēt pesimismu, ko izraisījusi Staļingradas traģēdija.

Tai dienā, kad Lahūzens uzturējās «Saturnā», Rudins nestrādāja. Jau iepriekšējā vakarā Zombahs bija devis rīkojumu todien gūstekņus nepievest. Naktī rajonu, kurā atradās izlūku skola un dzīvoja Rudins, kā arī citi «Saturna» darbinieki, kas pēc tautības nebija vācieši, izolēja no pārējā garnizona; ārā nevienu nelaida. Šis režīms bija spēkā līdz nākamās dienas rītam. Kāpēc tas viss notiek, Rudins todien vēl nezināja. Nākamās dienas rītā «Saturnā» viss bija ‘kā vienmēr. Tikai, kad viņš piezvanīja dežurējošajam komandantam, lai atved pirmo gūstekņu grupu, tas paziņoja, ka ukraiņu tautības gūstekņus pavēlēts turpmāk nogādāt vienīgi Miguņecam. Acīm redzot, Migu-ņecs bija Milleru pārliecinājis, ka ukraiņi ir viņa specialitāte. Rudins nolēma pret šo lēmumu neprotestēt, tikai uzzināt, kas šos ukraiņus atlasīs pirms nosūtīšanas Miguņecam. Tas bija iegansts, lai dotos pie Millera.

Noskaidrojās, ka «Saturnā» tomēr ne viss ir tāpat kā vienmēr. Millers bija satraukts un runāja skarbāk nēkā parasti.

— Ukraiņus nosūtiet pie Miguņeca jūs, — viņš sacīja, Ru-dinā neskatīdamies. — Tikai nedomājiet, ka tā jums izdosies nogrūst uz viņu daļu savas atbildības. Pienācis laikš ikvienam

pašam atbildēt par saviem pienākumiem. Jūs, Krāmer, esat atbildīgs par visu kontingenta komplektēšanu, ar savu galvu atbildīgs.

— Kā es varu atbildēt par to, ko dara cits? — Rudins jautāja.

— Velns parāvis, tāpat kā mēs te atbildam par visu, ko darāt jūs! — Millers uzsita dūri uz galda. — 1206. nometnē atlase tagad notiks pienācīgi. Tur nestrādās vairs idioti. Pēc trim dienām ziņojiet man, kā mainījies kontingents, ko sūta no turienes. Tagad par dienas režīmu. Atpūtīsimies, kad būs iegūta uzvara. Pagaidām esmu jums noteicis tādu kārtību: līdz pulksten astoņ-padsmitiem strādājiet šeit, izraudzīdamies aģentus, bet pēc tam — pie Fogela aģentūras sakaru nodaļā tik ilgi, cik ilgi viņam vajadzīgs; mūsu karavīri Staļingradā arī nedomā par atpūtu.

— Līdz šim es strādāju pie Fogela tad, kad viņš mani izsauca.

— Līdz šim, līdz šim... Kas ar jums noticis — vai vācu valodu vairs nesaprotat, velns parāvis? Es taču skaidri sacīju: no astoņpadsmitiem nulle nulle katru dienu pie Fogela. Mūsu karavīri Staļingradā negaida, kad viņus uzaicinās kauties, viņi, pienākuma apziņas mudināti, dara to dienu un nakti.

— Vai atļauts iet? — Rudins vaicāja.

— Pēdējais: par visiem jautājumiem, kas jums rodas darba gaitā, ziņojiet tikai man. Saprotat? Tikai man. Ne retāk kā trijās dienās reizi. Tagad ejiet!

Rudins atgriezās savā istabā. Gaitenī viņu jau gaidīja pirmā gūstekņu grupa.

Tieši pulksten sešos vakarā Rudins iegāja pie Fogela.

— Ierados pēc Millera pavēles, — viņš oficiāli ziņoja.

— Zinu, zinu, — Fogels gurdi atsaucās. — Šodien tomēr esat atnācis veltīgi, mēs nestrādājam. Magnētiskās vētras dēļ nav sakaru ar Maskavas rajonu.

Tikai tagad Rudins ievēroja, ka operatīvajā zālē valda klusums un lielākā daļa aparātu ir apsegti.

— Kas man jādara? — vēl vienmēr tikpat oficiāli jautāja Rudins.

— Šodien nekas. Ienāciet pie manis. Sieva kaut ko atsūtījusi.

Sis «kaut kas» bija pudele franču konjaka «Biskuit». Pielējis glāzītes, Fogels sacīja:

*

— Jāiedzer par godu mūsu Staļingradas varoņiem, viņi to pelnījuši.

Izdzēris Rudins paostīja glāzīti un teica:

— Nevaru saprast, kāpēc franču konjaku vērtē tik augstu. Visparastākais degvīns, kas smaržo pēc parfimērijas.

— Velns ar viņu, ar šo konjaku! Labāk pasakiet, ko jūs domājāt par Staļingradu.

— Manuprāt, krievus tur gaida kāds rūgts pārsteigums, — Rudins domīgi atbildēja. — Vakar rīta ziņojumā Sta|ingrada bija nosaukta par cietoksni, bet cietoksnis ir cietoksnis.

— Jā, tas ir pareizi, — Fogels izklaidīgi sacīja, atgāzdamies krēslā un it kā no tālienes raudzīdamies Rudinā. — Tikai žēl, ka mēs tur tik ilgi kavējamies un pagaidām nespējam doties izšķirošajā triecienā uz Maskavu.

— Kāpēc? — Rudins dedzīgi iebilda. — Pirmkārt, pie Staļingradas esam saistījuši lielus pretinieka spēkus; otrkārt, vadonis pavisam skaidri teica, ka pa to laiku top gatavots jauns uzbrukums, kas atnesīs uzvaru; treškārt, Staļingradas varoņi arī nav vēl teikuši pēdējo — izšķīrēju vārdu.

Fogels īgni saviebās.

— Tas viss apēd laiku, Krāmer, dārgo laiku.

— Nezinu, — Rudins nepadevās. — Vadonis savā novembra runā skaidri apgalvoja, ka laika faktoram tagad nav nekādas nozīmes.

— Es taču nerunāju par to laiku, par kuru domāja vadonis, — Fogels sacīja, joprojām viebdamies. — Es runāja par laiku, kas atvēlēts mums, mūsu darbam. Agrāk bijām pārliecināti, ka Maskavu ieņems šogad, bet, atliekot ieņemšanu vēl uz vienu gadu, rodas pavisam cits stāvoklis. Pirmajā gadījumā mums vajadzēja nodarboties ne tik daudz ar izlūkošanu kā ar diversijām, un šai ziņā Milleram bija taisnība. Bet tagad?

— Jūs gan nevar saprast: te Milleram nav taisnība, te atkal ir, — Rudins pavīpsnādams sacīja.

— Principā viņam ir taisnība, — Fogels apstiprināja. — Bet detaļas ir tikai detaļas. Tagad tomēr atkal vajadzīga izlūkošana, vispirms izlūkošana.

— Tas vairs nav manā kompetencē, — Rudins nopūtās.

Viņi izdzēra vēl pa glāzītei.

— Vakar mums izvirzīja jaunu uzdevumu, — Fogels stāstīja. — Galva sāk griezties. Agrāk vismaz zinājām: mums jāstrādā Maskavas zonā. Tagad mūsu frontei nav ne gala, ne malas. Un

vai jūs spēsiet apgādāt mūs ar kadriem tādā daudzumā? Kā tad nu būs, Krāmer?

— Esmu pārliecināts par vāciešu organizētību, — Rudins atbildēja. — Ja būs vajadzīgs, viss tiks izdarīts. Pats es esmu mazs cilvēciņš.

Rudins atvadījās un aizgāja. Protams, viņam bija radusies iespēja sarunā ar Fogelu mēģināt uzzināt, kas vakar noticis, tomēr tas būtu bijis nepiesardzīgi.

Ēdnīcā bija gandrīz visi skolas pasniedzēji. Rudins tūlīt pamanīja, ka viņi jau sen paēduši, tomēr nav izklīduši, jo droši vien apsprieduši to pašu vakardienu.

Kad Rudins gāja iekšā, saruna uzreiz aprāvās. Viņš apsēdās pie brīva galdiņa un pasūtīja vakariņas. Pasniedzēji klusēdami sāka pamest ēdnīcu. Palika tikai šifrēšanas speciālists Salažen-kovs; viņš pārsēdās pie Rudina galda.

— Vai drīkstu brītiņu patraucēt? — viņš jautāja.

— Lūdzu! — Rudins pasmaidīja. — Kas tad jums te notika par apspriedi?

— Nekādas apspriedes gan nebija ... — Salaženkovs nikni apdzēsa cigareti pelnu traukā. — Pārrunājām baumas. Vai gadījumā nezināt, kas par priekšniecību vakar bija atbraukusi?

Rudins iesmējās.

— Rodas tāds iespaids, ka jūs pirmoreiz butu piedzīvojis priekšniecības ierašanos.

— Mēs taču tāpēc nekad neesam turēti arestā!

— Kādā arestā? — Rudins brīnījās.

— Vai tad jūs pats vakar nenosēdējāt mājās visu dienu? — Salaženkovs pasmīnēja.

— Ak tā! Kā tad to novērtē jūsu kolēģi?

— Kāds pastāstīja baumas par mūsu likvidēšanu, — pēc brīža Salaženkovs klusām sacīja. — Jūs neko tādu neesat dzirdējis?

— Blēņas, Salaženkov, mūs ne tikai nelikvidēs, bet liks mums strādāt vēl vairāk.

— Kā tad nu ir: jūs izsakāt savas domas vai kaut ko zināt?

— Zinu, — Rudins pārliecinoši atbildēja.

Salaženkovs pieklājības pēc pasēdēja vēl kādu laiciņu, pēc tam aizgāja. Vissvarīgāko viņš bija noskaidrojis un tagad droši vien steidzās nomierināt kolēģus.

Ko tur teikt — pirmais šīs dienas rezultāts nav nemaz tik slikts. Lai kas vakar noticis, skaidrs ir tas, ka izlūku kungiem vakardiena nekā patīkama nav devusi un viņi tagad nervozē.

Bet saimes ļaudis pārņēmusi panika. Tas viss ir gluži labi. Un tomēr — kas īsti vakar notika? Fogels, protams, zina, bet viņu iztaujāt ir bīstami. Labāk saglabāt nesatricināma optimista pozīcijas, nemaz neinteresēties par vakardienu un tieši ar to pavedināt Fogelu uz atklātību. Skaidrs, viņam taču gribas dalīties savās domās, bet draugu te nav, un agrāk vai vēlāk viņš atnāks pats.

Rudins nebija maldījies. Viņš tikai nebija varējis iedomāties, ka Fogels ieradīsies tik drīz — tai pašā vakarā. Rudins jau bija nolicies gulēt, kad pie istabas durvīm kāds nedroši pieklauvēja. Tas bija Fogels, un, spriežot pēc izskata, konjaka pudeli viņš bija pieveicis viens pats.

— Lūdzu, piedodiet. Vai jūs jau guļat? — viņš īgni noprasīja un apsēdās uz gultas malas.

— Godīgi sakot, gribēju izgulēties, — Rudins gurdi atbildēja. — Tiešām esmu nomocījies.

— Nav tiesa, — Fogels teica, vārdus uzsvērdams. — Vakar, kad mēs klausījāmies ģenerāļa Lahūzena svarīgo referātu, jūs atpūtāties visu dienu. Es gan esmu noguris, Krāmer, esmu necilvēcīgi noguris. — Viņš atspiedās pret gultas galu un atmeta atpakaļ galvu. — Tikai es, Krāmer, neesmu noguris fiziski, esmu noguris no domāšanas.

Rudins, kas jau labi zināja, cik dedzīgi Fogels metas uz prātošanu, kad viņš ir iedzēris, klusībā nopūtās un samierinājās ar likteni. Jāklausās vien ir un jāpastrīdas pretim, jo var taču gadīties, ka Fogels tūlīt izstāstīs arī par vakardienu. Kaut ko viņš ir jau pateicis.

— Jūs taču neļaunojaties par to, ka es guļu? — Rudins vaicāja.

— Dariet, ko gribat, — Fogels vienaldzīgi noteica.

Rudins tomēr nolēma pacelties pussēdus, pabīdīja spilvenu sānis un, tāpat kā Fogels, atspiedās pret gultas galu.

— Saprotiet, Krāmer, gribu pats tikt par visu skaidrībā, — Fogels sacīja.

— Ļoti apsveicama vēlēšanās. — Rudins pasmaidīja.

Fogels tikai papurināja galvu, it kā palaizdams garām šo

repliku.

— Jums, Krāmer, tāds laiks varbūt nav vēl pienācis, — viņš teica. — Tas arī saprotams. Lai cik vāciska būtu jūsu biogrāfija, jūs tomēr neesat bijis kopā ar mums visu ceļu. Jūs kādā stacijā esat uzlēcis uz mūsu vilciena kāpnēm un braucat kopā ar mums

bez jebkādas bagāžas. Turpretim mēs esam ceļā jau sen, ļoti sen. — Fogels atmeta galvu vēl vairāk atpakaļ un turpināja:

— Vai zināt, ko esmu atklājis? — viņš jautāja, raudzīdamies griestos. — Kad vilciens joņo uz priekšu stingri pēc saraksta, neviens nedomā par mašīnistu, viņu pat neatceras. Bet, tiklīdz vilciens kaut vai mazliet neievēro grafiku, uz mirkli apstājas tur, kur nevajag, tūlīt visi atminas mašīnistu un sāk viņu kritizēt.

— Novērojums diezgan pareizs, — Rudins sacīja pavisam nopietni.

— Vai jūs saprotat, kādā sakarībā es to saku?

— Nē.

Fogels ilgi klusēja, tad pacēla galvu no gultas gala un paliecās uz Rudina pusi.

— Jums, Krāmer, es uzticos, tāpēc pateikšu kaut ko tādu, kas jums tūlīt jāaizmirst tepat šajās četrās sienās. Vai apsolat?

— Jūs labi zināt, ka man nav neviena cita, kam stāstīt, kā vien jūs pats. — Rudins pasmaidīja. — Bet jums nez vai labpatiksies klausīties savas domas manā izklāstījumā.

— Labi, — Fogels noteica. — Vai neesat domājis, kāpēc savā starpā naidojas — it īpaši pēdējā laikā — Zombahs un Millers?

— Es nemaz nezināju, ka viņi naidojas, — Rudins atbildēja.

— Nu, teiksim tā: viņiem nav kontakta. Pirmajā Krievijas kampaņas vasarā tāds kontakts bija, bet tagad ir jau tik tālu, ka vakar atbraukušais ģenerālis Lahūzens daļu runas veltīja viņu samierināšanai. Nu, protams, ģenerālis neteica tik klaji: samierinieties, kungi, un strādājiet vienprātīgi! Konkrēti par viņiem netika minēts ne vārds, tomēr, es atkārtoju, daļai ģenerāļa runas bija šis mērķis, un visi to saprata. īsi pastāstīšu, kā tas, manuprāt, ir: klupšanas akmens Zombaha un Millera attiecībās ir viņu attieksme pret notikumu norisi. Jāatzīstas, ka Millers pašlaik man šķiet īstāks nacists nekā Zombahs. Vēl pērn domāju otrādi. Es taču arī Francijā biju kopā ar Zombahu. Viņš mani atvilka uz šejieni. Ja jūs būtu redzējis, kā viņš Francijā strādāja! — Fogels pievilka krēslu pie gultas un uzlika uz tā kājas. — Jūs droši vien zināt par sacensību starp mūsu izlūkdienestu un gestapo?

— Kā es to varētu zināt? — Rudins izbrīnījies pasmaidīja.

— Labākajā gadījumā to tikai nojaušu.

— Šī sacensība ir diezgan sena, tomēr sevišķi tā saasinajas Francijā, kad mūsu okupācijas spēkus sāka terorizēt tā dēvētā franču Pretošanās kustība. Par kārtību Francijā toreiz atbildēja

gestapo, SD. Mēs tur nodarbojāmies tikai ar izlūkošanu. Mums, protams, bija lielāka pieredze aģentūras izmantošanā, un tā nu mēs par slepeno franču organizāciju uzzinājām daudz agrāk un zinājām daudz vairāk nekā gestapo, kas arī Francijā lietoja savu iemīļoto metodi — masu tvarstīšanu un arestus. To, kas mums nebija vajadzīgs, mēs, dabiski, atdevām gestapo, tādējādi tam palīdzēdami. Tomēr mūsu rokās nokļuva, pareizāk sakot, mūsu novērošanai bija pakļauti arī lieli Pretošanās kustības slepenā tīkla centri, kurus mēs dažreiz pat sargājām no gestapo, jo ar to starpniecību veicām izlūkošanu, kas sniedzās tālu pāri Francijas robežām. Tad nu sākās mūsu atklātās sadursmes ar gestapo. — Fogels domīgi apklusa, droši vien atcerēdamies aiz-gājušos<laikus, tad, papurinājis galvu, turpināja: — Toreiz viņu vadītājiem nebija taisnība. Viņi negribēja vai arī nespēja saprast mūsu īpašos uzdevumus. Cik izsmalcināti un lokani toreiz strādāja Zombahs! Viņš darīja ļoti daudz, lai konflikts nekļūtu ass, tomēr pamatos tas palika neatrisināts. Tas izlauzās uz āru gan Cehoslovakijā, gan Dānijā, gan Polijā. Tomēr tie bija pavisam citi laiki. Tagad Vācija likusi uz spēles visu, kas tai pieder, arī savu vēsturi piedevām. Un šajā neticami grūtajā laikā vadonis parādījis lielu elastīgumu, Staļingradas notikumi nepavisam nav satriekuši viņa entuziasmu un ticību. Gluži otrādi, viņš ar sev raksturīgo prātu konsolidē visus spēkus, ģeniāli ar tiem manevrē. Bet mēs te nespējam nodibināt savstarpēju kontaktu. Kauns un negods! Ģenerālis Lahūzens, slavenais Lahū-zens, kas vienmēr bija gatavs, kā par viņu teica, ar izpletni nolaisties uz jebkura prezidenta pils jumta, nevis uzsit dūri uz galda un sauc visus pie kārtības, bet cenšas Zombaham iestāstīt, ka grūtības Staļingradā nedrīkstot kļūt par pesimisma ieganstu, ka jāieaudzinot sevī augsts ideālisms, ka ārkārtīgi nepieciešama esot spēku konsolidācija. — Fogels pielēca no gultas un sāka staigāt pa istabu.

— Vai jūs tomēr nepārspīlējat konfliktu starp Zombahu un Milleru? — Rudins piesardzīgi vaicāja.

Fogels apstājās un, Rudinā raudzīdamies, teica:

— Ja jūs būtu dzirdējis, kā šai apspriedē runāja pats Zombahs! Kā sēru dievkalpojumā. «Mēs,» viņš teica, «esam līdzīgi sacīkšu braucējam, kas aizbraucis pa nepareizu ceļu, un tagad tam jāatgriežas sazarojuma vietā, kas bija ceļa sākumā.» Tālāk tādā pašā garā. — Nervozi iesmējies, Fogels turpināja: — Kā redzams, tieši Zombahs ir tāds tipisks pasažieris, kas pēkšņi

atcerējies mašīnistu, kuru var uzskatīt par visa vaininieku. Bet, velns parāvis, kas tad ir noticis? — Fogels iesaucās un atkal sāka staigāt pa istabu. — Vispār — pašlaik esmu par Mil-leru, — viņš ierunājās pēc ilgas klusēšanas, šoreiz jau mierīgi.

— Millers arī vakar runāja skaidri, enerģiski. Protams, mums ir tikai viens pienākums — sist ienaidnieku, izmantojot visus spēkus un līdzekļus, nevis strīdēties, kas ir svarīgāks — izlūkošana vai diversijas. — Fogels atkal apsēdās Rudina gultā un gurdi sacīja: — Vispār, Krāmer, klājas bēdīgi. Vai mana dzīve Francijā nav bijusi tiklai sapnis? Triumfa arka ar mūsu karogu? Parīzes Dievmātes katedrāle, kur Vadonis ieradās, ģērbies sniegbaltos formas svārkos? Cik jautrs viņš izskatījās, stāvēdams pie Napoleona kapenes! Bet tagad kaut kur sniegos bez vēsts iet bojā mūsu kareivji...

— Kāpēc iet bojā? — Rudins jautāja. — Viņi dara savu svēto darbu, un viņi uzvarēs. Dieva dēļ, nekļūstiet līdzīgs jūsu attēlotajam Zombaham.

— Vai jūs, Krāmer, ticat? Tiešām ticat? — Fogels noprasīja, kā neprātīgs vērdamies Rudinā.

— Ticu, — Rudins atbildēja. — Ticu no paša sākuma. — Viņš pasmaidīja. — Varat būt drošs — nekad nekļūšu par pasažieri, kas metas virsū mašīnistam tāpēc, ka vilciens novēlojas piecas minūtes, v

— Paldies jums, Krāmer, liels, sirsnīgs paldies. — Fogela acis valgi mirdzēja. Viņš bija sentimentāls, kā daudzi vācieši, un Rudina uzticība viņu, acīm redzot, tiešām aizkustināja.

— Virsnieka godavārds — jums es ticu vairāk nekā dažam labam mūsu tīrasiņu ārietim, kam piešķirti apbalvojumi. — Fogels pienāca klāt Rudinam un cieši saspieda roku. — Piedodiet man, dārgais Krāmer, esmu mazliet dzēris, bet tas nekas, jūs varat vienmēr uz mani pilnīgi paļauties. Bet tagad guliet. — Viņš diezgan drošiem soļiem izgāja no istabas.

«Ak tā, dārgie, jūs esat uztraukušies!» Rudins triumfēja. «Tad redz, kas notiek! Lieliski. Lai dzīvo varoņpilsētas aizstāvji!» Rudins centās iztēloties pilsētu, kurā nekad nebija bijis, pilsētu, uz kuru vēl pavisam nesen, uzvaras priekā gavilēdamas, drāzās hitleriešu ordas. Rudinam reiz bija gadījies dzirdēt vācu radiopārraidi no Volgas krastiem. Pārraides laikā bez mitas kaut kur tālumā granda sprādzieni. Reportieris kā negudrs aizsmakušā balsī izkliedza īsus teikumus:

— Gēringa piķējošās lidmašīnas pilsētu pārvērš drupās! Visa

pilsēta — milzīgs ugunsgrēks! Dūmi aizseguši sauli! Krēsla pusdienas laikā! Tas ir kas līdzīgs pasaules galam. Es mazgāju savus zābakus Volgā. Klausieties, kā šļakst Volgas ūdens! ...

Pēc pārraides spēlēja maršu un sita bungas.

Lai gan Rudins par patieso kara norisi šo to bija uzzinājis no Markova, pēc šīs pārraides sirdī tomēr iezagās aukstums un bažas. Tāpēc jo priecīgāks pašreiz bija triumfs. Iztēlē viņš redzēja sagrautu, sniega aizputinātu pilsētu, kurā augu dienu un nakti bez pārstājas notiek kaujas. Vakar Berlīne ziņoja, ka vācieši cīnās par katru māju. Tas tikai ir pamatīgi! Vai tad vēl nesen viņi neauroja, ka ceļā uz Staļingradu viņu karaspēks dienā pavirzās uz priekšu piecdesmit kilometru? Pēc tam ieskrējienā viņi iedrāzās pilsētā un nu nedēļām ilgi cīnās par katru māju, viss, ko viņi vasarā bija sasnieguši, jau zaudējis nozīmi. Cietoksnis pie Volgas kļūst par visu vāciešu biedu . ..

Rudinam nenāca miegs. Šodien uzzinātais bija precīzi un sīki jāizstāsta ziņojumā. Par to viņš arī domāja, tumsā staigādams pa šauro istabiņu.

Vēlāk noskaidrojās, ka tas, ko Rudins tovakar uzzināja, ņemams vēl daudz nopietnāk, nekā viņš bija domājis. Decembrī un janvārī «Saturnā» apstākļus noteica viens pats vārds — Sta-ļingrada. Kad bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka sestā armija ies bojā, Millers kādā īsajā vakara apspriedē pat pieprasīja, lai tiktu izbeigta jebkura runāšana par šo pilsētu, jo tas neļaujot darbiniekiem visu uzmanību pievērst ļoti svarīgiem uzdevumiem, un brīdināja, ka tādas sarunas tiks novērtētas kā naidīga propaganda, kā sakāvniecisku uzskatu sludināšana.

Tas bija veltīgi. Paulusa armijas sakāves melnā ēna bija iegūlusies pat darbinieku sejās. Arī Millers pats vairs nespēja valdīt pār sevi. Kad Manšteina grupējums sāka uzbrukumu, lai glābtu aplenkto Paulusa karaspēku, un pirmajās dienās tas norisinājās sekmīgi, Millers īsajā apspriedē par to svinīgi paziņoja.

— Šai uzbrukumā, — viņš sacīja, — armija rāda paraugu mums visiem. Tā dod spēcīgu triecienu arī pašmāju politiķiem un pesimistiem.

Pēc dažām dienām tomēr kļuva zināms, ka ģenerālis Heims, tanku korpusa komandieris, uz kuru paļāvās visvairāk, ģenerālis, kura vārdu pēdējās dienās daudzināja visās radio pārraidēs, ģenerālis, ko vēl vakar dēvēja par nesaudzīgas atriebības iemiesojumu, ka šis ģenerālis ar Hitlera pavēli atcelts no amata, pazemināts par kareivi un tiks tiesāts.

Tas nu bija par daudz. Milleram tomēr pietika apķērības apspriedi todien nesasaukt. Taču vāciešus gaidīja vēl smagāki pārbaudījumi, kas augstāko pakāpi sasniedza janvāra beigās. Pie Volgas katastrofa, sagrāve, bet Berlīne vēl bazūnē par varoņu nelokāmību. Hitlers piešķir Paulusam feldmaršala dienesta pakāpi, bet nākamajā dienā noskaidrojas, ka feldmaršals padevies gūstā kopā ar visu armiju. Viņa vārdu vairs nekur nepiemin. Vācijā sēras. Radio pārraida skumīgu zvanu dunoņu. «Saturna» gaiteņos klusums. Darbinieki cenšas neiet ārā no savām istabām, lai nerādītos priekšniecībai acīs, un it kā baidās cits no cita. īsās apspriedes nenotiek vairākas dienas.

. . . Ceturtā februāra vakarā, kad sēras Vācijā bija beigušās, Rudins strādāja operatīvo sakaru zālē. Operatori visu laiku lika uz Fogela galda aģentu radioziņojumus. Fogels, kas bija sašļucis un neskuvies, ātri tos izlasīja un deva tālāk Rudinam. Gandrīz visos ziņojumos bija runa par Staļingradu, un varēja just, ka aģentus sagrābušas bailes. Kādu no izlasītajiem ziņojumiem Fogels jau sniedza Rudinam, tad, acīm redzot, pārdomājis, gribēja to ielikt vākos, bet, pārdomājis vēlreiz, tomēr iedeva.

Rudins izlasīja:

«Krievi apgalvo, ka Staļingradā esot iznīcināta vai sagūstīta vesela armija, un dēvē to par Vācijas beigu sākumu. Iedzīvotājos valda neredzēta pacilātība. Oktobrī savervētais aģents Zubs vakar, ieradies uz tikšanos, paziņoja, ka vairs nestrādāšot. Piedraudēja atmaskot. Nepacietīgi gaidām norādījumus.»

Rudins ar nicīgu žestu nolika radiogrammu sāņus.

— Ko lai viņiem atbild, Krāmer? — Fogels jautāja.

— Vai tas ir labs aģents? — savukārt vaicāja Rudins.

— Tā jau ir tā lieta, ka labs. Viņi tur ir divatā. Strādāja tā, kā pienākas.

— Nožēlojami panikas cēlēji! — Rudins nikni noteica.

Fogels domāja pats savu domu, tad, it kā to atvairījis, pagriezās uz Rudina pusi.

— Ko lai viņiem tomēr atbild?

— Neuzdrošinos to izlemt, — Rudins sacīja, gluži kā taisnodamies. — Galu galā šis jautājums vai nu tieši, vai netieši ir visos ziņojumos. Domāju, ka vajadzētu aiziet pie Millera vai Zombaha. Derētu uzrakstīt kopīgu atbildi.

Fogels, nekā neteicis, paņēma radiogrammu vākus, apģērbās un izgāja.

Apmēram pēc stundas viņš atgriezās un atnesa Millera uzrakstītu «Saturna» standartatbildi visiem aģentiem. Atbildi tūlīt nošifrēja, un operatori sāka to pārraidīt.

«Dabiski, ka Kremļa propaganda pārspīlē Stalingradas epizodes nozīmi, it īpaši tāpēc, ka visu kara laiku viņu armijai nav bijis neviena tāda panākuma, kas varētu ietekmēt kara norisi. Šis vietēja rakstura panākums Padomēm maksāja tik daudz asiņu, ka Vācija var teikt: Staļingrada ir labi pakalpojusi neatvairāmajai vācu ieroču uzvarai. Vācija, juzdamās tik mierīga un tik pārliecināta par saviem spēkiem kā vēl nekad, joprojām saimnieko lielā daļā padomju teritorijas un noteiktā laikā, kas nav atkarīgs no Maskavas, karu pabeigs ar uzvaru. Jums tas jāzina un piesardzīgi jāizskaidro cilvēkiem, kas saistīti ar jums. Enerģiski jāaktivizējas, lai jūs būtu vācu impērijas uzvarošās armijas varoņdarba cienīgi.»

— Nu, kā tad ir — vai pārliecinoši? — Fogels vaicāja, kad Rudins bija atbildi izlasījis.

— Pilnīgi, — viņš atteica.

— Starp citu — vai esat pazīstami ar Millera jauno adjutantu? — Fogels interesējās.

— Ar Birkneru? Jā. Kopā braucām uz gūstekņu nometni.

— Kādu iespaidu viņš atstāja?

— Manuprāt, uzticams, disciplinēts virsnieks.

— Pirmīt, gaidīdams, kad atbrīvosies Millers, es pirmoreiz runāju ar Birkneru ... Arī man viņš patika. Ziniet, viņš ir pavisam mierīgs. Pavisam. Parādīju aģentu ziņojumus, viņš nevērīgi tos izlasīja un, dodams atpakaļ, teica: «Smilkst, kucēni tādi.» Un vairāk nekā. Tad vēl apvaicājās, kā es šeit atrisinot sieviešu jautājumu.

Rudins pasmaidīja.

— Arī man viņš to vaicāja.

— Tam nu gan ir raksturs! Es nodomāju: droši vien tādi virsnieki tur, pie Volgas, mierīgi un aukstasinīgi pildīja savu pienākumu līdz galam.

Fogels atkal bija gatavs, kā allaž, impulsīvi reaģēt uz pirmo ieganstu, lai, pieņēmis dziļdomīgu izskatu, sāktu tukšu prātošanu. Droši vien viņam ne mazāk kā aģentiem bija vajadzējis saņemt Millera norādījumu, jā, un piedevām vēl patērzēt ar Birkneru, kuru interesē sieviešu jautājums. Tagad viņš bija jau nomierinājies.

— Ziniet ko, Krāmer, — Fogels jautri sacīja, — ejiet atpūsties. Mēs taču visu nakti raidīsim tikai Millera atbildi.

— Paldies. Mazliet pastaigāšos — un iešu gulēt.

— Saldus sapņus, Krāmer! — Fogels pamaja ar roku.

44. NODAĻA

Kravcovs joprojām vervēja aģentus iedzīvotāju vidū, satikās ar viņiem konspiratīvos dzīvokļos, saņēma ziņojumus, deva norādījumus. To pašu darīja Cimmers un Taube — jauns darbinieks, kas bija atsaukts šurp no Polijas. Kravcova stāvoklis bija |oti grūts. Pēc tam kad pasākums ar jaunatni bija izgāzies, viņam vajadzēja strādāt aktīvi un būt gestapo kaut cik noderīgam. Citādi viņš varēja galīgi zaudēt uzticību un reizē arī iespēju zināt, ar ko nodarbojas gestapo. Tomēr viņš nedrīkstēja kļūt par īstu līdzdalībnieku hitleriešu tumšajos darbos. Kravcovs lika lietā visu savu viltību un izmanību. Ar Cimmeru viņš tika galā bez sevišķām pūlēm. Tas viņam vienmēr ticēja un pat rīkojās pēc viņa padoma. Pēkšņi |oti bīstams kļuva Taube, kas bija ieradies no Varšavas. Tur viņš bija darījis to pašu darbu un droši vien rīkojies |oti aktīvi, jo viņu bija sākuši medīt po|u pagrīdnieki. Tie bija uz viņu šāvuši divas reizes, bet tikai viegli ievainojuši. Pēc tam gestapo, kas šo savu darbinieku, pēc visa spriežot, vērtēja augstu, nolēma viņu no Varšavas aizvākt. Taube, lai gan vāji, tomēr runāja krieviski. Viņš bija ļoti viltīgs, turklāt neparasti labi mācēja pārveidot savu ārieni un izturēšanos. Taube spēja vienādi viegli pārliecināt sarunas biedru, ka viņš ir truls muļķis vai arī rafinēts inteliģents, skaistuma pielūdzējs un pazinējs. Viņš bija jauns, tikai gadu pirms kara beidzis Rīgā universitāti un saņēmis vēsturnieka diplomu. Slepenpolicijas labā Taube bija strādājis jau buržuāziskajā Latvijā studenta gados. Kravcovs iepazina viņu diezgan ātri un saprata, ka šis tips ir bīstams no visiem viedokļiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka tūlīt parādīja sevi kā labu organizatoru un uz viņa darbības fona skaidri kļuva redzams, cik niecīgi ir Kravcova darba rezultāti. Katrs solis bija jāapdomā vēl rūpīgāk.

LJz Staļingradas katastrofu gestapovieši atbildēja ar terora pastiprināšanu. Oberšturmbanfīrers Kleiners savu darbinieku sanāksmē sacīja:

— Mēs sarīkosim Staļingradas «katlu» visiem sarkanajiem

un nodrošināsim mūsu varonīgajai vācu armijai tādu aizmuguri, kurā būs tik mierīgi kā kapsētā ...

Visā Baltkrievijā bez pārtraukuma notika lielas soda ekspedīciju operācijas pret partizāņiem. Gatavojās plaša pagrīdnieku tvarstīšana. No Kravcova, Cimmera un Taubes Kleiners prasīja, lai vistuvākajā laikā pilsētā tiktu likvidēta pagrīde, un pats uzņēmās vadīt šo darbu.

Marts bija silts, biežā šķīdoņa dēļ pilsēta stiga ar sniegu sajauktos dubļos. Pa dažām ielām mašīnas dienā nevarēja izbraukt. Tikai naktīs šī putra kļuva mazliet cietāka.

Krēslā Kravcovs gāja tikties ar aģentu, pēc iesaukas Pavāru. Šim tipam tiešām arī bija kāds sakars ar ēst vārīšanu. Viņš strādāja par kurinātāju virsnieku kazino virtuvē. Pirms kara Pavārs bija rēķinvedis kādā Smoļenskas apgabala siernīcā, viņu mobilizēja armijā, un jau pirmajā kaujā viņš pārbēga pie ienaidniekiem. Pusgadu viņš pavadīja gūstekņu nometnē, kur, kā pats izteicās, «nogādāja gravā veselu kaudzi politisko darbinieku un visādu partizāņu». Par šiem nopelniem Pavāru izlaida no nometnes, viņš atklīda uz šo pilsētu un iekārtojās virsnieku kazino par kurinātāju. Kravcovs sastapa viņu nejauši. Decembrī Kleiners uzdeva izpētīt, kas tie par krieviem, kuri strādā kazino. Neilgi pirms tam kaut kur Ukrainā pagrīdnieki bija uzspridzinājuši tādu pašu iestādi, nonāvēdami vairākus virsniekus. Kleiners uztraucās . .. Kravcovs devās uz kazino un tur pagalmā ieraudzīja cilvēku, kas, jautri svilpodams, izveicīgi skaldīja malku. Uzsācis sarunu, Kravcovs tūlīt saprata, ka saticis tieši to, kas vajadzīgs. Kravcovs viņu savervēja, deva iesauku un sāka ar viņu satikties. Pavārs bija ļoti bīstams ziņotājs. Viņš ošus saoda cilvēkus, no kuriem viņam jābaidās. Tādā veidā viņš izraudzījās arī tos, kas varētu interesēt gestapo. Pirms nedēļām trim Pavārs ziņoja, ka meitene, kas virtuvē strādā par trauku mazgātāju, «katrā ziņā ir komjauniete un no viņas var sagaidīt it visu». Kravcovam neatlika nekas cits kā par šo meiteni painteresēties; noskaidrojās, ka viņa tiešām ir komjauniete un saistīta ar jaunatnes pagrīdes grupu. Kravcovs ar pagrīdnieku starpniecību deva viņai ziņu nekavējoties pazust. Situāciju vēl sarežģīja tas, ka pagrīdnieki tiešām gatavojās kazino uzspridzināt un viņiem tur bija savi cilvēki. Tagad šiem cilvēkiem paziņoja, ka draud briesmas.

Pavārs gaidīja Kravcovu pie mūra mājas drupām. Viņi ielīda

kādā caurumā, kas melnoja sienā, un apsēdās uz mitru ķieģeļu kaudzes.

— Svarīgs jaunums, — Pavārs klusi ierunājās. — Mūsu Taņa pazudusi. Vai atceraties? Tā, par kuru stāstīju.

— Mēs viņu apcietinājām, — Kravcovs sacīja.

— Tad viss kārtībā .. . Tagad vēl. Restorānā ir divas viesmīles— Kļava un Saņa. Viņas pārmaiņus satiekas ar kādu puisi. Būtu tur bijusi mīlestība, satiktos tikai viena, bet tagad — pārmaiņus abas. Šis puisis parādās zem restorāna logiem, tad viena no viņām iziet ārā it kā ieelpot svaigu gaisu un tur sarunājas ar puisi ne vairāk kā pāris minūtes, pēc tam — atpakaļ iekšā. Citreiz iziet otra. Pats tiku redzējis. Te esmu visu pierakstījis. — Pavārs izņēma no kabatas papīrīti un pasniedza Kravcovam.

— Malacis, — Kravcovs uzslavēja.— Kā viņas izturas darbā?

— Tur jau ir tas āķis. Pavisam viesmīles ir septiņas. Pārējās gan apsēžas pie virsnieku galdiņiem, gan allaž ir jautras, bet šīs divas — nē un nē, lai gan ir visskaistākās meičas no visām septiņām.

— Tā. Kas vēl?

— Rādās, nekā vairāk nav. Eh, pielejas gan tie virsnieki, es jums teikšu. Zābakus var viņiem novilkt, un arī tad nekā nemanīs. Meklē kašķi cits ar citu. Vakar viens izšāva, paldies dievam, netrāpīja. Viņu tikko varēja savaldīt.

— Tas mūs neinteresē, — Kravcovs stingri sacīja.

— Skaidrs, skaidrs... — Pavārs steidzīgi nomurmināja. — Es taču tāpat vien, pastāstu novērojumus.

— Novēro to, ko vajag. Vairāk nekā nav?

— Nē.

— Maz. Nu labi, ej .. .

Otrā rītā, atsaukdamies uz ziņām, ko bija saņēmis no Pavāra, Kravcovs izstāstīja Kleineram par virsnieku žūpošanu kazino. Kleiners tūlīt piezvanīja kara komandantam, bet Kravcovs devās uz tirgu, lai nodotu Babakinam ziņojumu par viesmīlēm. Kravcovs lūdza Markovu steidzīgi pārbaudīt, kas ar šīm meitenēm uztur sakarus.

Atbildi saņēma nākamajā dienā. Markovs uzaicināja Krav-covu naktī uz svētdienu ierasties pie viņa.

Tas, ko Kravcovs uzzināja, saticies ar Markovu, viņa stāvokli sarežģīja vēl vairāk. Noskaidrojās, ka pilsētā sākusi aktīvi darboties Budņicka vienība. Izstrādāts plašs diversiju plāns, kam jākļūst par’ atbildi uz gestapoviešu draudiem radīt aizmuguri,

kurā būs mierīgi kā kapsētā. Vienība gatavojās uzspridzināt dzelzceļa mezgla depo, lielu pazemes degvielas bāzi, kas atradās pilsētas nomalē, un, beidzot, virsnieku kazino. Pavārs bija izsekojis kādu no Budņicka kareivjiem, kas uzturēja sakarus ar viesmīlēm Kļavu un Sanu.

— Ko lai tagad dara? — Kravcovs jautāja.

— Skaidrs ir tas, — Markovs sacīja, — ka Budņicka cilvēkam, kas tiekas ar meitenēm, nav pieredzes un viņš strādā primitīvi. Pavārs jānovāc.

Norunāja, ka uz kārtējo tikšanos ar Pavāru mājas drupās ies nevis Kravcovs, bet kāds no Budņicka grupas kareivjiem un šoreiz nodevēja mūžam būs gals. Kravcovam šai laikā jābūt priekšniecības tuvumā.

Grūti bija izdomāt, ko darīt tad, ja Budņicka kareivjus atklātu Cimmera vai, vēl ļaunāk, Taubes aģentūra. Markovs apsolījās runāt ar Budņicka ļaudīm, lai viņi strādātu prasmīgāk un slīpētāk, tomēr tas vien nespēja novērst atmaskošanas briesmas. Kravcovs varēja tikai censties laikā uzzināt aizdomas, kas radušās Cimmeram vai Taubem, lai būtu iespējams pagrīdniekus brīdināt.

— Ar Cimmeru to nokārtot ir diezgan viegli, — Kravcovs teica, — bet ar Taubi gan nav tik vienkārši. Gudra un viltīga bestija.

— Vai gudrāka un viltīgāka par jums? — Markovs smaidīdams vaicāja.

— Velns viņu zina. Vismaz katra saruna ar šo Taubi man ir grūts darbs, goda vārds.

— Mūsu darbs vispār nav nekāds vieglais, Kravcov. — Markovs raudzījās kaut kur garām sarunas biedram. — Tātad Taube par saviem ilgajiem sakariem ar gestapo runā atklāti?

— Pat dižojas.

— Tas ir labi. — Markovs pamanīja Kravcova sejā izbrīnu. — Acīm redzot, viņa kalpošana fašismam nav nejaušība, bet tas savukārt nozīmē, ka viņš slēpj sevī tipiskus fašista trūkumus. Saprotiet, Kravcov, Taube var būt viltīgs, pat ļoti viltīgs, bet gudrs tādā nozīmē, kā objektīvi saprot šo cienījamo cilvēka īpašību, viņš nevar būt. Nevar, un cauri. Fašisms un prāts šā vārda objektīvā izpratnē ir divi naidīgi spēki. Cilvēks, kas tiešām ir gudrs, nespēj no visas sirds kalpot fašismam. Ja cilvēks uzticīgi strādā visnetīrākajā, visneģēlīgākajā fašisma frontē — gestapo, viņam jābūt visu fašisma zemisko īpašību samaitātam. Skaidrs,

objektīvs prāts šai gadījumā izslēgts. Tad nu ta: kapec šis jusu Taube tā cenšas? Iztaustiet viņu, Kravcov, atrodiet, kura vieta viņš iepuvis visvairāk. Tiklīdz būsiet to noskaidrojis, Taubes raksturojumā «gudrs un viltīgs» pirmāsīpašības vairs nebūs. Tomēr mums jāizdomā, kā šo Taubi likvidēt...

Aizritēja vēl viena nedēja. Pavārs bija novākts. Viņu neviens nemeklēja. Kazino par kurinātāju sāka strādāt pagrīdnieks, diversijas sagatavošana kļuva daudz vienkāršāka. Kravcovs pa to laiku vairākas reizes mēģināja aprunāties ar Taubi ārpus darba, tomēr veltīgi. Taube ietiepīgi izvairījās no neoficiālām sarunām ...

Kārtējās tikšanās laikā Babakins pēkšņi Kravcovam vaicāja:

— Ko tur, pie jums gestapo, sauc par Arturu?

— No tiem, ko es pazīstu, tā sauc tikai Taubi, — Kravcovs atbildēja. — Vai esi viņu redzējis?

Babakins ar izlūkiem piemītošu precizitāti izstāstīja, kāds Taube izskatās.

— Kāpēc par viņu jautāji?

— Viņš gribēja mani savervēt gestapo darbā.

— Vai piekriti?

— Nē, lauzos. — Babakins iesmējās. — Stāstīju, ka baidos un protu tikai tirgoties. Viņš neatlaidās. To viņam arī vajagot — iekļūt tirgotāju aprindās. Noskaidrojās, ka lieta ir gluži parasta — viņu interesē zelts. Kad biju sapratis viņa stratēģiju, atklāti pateicu, ka izlīdzēšu tāpat, nebūdams aģents. Lai tikai ļauj nopelnīt arī man.

Kravcovs klausījās, elpu aizturējis, un Babakins pamanīja viņa satraukumu.

— Kas tev noticis?

— Tu nespēj ne iedomāties, cik tas svarīgi! — Kravcovs atcerējās sarunu ar Markovu. — Nu, un tad — vai savas šeftes esat jau sākuši?

Babakins atkal iesmējās.

— Tu steidzini tāpat kā viņš. Es viņu visu pavasari turēšu kā diedziņa galā, pēc tam atmetīšu kādu nieku.

Kravcovs izstāstīja Babakinam, kas šis Taube tāds ir un kā pēc viņa ierašanās gestapo sarežģījušies apstākļi.

— Tas ir interesanti ... — Babakins domīgi teica. — Man viņš nemaz nelikās gudrs. Parasts gestapo stulbenis.

— Tu taču saproti, cik svarīgi ir viņu novākt. Viņš jebkuru  mirkli var uzgrūsties Budņicka ļaudīm. Sie puiši ir maz pieredzējuši, rīkojas diezgan vientiesīgi.

— Labi. Ļauj padomāt.. .

Pēc divām dienām viņi atkal satikās un izstrādāja plānu, kā tikt vaļā no Taubes. Tiklīdz gestapovietis vēlreiz lūgs sagādāt viņam zeltu, Babakins atbildēs, ka atradis cilvēku, kam ir cara laiku zelta rubļi. Pēc tam Babakins viņu iepazīstinās ar šo cilvēku. Tas būs Budņickis. Viņš uzaicinās gestapovieti pie sevis mājās. Tur, pagrīdnieka mājiņā, būs vēl divi cilvēki. Ja Taube atteiksies iet uz turieni, Budņickis viņu likvidēs ar auksto ieroci .. .

Plāns šķita diezgan vienkāršs un reāls, ja neņēma vērā to, ka Taube ir pieredzējis gestapovietis.

Taube iepazinās ar Budņicki pie Babakina novietnes. Tas notika ap sešiem vakarā, kad pilsētu jau klāja agra ziemas krēsla. Babakina instruētais Budņickis diezgan veiksmīgi tēloja mazliet nekaunīgu melnā tirgus darboni. Taube tomēr nedomāja pa galvu, pa kaklu mesties šai afērā. Viņš vēlējās tikties ar Budņicki aiznākamajā dienā, pašlaik viņam neesot līdzi naudas.

— Neesmu jums nekāda meiča, katru otro dienu uz tikšanos neskraidīšu, — Budņickis sacīja, izlikdamies, ka grib doties projām.

— Pagaidiet... — Taube sāka iet viņam blakus. — Kāpēc tā steidzaties? Nauda arī parīt būs nauda.

— Man savi plāni, jums — savi, — Budņickis vienaldzīgi atteica.

— Ziniet ko, aiziesim līdz viesnīcai, es paņemšu tur naudu,— Taube ierosināja.

— Nu, dieva vārds, kā jūs rīkojaties! — Budņickis zobgalīgi raudzījās Taubē. — Veikala lietas ejat kārtot tukšām rokām, lai pēc tam citi skraidītu ar jums apkārt pa pilsētu!

Budņickis iegriezās šķērsielā un pielika soli. Taube turējās līdzi.

— Kur jūs ņēmāt šo zeltu? — viņš pēkšņi noprasīja. Budņickis apstājās un vienā acumirklī ievēroja, ka ieliņā ir tikai divas sievietes, kas iet pa priekšu.

— Par agru mani sākt pratināt, neesmu vēl apcietināts, — viņš atcirta. — Ja prece jums vajadzīga — ņemiet, ja ne — uz redzēšanos!

Nav zināms, kas Taubem pēkšņi iešāvās prata, bet viņš strauji

iebāza roku mēteļa kabatā. Tai pašā mirklī viņš dabūja spēcīgu, labi mērķētu dūrienu krūtīs un nogāzās, neizdvesis ne skaņu.

Budņickis pazuda aiz sagrautas mājas sienas .. .

Kravcovs visu šo vakaru atradās gestapo., rakstīja aģentūras ziņu kopsavilkumu.

Tieši desmitos viņš to ienesa Kleineram. Iedams iekša kabinetā, Kravcovs tūlīt saprata: kaut kas noticis. Abi Kleinera vietnieki bija uzbudināti un stāvēja pie galda, klausīdamies priekšnieka sarunā pa telefonu.

—, Tā ... tā . . . Vēlreiz pasakiet ielu ... — Kleiners pierakstīja ielas nosaukumu. — Tā ... Tā .. . Rīkojieties! — Viņš nosvieda klausuli un paraudzījās savos vietniekos. — Jā, tas ir fakts. Līķis ir identificēts. — Kleiners ieraudzīja Kravcovu, kas stāvēja pie durvīm. — Ko jums vajag?

— Jūs pavēlējāt iesniegt pārskatu divdesmit divos nulle nulle.

— Dodiet šurp . ..

Kravcovs atdeva pārskatu un pagriežas, lai ietu ara.

— Cikos Taube pameta mūsu iestādi? — Kleiners jautāja.

— Redzēju viņu tikai pirms pusdienām, — Kravcovs atbildēja. — Vai atsūtīt pie jums?

— Nav vajadzīgs. Ejiet!

Nākamajā dienā jau visos trīs gestapo stāvos bija zināms, ka Taube nogalināts. Grīnveiss, ko Kravcovs satika gaitenī, sacīja:

— Sarkanie nožmieguši mūsu Polijas varoni. Ieteicu vakaros nedauzīties apkārt pa pilsētu. — Grīnveiss ar pirkstiem attēloja pistoli, kas vērsta uz Kravcovu. — Puf-puf!

Oficiāls paziņojums par Taubes nāvi netika publicēts. Līķi ar lidmašīnu nosūtīja uz Rīgu, kur dzīvoja nonāvētā radinieki.

45. NODAĻA

Markova nākamā tikšanās ar pagrīdes apgabala komitejas sekretāru biedru Alekseju notika pilsētā. Konspiratīvais dzīvoklis atradās pašā centrā, pa tā logiem varēja redzēt gestapo ēku. Jau tas vien liecināja par jauniem laikiem un jaunu cīņas posmu. Sagaidījis Markovu, biedrs Aleksejs smiedamies teica:

— Labi būtu nākamo reizi tikties manā pirmskara dzīvoklī, tas atrodas tikai divas mājas tālāk. Diemžēl pagaidām tur vēl dzīvo pilsētas kara komandants. Laiks, pienācis laiks nodibināt te kārtību.

— Nupat atcerējos mūsu pirmo tikšanos zem dzirnavu drupām, — Markovs iesmējies piebilda.

Viņi apsēdās pie galda, uz kura šņāca nospodrināts misiņa patvāris.

— Sāksim ar tējas dzeršanu, — biedrs Aleksejs ierosināja, rokas berzēdams. — Vai var būt kas labāks par mierīgu sarunu pie karstas tējas glāzes, kad aiz loga sprēgā sals?

Viņi dzēra tēju un runāja par dažādiem ne visai svarīgiem jautājumiem. Par to, ka ziema šogad nez kāpēc negrib iet projām, ka var skūties arī ar aukstu ūdeni un tas ir pat tīkami, ka karš mūsu cilvēkiem iemācījis ne tikai karot, bet arī darīt velns zina ko. Šī saruna par šo to sagādāja abiem prieku — jā, izrādījās, ka var jau mierīgi sēdēt pie tējas glāzes, tērzēt, par ko vien gribas, un it kā aizmirst, ka pretim viņpus laukuma atrodas gestapo.

— Kādā mūsu partizāņu vienībā, — biedrs Aleksejs stāstīja,— ir cilvēks, kas agrāk Minskā vadīja sieviešu visiecienītāko modes ateljē. Reizēm tur bija pierakstījušās rindā visas priekšnieku sievas, un direktors, varat būt drošs, izmantoja situāciju, ar mūsu sievu palīdzību panāca visu, ko gribēja. Vajadzīgs dzīvoklis — lūdzu, uzturēšanās zīme Kislovodskas sanatorijā — lūdzu. Pats nesen man stāstīja. Sacīja: «Dzīvoju kā ķeizara brālis, kā niere taukos.» Jāpiebilst, ka viņš ir skaists vīrietis un, protams, toreiz ģērbās pēc pēdējās modes. Visās teātru pirmizrādēs sēdēja priekšējā rindā. Tā nu tas bija. Tagad viņš ir viens no labākajiem spridzinātājiem, pavisam nesen pasniedzu ordeni. Apvaicājos, kas viņam bijis visgrūtākais partizāna dzīvē. Viņš pavisam nopietni atbildēja: «Visgrūtākais bija pareizi aptīt ap kājām autus, ja zābaki par trim numuriem lielāki. Visa pirmā ziema pagāja, kamēr to iemācījos ...»

— Bet es tagad protu gulēt pēc pavēles, — smiedamies sacīja Markovs. — Pirms kara mocījos ar bezmiegu, vakaros riju tabletes. Šeit esmu iemācījies gulēt. Atliek brīva pusstunda starp sakaru seansiem — es gu|u. Arī jāmodina nav. Tieši pēc trīsdesmit minūtēm pats atmostos.

— Vai manējie jūs neiegāž? — biedrs Aleksejs vaicāja.

— Ko jūs runājat! Izlūki uz goda. Paldies.

— Man tagad pirmoreiz bija tuvu jāiepazīstas ar jūsu darbu; agrāk domāju, ka jūsu specialitāte ir kaut kāda sevišķa, taču noskaidrojās, ka arī jūsu darbs ir cīņa, drosmīga, pat pārgalvīga, gudra, viltīga cīņa, un, ja nu cilvēkam piemīt attiecīgas

īpašības, var droši teikt, ka viņš kļūs par labu izlūku. Karš parādījis, ka mums cilvēku ar tādām īpašībām ir, cik tikai uziet.

— Vispār — jā, — Markovs piekrita un pasmaidījis piemetināja: — Pārējo nosaka jau pieredze un šādas tādas speciālas zināšanas.

— Šādas tādas? — Biedrs Aleksejs raudzījās Markova, šķelmīgi piemiedzis acis. — Nu labi, nerunāsim vairs par šo tematu, jūs sāksiet vēl apgalvot, ka arī partijas darbu var strādāt visi.

— Tieši to es gatavojos teikt, — Markovs iesmējās.

— Gribu jūs informēt, ko mēs darām, — biedrs Aleksejs nopietni sacīja. — Esmu tikko atgriezies no Maskavas. Biju aizlidojis uz apspriedi. Tajā piedalījās arī jūsu priekšnieks Starkovs. Vēlāk aprunājos ar viņu divatā. Šis pavasaris un vasara būs mums izšķirošs laiks. Armija sāks lielu uzbrukumu, un mums vajadzēs tai daudz palīdzēt. Jādomā, ka tas būs jādara arī jums.

Biedrs Aleksejs pievilka sev klāt karti, kas atradās galda otrā pusē, uzlika brilles un sāka stāstīt, rādīdams uz kartes. Daudz no tā, ko viņš stāstīja, Markovs jau zināja, tomēr kopīgo pavasara un vasaras uzbrukuma ainu nebija spējis iztēloties. Tagad Markovs to spēja; viņš arī izprata, cik ļoti savijas kopā armijas, partizāņu, pagrīdnieku un, protams, izlūku uzdevumi.

— Kad armija tuvosies šim rajonam, — biedrs Aleksejs teica, — mēs atvedīsim uz šejieni divas partizāņu vienības, lai nejautu hitleriešiem mierīgi ieņemt pozīcijas iepriekš sagatavotajā «Pelēkajā jostā», pareizāk sakot, tajās drupās, kas būs palikušas pāri pēc tam, kad šo jostu būs apstrādājusi mūsu aviācija un artilērija. — Biedrs Aleksejs pacēla galvu un pāri brillēm paraudzījās Markovā. — «Pelēkās jostas» izlūkošana ir taču jūsu darbs?

— Arī mūsu, — Markovs atbildēja, uzsvērdams «arī».

— Apspriedē jutos aizvainots jūsu dēj. Kaut aplinkus būtu izteikta jums atzinība.

— Mums labāk, ja par mums runā mazāk, — Markovs smaidīdams sacīja.

— Ir nu gan cilvēki! — Biedrs Aleksejs iesmējās. — Kad par savu aizvainojumu, ko izjutu jūsu dēj, pastāstīju Starkovam, viņš atbildēja vēl pamatīgāk. «Es,» Starkovs teica, «nezināju, ka tur darbojušies mūsu cilvēki. Un arī jūs nekā nezināt.» Vai redz ko? Starp citu, kā klājas jūsējam, kas bija iekļuvis pie vla-soviešiem? Mani ļaudis stāsta, ka tur esot nelietis nelieša galā.

Mes atbalsta punktu tur vairs nemeklējam, esam nolēmuši it vienkārši sakurt viņiem partizāņu pirti.

— Kad?

— Tiklīdz sals kļūs pielaidīgāks, mes viņu filiāli, kas atrodas ādu fabrikas ciematā, slēgsim sakarā ar inventarizāciju. Mums vajadzīga viņu tipogrāfija. Citādi var gadīties, ka pilsētu atbrīvosim, bet nebūs kur iespiest laikrakstu.

— Mans cilvēks tur strādā, tomēr nekā reāla nav paveicis, — Markovs sacīja.

— Vai viņš nevarēs mums palīdzēt operācijas laikā?

— Protams, varēs.

Markovs nolēma, ka, atgriezies savā mītnē, tūlīt ar Kravcova starpniecību paziņos Dobriņinam, lai viņš izbeidz ieilgušo ķēpā-šanos ar hospitāļa priekšnieku un gaida partizāņu uzbrukumu. Palīgā būs jāaizsūta pāris puišu no Budņicka grupas. Trijatā viņi varēs partizāņiem daudz palīdzēt. Nosargās arī tipogrāfiju. Kad šis lēmums bija pieņemts, Markovam kļuva vieglāk ap sirdi.

Pārrunājuši visus uzdevumus — gan neatliekamos, gan tos, kas būs jāveic vēlāk, Markovs un biedrs Aleksejs sāka atvadīties. Sai mirklī istabā ienāca kalsns zēns. Viņš gribēja kaut ko sacīt apgabala komitejas sekretāram, bet aprāvās un vaicājoši palūkojās Markovā.

— Runā vien, runā, — biedrs Aleksejs teica.

— Pieņēmu radioziņojumu no Veļižas. Pagājušo nakti gestapo apcietinājis Kravčenko, Nabutski un Solovjovu.

— Velns parāvis! Eh! — biedrs Aleksejs iesaucās. — Eh . .. — viņš vēlreiz klusi atkārtoja. Pēc tam izplēsa no piezīmju bloka lapiņu un ātri kaut ko uzrakstīja. — Tūlīt noraidi Sumskim un Gorevam un pasauc mani, tiklīdz būs sakari ar Sokoļonoku.

Radists izgāja. Biedrs Aleksejs piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Jau pirmajā pagrīdes darba mēnesī reiz nodomāju, — viņš sacīja, apstādamies iepretim Markovam, — ka būs jāpierod pie visa kā, pat pie cilvēku zaudēšanas. Un tomēr nevaru pierast. Piķis un zēvele! Cik daudz zelta vērtu cilvēku, nesavtīgu komunistu, īstu varoņu esam zaudējuši! Kad sāku domāt, sirds vai pušu lūst. Dažreiz gribas balsī kliegt... — Istabā ilgi valdīja klusums, bija dzirdami tikai smagi soļi. Biedra Alekseja seja šķita kļuvusi vecāka. Tad, kā vainīgs juzdamies, viņš paraudzījās Markovā un dobji teica: — Nevaru pie tā pierast, nevaru. — Atkal ilgi klusējis, vēl rūgti piebilda: — Veļižā man spēku pa-

maz, citādi šos cilvēkus izpestītu. Varbūt tomēr kautākas izdosies. Jūs tikai, lūdzu, nevelciet garumā pilsētā paredzētās diversijas. Bet tagad atvadīsimies, ir jau pāri pusnaktij . . .

Markovs atgriezās savā pazemes slēptuvē. Koļa, kas viņu sagaidīja, ieņēma komandantam piedienīgu stāju un ziņoja, ka bāzē viss kārtībā. Palūkojies uz kaktu, kur Gaļina Gromova gulēja, ar galvu piespiedusies pie rācijas, Koļa klusām piemetināja:

— Radists atrodas postenī.

— Redzu, ka esi ne tikai komandants, bet arī advokāts. Labi, lai paguļ vien, bet pēc desmit minūtēm uzmodini.

— Ko jūs runājat! Redzēsiet, ka piecas minūtes pirms seansa sākuma Gaļina pati pielēks kājās, it kā viņu būtu pamodinājis pulksteņa zvans.

Markovs apsēdās pie galda. Vajadzēja rakstīt Starkovam ziņojumu par tikšanos ar biedru Alekseju.

Bija jau ap diviem naktī.

— Ieeja aizsprostota, signalizācija ieslēgta, — Koļa ziņoja, atgriezies no ejas.

Ierasties bāzē pēc diviem naktī bija atļauts tikai sevišķos izņēmuma gadījumos.

Ritēja normāla darba nakts . . .

Gaļina nolika uz Markova galda nupat pieņemtu radiogrammu no Maskavas.

«Ir pamats domāt, ka «Saturns» sācis aģentūru pārsviest pēc jaunas sistēmas: iesūtītajiem aģentiem vieniniekiem tīšām atņemtas sakaru iespējas, viņi apgādāti tikai ar ieročiem un sprāgstvielām. Pēc tam kad izdarīts viens diversijas vai terora akts, viņiem jāatgriežas atpakaļ. Aģentus, par kuriem mums ziņojāt, esam apcietinājuši, bet viņi par jaunā tipa aģentiem nezina itin nekā. Vienā gadījumā jaunā tipa aģents tomēr bija «Saturna» skolas audzēknis. Nepieciešams, lai Rudins šo jautājumu tūlīt sāktu skaidrot. Kāpēc tik ilgi aizkavējas operācija, kas attiecas uz Ščukinu? Ar sveicienu Starkovs.»

' Markovs vēl nebija paguvis pārdomāt radiogrammu, kad atskanēja spalgs signāls, kas nozīmēja, ka ejā kāds pienācis pie aizsprostojuma. Svešinieks šis cilvēks nevarēja būt. Ārpusē pie ejas atradās apsardzes postenis, kuram briesmu gadījumā vajadzēja ne tikai nevienu nelaist tālāk, bet arī ziņot par draudošajām briesmām. Uz eju devās apsardzes kareivis un drīz vien

atgriezās kopā ar Kravcovu, pēc kura sejas Markovs tūlīt saprata: kaut kas noticis ...

— Dobriņins pazudis, — Kravcovs ziņoja, aizmirsis pat sasveicināties.

— Kā tā — pazudis? — Markovs mierīgi jautāja, parādīdams Kravcovam uz krēslu. — Sēdieties. Nu, kas tad īsti ir?

— Aizvakar Dobriņinam bija jātiekas ar mani, bet viņš neatnāca, — Kravcovs stāstīja. — Šodien nolēmu pats aizbraukt uz ciematu. Mājās viņu neatradu, istabā viss bija apgriezts otrādi. Siena asiņaina. Aizgāju uz hospitāli, tur neviens nekā nezināja. Iegriezos pie hospitāļa priekšnieka Kurasova. Pamanīju, ka, mani ieraudzījis, viņš pasmīn. Varbūt atceraties, es taču gribēju viņu savervēt par gestapo aģentu, bet viņš kategoriski atteicās. Kurasovs man tūlīt jautāja: «Varbūt meklējat savu aģentu leitnantu Sorokinu?» Es atbildēju, ka leitnants Sorokins man tiešām vajadzīgs, tomēr mans aģents viņš nav. «Beidziet pūst miglu acīs!» Kurasovs sacīja. «Viņš pats apstiprināja, ka esot jūsu aģents, un es atklāti teikšu: ar tādiem aģentiem tālu netiksiet, jūs var pie sienas pielikt.» Pieprasīju, lai viņš beidz man uzdot mīklas. Tad Kurasovs atbildēja: «Mums ir pašiem savs gestapo — ģenerālis Puļķa un viņa nodaļa Vlasova štābā. Jādomā,» viņš turpināja, «ka jums tiks oficiāli paziņots par jūsu aģentu. Neapskaužu jūs. Bet stāstīt gan nekā nestāstīšu, neesmu pilnvarots to darīt.. .» Tā nekā vairāk arī neuzzināju. Atgriezos gestapo un tūlīt paziņoju Kleineram, ka ciematā pazudis mūsu aģents, un atstāstīju savu sarunu ar Kurasovu. Kleiners izturējās pavisam mierīgi un sacīja: «Jūsu tautiešu vidū visu laiku notiek dažādas ķildas.» Izteicu bažas, ka viņi var manam aģentam piedēvēt velns zina ko un es pats sākšu izskatīties pēc galīga muļķa. Kleiners tomēr lūdza mani neuztraukties. «Es,» viņš sacīja, «pazīstu jūs pietiekami labi.» Šī mūsu saruna notika vakar vēlu. Nolēmu tūlīt visu paziņot jums, bet līdz šim nekādi nespēju izrauties ...

46. NODAĻA

Ir vajadzīgs, lai izlūkam laimētos. Tomēr laimēšanās var būt visāda. Cilvēkam, kas uz izlūka profesiju noraugās no malas, šī laimēšanās dažreiz var likties gluži neticama, jo viņš neizprot, ka tā nav nekas cits kā tikai smalka un talantīga darba

rezultāts. Ja izlūkam kādreiz nelaimējas, tas gandrīz vienmēr nozīmē, ka pienācis gals viņa darbībai un varbūt arī viņam pašam. Izlūks, tāpat kā sapieris, var rupji kļūdīties tikai vienreiz.

Minēsim piemēru. Kad blakus Kravcovam gestapo parādījās bīstamais Taube, radās nepieciešamība viņu novākt. Un Kravcovam it kā laimējās: Babakins uzzināja, ka Taube interesējas par zeltu. Šo apstākli izmantoja, kad tika izstrādāts gestapovieša likvidēšanas plāns. Akla laimēšanās vienmēr ir nejauša. Bet vai tad šai gadījumā ir kāda nejaušība? Nē. Markovs mācīja Krav-covu meklēt Taubē to zemisko īpašību, kas viņu saista ar gestapo noziedzīgo pasauli. So Taubes īpašību gan atklāja nevis Krav-covs, bet Babakins. Varbūt vismaz tā ir nejaušība? Nē. Tīkli tāpēc tiek izvilkti, lai tajos kaut ko noķertu. Kad Maskavā izstrādāja Markova operatīvās grupas darbības plānu, Babaki-nam uzdeva nodarboties ar tirdzniecību tieši tāpēc, lai viņš kļūtu par pievilkšanas centru hitleriešiem, kas alkst iedzīvoties mantā. Sai gadījumā aprēķins bija attaisnojies. Un tas arī ir viss. Nē, nē, ja šķiet, ka izlūkam laimējas, tas vispirms nozīmē, ka viņš labi strādā, un nejaušības elements viņa liktenī nevar būt nekas vairāk kā gadījums, kas dažreiz beidzas laimīgi, bet dažreiz arī traģiski.

Bet kas tad bija noticis ar Dobriņinu? ...

Pēc tikšanās ar Markovu viņš uz Kurasova «vaļsirdīgajām runām» neatbildēja un pacietīgi gaidīja, kas būs tālāk, nekādi necenzdamies ar šo vlasovieti tuvināties. Kurasovam un viņa «cilvēkam, kas strādā pie Vlasova», pašiem vajadzēja sevi nostādīt tādā stāvoklī, no kura atpakaļceļa vairs nav. Tikai tad, kad tie būs atklājuši sevi tik tālu, ka pilnīgi atradīsies Dobriņina rokās, tikai tad viņam vajadzēs sākt ko darīt. Pagaidam viņš meklēja sev jaunu mērķi un nodarbojās ar izlūkošanu.

Kādā svētdienas rītā Dobriņinu uzmodināja Kurasovs.

— Kā tev nav kauna sust tik jaukā laikā? — viņš sacīja, rādīdams uz logu, aiz kura dzirkstīja balta, saulaina ziemas ainava. — Iesim slēpot!

Dobriņins atteicās. Viņam negribējās līst ārā no siltās gultas. Kurasovs tomēr tik ļoti uzstāja, tā centās pierunāt, ka Dobriņins skaidri juta — runa nav tikai par slēpošanu vien. Viņš nebija maldījies. Tiklīdz viņi bija tikuši gabaliņu aiz ciemata, Kurasovs piebrauca Dobriņinam blakus un smaidīdams teica:

— Sarunāties šeit, kur apkārt tāds skaistums, ir visdrošāk. Tuvumā nav neviena lieka klausītāja.

Dobriņins klusēja.

— Kaut kā jāizlemj, Sorokin, — Kurasovs turpināja. — Vai nu tā, vai šitā.

— Man zeme zem kājām nedeg, — Dobriņins atbildēja. — Tāpēc, ja var izlemt vienādi vai otrādi, vislabāk nelemt nemaz.

— Par to tieši ir runa, — Kurasovs piebilda. — Jā, šodien pie manis atbrauks Zaganskis.

— Kas tas tāds?

— Nu taču tas cilvēks, kas strādā pie Vlasova; es visu laiku tev par viņu stāstu. Vai vari ienākt pie manis ap kādiem astoņiem?

— Kāpēc?

Kurasovs nostājās Dobriņinam ceļā.

— Runāšu atklāti. Mēs ar Zaganski esam visu jau apdomājuši un pārrunājuši. Nu, ko tur teikt, viņā pusē neviens no mums neizskatīsies diez cik lādzīgi. Mēs taču šajos dubļos vārtāmies gandrīz no paša kara sākuma, turpretim tu, Sorokin, ar tiem neesi nošķiedies tikpat kā nemaz. Vienīgi tu, ja līdz galam būsi palicis godīgs, varēsi tur apliecināt, ka pāriešanu ierosinājām mēs. Nekādu citu trumpju mums nav. Tu taču, es ceru, saproti, cik ļoti mēs riskējam. Es runāju par attieksmi pret mums viņā pusē . . .

Dobriņins noliecās, sakārtoja slēpju saites un, spēcīgi atgrūdies ar nūjām, nobrauca lejā pa nogāzi. Brīdi pastāvējis, sāka braukt arī Kurasovs. Viņi apstājās ieplakā. Saule tur vēl neiespīdēja, un viss šķita zilgans. Augstajās debesīs nebija neviena mākonīša. Dobriņins vēroja, kā resns svilpis, pieķēries pie pīlādža zara, knābā ogas. Kurasovs, kas stāvēja viņam aiz muguras, sacīja:

— Kā lai neapskauž šo putneli? Dzīvo sava prieka pēc, ne par ko nelikdamies zinis. Pēdējā laikā visu dzīvo radību aplūkoju tikai no šā viedokļa. Prātā var sajukt.

— Aizbrauksim līdz upei un mājās atgriezīsimies pa krastmalu, — Dobriņins ierosināja.

— Var arī tā.

Viņi atkal brauca blakām.

— Kā tad klājas jūsu tipogrāfijā? — Kurasovs vaicāja.

— Mašīnas strādā, bet par citu man nav daļas, — Dobriņins bezrūpīgi atbildēja.

— Jā, jā, — Kurasovs noteica, — tā nu tas ir. Vakar uz manu hospitāli atveda ģenerāļa Puļkas galveno satrapu. Plaušās bija

partizāņu mīnas šķemba. Mēs viņu izglābām, tomēr varējām arī neizglābt. Vajadzēja ķirurgu ataicināt tikai pusstundu vēlāk, un viņš būtu bijis pagalam. Es taču domāju par to, bet neizdarīju. Nobijos. It īpaši tagad, kad pieņemts galvenais lēmums, negribas, ka rastos kādas darīšanas ar Puļķu. Tad jau labak lai nošauj savējie.

Dobriņins apstājās.

— Vai drīkstu jums ko jautāt?

— Ko vien vēlies.

— Kāpēc jūs nebaidāties man to stāstīt? Arī es taču zinu ceļu pie ģenerāļa Puļkas.

Kurasovs izlika uz priekšu abas nūjas, saņēma galus kopā un, atbalstījies pret tiem ar zodu, domīgi raudzījās tālumā.

— Atbildēšu atklāti, tā, kā tas ir. Mans draugs Zaganskis baidās, bet es ne. Saproti, Sorokin, es šai Vlasova bandā esmu redzējis visvisādus cilvēkus un iemācījies izšķirt, kas tajā iestājies idejiskas pārliecības mudināts, kas — aiz akluma vai bailēm.

— Kā jūs domājat — kāpēc es to esmu darījis? — Dobriņins pasmīnēja.

— Pirmkārt, aiz akluma, jo tev nebija diez cik skaidrs, kas tā īsti ir par bandu. Otrkārt, kaut kā taču tev bija jādzīvo. Mans feldšeris Folomins stāstīja, kāds tu esi izskatījies toreiz, kad viņš tevi satika tirgū. Viņš vēl vienmēr lepojas ar to, ka atvedis tevi uz šejieni. Vēlāk dzirdēju, ka esi bijis artilērists, bet artilērija vienmēr dienējuši izglītotākie puiši. Nu, un tad vēl tava jaunība. Tavā vecumā cilvēks ir diezgan viegli lokāms.

— Tāpēc jums vēl vairāk būtu no manis jābaidās. — Dobri-ņina balsī tomēr nebija nekādu draudu.

— Liecies mierā! Cilvēkos es kļūdos reti.

— Kas jums toreiz lēcās, kad strādājāt galvenajā štābā?

Dobriņina jautājums Kurasovu neapšaubāmi bija pārsteidzis.

Viņš pagriezās un vērīgi paraudzījās, spilgtajā saules gaismā piemiedzis acis.

— Ko tu par to zini? — Kurasovs lēnām vaicāja.

Dobriņins paraustīja plecus.

— Tā, šo to.

Viņi atkal slēpoja blakām un klusēja, tad Kurasovs sacīja:

— Lai ko tu zinātu, tā tomēr nav patiesība — to nezina neviens, arī pats Vlasovs ne. Nekā vairāk tev nestāstīšu. Ja tur,

pie savējiem, vispār varēšu‘kaut ko savā labā bilst, tad tikai to, kas ar mani notika šai štābā.

— Tad gan nav saprotams, kāpēc negribat man to stāstīt.

— Tev? — Kurasovs iesmējās. — Tev, kas nupat man atgādināji, ka vari aiziet arī pie ģenerāla Puļkas? Vai tu mani turi par galīgu idiotu, vai? Jau tā esmu līdz elkonim iegrūdis roku tavos zobos. Tiešām, Sorokin, ko tu tik daudz māžojies, it īpaši pēdējā laikā? Labi, šā vakara saruna varbūt izkliedēs tavas aizdomas. Vai atnāksi?

— Iespējams.

Visu atlikušo ce|u līdz mājām viņi slēpoja klusēdami. Tagad pa priekšu brauca Kurasovs.

Dobriņins augu dienu domāja par situācijām, kādas varētu rasties vakarā tikšanās laikā, un atbilstoši precizēja savu izturēšanos. Galvenais — nedrīkst steigties. Nevajag pat iet uz turieni, kamēr Kurasovs neatnāks pakaļ. Viņi jāpiespiež atklāt visas savas kārtis, uzmanīgi jānoklausās, pēc tam dzirdētais jāizanalizē. No sarunas jāatturas, cik vien iespējams, jāuzdod tikai jautājumi, ja tas būs nepieciešams.

Bija jau pāri astoņiem vakarā. Dobriņins gulēja gultā, gaismu neiededzis. Kurasovs nenāca. Droši vien abi draugi jau samierinājušies ar to, ka viņš, Dobriņins, neieradīsies. Tomēr tā nebija.

Ja Dobriņins būtu spējis kļūt neredzams un ieiet Kurasova istabā, viņš būtu dzirdējis šādu istabas saimnieka un tā drauga Zaganska sarunu.

— Vai tu, Petro, esi par to pārliecināts? — Zaganskis vaicāja jau nez kuru reizi.

— Esmu taču, esmu, — Kurasovs sakaitināts atbildēja.

— Vai neesi aizmirsis, ka viņam parādīja labvēlību pats Pu|ka?

— Es to atceros, bet Pu]ka viņu sen ir aizmirsis. Esmu uzmanīgi vērojis. Sākumā domāju, ka Puļķa atstājis viņu šeit par ziņotāju, tomēr neviens Puļkas cilvēks ne reizi nav pie viņa bijis. Un vispār — tas nav svarīgi. Svarīgs ir kas cits: Puļķa padzina mani no štāba tāpēc, ka esmu zaudējis cīņas garu un modrību, bet es aizvedīšu viņam sarkano aģentu, ko pats esmu noķēris. Esmu pārliecināts, ka Sorokinu te iesūtījuši komunisti. Viņš ir tāds pats Sorokins, kāds es esmu Napoleons, un, kad būšu viņu aizvedis uz turieni, jautājumu par manu cīņas garu izlems nevis Puļķa, bet pats Vlasovs. Ne jau katru dienu ģene-

rālim laimējas noķert tādu putniņu. Tu vēl pieredzēsi, ka es atgriezīšos galvenajā štābā.

— Tas viss ir pareizi, — Zaganskis piekrita. — Nu, bet kas būs tad, ja tu nošausi greizi? Ja viņš uz tava āķa neuzķersies? Kas būs tad?

— Tad man būs jānīkst šai hospitālī līdz mūža galam, — Kurasovs atbildēja un nolamājās. — Uzķersies, velns parāvis! — Viņš uzsita dūri uz galda. — Es taču šim cauri redzu. Kā sapals peld ēsmai apkārt: gan gribas, gan bail. Varbūt manis dēj vien viņš neriskētu, bet, kad runa būs arī par tevi, par cilvēku, par kuru esmu stāstījis, ka tas strādā kopā ar pašu Vlasovu, Soro-kins uzķersies, galvu lieku ķīlā — uzķersies.

— Starp citu, jau pāri deviņiem, — Zaganskis ieminējās.

— Zini ko, — Kurasovs pieceldamies sacīja, — iesim un piespiedīsim viņu pie sienas. Tikai stingri turies pie mūsu plāna, un viss būs kārtībā.

Vismazāk Dobriņins bija gaidījis, ka Kurasovs un viņa draugs Zaganskis ieradīsies paši.

Dobriņins piecēlās, aptumšoja logu un iededzināja pie sienas pakarinātu petrolejas lampu. Kurasovs viņu iepazīstināja ar savu draugu. Tas bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs prāva auguma vīrietis ar lielu, noskūtu galvu. Viņa gaišpelēkās acis laiski raudzījās pasaulē, un arī citādi viņš šķita laisks un flegmatisks.

Viņi apsēdās pie galda, un Kurasovs tūlīt sāka runāt bez kādiem aplinkiem.

— Tad nu, Sorokin, tā teikt, ja kalns nenāk pie Muhameda, tad Muhameds nāk pie kalna. Apstākļi mūs iedzinuši spīlēs, un atlikt mēs vairs nevaram. Petro, saki arī tu kādu vārdu!

— Savus lēmumus nemēdzu mainīt, — Zaganskis īgni teica. — Neesmu tā radis. Man viss sagatavots: ļoti svarīgu štāba dokumentu paciņa un saraksts, kurā ir minēti gan lieli, gan mazi Vlasova bandas barveži. Ja izdosies, galvenā štāba pagrabā atstāšu vēl kādu dāvaniņu — divdesmit kilogramu sprāgstvielas ar laika degli. Bet ilgāk gaidīt es vairs nevaru. Apnicis klausīties, — viņš pamāja uz Kurasova pusi, — kā šis līdzīgi Keren-skim nodarbojas ar pierunāšanu un visu laiku bez jebkādas jēgas. Ja jūs nenāksiet līdzi, iešu viens pats.

— Tu, Petro, velti brūc man virsū, — Kurasovs aizvainots iebilda. — Tu taču man ne vienreiz vien esi teicis, ka Sorokinu vajag pārbaudīt un vēlreiz pārbaudīt. Vai tad tā nebija?

— Bija. — Zaganskis pagriezās uz Dobriņina pusi. — Protams, iet kopā ar jums ir, tā teikt, parocīgāk un drošāk. Jūs taču vēlāk nenoliegsiet, ka ierosinātāji bijām mēs abi ar Kurasovu, vai ne?

— Ierosinātāji tiešām esat jūs, — Dobriņins lēnām noteica.

Kurasovs sāka stāstīt savu pārbēgšanas plānu. Noskaidrojās,

ka viņš visu jau pārdomājis — gan maršrutu, gan pārvietošanās grafiku, gan to, kādi dokumenti vajadzīgi, gan arī, ko stāstīt, ja gadījumā aizturēs vācieši. Pat to, kas jāņem līdzi ēšanai gājiena laikā. Plāns bija rūpīgi izstrādāts visos sīkumos, un Dobriņins šai apstāklī nevarēja nesaskatīt Kurasova gādību par sekmīgu nokļūšanu otrā pusē. Tomēr Zaganskis, klausīdamies, kā Kurasovs klāsta savu plānu, nez kāpēc laiski smīnēj.a un, kad viņš bija apklusis, jautāja:

— Vai tev viss, kas pēc plāna vajadzīgs, ir jau gatavs?

— Ko tu runā? — Kurasovs izbrīnījies paraudzījās draugā. — Tur būs ko noņemties nedēļas divas.

— Nu, tad zini ko: mums jādodas ceļā parīt vai, visvēlākais, trešdien.

— Tas nav iespējams! — Kurasovs izsaucās.

— Paklausies! Ja ieradīsimies tur pēc nedēļas, mēs pagūsim padomju virspavēlniecībai laikā atdot ļoti svarīgu Vlasova štāba dokumentu. Sā viena paša dokumenta dēļ mums var piedot visu, bet pēc divām trim nedēļām tā būs tikai papīra strēmele.

— Kāpēc tu agrāk par to klusēji? — Kurasovs viņam uzklupa.

— Sā dokumenta kopiju ieguvu tikai vakar, kad viņi paši to saņēma, — Zaganskis skaidroja kūtri, nesteigdamies. — Pirmīt, kad biju pie tevis, tu visu laiku žadzināji kā žagata, neļāvi man bilst ne vārda. Es taču tevi pazīstu: ja kaut ko esi ieņēmis galvā, nav tik viegli tevi pārliecināt. Bet te mēs esam abi ar Sorokinu. Varbūt mums divatā tomēr izdosies atrunāt tevi no tava plāna realizēšanas, lai gan, starp citu, tas nav slikts plāns.

— Vai tu saproti, cik daudz tādā reizē var kaitēt steiga? — Kurasovs jautāja. — Tavi papīri var nenokļūt pat līdz frontei.

— Risks, protams, būs, — Zaganskis turpināja tikpat mierīgi. — Tomēr viss būs atkarīgs no mums. Vai dokumentus esi izgatavojis?

— Mums abiem — jā. Sorokinam varu izgatavot kaut vai rīt.

— Kas tie ir par dokumentiem? — Zaganskis vaicāja.

— Hospitālis apliecina, ka mēs dodamies uz piefrontes pil-

sētu meklēt medikamentus un pārsienamos materiālus. Mušu cilvēki ar tādiem dokumentiem kabatā braukā apkart visu laiku.

— Vai tie nav mazliet par šaubīgiem?

— Nē. Vācieši ir sentimentāli un ļoti ciena frontes medicīnu. Cik reižu neesmu to jau izmantojis! Bet doties ce|ā parīt? Nezinu, nezinu .. .

— Ko jūs par to teiksiet? — Zaganskis pievērsās Dobriņinam.

Nu bija pienācis tas mirklis, kad Dobriņinam vajadzēja izšķirties galīgi. Viņš nodomāja, ka vilcināties vairs nedrīkst, jo var pāršaut pāri strīpai, un tad bus par vēlu. Viņš redzēja, cik pamatīgi un rūpīgi Kurasovs izstrādājis plānu. Zaganskis nepavisam neizskatījās pēc pļāpas un tāpat par pāriešanu runāja nopietni. Dokuments, par kuru viņš stāstīja, tiešām var būt ļoti svarīgs. Pēdējā laikā Kurasovs ne vienreiz vien bija licis saprast, ka vācieši gatavojas vlasoviešiem uzticēt partizāņu iznīcināšanu aizmugurē. Vakar tipogrāfija bija saņēmusi jaunu pasūtījumu — iespiest vlasoviešu vajadzībām speciālu instrukciju par cīņu pret partizāniem. Tomēr jācenšas kaut ko uzzināt par vērtīgo dokumentu, ko pieminēja Zaganskis. Dobriņins uz Zaganska jautājumu neatbildēja tieši, bet vaicāja:

— Vai jūsu dokuments patiesi ir tik svarīgs?

— Ļoti svarīgs. Runa ir par to, ko tuvākā gada laikā darīs Vlasova armija. Kas jūs uztrauc?

— Es tikai baidos, ka mūs tur pēc visiem mākslas likumiem pieliks pie sienas un ar to tā lieta beigsies.

— Nu, jūs gan nepieliks — nav par ko, — Zaganskis drūmi iesmējās.

— Nesakiet vis. No aplenktās daļas faktiski esmu dezertējis — mani biedri taču ar kaujām izlauzās pie savējiem, bet es iestrēdzu. Tas pirmkārt. Pēc tam dienests šeit. Ej nu pierādi, ka esmu te bijis kā ratiem piektais ritenis. Kurasovs jau reiz man skaidroja, kāds ir tas darbs, ko es te daru, — tīrs vai netīrs. Vispār jūs veltīgi gribat mani padarīt par savu aizstāvi. Ja arī mēs iesim, tad visi būsim vienādi.

Dobriņins pamanīja, ka Zaganskis paraugās uz Kurasovu un Kurasovs novēršas. Viņam tas nepatika. Varbūt abi jau sākuši šaubīties, vai viņš tiem vispār vajadzīgs? Ja nu tie nolemj doties ceļā vieni paši, viņš izlaidīs no rokām lielu un nozīmīgu iespēju.

•— Tad nu tā, — Kurasovs enerģiski noteica, pievērsdamies Dobriņinam. — Man šī tukšo salmu kulšana apnikusi. Vienalga,

vai nu tiks izmantots mans plāns, vai kāds cits, es gribu zināt: nāksi mums līdzi vai ne? Atbildi, Sorokin, bez kādas izlocīšanās — tā man ir jau līdz šai vietai. — Viņš pārvilka ar plaukstu pār kaklu. — Nāksi vai ne?

— Iešu!

— Ak tu velns tāds! — Kurasovs atviegloti nopūtas un pasmaidīja. — Tad beidzot tomēr! Tu taču nezini, ar kādu uguni nupat spēlējāmies. Nākdami šurp, mēs ar Zaganski nolēmām: ja tu atteiksies, beigas tev būs. Saproti pats — tu taču pārāk daudz zini un vari ar mums izdarīt visu, kas vien tīk.

— Saprotu, — Dobriņins klusi sacīja, nodomādams: «Labi, ka laikā atteicos no savas nogaidošās pozīcijas.»

Viņi sāka apspriest jaunu plānu, nolēma, ka dosies projām trešdien. Tagad Dobriņins piedalījās sarunā kā līdzīgs ar līdzīgiem, tomēr centās vairāk klusēt. Ja sagatavošanās laiks bija tik īss, izstrādāt drošu plānu nebija nemaz tik viegli. Katrs jauns plāna punkts izraisīja strīdu. Tas ilga jau vairak nekā divas stundas, un Dobriņins saprata, ka pie kopīga lēmuma viņi netiks arī līdz rītam. Vērīgi klausīdamies, kā strīdas Kurasovs un Zaganskis, Dobriņins nodomāja, ka laikam gan viņi vispār nedrīkst iet paši uz savu risku, ja viņiem ir tik svarīgi dokumenti, turklāt šie tipi jānogādā galā dzīvi. Jāizdomā kaut kas cits. Rīt viņš aizies uz pilsētu, satiksies ar Babakinu, tas palīdzēs sazināties ar Markovu; tad dokumentu un arī šo cilvēku virzīšana tālāk tiks noorganizēta pilnīgi droši, nebūs nekāda riska.

— Man ir ierosinājums, — Dobriņins apņēmīgi teica pašā strīda karstumā. — Rīt aiziešu uz pilsētu. Tur man ir šādi tādi sakari. Mums varēs palīdzēt.

— Kādi sakari tev tur varētu būt? — Kurasovs nicīgi jautaja.

— Galvenais nav tas, kas tie par sakariem, — Zaganskis piebilda. — Mēs esam trīs, un ceturtais te ir lieks. Esmu kategoriski pret vēl kādu cilvēku iejaukšanu šai lietā. Kategoriski!

— Es arī, — Kurasovs viņu atbalstīja.

— Nesteidzieties, — Dobriņins teica. — Es zinu, ko ierosinu. Runa ir par cilvēkiem, kas spēj mūs droši pārgādāt pāri frontei.

— Tādu brīnumdaru nav, — Zaganskis iesmējās.

— Vai tikai, mīļais draugs, tu nedomā to izmantot ka ieganstu, lai varētu laisties lapās? — Kurasovs noprasīja, zobgalīgi smaidīdams. — Bet varbūt arī izdarīt kaut ko vēl ļaunāku? Varbūt gribi aiziet uz pilsētu un aiznest ziņojumu?—Viņš

iebāza roku svārku kabatā. Zaganskis cieši vērās Dobriņinā, acīs no laiskuma vairs nebija ne miņas.

— Es atkārtoju, — Dobriņins nozīmīgi teica. — Pilsētā sazināšos ar cilvēkiem, kas spēj mums daudz palīdzēt, tik daudz, ka pašreiz to nevaram ne sapņos iedomāties.

— Vai tie ir partizāņi? Pagrīdnieki? — Zaganskis klusi vaicāja.

— Tas nav svarīgi, bet es runāju tikai to, par ko esmu pilnīgi pārliecināts.

Iestājās ilgs klusums. Zaganskis un Kurasovs retumis saskatījās, it kā bez vārdiem viens otram jautādami: ticēt Dobriņinam vai ne?

— Tā, draudziņ, tagad viss skaidrs, — pēkšņi Kurasovs jautri sacīja, joprojām turēdams roku kabatā. — Nu mēs esam tevi noķēruši, sarkano putniņ!

Dobriņins izbrīnījies pavērās viņā.

— Vai nesaproti? Ak tu nabadziņš! Jau sen tevi gribēju nomedīt, nelieti! Nu beidzot esi iekritis.

Dobriņins bija jau aptvēris, ka viņš nejoko, un grasījās bāzt roku kabatā, lai izrautu pistoli.

— Stop! — Zaganskis iebļāvās; rokā viņam bija pret Dobri-ņinu vērsts ierocis. — Ja tu, maitas gabals, pakustēsies, es šaušu. Bet tu esi mums vajadzīgs dzīvs, turklāt kopā ar visiem taviem brīnumdariem, kas atrodas pilsētā.

— Muļķi! Iekrituši esat jūs, nevis es, — Dobriņins teica aizsmakušā balsī, kas pašam šķita nepazīstama. — Esmu saistīts ar gestapo, un tur jau sen zina, ko jūs gatavojaties darīt.

Zaganskis un Kurasovs saskatījās.

— Vai tu tiešām domā, ka esam tādi zābaki? — Zaganskis noprasīja. — Turi muti! Sapin viņu, Kurasov!

Tiklīdz Kurasovs paspēra soli, Dobriņins pielēca kājās. Zaganskis izšāva. Lode trāpīja Dobriņinam kreisajā plecā, gandrīz notriekdama viņu zemē. Ar pūlēm noturējies kājās, viņš izķēra pistoli un, nemaz nemērķēdams, izšāva uz Zaganski. Paguvis ievērot, ka tas sāk krist, Dobriņins metās uz durvīm, bet mugurā viņam trāpīja trīs šāvieni. Pirmo viņš vēl dzirdēja . ..

Kad ciematā atdrāzās ģenerāļa Puļkas bandīti, Zaganskis bija vēl dzīvs. Gulēdams Dobriņinā gultā, viņš liecināja par to, kas nupat bija noticis. Dobriņinā līķis gulēja uz sliekšņa.

— Sarkanais rezidents, nelietis tāds, — Zaganskis klusā balsī sacīja bandītam, kas bija ģērbies jaunā puskažociņā. — Uz-

ņemas mus abus ar Kurasovu pārvest pāri frontei. Viņam ir sakari pilsētā.

Cits darbonis pratināja Kurasovu.

— Es jau sen nopratu, kas viņš tāds ir, — Kurasovs teica.

— Kāpēc nošāvāt?

— Par mirkli novēlojām saķeršanu.

Viens no atbraukušajiem aizskrēja zvanīt uz štābu. Drīz vien tas atgriezās un paziņoja, ka šurp braucot pats ģenerālis...

Ienācis istabā, Pu|ka pavēlēja pagriezt Dobriņinu uz muguras, tad noliecās, vērīgi ielūkojās sejā un noklakšķinaja ar meli.

— Atceros. Toreiz viņš vienīgais bija skaidrā prātā. Vai tu arī atminies? — viņš jautāja bandītam ar jauno puskažociņu mugurā. — Tā. — Puļķa atliecās un piegāja pie gultas. — Kur tev, Zaganski, trāpīja?

— Krūtīs . .. viss deg kā ugunīs, — Zaganskis čukstus atbildēja.

— Redz nu, cik dārgi tev maksā draudzība ar Kurasovu! — Puļķa pasmīnēja. — Gribēji viņam palīdzēt atgūt autoritāti, bet iznāca, reče, tā. — Ģenerālis zobgalīgi palūkojās uz Kurasovu. — Tu, šķiet, esi hospitāļa priekšnieks. Kāpēc neesi atsaucis ārstus, lai glābj tavu draugu? Varbūt tu gatavo sev vakantu vietu? Nepārrēķinies! Neaizmirsti — to, kas noticis ar Zaganski, es tev nepiedošu! — Puļķa piesarka un sāka bļaut: — Sauc šurp ārstus! Sauc visus, cik tikai ir!

Kurasovs izskrēja no istabas.

Drīz vien viņš atveda uzreiz trīs ārstus, bet Zaganskis bija jau miris.

— Pagalam ir, nabadziņš, — Puļķa teica, nenolaizdams acis no Kurasova. — Tātad tu ķēri te rezidentu?

— Es jau kopš rudens ar viņu nodarbojos, — Kurasovs atbildēja.

— Klusu! Kāpēc es nekā nezināju?

— Gribēju viņu jums aizgādāt jau gatavā veida.

— Viņš esot gribējis ... — ģenerālis Puļķa pavīpsnāja un pamāja uz gultas pusi. — Vai to arī gribēji?

— Kā jūs drīkstat tā runāt? — Kurasovs mēģināja sadusmoties.

— Es drīkstu visu. Izpētīšu šo tavu operāciju, un, ja būsi kur vainīgs, žēlastības negaidi.

47. NODAĻA

Gandrīz mēnesi Markovs nekā nezināja par Dobriņina likteni. Kravcovs vēl divreiz aizbrauca uz ciematu, tomēr kaut ko izdibināt viņam neizdevās.

Vlasovieši rūpīgi slēpa visas notikuma pēdas. Dobriņina un Zaganska līķus aizveda projām un apbedīja nezināmā vietā. Ārstiem, kas bija ataicināti glābt Zaganski, piedraudēja ar nāvi, ja viņi neklusēs par to, ko bija redzējuši.

Pēc divām nedējām gestapo saņēma no Berlīnes atsūtītu lietu ar dīvainu nosaukumu — «Par iespējamu gadījumu, kad gestapo aģents savervējis padomju izlūkdienesta aģentu». Tajā atradās tikai vlasoviešu pretizlūkošanas dienesta materiāli, visi — krievu valodā. Vācu valodā bija vienīgi galvenās drošības pārvaldes pavadvēstule, kurā bija pieprasīts stingri un rūpīgi visu noskaidrot un paziņot par pārbaudes rezultātiem. Kleiners, acīm redzot, nebija iedziļinājies jautājuma būtībā, jo pārbaudi uzticēja Kravcovam. Tādējādi lieta nonāca pie Kravcova, un viņš pirmais uzzināja par Dobriņina likteni.

Vlasoviešu pretizlūkošanas dienests bija ilgi pratinājis Ku-rasovu — aktu vākos atradās vienpadsmit pratināšanas protokolu, — kamēr bija pārliecinājies, ka Kurasovs runā patiesību un, pēc visa spriežot, viņam tiešām bijušas darīšanas ar sarkano rezidentu, tikai viņš nav mācējis iesākto novest līdz galam. Savās liecībās Kurasovs darīja zināmu, ka no pilsētas bijis atbraucis gestapo pārstāvis un centies viņu savervēt. Tāpēc arī leitnanta Sorokina apgalvojumu, ka šis esot gestapo aģents, varot uzskatīt par diezgan ticamu, turklāt Kurasovs bija to pašu gestapo pārstāvi redzējis sarunājamies ar leitnantu. Šo versiju tad nu vlasovieši bija nolēmuši izmantot, lai iegrieztu gestapo. Lietu viņi bija nosūtījuši uz Berlīni, uz Valsts galveno drošības pārvaldi: redziet nu, cik joti mums neuzticas jūsu vietējie darbinieki,— viņi ir ar mieru savervēt pat padomju aģentu un padarīt viņu par informācijas avotu, lai uzzinātu, kāds ir vlasoviešu armijas noskaņojums, turpretim ienaidnieku laikā padarīt nekaitīgu viņi nav centušies.

Kad Kravcovs sāka iepazīties ar šo lietu, viņš vēl nesaprata, cik joti sarežģītā un bīstamā stāvoklī nokļuvis, saņemdams uzdevumu to pārbaudīt. Viņš uztraukts ar smeldzi sirdī lasīja visu, kas attiecās uz Dobriņinu. Vienpadsmit Kurasova pratināšanas protokoli sākās ar to, kā viņš gribējis notvert Dobriņinu un ar

ko tas beidzies. Acīm redzot, vlasovieši bija mēģinājuši Kura-sovu pieķert pretrunīgā liecināšanā un tāpēc daudzreiz atgriezušies pie šā temata. Tomēr nekādas pretrunas nopratināšanas protokolos nebija atrodamas. Atklājās tikai aizvien jauni sīkumi, kas apstiprināja jau agrāk teikto. Kravcovs tik skaidri iztēlojās šo notikumu, it kā pats būtu bijis klāt, visu redzējis un dzirdējis. Vai viņš būtu spējis ieteikt Dobriņinam izturēties citādi, lietot citu taktiku? Nē, nebūtu spējis un nebūtu pat centies to darīt — viņš taču nezināja visos sīkumos situāciju, kāda tolaik bija izveidojusies, bet tādās reizēs izšķirošie vispirms ir sīkumi. . .

Aiz loga plosījās putenis. Kravcovam sirds iesmeldzās vēl skaudrāk, viņš pēkšņi nodomāja, ka neviens nekad neuzzinās, kur atrodas Dobriņina kaps, un pašreiz to aizputina sniegs.

Pirms nosūtīšanas uz ienaidnieka aizmuguri Kravcovam un Dobriņinam iedeva mašīnu, lai viņi aizbrauktu apciemot tuviniekus. Kopā viņi uz laiciņu iegriezās pie Kravcova ģimenes, kas todien evakuējās uz Urāliem, pēc tam abi devās pie Dobriņina mātes. Vairāk tuvinieku Dobriņinam nebija. Protams, viņi nekā nestāstīja par savu nākamo uzdevumu, sacīja, ka braukšot uz fronti tāpat kā visi. Dobriņina māte, liela auguma sieviete ar skaistu, skarbu seju, izturējās mierīgi, bet, kad viņi gatavojas iet projām, pēkšņi piekļāva dēlu sev klāt. Seja sāpes saraucās, un viņa sāka raudāt. Dobriņins samulsis kaut ko murmināja, atbrīvojās no viņas rokām un, kā vainīgs juzdamies, paraudzījās Kravcovā. Vēlāk mašīnā, gluži kā taisnodamies, viņš sacīja: «Māte paliek māte, un es viņai esmu vienīgais ...»

«Ko mēs teiksim Dobriņina mātei, kad būsim atgriezušies?» Kravcovs tagad nodomāja, klausīdamies trauksmainajās puteņa gaudās aiz loga.

Viņš sāka vēlreiz pāršķirstīt lietu un tikai tagad pilnīgi skaidri aptvēra, ka, saņemdams uzdevumu pārbaudīt šo notikumu, iekritis bīstamos slazdos. Kāpēc Kleiners pārbaudi uzticēja viņam? Varbūt tas lietu nebija lasījis un tikai aši pārskatījis pavadvēstuli? Bet ja nu Kleiners ir lasījis? Un, ļoti labi zinādams, ka ādu fabrikas ciematā ar vervēšanu nodarbojas Kravcovs, nolēmis šo lietu nodot viņam tāpēc, lai reize arī pārbaudītu, kā viņš izturēsies?

Aprunāties ar Markovu Kravcovs nevarēja pagūt — šodien četrpadsmitos viņam jau vajadzēja ziņot Kleineram savus apsvērumus. Aizdomīgi šķita arī tas, ka Kleiners bija devis tik

maz laika. Kravcovs saspieda galvu rokās un sāka prātot, kā rīkoties.

Tieši četrpadsmitos Kravcovs iegāja Kleinera kabinetā, klusēdams nolika uz galda aktu vākus kopā ar savu iesniegumu, kurā atzinās, ka izdarījis rupju k|ūdu — savervējis padomju aģentu, un lūdza viņu atlaist no darba kā cilvēku, kas nav cienīgs strādāt gestapo.

Kleiners izlasīja iesniegumu, nolika to pie malas un paraudzījās Kravcovā.

— Vai jūs to darāt nopietni?

— Jā, — Kravcovs izmisīgi atbildēja. — Esmu pieļāvis nepiedodamu kļūdu.

Kleiners ar pārākuma smaidu sejā kādu laiku klusēdams skatījās Kravcovā.

— Jūsu muļķīgo iesniegumu var izskaidrot tikai ar jūsu pieredzes trūkumu, — viņš beidzot sacīja. — Ienaidnieka aģentu vervēšana, kas ne vienreiz vien bijusi arī sekmīga, mūsu praksē ir ļoti izplatīta. Ko tur var zināt, varbūt jums būtu izdevies šo leitnantu pilnīgi pārdabūt mūsu pusē, ja vlasoviešu idioti nebūtu sākuši šaudīties. Viņš taču jau sniedza informāciju.

— Jā, turklāt ļoti svarīgu, — Kravcovs steidzīgi atsaucās.

— Nu, redziet pats. Tie idioti, sarīkodami muļķīgo izrādi ar šaudīšanos, mums visu sabojājuši. Es vispār neņemu nopietni to, ko viņi klaigā savā štābā. Ideja sadarboties ar ģenerāli Vla-sovu nav sevi attaisnojusi. Cik daudz ļauna mums nodarījis jau viens no viņa tuvākajiem līdzdalībniekiem — pulkvedis Ro-dionovs, kas ar visu savu karaspēka daļu pārgāja pie partizā-ņiem. Starp citu, ja šis puisis tiešām bijis padomju aģents, viņš varēja arī noticēt, ka vlasovieši, ar kuriem bija sapazinies, no tiesas grib pārbēgt otrā pusē. — Kleiners pievilka sev klāt aktu vākus, atvēra tos uz labu laimi, ātri pārskatīja dažas lappuses un, aizcirtis vākus ciet, pabīdīja tos sānis. — Pļāpas un. nožēlojami intriganti. Pēc notikuma ar pulkvedi Rodionovu viņiem vajadzētu klusēt un pateikties dievam, ka mēs viņus vēl uzturam, bet šie sūta uz Berlīni sūdzības. — Tad Kleiners tēvišķīgi piebilda: — Ņemiet atpakaļ savu iesniegumu, saplēsiet to un sāciet strādāt. Rīt no rīta man jāsaņem visas ziņas par pilsētas sarkano pagrīdi. Nelaiķim Taubem bijusi taisnība, kad viņš man stāstīja, ka pilsētā neapšaubāmi aktivizējas liela komunistu banda. Kā liekas jums?

— Daži signāli ir gan, — Kravcovs mierīgi atbildēja, taču

viņš saprata, ka Kleiners neinteresējas par šo jautājumu tāpat vien. — Manas ziņas tomēr ir fragmentāras, tās vēlreiz jāpārbauda.

— Apkopojiet visu, kas jums jau ir. Mūsu otra nodaļa arī gatavo ziņojumu. Pietiek viņus ķert pa vienam kā blusas. Mēs te sarīkosim viņiem savu Staļingradu. Ar masveida triecienu pilsēta jāiztīra no bandītiem reiz par visām reizēm! ...

Atkal jaunas bažas. Kravcovs itin nekā nezināja, ko dara otrā nodaļa, kas pilsētā rīkojās patstāvīgi, izmantodama speciālās skolās apmācītus aģentus, kuru skaits pēdējā laikā bija stipri palielinājies. Šie aģenti varēja būt daudz ko uzoduši...

Naktī Kravcovs aizgāja pie Markova. Ziņojumu par Dobri-ņinu Markovs noklausījās klusēdams, ne reizi nekā nejautādams, un, tiklīdz Kravcovs bija beidzis stāstīt, vaicāja:

— Kas vēl?

Kravcovs neatbildēja un izbrīnījies raudzījās Markovā. Uztvēris viņa skatienu, Markovs atkārtoja:

— Kas vēl? Mums ir ļoti maz laika.

Kravcovs izstāstīja par savu sarunu ar gestapo priekšnieku Kleineru.

— Nu, redziet, par vissvarīgāko jus nestāstāt, — Markovs sacīja, neizrādīdams nekādu pārsteigumu, it kā to, ko teica Kravcovs, būtu zinājis jau agrāk. — Kad jums jāiesniedz Klei-neram ziņas par pagrīdi?

— Rīt no rīta.

— Vai tās jau gatavas?

— Jā, te tās ir.

Markovs uzmanīgi izlasīja.

— Vai tās trīs adreses, ko jūs minat, pastāv reāli?

— Jā, diemžēl, — Kravcovs atbildēja. — Šodien pat pagrīd-niekiem jāpaziņo, lai viņi pamet šīs vietas un atstāj neapšaubāmas pēdas. Tāds ir mans aprēķins.

— Jā, tā laikam būs vienīgā izeja, — Markovs piekrita.

— Kas vēl?

— Ko jūs ieteicat darīt ar to nolāpīto otro nodaļu?

— Tur kaut kā jāiespraucas, Kravcov. Katrā ziņā. Ieganstu izdomājiet pats, jums uz vietas tas labāk izdosies, bet uzdevums ir tāds: tur jātiek iekšā, jo citādi mēs varam ciest smagus zaudējumus. Acīm redzot, viņi gatavo masu tvarstīšanu.

— Saprotu, — Kravcovs atsaucās.

— Zinu, ka tas būs gan grūti, gan bīstami, — Markovs sa-

cīja. — Otrā noda|a ir pilna ar pieredzējušiem okšķeriem, tomēr jāriskē. Dobriņins nespēja tikt galā ar grūto uzdevumu, kas viņam radās, bet jūs, esmu pārliecināts, paveiksiet visu.

— Tomēr žēl viņa, — Kravcovs klusi teica.

— Protams, žēl, — Markovs piekrita gandrīz nikni un, palūkojies pulkstenī, piebilda: — Jums jāiet. — Viņš piecēlās un sniedza roku. — Tātad — lai tur plīst vai lūst, bet otrajā nodaļā jāiespiežas. Un nedrīkst palaist garām neuzzinātu tvarstīšanas datumu.

Izlīdis no ejas gravā, Kravcovs nokļuva zem zvaigžņotām debesīm, mierīgā un labvēlīgā nakts klusumā. Ziemas beigās mēdz būt tādas jau pavisam neziemīgas naktis. Kravcovs apsēdās uz baļķa un sāka raudzīties tumšajās debesīs, meklēdams vienīgo viņam pazīstamo zvaigznāju — kausam līdzīgo Lielo Lāci . . . Nepavisam negribējās atgriezties savā nereālajā dzīvē, kas tomēr katru dienu bija pavisam reālu briesmu pilna. Nav zināms, cik ilgi viņš tā būtu sēdējis, ja pie ieejas nebūtu parādījies Koļa, kas, sirdīgi čukstēdams, sacīja:

— Biedri Kravcov, vai tad jūs nezināt? Uzkavēties pie ieejas nav brīv.

— Uz redzēšanos, Koļa ... — viņš pielēca kājas un saka aši iet uz leju, šķērsām pa gravas slīpumu.

27 — 1372

CETURTĀ DAĻA. «SATURNS» GANDRĪZ NAV REDZAMS

...

48. NODAĻA

«Pavasaris bez cerībām» — tā divus gadus vēlāk Nirnbergas prāvas laikā feldmaršals Keitels izteicās par četrdesmit ceturtā gada pavasari. Toreiz, kad šis pavasaris tikai sākās, hitleriešu propaganda joprojām vāciešiem apgajvoja, ka viss esot kārtībā un notikumi risinoties saskaņā ar Ādolfa Hitlera nodomiem. Vācu armija vēl sīvi cīnījās; šis fakts bija galvenais un arī vienīgais arguments hitleriešu melu un viltus propagandā. Strādniekam sacīja: «Strādā, pulkstenī neskatīdamies, esi karavīru cienīgs! Vācija uzvarēs.» Valstī bez pārtraukuma notika rekvizīcijas, ko motivēja ar nepieciešamību palīdzēt karavīriem; tās dēvēja gan par ziemas palīdzību armijai, gan par vasaras uzbrukuma atbalstīšanu. Četrdesmit ceturtā gada martā radio pārraidīja propagandas ministra Gebelsa runu, kas vēlāk bija publicēta avīzēs ar virsrakstu «Pārliecība un vēlreiz pārliecība». Zālē, kurā Gebelss runāja, sēdēja rūdīti esesiešu bandīti. Gandrīz pēc katra teiciena viņi sarīkoja ovācijas, kas bija līdzīgas ievainotu ziloņu auriem. Laikrakstos iespiestā runa bija raiba no šādām piezīmēm: «Aplausi», «Vētraini aplausi», «Pērkon-dimdoši aplausi», «Milzīga sajūsma un pacilātība», «Izsaucieni: «Lai dzīvo Hitlers!»» u. tml. Gebelss, protams, pietiekami labi zināja, kāds patiesībā ir stāvoklis, tāpēc meli, ar kuriem bija piesātināts katrs runas teikums, šķita vēl briesmīgāki. Bija apritējuši trīs kara gadi. Miljoniem vācu karavīru jau gulēja kapos, simtus tūkstošus pilsētu iedzīvotāju bija aprakušas uzlidojumos sagrauto māju drupas. Ieņemtā teritorija bija zaudēta, un šai ziņā Vācija atradās pie sasistas siles. Cilvēku un arī tehnikas rezervju vairs nebija. Ģeneralitātē strauji auga atklāta opozīcija pret Hitleru. īsi sakot, sākās pavasaris, kurā nebija nekādu cerību, tomēr Gebelss runāja par krievu karaspēku, ko galīgi esot novārdzinājuši vācu karavīri, par padomju virspavēlniecības aklumu, jo tā nezinot, kas to gaida vistuvākajā laikā.

Nervozēdams viņš uzticēja «noslēpumu», ka Hitlers esot jau parakstījis vēsturisku pavēli, bet varonīgie Vācijas karavīri, entuziasma apgaroti, gatavojoties godam realizēt sava vadoņa ģeniālos norādījumus. Paziņodams, ka Hitlers piešķīris augstus apbalvojumus slepena uzvaras ieroča radītājiem, Gebelss apgalvoja, ka šis ierocis jau nonācis armijas rokās un nebūšot vairs ilgi jāgaida, kad tas vērsīšoties pret ienaidniekiem, lai nežēlīgi atriebtos. Viņš stāstīja, ka Kremļa sabiedrotie — angļi un amerikāņi esot jau sapratuši, cik skandalozā un katastrofālā situācijā viņi nokļuvuši, un sapņojot tikai par to, kā ātrāk pamest šo vilcienu, kas izlēcis no sliedēm. Viņi jau trīs gadus solījuši krieviem tūlīt atklāt otro fronti. «Kur tad ir šī otrā fronte? Lūdzu, parādiet man to!» Gebelss teica ar ļaunu prieku balsī, un esesieši skaļi rēca. «Vācija un tās militārie sabiedrotie, vadonis un viņa armija saņem karu, uzvaru un pasaules likteņus savās rokās. Vadoņa pārliecība, ka lielā kauja galu galā beigsies sekmīgi, jājūt ikvienam vācietim. Pārliecība un vēlreiz pārliecība!» Gebelss nobeidza, esesiešiem briesmīgi aurojot.

So Gebelsa runu pulkvedis Zombahs klausījās pa radio kopā ar Kanarisu viņa kabinetā. «Saturna» vadītājs, saņēmis steidzīgu šefa izsaukumu, jau vakar bija atlidojis uz Berlīni, tomēr tikt pie Kanarisa viņš bija varējis tikai šodien; izskatījās tā, ka šefs viņu izsaucis tāpēc, lai kopā noklausītos propagandas ministra runu. Zombahu ieaicināja kabinetā tajā mirklī, kad radioaparātā dimdēja ovācijas par godu Gebelsam, kas tikko bija uzkāpis tribīnē. Kanariss pamāja Zombaham, parādīja uz krēslu, pēc tam uz kaucošo aparātu. Runu viņi klausījās vairāk nekā stundu. Kad sāka dziedāt himnu, Kanariss izslēdza radio un pagriezās pret Zombahu.

— Nu, ko teiksiet, pulkvedi?

Zombahs ļāva noslīgt uz leju pleciem, tad izslējās un dziļi ievilka elpu, gluži kā likdams saprast: labi, runa beigusies, tagad spriedīsim par darbu.

— Pārliecība, Zombah, un vēlreiz pārliecība — luk, ka mums abiem trūkst, — Kanariss sacīja un, raudzīdamies uz aparātu, piebilda: — Doktora Gebelsa pārliecības spēku var tikai apskaust, vai ne?

— Jā, viņš ir vadonim uzticīgs cilvēks, — Zombahs atbildēja.

— Mēs visi, Zombah, esam vadonim uzticīgi, — Kanariss gurdi teica. — Mums tikai skaidrāk un konkrētāk jazina, uz ko šī pārliecība pašreiz dibinās. Pastāstīšu, kā es to saprotu. Krie-

vijas sabiedrotie tiešām aizdomīgi vilcinās ar otrās frontes atklāšanu, paši karodami pa zemeslodes sētmalēm. Nevar būt šaubu, ka viņiem nav vajadzīgs, lai boļševiki uzvarētu Vāciju un kļūtu par noteicējiem Eiropā. Visļaunākajā gadījumā viņiem Eiropa vismaz jāsadala uz pusēm. Bet tas, es atkārtoju, būtu visļaunākajā gadījumā. Vai tad šajos apstākļos, paturot vērā, ka pasaule nogurusi no kara un karš viņu zemēs nav populārs, viņiem nebūtu labāk parādīt cildenu iniciatīvu un ierosināt miera noslēgšanu? Ar miera palīdzību sarkanos varētu pagaidām apstādināt, bet vēlāk būtu iespējams atrast ieganstu, lai viņi kopā ar mums tos aizdzītu atpakaļ Kremļa agrākajās robežās.

— Vai tādu perspektīvu jūs tiešām uzskatāt par reālu? — Zombahs brīnījās.

— Pilnīgi. Kā lielu noslēpumu, ko uzticu tikai dažiem, varu jums paziņot, ka Šveicē jau labu laiku atrodas kāds ļoti ietekmīgs cilvēks, kas atbraucis no Amerikas, — tas ir Dalless, pēc profesijas mūsu abu kolēģis. Viņš tad nu neatlaidīgi pēti tieši šo perspektīvu, kas jums šķiet nereāla. Kas šajos apstākļos jādemonstrē Vācijai? Pārliecība par savu spēku, Zombah, un vēlreiz pārliecība. Tā ir runas galvenā jēga. — Kanariss atkal paraudzījās uz radioaparātu. Brīdi viņš klusēja. — Slepenais ierocis, ģeniālā pavēle, kas parakstīta, un pārējais — tie gan domāti tikai mietpilsoņiem. Viņiem gaužām patīk ticēt visādiem brīnumiem un noslēpumiem . ..

Zombahs klausījās ļoti vērīgi, ar viņam raksturīgo gausumu rūpīgi un lietišķi pārdomādams visu, ko dzirdēja. «Tad tāda izskatās tā lielā politika,» viņš nodomāja godbijīgi kā cilvēks, kam pašam ar šīm augstajām lietām nav nekā kopīga. Lidodams uz Berlīni, Zombahs ceļā bija sīki apsvēris gaidāmo sarunu ar Kanarisu. Pēdējā laikā viņu «Saturna» darbs apmierināja aizvien mazāk. Attiecības ar Milleru joprojām saasinājās, pašlaik «Saturnam» patiesībā bija divi vadītāji un ap viņiem grupējās divas darbinieku nometnes, kas daudzējādā ziņā rīkojās gandrīz patstāvīgi. Vismaz par dažu labu Millera norādījumu vai pasākumu Zombahs uzzināja tikai vēlāk, un viņam neatlika nekas cits kā, rūpējoties par darbinieku disciplīnu, izlikties, ka savā laikā viss ticis ar viņu iepriekš norunāts. Zombahs nebija pat drošs, ka zina visu, ko Millers dara «Saturnā». Viņš gatavojās Kanarisam to pastāstīt gluži atklāti. Tomēr bija arī kaut kas tāds, ko pulkvedis nolēma nestāstīt, ja šefs pats nesāks par to runāt. Pirmkārt, tas, ka «Saturna» darbam neapšaubāmi nav

nekādu perspektīvu. Vēl vairāk, Zombahs juta, ka viņa vadītā iestāde strādā tukšgaitā. Kad fronte vēl bija vērsta pret Maskavu — «Saturna» galveno mērķi, stāvoklis bija citāds. Toreiz varēja noderēt pat niecīga informācija, ko bija ieguvis aģents. Turpretim tagad, kad fronte, acīm redzot, nelabojami bija atvirzīta tālu no Maskavas, izlūkošana padomju galvaspilsētā varēja but vērtīga tikai tad, ja tā deva svarīgas ziņas par pretinieka plāniem un nodomiem visaugstākajā līmenī. Bet tādu ziņu saņēma maz. Pēdējā laikā, nemitīgi par to prātodams, Zombahs sava sirdi jau piekrita Milleram, ka pašlaik pretiniekam bīstamāka ir nevis izlūkošana, bet gan diversijas. Tomēr viņš negatavojās pats sākt par to runāt ar Kanarisu, jo nezināja, kāda ir izlūkdienesta šefa pašreizējā spēle ar gestapo.

Kanariss par to ierunājās pirmais.

— So lielo plānu gaismā, — viņš teica, it kā skaļi domādams, — saraustītā un bieži vien nejaušā informācija, ko iegūstam Maskavā, nav vairs diez cik nozīmīga. Izņēmums, protams, ir ziņas par pretinieka stratēģiskajiem nodomiem; tās mēs pa kripatiņai salasām no jūsu aģentu radiogrammām. Esmu pārliecināts, ka mūsu pārskatus par Maskavā iegūtajām ziņām tagad lasa tikai zemākie ģenerālštāba virsnieki, kad viņiem nav ko darīt. Tas tomēr nepavisam nenozīmē, — viņš pēkšņi steigšus piemetināja, — ka mums šis darbs jāpārtrauc. Gluži otrādi. Aktīva aģentu pārsviešana pāri Centrālajai frontei turklāt vēl maldinās krievus: viņi domas, ka trieciens Maskavas virzienā atkal gaidāms nevis dienvidos, bet šeit. Vispār mūsu aģentu tīklam jābut kārtībā, tas mums vēl noderēs; starp citu, jau tagad jāpaplašina «Saturna» uzdevumi un drošāk jāiztausta ne tikai Maskava vien. Aģentiem vajag dot ievirzi, vajag meklēt informāciju, kas raksturo vispārīgo stāvokli Krievijā. Vai piekrītat?

— Katrā ziņā, — Zombahs steidzās pateikt, juzdams lielu atvieglinājumu. Šefa vārdos viņš atkal bija saklausījis viņam — ierēdnim pierasto mierīgo noteiktību, skaidro domas un darbības loģiku. Tas izdzēsa šaubas un bažas, kas vēl vakar bija viņu mocījušas. «Izlūkdienests paliek izlūkdienests,» viņš nodomāja. «Ne velti vadonis savā laikā teica, ka izlūkdienests ir viņa jutīgā roka, kas uztausta visu Vacijas ienaidnieku pulsu.» Zombahs pateicīgi, gandrīz vai jūsmīgi pavērās Kanarisā, un viņu skatieni sastapās.

Kanariss, kuram bija asas novērošanas spējas, ļoti labi saprata, ko pašreiz domā Zombahs, jo viņš sīki jo sīki zināja, kas

notiek «Saturnā», zināja, ka Zombahs pēdējā laikā piekāpjas Milleram, nervozē, turklāt viņš zināja arī to, kā nomierināt savu uzticīgo darbinieku. Kanarisam šai mirklī kļuva mazliet skumji: kāpēc tomēr visuzticamākie cilvēki parasti ir aprobežoti un uz tiem var paļauties tikai kā uz izpildītājiem? Ja šim pašam Zom-baham viņš izstāstītu visu, ko zina, par ko domā, nez vai tas viņu saprastu. Mēģini Zombaham pateikt, piemēram, to, ka augstajā spēlē ar Rietumiem par vienu no trumpjiem kļūst Hitlera nobīdīšana pie malas un ka uz šo trumpi cer daudzi slaveni vadoņa ģenerāļi. Viņš tam neticēs vai arī tūlīt dosies ar ziņojumu uz Prinča Alberta ielu. Kanariss viņā paraudzījās un nopūties teica:

— Lokanums, Zombah, vienmēr bijusi mūsu labākā īpašība. Jo tuvāk ir kara beigas, jo vairāk jāapvieno visi mūsu valsts spēki un jāvirza uz vienu mērķi. It īpaši tas sakāms par mūsu nozari. Tāpēc arī izlūkdienesta un SD sadarbība nav vairs taktisks manevrs vai kaut kāda viltīga piekāpšanās, bet dzīves radīta nepieciešamība. Kāpēc gan vajadzīgs, lai tik kritiskā vēstures brīdī es šķiestu laiku un nervus, lasīdams jūsu sašutuma pilnās vēstules par Milleru, bet Himlers savukārt lasītu Millera ziņojumus? Vispār, Zombah, es domāju, ka jūs savu kādreizējo misiju esat veicis tīri labi un tagad būt greizsirdīgam Millera dēļ nav vērts. Dodiet viņam vairāk brīvības. Būsim lokani arī šai ziņā. Viņa jājamais zirdziņš ir diversijas. Tās viņš pieprot, mīl, un pašreiz tās var dot labu efektu. Maskavā ir daudz angļu un amerikāņu, par visām ievērības cienīgām diversijām viņi, protams, ziņos uz savām zemēm, un tas nāks mums par labu. — Kanariss kā iedrošinādams uzsmaidīja Zombaham. — Kaut gan, atklāti sakot, nez vai pat visai izcili Millera panākumi spēs ietekmēt stāvokli frontē un vēl jo vairāk to lielo politiku, par ko jums stāstīju.

— Vai citos virzienos kontakts ar SD pastāv? — Zombahs lietišķi vaicāja; viņš vienmēr centās iegūt pilnīgu skaidrību.

— Jā. Tas, protams, nenozīmē, ka pie tā paša Dallesa uz Sveici brauc abu resoru pārstāvji. Ar augstākajām lietām joprojām nodarbojamies mēs. Vadonis zina, ka tur pieredze ir vienīgi mums. īsi sakot, dārgais Zombah, armijas izlūkdienests bija, ir un būs galvenais vadoņa gribas izpildītājs izšķirošos vēstures brīžos. — Kanariss atkal pasmaidīja. — Sī apziņa lai jums palīdz samierināties ar Milleru. Tas man būtu ļoti liels atbalsts.

Mums, Zombah, nepieciešami pierādījumi, ka kontakts ar SD pastāv.

— Saprotu, — Zombahs klusi atsaucās un pēc īsa brīža enerģiski piebilda: — Tiks izdarīts ...

— Pēdējais jautājums, Zombah. Aizvakar nosūtīju jums to «Saturna» ziņojumu sarakstu, kuros bija kaut kripatiņa par jauniem krievu stratēģiskiem plāniem. Pārbaudiet ārkārtīgi rūpīgi katru aģentu, vai viņš tajā vietā, kur pašlaik atrodas, un ar tādām spējām, kādas viņam ir, var iegūt šādas kripatas. Tās izmantodami, mūsu ļaudis, kuri strādā šeit, izdarīja ļoti svarīgu secinājumu, kas mums jāziņo vadonim. Runa ir par Galvenajai mītnei pilnīgi nezināmu manevru, ko krievi gatavo frontē. Jūs mani sapratāt?

— Ļoti labi sapratu. Tiks izdarīts . . .

— Milleram par šo pārbaudi nestāstiet...

«Saturnā» Zombahs atgriezās pacilātā noskaņojumā. Nekas viņam tā neuzlaboja garastāvokli kā skaidrība darba jautājumos. Neiegriezdamies savā kabinetā, viņš taisnā ceļā devās pie Millera — viņam gribējās, lai ātrāk rastos skaidrība arī attiecībās- ar vietnieku. Tas ir galvenais, pārējais kārtosies pats no sevis.

— Labdien, apakšpulkvedi! — Zombahs apsveicinājās, cik laipni vien mācēdams, un, apsēdies krēslā, jautri vaicāja: — Kas jauns mūsu mājās?

— Ja par mušu mājām uzskata Vāciju, — Millers smaidīdams atbildēja, — jaunumi jāzina jums.

— Šis tas jau arī ir, šis tas ir, — Zombahs sacīja.

— Šeit gan nekā sevišķa nav, — Millers nevērīgi teica. — Varbūt vienīgi tas, ka izdevās likvidēt lielu benzīna glabātavu kādā lidlaukā netālu no Maskavas.

— Tas ir lieliski! — Zombahs jūsmīgi iesaucās, tad bez jebkādas pārejas, palikdams uzticīgs paražai pret saviem cilvēkiem izturēties atklāti, viņš sacīja: — Vispār mums pienācis laiks noslēgt mieru.

— Ko-o-o? — Millers izbrīnījies gari novilka.

Zombahs iesmējās.

— Nē taču, nē. Miers jānoslēdz tikai mums abiem.

Millers nogaidoši raudzījās Zombahā un klusēja. Viņš centās uzminēt, no kurienes tāds vējš sācis pūst. Varbūt piepildījies tas, par ko bija rakstījuši draugi, — Kanariss vairs nav cieņā pie Hitlera, tāpēc viņš kapitulējis Himleram. Tādā gadījumā

Zombaha jaunā attieksme pret viņu radusies pēc Kanarisa norādījuma. Bet varbūt Zombahs, atrazdamies Berlīnē, pats uzodis jaunu situāciju un uzskata par labāku būt uz vienu roku ar viņu, ar Milleru, un dzīvot saskanīgi? Lai nu būtu kā būdams, Mille-ram tas bija patīkami.

— Žēl, ka aiz jūsu priekšlikuma, pulkvedi, slēpjas atziņa: līdz šim starp mums norisinājies karš. — Millera balss skanēja labvēlīgi. — Man šis karastāvoklis nekādu prieku nesagādāja.

— Man arī ne, — Zombahs pievienojās. — Es no sirds vēlos to izbeigt un gribu savās attiecībās ar jums vienmēr būt atklāts. To mums uzliek par pienākumu ne tikai tīri formāli dienesta apstākļi. Tagad, kad mūsu zeme pārdzīvo lielus notikumus, mums nav tiesību būt sīkumainiem. Tiešām, mēs darām kopīgu darbu, un tas nedrīkst ciest tāpēc, ka man garšo pīle ar āboliem, bet jums — āboli ar pīli. — Zombahs iesmējās, bet tā, lai neizjauktu sarunas nopietnumu.

— Es pilnīgi piekrītu, — Millers vēsi noteica. — Esmu daudzreiz ar sāpēm sirdī domājis par mūsu attiecībām, un mana vaina laikam ir tā, ka es pirmais nesāku par to runāt. Mani atturēja tas apstāklis, ka esmu šeit tikai vietnieks, bet disciplīna paliek disciplīna.

— Neievērosim, apakšpulkvedi, arī tādu dalījumu, — Zombahs sacīja. — Kad runa ir par otrās nodaļas darbu, galvenais šeit esat jūs, nevis es. Tas ir dabiski. Es taču visu mūžu esmu veltījis tikai izlūkošanai un, atzīstos grēkā, pret diversijām izturējies kā pret otrās šķiras darbu. Sī kaite, manuprāt, piemīt veselai izlūkdienesta darbinieku paaudzei, kas veidojās tai laikā, kad vadonis tikko sāka celt Vāciju augšup; mūsu uzdevums toreiz bija uzzināt, ko domā par mums apkārtējā pasaule, bet mēs nepavisam negribējām šo pasauli kaitināt. Mēs uzzinājām to, kas vadonim bija vajadzīgs. Un es lepojos, ka esmu šai darbā piedalījies. Tomēr jauni laiki izvirza jaunus uzdevumus. Daudzi no mums arī kāru neuzskatīja ne par ko citu kā par izlūkošanas turpinājumu, tikai tādu, kurā lieto arī ieročus, bet patiesībā karš ir milzīga, ilgstoša diversija.

Zombahs par to bija daudz domājis, lidodams atpakaļ no Berlīnes. Viņš zināja, ka šī saruna ar Milleru notiks, un no visas sirds gribēja noskaidrot, kāpēc jūt tādu nepatiku pret savu vietnieku, lai pašas sarunas laikā nebūtu jāmet cilpas un jāizlokās, meklējot argumentus un izskaidrojumus.

Vērīgi klausīdamies Zombahā, Millers joprojām prātoja, kādi jauni vēji tik spēcīgi ietekmējuši pulkvedi.

— Vai šefu redzējāt? — Millers bez aplinkiem jautāja.

— Protams. Lidoju pēc viņa izsaukuma.

— Kā viņš izskatās?

— Kā parasti, varbūt tikai vairāk noguris.

— Jā, viņu nevar apskaust.

— Smadzenes viņam tomēr nenogurst nekad, — Zombahs piebilda. — Ārkārtīgi gudrs. Man vienmēr patīk viņā klausīties.

— Kā viņš novērtē militāro situāciju? — Millers interesējās.

— Par šo tematu mēs gan tieši nerunājām, — Zombahs atbildēja, — bet viņa optimisms un enerģija, viņa jautrība visu pateica arī bez vārdiem. Vispār izlūkdienests, tapat kā vienmēr, atrodas postenī. Ļoti noderīgi ir padzīvot tur, just plašas, spriegas un daudzpusīgas darbības atmosfēru.

— Tomēr nav vairs tas, kas bija no trīsdesmit septītā līdz trīsdesmit devītajam gadam, — Millers ieminējās mazliet skumīgi.

— Nesakiet vis. — Zombahs apklusa, ar visu savu izskatu likdams saprast, ka viņš zina kaut ko ļoti svarīgu.

- Kā tad ne? Tagad Polija un visi Balkāni taču novelti uz gestapo pleciem. — Millers mēģināja pulkvedi sakaitināt, lai viņš sāktu runāt atklātāk.

— It kā Polija vai, pasarg dievs, Grieķija pašlaik būtu galvenais notikumu centrs! — Zombahs pasmaidīja. — Tāds centrs pašreiz nav pat sarkanā Maskava, kas interesē mūs abus.

— Nu, laikam gan komunisti ir un paliek mūsu galvenie ienaidnieki, — Millers enerģiski noteica. — Ja tā nebūtu, es aizbēgtu no šejienes jau rīt.

— Mums, apakšpulkvedi, jādara savs darbs. Vai aizvakar klausījāties Gebelsa runu?

— Tikai otro pusi. Nekā jauna tur nebija. Pārliecība un vēlreiz pārliecība — to esam dzirdējuši jau daudzkārt.

— Nesakiet vis, nesakiet vis, — Zombahs piebilda tādā pašā balsī kā pirmīt, likdams noprast, ka viņš zina krietni vairāk, nekā Millers varēja uzzināt no Gebelsa runas.

Lai arī kā Millers centās uzvedināt Zombahu uz atklātu runāšanu, piespiest viņu izpļāpāties, nekas tomēr neiznāca.

Saruna beidzās pavisam draudzīgi.

— Gribu tikai zināt, ko jūs darāt, — Zombahs sacīja, —'bet

jūsu darīšanās neiejaukšos. Ķeizaram — kas ķeizaram pienākas. Un kopā ar jums priecāšos par jūsu panākumiem.

— Man ir priekšlikumi, kā daļēji pārkārtot aparāta darbu, — Millers teica. — Vai varat veltīt man uzmanību, teiksim, rīt? Iesniegšu jums savu plānu.

— Ar prieku, kaut vai šodien ...

Kad Zombahs gāja ārā, Milleram vairs nebija tās labsajūtas, kas bija radusies sarunas sākumā, redzot, ka pulkvedis izdara pagriezienu par simt astoņdesmit grādiem. Galvenais, kas nomāca šo labsajūtu, bija Zombaha pašpaļāvība. Millers pārāk labi pazina šo cilvēku, viņa nelokāmo konsekvenci visos darba jautājumos, lai noticētu, ka viņš izdara tik krasu pavērsienu tikai tāpēc, ka teikts, lai tā dara. Nē, nē. Zombahs uzzinājis kaut ko ļoti svarīgu un, jādomā, uzzinājis no Kanarisa, bet no tā vienmēr var sagaidīt velnišķīgu viltību. Un vēl kaut kas ir acīm redzams: kāds steidzas atņemt Kanarisam Hitlera favorīta stāvokli. Kamēr Kanariss ir armijas izlūkdienesta priekšgalā, viņš tomēr ir agrākais visvarenais Kanariss.

Otrā rītā Millers iesniedza Zombaham savu plānu. Organizatoriskā ziņā to varēja reducēt uz dažu darbinieku — arī Rudina nepielaišanu pie visiem tiem darbiem, ko veic Millers.

Zombahs izskatīja plānu un vaicājoši pavērās vietniekā.

— Ja tiks radīta tāda struktūra, jums tomēr būs ļoti grūti. Katram jūsu darbiniekam slodze vismaz dubultosies. Un arī pats sevi jūs nesaudzējat.

— Toties desmitkārt palielināsies mana pārliecība, ka tiek saglabāta slepenība. — Millers pasmaidīja. — Tāpēc ir vērts papūlēties.

— Mazliet neērti būs Krāmera dēļ, — Zombahs sacīja. — Esmu atvedis pavēli par viņa apbalvošanu, bet mēs tūlīt nobīdīsim viņu pie malas, it kā parādīdami neuzticību.

Millera sejas izteiksme kļuva dzedra un augstprātīga.

— Manuprāt, pulkvedi, mums vismazāk jārūpējas par to, ko domās tādi cilvēki kā Krāmers. Mūsu abu pavēles nav viņiem apceres objekts.

— Sčukinu jūs tomēr ņemat pie sevis, bet viņi abi ar Krāmeru ir pie mums vienādā stāvoklī; starp citu, arī apbalvošanas pavēle attiecas uz abiem.

Millers mazliet padomāja.

— Pavēli var nepaziņot pašreiz, bet izdarīt to pēc pāris mē-

nešiem, kad viss būs jau norimis. Saņemdams tādu pašu apbalvojumu kā Ščukins, Krāmers vairs nejutīsies apvainots.

— Kāpēc jūs tomēr dodat priekšroku Ščukinam? — Zombahs jautāja. — Krāmers taču ir daudz gudrāks un darbīgāks.

— Man pašam galva uz pleciem, nav jāprasa padoms cilvēkiem, kuriem jābūt tikai izpildītājiem, — Millers atbildēja. — Ščukinam es ticu vairāk nekā Krāmeram. Es esmu par tīru rasi.

— Nu, rīkojieties, kā atzīstat par labāku, — Zombahs nopūzdamies piekrita. — Apbalvošanas pavēli tomēr paziņošu šodien. Sī pavēle jau tā gandrīz pusgadu mētājusies pa armijas kanceleju atvilktnēm.

— Dariet, kā gribat.

— Visumā jūsu plāna ideja man patīk, — Zombahs steidzīgi piebilda. — Un, protams, aģentam, kas paredzēts tikai diversijām, nepavisam nav obligāti jāzina viss kurss, ko mača mušu skolā.

— Priecājos, ka beidzot esat to sapratis, — Millers pasmaidīja.

Agrāk Zombahs neparko nebūtu piedevis Milleram šo teicienu, bet tagad viņš nolēma atbildēt ar joku.

— Galvenais, dārgais Miller, ir nevis tas, ka es pēkšņi esmu kļuvis gudrāks, bet tas, ka sākumā, kad gatavojām universāla tipa aģentus, jūs nesapratāt, cik nepieciešami tādus aģentus pamatīgi apmācīt. Tagad mūsu viedokļus tuvinājis laiks un jaunie operatīvie uzdevumi ...

— Karš, karš to izdarījis, — Millers piekrītoši sacīja. — Starp citu, ieteicu jums izlasīt mūsu vakardienas pārskatu. Tur ir divas ziņas par kādu uzbrukumu, ko gatavo krievi...

49. NODAĻA

Pēc stundas par Millera plānu jau zināja arī Rudins. Pareizāk sakot, pagaidām viņš zināja tikai to, ka Ščukins nupat ieskaitīts kādā jaunā grupā, kas ar nosaukumu «Divi ikss» nodibināta pie «Saturna». Dienu vēlāk Rudinam kļuva zināms, ka trešajā stāvā, kur atradās grupa «Divi ikss», pie Ščukina nogādāts daudz kara gūstekņu. Tas nozīmēja, ka jaunā grupa pati atlasa sev aģentus. Acīm redzot, šīs grupas darbs bija saistīts ar to, par ko Starkovs pēdējā laikā tik ļoti interesējās.

Aizgājis pusdienās, Rudins apsēdās pie Sčukina galdiņa un mēģināja ar viņu uzsākt sarunu.

— Vai nevaru kolēģi apsveikt sakarā ar paaugstinājumu? — Rudins kā jokodamies ierunājās. — Jums jāizmaksā.

Sčukins klusēja.

— Kas tad ar jums notiek? — Rudins iesmējās. — Esat ticis vienu stāvu augstāk un tūlīt kļuvis tik iedomīgs, ka negribat ne runāt?

— Jūs uzminējāt, es tiešām negribu.

Visu pusdienu laiku viņi nosēdēja klusēdami.

Vakarā Zombaha adjutants apstaigāja «Saturna» istabas, aicinādams darbiniekus uz pulkveža kabinetu.

Kad Rudins tur iegāja, visas vietas bija jau aizņemtas, tikai Zombaha galda tuvumā stāvēja divi tukši krēsli. Ieraudzījis Rudinu, pulkvedis ar roku parādīja viņam uz vienu no krēsliem. Tāpat viņš parādīja arī Sčukinam, un tas apsēdās blakus Rudinam.

Ko tas nozīmēja? Rudins bažīgi vēroja pulkvedi, cenzdamies pēc viņa noskaņojuma uzminēt, kam te jānotiek. Bet ne velti par Zombahu mēdza teikt, ka viņam seja no akmens un acis no stikla.

Bija redzams, ka neviens no darbiniekiem nezina, kāpēc viņi ataicināti. Izņēmums varēja būt vienīgi Millers, kas nomaļus sēdēja dziļā krēslā un pārskatīja papīrus, izdarīdams uz tiem atzīmes.

— Lūdzu uzmanību! Piecelties! — Zombahs sacīja skaļā balsī un paņēma no galda papīra lapu. — Nolasu centrālā karaspēka grupējuma štāba pavēli.

Tā bija pavēle par to, ka Krāmeram un Sčukinam piešķirta medaļa «Otrās pakāpes goda zīme ar šķēpiem». Pie viņiem piegāja Millera adjutants Birkners un pasniedza kastītes ar medaļām. Pēc tam Zombahs iznāca uz priekšu, paspieda viņiem roku un noturēja īsu apsveikuma runu.

— Apzinīgu darbu, — viņš teica, — vadonis neatstāj bez ievērības. Divkārt priecīgs esmu tāpēc, ka apbalvojums piešķirts cilvēkiem, kuri pārnākuši pie mums no citas — naidīgas nometnes. Sis fakts liecina par daudz ko. Tie, kas sapratuši un no sirds atzinuši Vācijas paustās idejas, tagad veic tās labā sarežģītu, grūtu darbu gan frontes viņā pusē, gan atrazdamies šeit.

Rudins un Sčukins pateicās par apbalvojumu, apsolījās at-

taisnot uzticību un godu, kas tiem parādīts. Atskanēja skopi aplausi, un Zombahs pasludināja, ka ceremonija beigusies.

Sčukins un Rudins bija jau izgājuši gaitenī, kad tos panāca Millera adjutants Birkners. Viņš paņēma abus zem rokas.

— Kungi, man uzticēts sarīkot jums svinīgas vakariņas, cik nu tas iespējams. Diemžēl dāmu nebūs. Lūdzu jūs pulksten divdesmit vienos nulle nulle ierasties istabā, kur es dzīvoju.

— Labprāt! — Rudins jautri atsaucās.

' Sčukins tikai pamāja ar galvu.

Līdz vakariņām bija palikusi nepilna stunda. Rudins aizgāja uz savu istabu, apsēdās pie galda un sāka pārdomāt, ka izturēties vakariņu laikā. Pirmkārt — kāpēc vakariņu rīkošana uzticēta Birkneram? Viņš taču ne vārda nesaprot krieviski, bet Sčukins pietiekami labi nemāk vācu valodu. Vai par to nevajadzēja padomāt vakariņu rīkotājiem, paturot vērā, ka pie galda, šķiet, būs tikai trīs cilvēki? Acīm redzot, kaut kādu iemeslu dēj vajadzīgs, lai galda saimnieks būtu Birkners. Kāpēc? Vai tikai ne tāpēc, lai dabiskāka izskatītos paša Millera ierašanās? Tomēr varēja būt arī daudz vienkāršāk: nolēma sarīkot vakariņas ar iedzeršanu un atcerējās, ka no visiem vadībai tuvajiem virsniekiem tādas vakariņas visvairāk būs pa prātam Birkneram — «Saturnā» visu laiku klīda valodas par to, kā viņš dzīro un spēlē kārtis. Lai nu būtu kā būdams, Rudins nolēma vakariņās izturēties nepiespiesti, jautri, kā pienākas cilvēkam, kas tikko saņēmis apbalvojumu . . .

Ieraudzījis uzklāto galdu, viņš tūlīt saprata, ka vajadzēs daudz dzert, — galda vidū stāvēja vesela baterija pudeļu, bet ēšanai bija noliktas tikai dažas kārbas konservu un maize.

— Vakariņas būs gluži vīrišķīgas, kungi, — Birkners smiedamies sacīja. — Krievu iecienītā zupa nav paredzēta. — Viņš pievērsās Rudinam. — Pārtulkojiet to Sčukina kungam.

Rudins pārtulkoja. Sčukins pavīpsnāja un teica, rādīdams uz pudelēm:

— Krievi kaut ko saprot arī no tām.

Rudins pārtulkoja viņa vārdus, un Birkners saka aplaudēt.

— Lieliska atbilde!

Viņi apsēdās pie galda.

— ’Sāksim ar klasiku, — Birkners sacīja. — Ar krievu degvīnu. — Viņš ielēja to alus glāzēs un pacēla savējo. — Kungi, kamēr esmu vēl skaidrā, man jāpateic kaut kas gudrs. — Viņš

pagriezās uz Rudina pusi. — Jūs šajās vakariņās esat nelaimīgs cilvēks — jānodarbojas ar tulkošanu.

Rudins noplātīja rokas.

— Kas jādara, tas jādara.

— Es tomēr ceru, ka tad, kad pudeļu rindas būs kļuvušas retākas, — Birkners turpināja, — mēs sāksim cits citu saprast arī bez tulkošanas un varbūt pat bez vārdiem vispār. Ar mani tā ir jau gadījies. Tātad arī es gribu jūs apsveikt sakarā ar apbalvojumu un novēlēt jums jaunus panākumus un jaunus apbalvojumus. Viss. Gudrā runāšana beigusies, tagad iedzersim.

Rudins to pārtulkoja un pateicās par labajiem novēlējumiem. Sčukins kaut ko nomurmināja, un Rudins piebilda, ka arī viņš pateicas par apsveikumu.

Pēc pirmās glāzes, ko iztukšoja, kājās stāvot, viņi pārgāja uz konjaku. Rudins uzsauca tostu vācu valodā un tūlīt pārtulkoja to Sčukinam.

— Pie mūsu galda ir tautību varavīksne, — Rudins sacīja. — Birknera kungs ir vācietis, Sčukins — krievs, es — pa pusei vācietis, pa pusei krievs. Esmu starp jums kā tāds pārejas elements, starplika, tā teikt, lai būtu ciešāks kontakts. Kas tas ir par spēku, kas pārvarējis visus vēsturiskos nosacījumus, savedis mūs kopā vienā draudzīgā kompānijā? Es atbildu: šis spēks ir vadoņa ģēnijs. Iedzersim uz vadoņa veselību!

Kad Rudins tulkoja Sčukinam šo tostu, tas sākumā klausījās, skatīdamies grīdā, bet tad strauji pacēla galvu un paraudzījās Rudinā ar dīvaini piemiegtām acīm; nevarēja lāgā saprast, kas tajās atspoguļojas — sajūsma vai izsmiekls.

Viņi dzēra uz vadoņa veselību. Sčukins iztukšoja glāzi tikai līdz pusei, Birkners to pamanīja un pavisam nopietni aizrādīja:

— Uz vadoņa veselību tā nedzer.

Sčukins steidzīgi izdzēra atlikušo konjaku, aizrijās un, atguvis elpu, sacīja:

— Brīdinu, kungi, ka pietempies esmu riebīgs. Turpat pie galda aizmiegu nāves miegā un krācu kā vepris.

Birkners, uzzinājis, ko viņš teica, sāka skaļi smieties.

— Ja jūs, Sčukina kungs, domājat, ka mēs iereibuši kļūstam par baltiem eņģeļiem, jūs dziļi maldāties.

Rudins pārtulkoja.

— Nu, pielūkojiet, kungi, — Sčukins piebilda jau diezgan neskaidrā balsī. — Mans pienākums bija brīdināt.

Birkners kļuva aizvien jautrāks. Viņi iedzēra vēl. Tad viņš

sāka stāstīt jocīgu notikumu, kā reiz, pilnā atgriezdamies kara skolas kazarmā, ieraudzījis mācību laukumā lelli, ko izmanto, trenējoties durkļu cīņām, noturējis to par virsnieku un uzsācis sarunu, atvainodamies par savu dzērumu. Birkners stāstīja ļoti komiski. Un Rudins atkal saklausīja viņa vācu valodā kaut kādu grūti uztveramu īpatnību, pareizāk sakot, tikko manāmu svešādu akcentu.

Rudins gribēja šo stāstu pārtulkot, bet Birkners, paraudzījies uz sašļukušo Sčukinu, vāciski sacīja:

— Nu, pie velna, viņš, šķiet, jau pārvēršas veprī.

Tagad viņi dzēra divatā.

— Patiešām, viņš sāks vēl krākt, bet es to nevaru ciest, — Birkners sacīja.

Sčukins šķita esam vienaldzīgs pret visu, kas notiek apkārt. Dažreiz viņš slinki paņēma dakšiņu, uzdūra kādu uzkožamo, iebāza to mutē, pēc tam ilgi un lēni zelēja, duļķainām acīm raudzīdamies taisni uz priekšu.

Rudins izstāstīja Birkneram, kā viņš pirmoreiz mūžā lēcis ar izpletni, kad četrdesmit pirmā gada vasaras naktī viņu nometa pie partizāniem. Birkners, klausīdamies stāstījumā, skaļi smējās. Kad noskaidrojās, ka arī viņš nesen saņēmis ordeni, Rudins ierosināja iedzert uz viņa apbalvošanu. Arī Sčukins mēģināja viņiem piebiedroties, bet izlaistīja konjaku sev uz ceļiem. Rudi-nam šķita, ka viņš to dara ne visai dabiski. Rudins pats nereiba un arī nebaidījās, ka varētu noreibt. Viņš jau ne vienreiz vien bija pārbaudījis šo savu īpašību: kad nervi ir sasprindzināti, alkoholiskie dzērieni uz viņu neiedarbojas. Pēc tam, vēlāk, reibums izpaudīsies kā neciešamas galvas sāpes, šķebena dūša, bet pašreiz tas vēl nedraudēja.

Rudinam radās aizdomas, ka Sčukins pārspīlē savu dzērumu, tāpēc nolēma parādīt, ka arī viņš sāk reibt, un tūlīt pamanīja Birknera vērīgo, it kā pārbaudošo skatienu.

Tieši šai mirklī istabas durvis mazliet pavērās un raitnieks aicināja Birkneru gaitenī pie telefona. Tas nošķendējās, ka nekad nav miera, un izgāja.

Sčukins pavērās Rudinā ar smagu, bet pilnīgi skaidru skatienu, mazliet pagrieza galvu uz durvju pusi un klusi sacīja:

— Paturiet vērā, ka viņš prot krievu valodu, — un atkal nolieca galvu uz krūtīm.

Rudins sastinga.

Tai mirklī atgriezās Birkners. Apdomāt, kas īsti pašreiz

notiek, Rudinam nebija laika. Viņš varēja tikai gaidīt notikuma tālāko norisi, protams, neaizmirstot Sčukina brīdinājumu. Bet ko tas viss nozīmēja?

— Zvanīja Millers, — Birkners stāstīja. — Arī viņam ir ciemiņi, un viņš lūdza pateikt, ka viņi dzēruši par godu jūsu apbalvošanai. Būsim, Krāmer, pieklājīgi un savukārt iedzersim uz priekšniecības veselību.

— Ar prieku, — Rudins piekrita.

Viņi iztukšoja glāzes.

— Nē, man tomēr nepatīk mūsu Sčukina kungs, — Birkners pēkšņi sacīja un sāka purināt Sčukinu aiz pleca. Tas pacēla galvu un pasmaidīja, it kā vainīgs juzdamies. — Beidziet! Kas jūs, velns, par krievu, ja divas glāzītes jūs nogāž no kājām? Ņemiet un dzeriet! — Birkners piebīdīja viņam tuvāk glāzi ar konjaku. — Un nemēģiniet izlaistīt. Dzeriet uz mūsu priekšniecības veselību!

Sčukins nopūtās, tad, kā sodu ciezdams, paņēma glāzi un sāka sūkt.

— Vēl! Vēl! — Birkners sauca tik ilgi, kamēr Sčukins iztukšoja glāzi sausu. — Un lūdzu izturēties pieklājīgi, pie galda negulēt.

Noklausījies Rudina pārtulkotos Birknera vārdus, Sčukins mēģināja piecelties, bet tūlīt sajima uz krēsla.

— Klausos, — viņš tikko dzirdami nomurmināja.

— Tiešām, — Birkners pievērsās Rudinam, — kas var būt nesaprotamāks un aizdomīgāks par krievu, kurš neprot dzert? Pārtulkojiet!

Rudins pārtulkoja. Sčukins pagriezās pret Birkneru.

— Vai gribat zināt, kurš ir vēl nesaprotamāks un aizdomīgāks? Es jums to pateikšu: lūk, viņš! — Sčukins parādīja ar pirkstu uz Rudinu.

— Ko Sčukins teica? — Birkners ātri vaicāja.

Rudins jau bija sapratis, ka te slēpjas viņam sagatavoti slazdi. Viņš precīzi pārtulkoja Sčukina vārdus.

— Ko jūs uz to atbildēsiet? — tūlīt sekoja Birknera jautājums.

— Nekā neatbildēšu. Sarunas ar cilvēkiem, kas murgo, nav mana specialitāte.

Birkners ska|i iesmējās, bet, tūlīt apvaldījis smieklus, vaicāja:

— Un tomēr interesanti — ko viņš īsti domāja? Paprasiet!

Rudins pajautāja.

Sčukins atbildēja, it kā no galvas iemācījies:

— Komunisti pārsviež pie partizāniem savus visuzticamākos cilvēkus, un pēkšņi viņi pārsvieduši jūs — pusvācieti, kas to vien gaidījis, lai pārbēgtu šajā pusē. Kā tam var ticēt?

Rudins pagriezās pret Birkneru, lai pavaicātu, vai jāpārtulko, un ieraudzīja ļaunu, vērīgu skatienu.

— Vai pārtulkot?

— Jā, jā, mani ļoti interesē, ko viņš tur mēļo, — Birkners pasmaidīja.

Rudins pārtulkoja.

— Ko tur teikt? Muldēt gan muld, bet diezgan loģiski, — Birkners sacīja gandrīz jautri.

Rudinam kļuva skaidrs, ka šī viņam bīstamā spēle bijusi iepriekš izplānota. Sčukins nebija varējis tajā nepiedalīties, bet nez kāpēc bija atzinis par vajadzīgu brīdināt, ka Birkners prot krieviski. Tomēr palika arī iespēja, ka Sčukins to visu dara brīvprātīgi, un tad brīdinājums ir tikai daļa no spēles. Varēja taču gadīties, ka viņam nerodas iespēja to pasacīt. īsi sakot, daudz kas bija neskaidrs.

Rudins nekādi neparādīja savu nemieru un uztraukumu. Tas nebija viegli, jo izdzerts bija diezgan daudz. Kaut kur pakausi jau sākās trulas sāpes.

— Tiešām, Krāmer, kā varēja gadīties, ka boļševiku kungi tik akli jums uzticējās? — Birkners vaicāja, pieliedams glāzi un izlikdamies, ka Sčukins viņu vairs neinteresē, ka viņu uz iztaujāšanu mudina vienīgi paša ziņkārība, kurai nav nekādu ļaunu nolūku.

— Viss izskaidrojams tikai ar to, — Rudins mierīgi atbildēja, — ka viņiem ir nožēlojami maz cilvēku, kas prot vācu valodu.— Viņš pielika pie lūpām konjaku. — Ko tad runāt par mani! Es zinu vēl labākus gadījumus. Kādā partizāņu vienībā nometa bijušo vācu valodas skolotāju, kas tai laikā atradās jau pensijā. Tikai partizāņi paši atklāja, ka vecais vīrs ir šizofrēniķis. Viņš tiem sarīkoja tādas izrādes, ka tie nezināja, ko iesākt, — smieties vai raudāt.

— Ko tad partizāņi ar viņu izdarīja? — Birkners pasmaidījis vaicāja.

— Norīkoja virtuvē mazgāt traukus.

Sai brīdī Sčukins atkal ierunājās.

— Jūsu stāstījumā, Krāmer, gali neiet kopā, — viņš sacīja gurdi, vienaldzīgi. — Vienu brīdi stāstāt, ka tur gaužām trūcis

cilvēku, kas prot vāciski, te atkal apgalvojat, ka vienībā ar jums apgājušies nekaunīgi, jūs esot pat vajāts, par jums ņirgājušies. Nekā nesaprotu.

— Ko viņš teica? — Birkners jautāja nepacietīgi un prasīgi.

Rudins pārtulkoja, pa to laiku domādams, ka, gatavojot šo

izrādi, Birkners un varbūt arī pats Millers rūpīgi pētījuši viņa pirmās nopratināšanas protokolu. Nebija vairs nekādu šaubu, ka tā ir sagatavota izrāde, ka viss tajā ir aprēķināts.

— Paskat vien! — Birkners izsaucās. — Piedzēries, bet kādus jautājums uzdod! Nu tad atbildiet viņam, Krāmer! Un zināt ko? Nebēdājiet par mani, runājiet ar viņu krieviski. Man šī jūsu diskusija jau apnikusi. — Birkners paņēma glāzi, piegāja pie loga un sāka raudzīties tumšajās rūtīs.

— Nu, izskaidrojiet taču, izskaidrojiet, ja esat tik gudrs! — Sčukins uzstāja ar īstu dzērāja tiepību. — Mani tas interesē.

— Bet mani, Sčukin, nemaz, — Rudins teica. — Ja tiešām esat pārnācis no turienes, no kurienes pārnācu es, jums viss jāsaprot arī bez maniem paskaidrojumiem.

— Ja nu es tomēr nesaprotu? — Sčukins pagrozīja smago galvu.

— Tas nevar būt.

— Varbūt es arī saprotu, bet neticu jums. Neticu, un cauri.

— Ko jūs neticat? Pamēģiniet izteikties skaidrāk, — Rudins draudīgi pieprasīja.

— Neticu, ka esat tas, par ko uzdodaties. Vai tagad ir skaidrs?

Brīdi klusējis, Rudins sacīja:

— Ja jūs nebūtu tā pielējies, es ņemtu un sadotu jums pa purnu. No tā es tomēr pavisam neatsakos. Ieiešu pie jums rīt; ja arī nedzēris melsīsiet to pašu, es jūs pārmācīšu un pats par to ziņošu pulkvedim Zombaham vai Milleram.

— Draudi un dūres nav labākais pierādījums, — Sčukins drūmi norūca.

— So sarunu tomēr atliksim uz rītu.

Birkners atgriezās pie galda.

•— Kas jums te notiek?

Rudins sīki, precīzi un pavisam mierīgi pārtulkoja visu sarunu ar Sčukinu, pēc tam piebilda:

— Jūs esat virsnieks, Birkner, un jums mani jāsaprot. Jūs bijāt liecinieks tam, kas te notika, un es lūdzu jūs rīt no rīta būt klāt, kad runāšu ar Sčukinu. Pašreiz vairs negribu pat uzturēties ar viņu vienā istabā. Sis piedzēries vepris samaitājis man

vispriecīgāko dienu mūžā. To nemēdz piedot. Jums, Birkner, liels liels paldies par uzmanību.

Rudins piecēlās un strauji izgāja no istabas.

50. NODAĻA

Pulkvedis Kleiners rīkojās tik enerģiski kā vēl nekad. Varēja pilnīgi pamatoti domāt, ka šo enerģiskumu viņam iešļircinājusi Berlīne. Kravcovs vēl nebija viņu redzējis tik niknu un nepieejamu — droši vien Berlīnes dūrienam bija gadījies trāpīt sāpīgā vietā. Vakar viņš parakstīja pavēli par trīs dienas ilgu tvarstīšanu, kas tiks organizēta visā pilsētā, un kļuva zināms, kad tā sāksies — rīt, naktī uz svētdienu, jo, pēc Kleinera domām, pa-grīnieki tad būs mazāk piesardzīgi. Šai tvarstīšanai gestapo gatavojās visu iepriekšējo nedēļu. Tam palīgā uz pilsētu tika atsauktas divas esesiešu rotas. Operāciju vadīs pats Kleiners. Tā notiks vienā laikā trijos veidos: pēc otrās nodaļas iepriekš izstrādāta plāna, pēc pilsētas aģentūras ziņām, kuras iesniedzis Kravcovs, un, beidzot, būs arī reida grupas, kas rīkosies pēc brīvas izvēles.

Kravcovam šīs dienas aizritēja nerimtīgas bažās. Viņš noteikti zināja vienīgi to, ka pēc adresēm, kas minētas viņa ziņojumā, gestapo atradīs tikai pagrīdnieku atstātas pēdas un neviens no tiem nekļūs par tvarstīšanas upuri. Bet viņš nekādi nespēja izdibināt, kādas ziņas ir otrās nodaļas rīcībā. Protams, vispārēja trauksme ir sacelta, un jādomā, ka pagrīdnieki kaut ko arī darījuši. Tomēr Kravcovs saprata, cik grūti tik īsā laikā visus apziņot. Turklāt Markovs bija teicis, ka tvarstīšanai tūlīt sekos Budņicka grupas atbildes trieciens. Kravcovam nebija noslēpums, ka šie drošsirdīgie puiši atrodas pilsētā, bet viņš zināja arī to, ka konspirācijā lielas pieredzes tiem nav. īsi sakot, bija daudz kā tāda, kas radīja bažas.

Pienāca sestdienas vakars ... Tiklīdz bija satumsis, desmit cilvēku lielas esesiešu grupas sāka ieņemt izejas pozīcijas visā pilsētā. Sakarus ar tām uzturēja par radiotelefonu. Kleinera kabinetā, kas bija kļuvis par īstu militāro štābu, uz galdiem stāvēja rācijas, bez mitas dūca zummeri un skaļruņos skanēja grupu komandieru balsis — viņi ziņoja, ka ieradušies norādītajā vietā. Arī Kravcovs atradās Kleinera kabinetā. Viņš bija viens no operatīvās trijotnes locekļiem; tai vajadzēja hronoloģiski

pierakstīt tvarstīšanas norisi, pamatojoties uz grupu komandieru ziņojumiem.

Tieši divdesmit divos pa visām rācijām deva pavēli sākt operāciju. Uz Kleinera galda atradās sagrafēta vatmaņpapīra loksne, kurā ar numuriem bija atzīmētas visas zināmās adreses; tās bija operācijas galvenie, jau ieplānotie pieturas punkti. Uzmetis acis loksnei, Kravcovs paguva ievērot, ka tādu adrešu pavisam ir deviņpadsmit. Viņš bija iesniedzis septiņas, tātad otrā nodaļa devusi divpadsmit. Pavēlējis sākt operāciju, Klei-ners apsēdās krēslā, noņēma rokas pulksteni un nolika sev priekšā uz galda.

Gandrīz veselu stundu kabinetā valdīja klusums, ko traucēja tikai sprakšķi rāciju skaļruņos un kabinetā esošo cilvēku piesardzīgi čuksti.

— Ziņoju par septīto adresi, — kādā no skaļruņiem atskanēja dobja balss. — Apcietināts viens cilvēks, atrasts ierocis. Nosūtīts pie jums. Operāciju turpinu.

Pēc dažām minūtēm saņēma jaunu ziņojumu.

— Piecpadsmitā adrese. Apcietināti un nosūtīti trīs. Turpinu kratīšanu.

— Otrā adrese. Rezultātu nav. Dodos uz piekto adresi.

— Trešā brīvās meklēšanas grupa. Aizturēts viens cilvēks. Turpinām reidu savā kvadrātā.

Ziņojumus saņēma bez pārtraukuma. Kravcovs tikko spēja pierakstīt. Kļuva skaidrs, ka tvarstīšana organizēta ar vācisku pedantismu un rūpību, bet tās tīklos tikpat labi var nokļūt arī tie, kurus gestapo nemaz nemedī.

Piebrauca mašīnas ar apcietinātajiem; tos tūlīt izvadāja pa pirmā stāva istabām. Vairāk nekā divdesmit gestapoviešu, kuriem palīgā bija mobilizēti tulki no visām pilsētas vācu organizācijām, sāka pratināšanu. Pēc tam apcietinātos neatkarīgi no pratināšanas rezultātiem nosūtīja uz cietumu. Tur viņiem bija jāpaliek vismaz līdz tvarstīšanas beigām.

Kā karavadonis, kas vada kauju, Kleiners kaut ko atzīmēja un pierakstīja savā shēmā, brīžiem pa radio sarunājās ar grupu komandieriem, deva pavēles, zvanīja pa telefonu tiem, kas pratināja apcietinātos.

Ap diviem naktī apcietināto skaits sasniedza septiņdesmit. Kleiners savā shēmā apvilka šo skaitli ar sarkanu zīmuli un sacīja:

— Ja būsim pareizi trāpījuši katru piekto, arī tad būs labi.

Tieši četros trīsdesmit naktī tika dots beigu signāls; tikai grupas, kurām nebija noteiktas programmas, reidu pa pilsētu turpināja vēl veselu stundu, izdarīdamas, kā sacīja Kleiners, pēdējo tīrīšanu.

Pirmās nakts rezultāts bija septiņdesmit seši apcietinātie, viens automāts, trīs šautenes, patronu kaste, viena granāta un radioaparāts.

— Tas nepavisam nav slikti, — Kleiners teica, rokas berzēdams. — Pat šis viens automāts tomēr bija vērsts pret mums. Tagad viņi domās, ka tvarstīšana beigusies un vismaz svētdienas nakts viņiem ir rezervē. Bet mēs viņus apmānīsim un rīt triecienu atkārtosim. Pēc tam parīt dosim trešo un pēdējo triecienu.

Kleiners nolēma noiet lejā, kur notika pratināšana, un aicināja sev līdzi operatīvo trijotni.

— Iesim paskatīties, kādas zivis esam noķēruši savos tīklos.

Pirmajā istabā, kurā viņi iegāja, pavisam jauns gestapovietis

pratināja puisi, kas bija vēl jaunāks. Abiem bija gandrīz balti mati, abiem vienāda sejas izteiksme — sasprindzināta un ļauna. Tulka pienākumus pildīja sieviete, kas varēja būt abiem māte.

Ieraudzījis Kleineru, gestapovietis pielēca kājās.

— Sēdieties, sēdieties... — Kleiners sacīja, raudzīdamies uz apcietināto. — Kas jūs tāds esat?

— Līdz šim neko nav izdevies noskaidrot, pat uzvārdu ne, — gestapovietis teica un nosarka. — Esmu noņēmies ar viņu jau veselu stundu. Klusē, un cauri.

- Konopļov, — Kleiners pievērsās Kravcovam, — pamēģiniet nu jūs iekustināt šo jauno bandītu.

Kravcovs nostājās pretim apcietinātajam.

- Ko tu, muļķi, klusē? — viņš vaicāja gandrīz līdzjūtīgi. — Tev būs sliktāk. Tu varbūt neesi nemaz vainīgs, bet citi nodomās, ka tev ir iemesls klusēt.

— Es nekā nezinu, — puisis atbildēja it kā ar lielam pūlēm.

— Ak, progress! Mēmais sācis runāt! — gestapovietis iesaucās.

— Vai arī savu uzvārdu tu nezini? — Kravcovs mierīgi jautāja.

— Kāda jums daļa par manu uzvārdu? Nekā neteikšu.

— Manuprāt, zivtele gan nav nekāda lielā, tomēr neapšaubāmi tā ir sarkana, — Kleiners vāciski sacīja.

— Aizturēšanas brīdī viņš mēģināja aizsviest pistoli, — gesta-povietis ziņoja.

— Tad redz, kā! — Kleiners izsaucās. — Nešķiediet pašreiz viņa dēj laiku, nosūtiet uz cietumu, uz viennīcu, — sakiet, ka es tā pavēlēju. Gan viņš sāks runāt, kad iepazīsies ar Grīnveisu. Iesim, kungi!

Gaitenī Kleiners teica:

— Var noskaidroties, ka šī zivtele nav nemaz tik sīka. Kā jūs domājat, Konopļov?

— Iespējams.

Kravcovs bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka puisis ir pagrīd-nieks vai vismaz saistīts ar pagrīdniekiem. Nodeva ietiepīgais, niknais «nekā neteikšu». Vai tiešām viņš nesāks pārdomāt Krav-cova vārdus par to, cik bīstami ir klusēt, un neizgudros jēdzīgu paskaidrojumu?

Aiz kādām durvīm skanēja griezīga un skaļa sievietes balss. Kleiners pacēla pirkstu.

— Oho, kaut kur aprunājas ar dāmu! Ieiesim tur.

Dāma, ar kuru runāja, bija tik liela un izblīdusi, ka aizpildīja gandrīz visu šauro istabiņu. Pratinātājs, maza auguma gestapo-vietis, viņai blakus izskatījās pēc pundurīša. Tulka pienākumus pildīja kāda meiča; galvā tai bija koķeta cepurīte ar kažokādas bumbuli galā.

— Tu viņam, tam idiotam, ieskaidro, — sieviete bjāva, gāzdamās meičai virsū ar visu milzīgo augumu, — ka esmu godīga spekulante, nevis tā, ko viņš, idiots, ieņēmis galvā. Ja es viņam reiz kraušu, pāri paliks tikai slapja vieta. Vai tu re, sadomājuši ķert ciet godīgus cilvēkus! Pasaki to viņam, idiotam tādam!

Meiča, tikko valdīdama smieklus, pārtulkoja to, ko bija teikusi spekulante, tikai izlaida lamu vārdus.

Pamanījusi ienācējus, spekulante nekļūdīgi uzminēja, ka Kleiners ir galvenais priekšnieks, un likās viņam virsū.

— Ko tu blenz? — viņa ieaurojās Kleineram pie pašas sejas. — Godīgu sievieti saķer kā pēdīgo zagli, nez kāpēc aizvelk velns zina uz kurieni, bet tu esi apmierināts. Vai to jūs saucat par Eiropu? Ņemšu un nosūdzēšu pašam Hitleram.

Kleiners ar pūlēm aizspraucās viņai garām un nostājās pie galda.

— Kas tā ir par fūriju? — viņš vāciski jautāja gestapovietim.

— Aizturējām uz ielas reida laikā. Rokā viņai bija čemodāniņš ar vācu cigaretēm. Skaidrs, ka viņa ir spekulante.

— Tā ari ir — spekulante! — izdzirdusi pazīstamo vārdu, sieviete priecīgi iesaucās.

— Uzziniet, kas viņu apgādā ar mūsu cigaretēm, un nosūtiet uz cietumu, — Kleiners pavēlēja un atkal pagāja viņai garām, sagriezies sāniski, lai nepieskartos.

— Spekulante arī ir derīga manta, — viņš gaitenī sacīja, gluži kā taisnodamies. Tomēr nez kāpēc Kleineram vairs nebija interesanti staigāt pa istabām. Viņš palūkojās pulkstenī un teica: — Laikam gan labāk būs likties gultā. Rīt tieši deviņos visi esiet pie manis.

Kravcovs gāja mājās — vēl vienmēr uz to pašu dzīvokli pie tēvoča Jegora. Zem kājām lūzdams sprakšķēja plāns ledutiņš. Nakts smaržoja pēc pavasara, seju glāstīja lēns, tīkams vējiņš. Taču viņa acu priekšā vēl vienmēr bija puisis ar savu nikno «nekā neteikšu». Domās par šo puisi, bažās par tā likteni it kā saplūda kopā nemiers, ko Kravcovs bija jutis visu šo laiku.

Ziemā viņš dzīvoja nevis dārza mājiņā, bet tēvoča Jegora dzīvoklī, kas aizņēma da|u nelielas mājas. Pārējās istabas bija tukšas, tāpēc neviens neredzēja, kā vēlu vakarā tēvocis Jegors pārstāj būt nenormāls un sarunājas ar savu īrnieku. Kravcovs iemīlēja šo neveiklo vecfti, kas nez kāpēc atgādināja viņam tēvu. Lai cik vēlu viņš pārnāca, tēvocis Jegors norausās no krāsns mūrīša, aizdedzināja petrolejas plītiņu un uzsildīja tēju. Viņi apsēdās pie galda un, dzerdami tēju, pārsprieda gan šo, gan to. Tēvocis Jegors nekad Kravcovu neiztaujāja, ar ko viņš nodarbojas, bet arī nebaidījās no viņa, un abi sarunājās tā, kā padomju cilvēki runāja cits ar citu pirmskara. Kravcovs, tērzēdams ar večuku, atpūtās un atguva pats sevi . . .

Apspriedē, kas otrā rītā notika pie Kleinera, rezumēja pirmās tvarstīšanas nakts rezultātus. Šī operācija bija viņa paša lolojums, visi to zināja, tāpēc neviens neizteica kritiskas piezīmes, bet, gluži otrādi, apgalvoja, ka tādu operāciju vajadzējis izdarīt jau sen.

Tikai Grīnveiss, kad runāja SD majors, kas vadīja reida grupas, ņurdēja kaut ko nesaprotamu, nenolaizdams no majora svina smago skatienu. Kad tas bija beidzis, viņš norūca:

— Vai tiešām jūs nezināt, ka grupa, kas darbojās maizes fabrikas rajonā, izlaidusi sveikā vismaz divus bandītus? Priekšniecībai taču jāziņo tīra patiesība.

Majors šo uzbrukumu atsita, teikdams:

— Man, kolēģi, viss ir zināms, turklāt labāk nekā jums, tāpēc

nevaru tik droši kā jūs kādu kareivjiem izbēgušu skuķi uzdot par diviem bandītiem.

— Nav labi šaut uz skuķiem, — Grīnveiss pavīpsnāja.

— Kungi, kungi, liecieties taču mierā! — iejaucās Kleiners. — Pašreiz nav īstais laiks tā strīdēties. Operāciju visos sīkumos apspriedīsim tad, kad tā būs beigusies. Pašreiz runāsim tikai par galveno, kas jāpatur vērā, turpinot to šodien un rīt.

Pēc tam ziņoja izmeklēšanas nodaļas priekšnieks. Pirmā pratināšana it kā neesot devusi pamatu domāt, ka būtu iekrituši vadoši pagrīdes bandu dalībnieki, bet, ja runa esot par tāda tipa ienaidniekiem, kādi ir komunisti, kaut ko secināt jau pēc pirmās pratināšanas būtu pārsteidzīgi.

— Protams, protams, — Kleiners viņu atbalstīja un atgādināja puisi, ko bija redzējis pratināšanas laikā. — Paskaties — puika vien ir. Bet šis puika nēsā kabatā pistoli... — Viņš parādīja uz operācijas shēmu, kas bija noklāta uz galda, un turpināja: — Gribu pievērst jūsu uzmanību tam, ka visvairāk cilvēku apcietinājušas reida grupas. Tas arī saprotams. Citi izvandīja lapseņu midzeņus, bandīti mēģināja slēpties un iekrita reida grupu izliktajos slazdos. Šodien pārmeklēsim pilsētu virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem. Sai virzienā tā ir izstiepta garumā, un mūsu pienākums ir nobloķēt visas sānu izejas. Tāpēc šodien divkāršoju reida grupu skaitu. Man vēl gribētos, lai visi dalībnieki operācijas norises laikā parādītu vairāk ierosmes un intuīcijas. Tas pats jaunais bandīts, par kuru jums stāstīju, ir apcietināts tikai tāpēc, ka viens no feldfēbeļiem ievēroja gaismu, kas pavīd logā. Tā arī jārīkojas. — Kleiners pasmaidīja. — Jūs taču saprotat, ka bandīti mums nepaziņos ne savus uzvārdus, ne savas adreses, ne arī precīzu laiku, kad viņi sēž mājās.

Kleinera norādījumus neviens neklausījās ar tādu labpatiku, ar kādu klausījās Kravcovs. Acīm redzot, tās divpadsmit adreses, kas pēc otrās nodaļas datiem ierakstītas Kleinera shēmā, bijušas tikai varbūtējas. Kravcovam radās cerība, ka tvarstīšana nenodarīs pagrīdei lielus zaudējumus.

51. NODAĻA

Visu nakti, kamēr notika tvarstīšana, Markova komandpunktu apsargāja Budņicka kareivju vienība. Pa vienam, pa diviem viņi slēpās netālu no miltu tirgotavas drupām un bija gatavi sākt

kauju, ja ieradīsies esesieši. Pagrabā visi bija sagatavojušies briesmu gadījumā pa otru eju aizlīst līdz gravai un doties uz rezerves bāzi. Naktī reida grupas divreiz parādījās drupu tuvumā, tomēr esesiešu uzmanību nekas tur nesaistīja, un viņi drīz vien aizgāja.

Rītausmā pagrabā ielīda Budņickis.

— Friči liekas gulēt, — viņš jautri sacīja Markovam. — Tagad pie darba jāķeras mums.

Lai atbildētu uz tvarstīšanu, Budņicka kareivjiem vel tai paša dienā vajadzēja pilsētā izdarīt divas lielas diversijas: uzspridzināt dzelzceļa depo un virsnieku kazino. Saprazdams, cik modri pašreiz ir gestapovieši, Markovs piekasīgi analizēja šīs operācijas visos sīkumos, un viņu atkal un atkal pārsteidza Budņicka daudzpusīgā prasme. Pastāvīgu gatavību izpildīt jebkuru, pat |oti grūtu uzdevumu Budņickis ieaudzināja arī savos kareivjos. Viņam piemita apbrīnojama spēja ne tikai pielāgoties visiem apstākļiem, bet arī neparasti ātri tajos pilnīgi iejusties. «Aug lielisks izlūks,» Markovs sprieda; viņš jau sen klusībā bija nolēmis pēc kara sūtīt Budņicki labā, pamatīgā skolā.

Tagad, klausoties, kā Budņickis atbild uz Markova jautājumiem, varēja nodomāt, ka viņš pārlieku pa|aujas uz sevi un saviem cilvēkiem, bet viņa vienībai tiešām jau bija aiz muguras daudz gudri un prasmīgi izdarītu operāciju. Varēja redzēt, ka arī šīs divas lielās diversijas sagatavotas rūpīgi un viltīgi. Uz depo un kazino ar turienes darbinieku — uzticamu cilvēku palīdzību pa drusciņai vien bija aizgādāta sprāgstviela. Tagad atlika tikai ieslēgt detonatoram pierīkoto pulksteņa mehānismu, uzstādīt uz vajadzīgo laiku. Depo to izdarīs Budņickis pats, bet kazino — viena no viesmīlēm, vārdā Kļava.

— Par Kļavu es galvoju kā pats par sevi, — Budņickis sacīja Markovam un manāmi samulsa.

Markovs nezināja, ka jau sen starp Budņicki un Kļavu nav tikai lietišķas attiecības vien.

— Tā var galvot vienīgi par sievu, — Markovs atbildēja.

Budņicka seja pietvīka, bet acis šķelmīgi iespīdējās.

— Arī par katru sievu nevar galvot, — viņš teica, — bet es par savējo gan varu.

— Ko tad jūs? ... — Markovs izbrīnījies parauca uz augšu uzacis; viņš nesaprata, kā pret to visu izturēties.

— Dzimtsarakstu nodaļā, protams, neesam vēl bijuši, — Budņickis turpināja, acīm redzot, nolēmis izstāstīt Markovam

visu, — jo šis iestādes pilsētā pagaidām nav, bet, spriežot pēc sirdsapziņas, viņa ir mana sieva. Es gan netiku domājis, ka te, šajos nenormālajos apstākļos, sastapšu tādu sievieti, tomēr tā ir noticis. Jūs varat būt pilnīgi drošs, biedri apakšpulkvedi. Kazino viņa apstrādās pēc visiem mākslas likumiem. Pats iemācīju, kā jāapietas ar mīnas mehānismu, pats viņu eksaminēju. Lai dievs dod, ka visi tā mācētu .. . Bet tāpēc, ka netiku jums ziņojis par viņu tūlīt, jūtos vainīgs... Mēs taču te atrodamies sevišķos apstākļos ...

Uzspridzināt kazino bija paredzēts nākamajā naktī pēc tvarstīšanas. Ne Markovs, ne Budņickis nezināja, ka tā ilgs trīs naktis. Kravcovs to bija uzzinājis ļoti vēlu un nekādi nevarēja paziņot Markovam.

Svētdienā tvarstīšanu vajadzēja sākt divdesmit trijos nulle nulle. Kleiners sākumu bija atcēlis uz vēlāku laiku, cerēdams tā iemidzināt pagrīdnieku modrību: lai viņi domā, ka tvarstīšana beigusies jau iepriekšējā naktī. Viņš pat ieteica SS virsniekiem un gestapo darbiniekiem vakarā iet uz kazino un arī tādējādi mazināt pagrīdnieku uzmanību. Vēlāk Kleineram radās aizdomas, ka starp viņa tuvākajiem darbiniekiem ir nodevējs un tas šo norādījumu paziņojis tālāk.

Divdesmit vienos trīsdesmit minūtēs dzelzceļa mezglā viens pēc otra nodārdēja divi tik spēcīgi grāvieni, ka šķita nodrebam visa pilsēta. Bija jau tumšs, un no jebkuras vietas pilsētā varēja redzēt, kā virs stacijas plandās liesmas.

Kleiners tobrīd atradās savā kabinetā. Viņš tikko bija atgriezies no pusdienām un klausījās Berlīnes pēdējo ziņu raidījumu. Izdzirdis grāvienus, Kleiners paraudzījās, vai kabineta logiem aizlaisti priekšā aptumšošanas aizkari, un turpināja klausīties radio. Viņš nodomāja, ka notiek padomju aviācijas uzlidojums, bet tūlīt kabinetā iedrāzās adjutants un paziņoja:

— Uzspridzināts depo un ūdenstornis!

— Kas ziņoja?

— Stacijas kara komandants.

— Sīkāk!

— Viņš pateica tikai faktu.

— Savienojiet ar staciju, bet pats piezvaniet uz kazino dežurējošajam virsniekam un pasakiet, lai visi mūsējie tūlīt nāk šurp.

Kleiners bija samērā mierīgs. Viņš vēl neaptvēra, cik lielu postu nodarījuši sprādzieni.

— Stacijas komandants pie aparāta, — adjutants ziņoja un aši izmetās laukā pa durvīm.

Kleiners nesteigdamies nocēla klausuli.

— Runā oberšturmbanfīrers Kleiners. Kas pie jums noticis?

— Uzspridzināts depo un ūdenstornis. Sagrauta visa depo ēka, kurā atradās piecas lokomotīves. Ūdenstornis saārdīts līdz pašiem pamatiem. Nekā vairāk ziņot nevaru. Ar komandanta vadu sakaru nav, stacijas ēkā izbirušas visas logu rūtis, norauta daļa jumta. Atvainojiet, bet man jāiet uz notikuma vietu.

— Kad būsiet atnācis atpakaļ, nekavējoties man piezvaniet. Tūlīt pie jums ieradīsies manējie.

Tagad, kad Kleiners bija sapratis, kas noticis, miers viņu pameta. Viņš izsauca adjutantu.

— Vai uz kazino piezvanījāt?

— Jā. Tomēr zvanīšu vēlreiz. Baidos, ka dežurants mani nesaprata. Ļoti slikta dzirdamība, bet tur piedevām skan mūzika.

— Kas par mūziku, velns rāvis? — Kleiners sāka kliegt.

— Šodien ir svētdiena, oberšturmbanfīrera kungs.

— Kas par svētdienu? Savienojiet ar kazino dežurantu!

Noskaidrojās, ka dežurējošais virsnieks visu sapratis pareizi.

Viņš ziņoja, ka gestapo virsnieki sāk jau iet projām, un vaicāja Kleineram, vai viņa pavēle attiecas ari uz atbraukušās SS daļas virsniekiem.

— Visiem jāatstāj šī prieka māja! — Kleiners bļāva klausulē. — Visiem! Un tūlīt jānāk šurp!

Pirmais viņa kabinetā ieradās Grīnveiss.

— Kur pārējie? — Kleiners nokliedzās.

— Kādi pārējie? — Grīnveiss mierīgi jautāja.

So cilvēku ar stingajām acīm bļaušana tik viegli vis neno-baidīja.

— Vai jūs nākat no kazino? — Kleiners noprasīja, aiz dusmām šņākdams.

Grīnveiss pavīpsnāja.

— Uz turieni nekad neesmu gājis. Es pašreiz pratināju, kad izdzirdu sprādzienus, un esmu atnācis uzzināt, kas noticis.

— Diversija dzelzceļa mezglā, — Kleiners izgrūda caur sakostiem zobiem.

Apdullinošs grāviens satricināja ēku, pret sienām it kā atsitās milzīgs vilnis. Šķindēdamas izbira rūtis, aptumšošanas aizkari uzlidoja līdz griestiem.

— Nodzēst uguni! — Kleiners sauca, pielēca kājās un piespiedās pie sienas.

Grīnveiss palūkojās viņā izbrīnījies, ne visai steidzīgi aizgaja līdz durvīm un pagrieza elektrisko slēdzi. Pēc tam viņš devas pie loga, caur saplīsušu rūti paraudzījās ārā un, aizvien vēl skatīdamies, skaļi teica:

— Manuprāt, deg kazino.

Kabinetā ieskrēja adjutants un klusēdams sāka kārtot aizkarus. Pēc tam ieskrēja vēl kāds; Kleiners tumsā viņu neredzeja, tikai dzirdēja drudžainu elpu un brīdi vēlāk — aizsmakušu balsi:

— Nelaime! Kāda nelaime!

Adjutants ieslēdza gaismu un izšmauca pa durvīm.

Kabineta vidū stāvēja izmeklēšanas nodaļas priekšnieks. Kleiners jau sēdēja krēslā un vērās viņā ar trakās dusmās ieplestām acīm.

— Ko jūs tur murmināt? Sakiet skaidri, kas noticis!

— Biju no turienes tikko izgājis, — saraustīti stāstīja izmeklēšanas nodaļas priekšnieks, — ticis līdz pastam un sāku iet pāri ielai .. . Sai brīdī man kā ar baļķi iezvēla pa muguru.

— Velns parāvis, kas tad noticis? — Kleiners iebļāvās.

— Uzspridzināts mūsu kazino, un tagad tas deg, — izmeklēšanas nodaļas priekšnieks atbildēja. Pulkveža bļāviens uzreiz bija licis viņam atjēgties. Viņš piegāja pie galda un apsēdās krēslā.

— Tā jau es domāju, — Grīnveiss noteica, pec tam vaicaja:. — Vai mūsējo tur bija daudz?

— Daudz gan, — izmeklēšanas nodaļas priekšnieks klusi atbildēja. — Tur bija ne tikai mūsu darbinieki, bet arī daudzi no armijas. Redzēju ģenerāļus, viņi sēdēja pie atsevišķa galdiņa, trīs vai četri. . . Šausmas . . . Kādas šausmas!

Kleiners pavēlēja dot trauksmes signālu.

Pēc šā signāla, ko parasti ieslēdza bīstamu ayiācijas uzlidojumu reizēs, visiem darbiniekiem vajadzēja tūlīt skriet ara pagalmā, kur atradās ieeja bumbu patvertnē. Kad Kravcovs izgāja pagalmā, tur bija jau sapulcējušies cilvēku trīsdesmit. Viņi drūzmējās pie aizslēgtām patvertnes durvīm un nervozi iztaujāja cits citu, kas īsti noticis. Kravcovs būtu varējis sniegt viņiem pilnīgi pareizu informāciju, bet uzskatīja par prātīgāku klausīties, ko runā citi...

Atskrēja Grīnveiss. Viņš pavēlēja visiem nostaties rinda. Sai

brīdī pagalma iebrauca divas smagas mašīnas. Grīnveiss lika kāpt tajās iekšā.

— Uz kazino! — viņš iesaucās, uzlēkdams uz mašīnas kāpšļa.

Pēc Kleinera pavēles ar gestapo un SS spēkiem aplenca sprādzienu rajonus. Kravcovs iekļuva grupā, kas veidoja ķēdi ap kazino; no tā bija palikusi pāri tikai liesmu apņemta drupu kaudze. Kareivji centās ugunsgrēku apdzēst, bet tas nebija iespējams, jo dega zem sagruvušajām mūra sienām un, tiklīdz kareivji virspusē izlauzušās liesmas vienā vietā bija apdzēsuši, tās tūlīt parādījās citur. Dārdēdami un kaukdami atdrāzās četri tanki. Tankisti padeva tērauda troses, lai kareivji tās apmet ap mūra blāķiem, un mēģināja šos blāķus pavilkt sāņus. Tomēr tas neizdevās. Troses sakarsa un trūķa pušu kā diegi. Pēc stundas atbrauca divas mašīnas ar ķīmiskiem dzēšanas līdzekļiem. Liesmas beidzot noslāpēja. Visa apkārtne iegrima tumsā, melni dūmu mutuļi saplūda kopā un izveidoja ļodzīgu stabu, kas pacēlās virs pilsētas aizvien augstāk un augstāk, līdz pašām zvaigznēm. Pa labi debesīs pletās sarkana blāzma — tur dega depo.

Gestapo viņi atgriezās tikai ap pusnakti un nomākti izklīda pa kabinetiem. Daudzi tai vakarā bija zaudējuši draugus. Visi bija nobijušies un jutās pavisam nevarīgi.

Tvarstīšana tonakt nenotika. Kravcovs negāja mājās, bet apgūlās kabinetā uz galda: kā lai zina, kas priekšniecībai iešausies prātā, tāpēc jābūt pie rokas. Visu nakti viņš dzirdēja, kā cilvēki skraida pa gaiteni, nervozi klaigā, lamājas.

Ap deviņiem no rīta gaitenī atskanēja sauciens:

— Visi pie oberšturmbanfīrera! Tūlīt!

Kravcovs nokāpa no galda, sakārtojās un devās pie Kleinera.

Pieņemamās istabas durvīs viņu apturēja adjutants.

— Tikai vācieši, — viņš paskaidroja, vērdams ciet durvis. Tā kā Kravcovs negāja projām, adjutants atkārtoja: — Tikai vācieši. Vai to tik grūti saprast? — Un durvis aizcirtās.

Kravcovs apgriezies pagāja dažus soļus un ieraudzīja uz kāpnēm trīs krievus, kas, tāpat kā viņš, strādāja gestapo. Viņu vidū bija nelabojams nelietis Buločkins, Grīnveisa rokaspuisis, kam Kravcovs jau sen gribēja tikt klāt.

— Kas te īsti notiek? — Kravcovs jautāja, pieiedams pie viņiem.

— Tā kunga tiesas diena, — Buločkins pavīpsnādams atbildēja. — Neuztraucies, Konopļov, kad vakardienas dēļ kādam būs

galva jānogriež, mūs pasauks. Iešu iztīrīt pistoli, jāsagatavo» tā teikt, ražošanas rīki.

Buločkins sāka kāpt lejā, bet krievs, kas strādāja reģistratūrā, noraudzījās viņam pakaļ un, kad viņš nebija vairs redzams, teica:

— Lai tikai pie reizes nenogrieztu galvas arī mums pašiem. Kleiners jau naktī pieprasīja visu krievu tautības darbinieku personīgās lietas. Tas nav nekāds joks: vismaz simt upuru, turklāt kā izlasīti — lieli vīri vien.

— Vai neesat dzirdējis, kas noticis stacijā? — Kravcovs vaicāja.

— Nezinu, dūmi vēl tagad velšus veļas, un pārupē jau trīs kvartālus šaipus stacijas stāv aizsargķēde. Mūsu leitnants Ces-lers sākumā apgalvoja, ka vainīga esot aviācija, bet tagad stāsta, ka partizāņi izdarījuši diversiju.

— Lai nu būtu kā būdams, nelāgi tomēr ir, — Kravcovs nopūtās un sāka iet pa gaiteni uz savu istabu. Nē, no viņiem nekā uzzināt nevarēja, viņi bija saklausījušies tikai visādas baumas.

Galvenie notikumi pagaidām risinājās Kleinera kabinetā.

Gestapo darbinieki, salīduši pa savām istabām, centās nerādīties acīs priekšniecībai. Ap deviņiem vakarā Kravcovs nolēma doties mājās. Viņš ieslēdza galdā dokumentus, nodzēsa gaismu un izgāja gaitenī. Kabineta atslēga bija jāatdod komandantam, kas atradās pirmajā stāvā. Jau kāpdams lejā, Kravcovs ieraudzīja, ka divi kareivji ved Buločkinu cauri vestibilam uz sētas durvīm. Viņš bija bāls kā drēbe.

Kravcovs iegāja komandanta istabā. Tā bija kareivju pilna, citi stāvēja, citi sēdēja uz palodzēm vai uz grīdas.

Kravcovs aizspraucās līdz skapim, kurā glabājās atslēgas, un šai mirklī izdzirda sēcošo komandanta balsi:

— Vienu mirklīti, Konopļova kungs, panāciet šurp.

Kravcovs izlauzās cauri cilvēkiem līdz viņa galdam.

— Atdodiet ieroci! — viņš pavēlēja.

Mazliet pavilcinājies, Kravcovs nolika pistoli uz galda.

— Jūs esat apcietināts. . . Vediet projām! — komandants teica kareivjiem, kas stāvēja viņa tuvumā.

— Vai es nevarētu uzzināt, kāpēc tas tiek darīts? — Kravcovs mierīgi jautāja.

— Kad pienāks laiks — viss noskaidrosies.

52. NODAĻA

Savuškins, protams, zināja, ka izlūkam prasme pacietīgi gaidīt ir tikpat nepieciešama kā drosme un apķērība. Tomēr zināt vien ir par maz.

Nu jau trešo mēnesi Sčukins viņam bija neaizsniedzams mērķis. Savuškinam vajadzēja to satikt ārpus «Saturna» un katrā ziņā zem četrām acīm. Uzsācis sarunu, viņš nodos tam sveicienu no sievas un dēla, kas dzīvo Barabinskā, un pasniegs tuvinieku vēstuli. Pēc tam viņam būs jāizdara ar Sčukinu tas pats, ko savā laikā Rudins bija izdarījis ar Androsovu, — jāpanāk, lai viņš sadarbotos ar mūsu izlūkdienestu.

Sis šķietami vienkāršais plāns tika apspriests ilgi un rūpīgi. Protams, Rudinam, kas Sčukinu redzēja gandrīz katru dienu, to visu izdarīt būtu bijis daudz vieglāk, bet, ja nu Sčukins priekšlikumu noraidītu, tas nozīmētu, ka viņš ir iekritis. Tāpēc nolēma, ka tas jādara Savuškinam. Jāsatiekas katrā ziņā ārpus «Saturna» teritorijas. Aprēķins tas pats: ja mēģinājums nedos labu rezultātu, Savuškinu saņemt ciet Sčukinam būs mazākas iespējas. Turklāt Savuškinam bija vieglāk manevrēt nekā Rudinam. Cerēt uz Sčukina pakļāvību nebija taču nekāda pamata. Liels strīds izcēlās par to, vai ir vērts Sčukinam rādīt viņa izgatavotos dokumentus, ar kuriem aģenti bija iekrituši, un tādējādi izdarīt uz viņu spiedienu. Varēja, piemēram, noskaidroties, ka dokumentos atrodamās kļūdas ieviesušās netīšām. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pēdējā gada laikā tādi kļūdaini dokumenti mūsu rokās nebija nokļuvuši. Ja kaut kas notiktu, Sčukins taču varētu attaisnoties ar pieredzes trūkumu darba sākuma posmā. Galu galā nav arī izslēgts, ka šai pirmajā posmā viņš apzinīgi izgatavoja aģentiem nederīgus dokumentus, bet pēc tam viņa noskaņojums mainījās. Turklāt, parādīdams Sčukinam viņa izgatavotos dokumentus, Savuškins atklātu daudzu «Saturna» aģentu iekrišanu. Tos taču mūsu izlūkdienests bija iesaistījis «spēlē» ar «Saturnu», un, pēc vāciešu domām, tie darbojās normāli. īsi sakot, vajadzēja paturēt vērā daudzus apstākļus. Galvenās grūtības tomēr sagādāja tas, ka nepavisam nebija zināms Sčukina īstais noskaņojums. To nezināja pat Rudins, kas vienmēr atradās viņa tuvumā.

— Cik lielas, pēc jūsu domām, ir izredzes, ka viņš padosies? — Markovs jautāja.

— Tikpat lielas kā tās, ka viņš nepadosies, — Rudins atbildēja.

Pat pēc apbalvošanas dienā notikušajām vakariņām, kad Sču-kins nez kāpēc bija atzinis par vajadzīgu Rudinu brīdināt, ka Birkners prot krievu valodu, neko noteiktu par šā cilvēka noskaņojumu nevarēja sacīt. Dažas dienas pēc vakariņām Rudins viņam vaicāja, ko šis brīdinājums nozīmē, bet Sčukins, nemaz nesamulsdams, atbildēja, ka neko tādu neatceroties, jo bijis galīgi pilnā. īsi sakot, Sčukina pozīcija slēpa sevī nezināmas briesmas, un tās vajadzēja paredzēt.

Visdrošākais līdzeklis bija sievas un dēla vēstule. Ja Sčukinā vēl mita kaut kas cilvēcīgs, šai vēstulei vajadzēja palīdzēt viņa skatienu vērst uz Dzimtenes pusi. Jāpiebilst, ka tā varēja nesatraukt tikai cilvēku ar akmens sirdi. Sčukina sieva un dēls, saņēmuši kara komisariāta paziņojumu, gandrīz trīs gadus bija uzskatījuši viņu par pazudušu bez vēsts. Pēkšņi tie uzzināja, ka viņš dzīvs, un guva iespēju uzrakstīt vēstuli. Tiesa, tuviniekiem gan neteica, ar ko Sčukins pašlaik nodarbojas, tiem sacīja, ka viņš kļuvis par partizāni ienaidnieka aizmugurē. Diemžēl šī mierinošā maldināšana bija nepieciešama. Ja Sčukins atradīs sevī spēku saraut saites ar hitleriešiem un sāks godīgi kalpot Dzimtenei, viņš, atgriezies pie tuviniekiem, galu galā pats varēs izlemt, ko tiem sacīt — patiesību vai šos mierinošos melus. Tad tuviniekiem galvenais būs viņa atgriešanās.

Ja vēstule Sčukinu tomēr pienācīgi neietekmēs un Savuškins redzēs, ka nekā vairāk izdarīt nespēj, viņam neatliks nekas cits kā likvidēt Sčukinu turpat uz vietas. Un tad šis nodevējs vēlreiz, tagad uz visiem laikiem būs savai ģimenei pazudis bez vēsts ...

Sākdams operāciju, Savuškins bija atstājis Markova bāzi un apmeties uz dzīvi pie kādas pensionētas skolotājas, kas bija saistīta ar pagrīdniekiem. Tur viņš gan tikai pārnakšņoja, bet augu dienu no rīta līdz vēlam vakaram klīda «Saturna» zonas tuvumā, neatlaidīgi pūlēdamies sastapt Sčukinu.

Sčukins it kā zināja, ka viņu gaida tāda tikšanās. Divu mēnešu laikā viņš iznāca ārpus «Saturna» zonas tikai divas reizes, turklāt kopā ar citiem. Abos gadījumos Savuškins sekoja viņam pa pēdām kā ēna, cerēdams, ka viņš vismaz uz brīdi paliks viens, tomēr šī cerība nepiepildījās.

Pirmoreiz Sčukins kopā ar vairākiem «Saturna» darbiniekiem gāja uz kino. Savuškins pacietīgi gaidīja pie kinoteātra. Kad kompānija beidzot iznāca ārā, viņš, izmantodams apkārtējo

drūzmu, piegāja tai cieši klāt un dzirdēja, kā visi cenšas Ščukinu pierunāt iet uz kazino, bet tas atsakās. «Neej uz kazino, neej!» Savuškins klusībā pavēlēja, šai mirklī noticēdams domu pārraidīšanas iespējai. Tomēr Sčukins aizgāja. Savuškins ilgi gaidīja viņu. Atkal iznāca vesela kompānija un kopā atgriezās «Sa-turnā»; Savuškins viņiem iztālēm sekoja. Otrreiz Sčukins devās uz pilsētu kopā ar diviem «Saturna» darbiniekiem. Savuškinam drīz kļuva skaidrs, ka viņi grib nopirkt ādas mēteli. Sčukins atkal ne mirkli nepalika viens. So neveiksmi Savuškins pārdzīvoja jo asāk tāpēc, ka jau divus iepriekšējos mēnešus bija pavadījis veltīgās gaidās.

Kad pie «Saturna» tika nodibināta grupa «Divi ikss», kurā strādāja arī Sčukins, operāciju vajadzēja paātrināt. Markovs nolēma to mazliet vienkāršot: atļāva Savuškinam pieiet pie Sču-kina un pasaukt viņu sāņus, ja arī viņš tai brīdī nav viens. Sis atvieglojums Savuškinu iepriecināja, tomēr tas slēpa sevī arī ļoti lielas briesmas viņam pašam. Ja Sčukins atteiksies vai sauks palīgā citus, to vajadzēs likvidēt. Lai arī kā viņš tad rīkosies, pašam izredzes uz glābšanos būs ārkārtīgi mazas. Un tomēr Savuškins priecājās par jauno operācijas shēmu, jo uzdevuma izpilde viņam tiešām bija dārgāka par dzīvību.

. . . Sai aprīļa sestdienā sniegs kusa visās malu malās, lai gan saule nemaz nespīdēja. Pūta silts dienvidu vējš. No jumtiem pilēja palāses, klusi čakstēdamas, saplaka sniega kupenas. Pavasarīgi skaļi čivināja zvirbuļi.

Savuškinam, kas bija ģērbies labā, vatētā mētelī un galvā uzlicis kažokādas cepuri, kļuva karsti. Drīz pēc sprādzieniem pilsētā bija ieradušās vairākas karaspēka vienības, arī kāds ungāru bataljons. Patruļas stāvēja ielu krustojumos, staigāja apkārt pa pilsētu dienu un nakti. Cilvēkam, kas gāja pa ielu, ik pēc brīža vajadzēja uzrādīt dokumentus. Lai Savuškinam atvieglotu uzdevumu, Babakins no kāda ungāru jefreitora nopirka viņam mēteli un cepuri; viņam izgatavoja arī jaunus dokumentus, pēc kuriem viņš tagad bija ungāru armijas sanitārās pārvaldes pilnvarotais, kas komandēts uz šo pilsētu organizēt ungāru karaspēka daļas medicīnisko apkalpošanu. Aprēķins bija pareizs: ungāru kareivji nepatrulēja, bet vāciešiem šis dokuments nekādas šaubas nevarēja izraisīt, jo viņi zināja, ka pilsētā atrodas ungāru bataljons.

Ģērbies ungāru formas tērpā, Savuškins sēdēja dārziņā uz sola, no kura bija labi redzams aizšķērsis pie «Saturna» izejas.

Tas bija viens no viņa novērošanas punktiem, saucās par «Sestdienu» un šķita visbezcerīgākais. Ja arī Sčukins iznāks, viņš nekādā ziņā nebūs viens — sestdienās uz pilsētu devās daudzi «Saturna» darbinieki.

Savuškins gribēja jau piecelties, lai brīdi pastaigātu pa ielu, kad pie aizšķērša pēkšņi ieraudzīja pazīstamo drukno Sčukina augumu — «Saturna» apsardze pārbaudīja viņa dokumentus. Savuškins sastinga: viņš bija viens. Tas šķita kā sapnis. Sču-kins viens, gluži viens sāka lēnām iet pa ielu. Ticis līdz krustojumam, viņš pagriezās pa kreisi. Savuškins ātri apgāja apkārt dārziņam un pa paralēlu šķērsielu devās pretim. Starp viņiem bija palikuši apmēram simt metri, un šis attālums nepielūdzami samazinājās. Savuškins apspieda satraukumu, izņēma no paciņas cigareti un, nonācis blakus Sčukinam, sacīja:

— Piedodiet, vai jums, lūdzu, nav sērkociņi?

Sčukins mierīgi viņā palūkojās, tad izņēma no kabatas sērkociņu kastīti un pasniedza to. Skatīdamies, kā Savuškins aizsmēķē, viņš tikko manāmi pasmīnēja un teica:

— Esmu ievērojis, ka jūs jau sen gribat aizsmēķēt katrā ziņā ar maniem sērkociņiem.

Savuškins izpūta dūmu strūkliņu un, atdodams sērkociņu kastīti, atzinās:

— Tas ir pareizi. Tomēr man vajadzīgs ne vien aizsmēķēt ar jūsu sērkociņiem, bet arī nodot jums sveicienu no Olgas Vikent-jevnas un Kostjas.

Bija skaidri redzams, ka Sčukins nav to gaidījis. Viņš pat atkāpās soli atpaka|. Pēc tam izbijies paraudzījās apkārt.

— Nevar būt, — viņš tikko dzirdami nomurmināja. Seja k|uva pelēka kā zeme.

— Jā, jā, — Savuškins pasmaidīja. — Un ne tikai sveicienu, bet arī vēstuli. Nestāvēsim te, tuvumā ir kluss dārziņš. Man taču jāpaziņo arī kaut kas cits ļoti svarīgs.

Sčukins padevīgi sāka iet blakus. Abi gāja klusēdami. Savuškins deva viņam iespēju visu pārdomāt.

Dārziņā viņi piegāja pie iā paša sola, uz kura pirms piecpadsmit minūtēm pacietīgi bija gaidījis Savuškins.

Sčukins klusēdams apsēdās viņam blakus un pastiepa roku.

— Pagaidiet. Vispirms parunāsim. Gribu, lai jūs skaidri zinātu, ko es pārstāvu. j

— Es jau noprotu, — Sčukins klusi atbildēja. — Ievēroju

jūs, kad kopā ar citiem gāju uz kino. Ja gribat zināt, pašreiz iznācu ārā tikai tāpēc, lai satiktu jūs.

— Kāpēc? Kādā nolūkā?

Ščukins pēc brīža sacīja:

— Ļoti grūti īsi atbildēt uz jūsu jautājumu. Tomēr pasakiet, kas jūs esat un kāpēc esmu jums vajadzīgs. Nez vai jūs tik vien gribat kā nodot man vēstuli...

Savuškins desmitiem reižu domās bija risinājis šo sarunu daždažādos variantos, tomēr Sčukina vārdi, ka viņš to ievērojis jau sen, Savuškinam bija pilnīgi negaidīti. Tie gan it kā atviegloja sarunu, liecināja, ka Ščukins pats grib apspriesties, tomēr tie atviegloja spēli arī Ščukinam. Savuškinam tagad vajadzēja uzreiz laist darbā visas savas kārtis. Varēja būt arī kas cits — Ščukins, nākdams uz šo tikšanos, izlicis slazdus. Tomēr atkāpties nebija iespējams. Uz priekšu, Savuškin!

— Sakiet — vai jūs apmierina pašreizējais tautas nodevēja liktenis? — viņš jautāja.

— Nē. Sendienas neapmierina.

— Tad kāpēc nekā neesat darījis, lai grozītu savu likteni?

— Jūs neesat par to pietiekami informēts, — Ščukins iebilda.

— Nu, tad informējiet, tas ir jūsu interesēs.

— Esmu darījis tikai to, ko varu darīt pašreizējā stāvoklī. Vai jūs zināt, ar ko es «Saturnā» nodarbojos?

— Jā, jūsu uzdevums ir izgatavot dokumentus, un dažreiz jūs to esat darījis pavirši.

— Jūs to zināt? — Ščukins iejautājās gandrīz priecīgi.

— Tikai nevis dažreiz, bet trīsdesmit četros gadījumos, un nevis pavirši, bet ar nodomu nepareizi.

— Mums zināmi trīs gadījumi, — Savuškins pārtrauca. Ta bija norunāts — piesardzības dēj minēt tikai trīs gadījumus.

— Tas nevar būt, — Ščukins iesaucās, pēc tam piemetināja:

— Vai arī jūsējie strādā ļoti slikti.

Savuškins klusēja un gaidīja. Izlikšanās vai atklātība? Uz šo jautājumu viņš pašreiz centās sev atbildēt un nespēja, jo Ščukina vārdos, tā runas veidā, visā ārienē, acīs bija kaut kas tāds, kas neļāva uzticēties pilnīgi.

— Es lūdzu — dodiet man vēstuli, — Ščukins klusi sacīja.

Savuškins neatbildēja.

— Vai tiešām tas, ko teicāt par vēstuli, ir tikai viltīgs paņēmiens? — Ščukins vaicāja, un viņa acis nikni iezibsnījās.

— Vēstule man ir kabatā, — Savuškins mierīgi atteica. — To-

mēr neesmu pārliecināts, ka tā sagādās jums prieku. Jūsu sieva un dēls nezina, ka esat kļuvis par nodevēju. Līdz šim viņi domāja, ka esat pazudis bez vēsts... — Runādams Savuškins izvilka no iekšējās kabatas vēstuli un pasniedza to Sčukinam.

Kamēr Sčukins to atlocīja, rokas viņam drebēja, apakšējā lūpa bija iekosta zobos, acis pa pusei aizvērtas. Paraudzījies vēstulē, Sčukins klusi sacīja:

— Jā, Olga ... Nepievērsiet man uzmanību . .. Piedodiet... — Un sāka lasīt.

«Serjoža, mans dārgais! Vēl vienmēr neticu, ka esi atradies, ka esi dzīvs un es rakstu Tev, kuru es atceros, mīlu un gaidu visu šo briesmīgo laiku. Mūsu Kostja pašreiz sēž man blakus un dreb aiz prieka tāpēc, ka esi dzīvs. Arī viņš tūlīt Tev rakstīs. Kostja taču mācās jau trešajā klasē. Cilvēkam, kas mums paziņoja šo prieka vēsti, diemžēl nav daudz laika, un viņš gaida mūsu vēstules Tev. Viņš gan sola, ka mēs drīz saņemšot Tavu adresi, un tad es uzrakstīšu par visu sīkāk. Dzīvojam Bara-binskā. Es taču nezinu, vai Tu paguvi saņemt mūsu vēstuli, ko rakstījām no šejienes kara pirmajās nedēļās. Sākumā mums te klājās grūti, bet vēlāk par mums kā par frontinieka ģimeni parūpējās vietējās iestādes: iedeva man darbu, sagādāja mums istabu. Tā nu esam paēduši un dzīvojam, tā teikt, siltumā. Kad bija grūti, Kostja kā īsts vīrietis atbalstīja mani un visu laiku atkārtoja: «Tētim karā ir grūtāk.» Esam saņēmuši no Tevis tikai vienu vēstuli — to, ko rakstīji, braukdams uz fronti. Četrdesmit otrā gada aprīlī mums atsūtīja ziņu, ka esi pazudis bez vēsts. Neaprakstīšu, ko esmu šajos gados pārdzīvojusi, tomēr — pati nezinu, kāpēc — ticēju, ka Tu atradīsies, un arī Kostja ticēja. Reiz viņš tāpēc pagalmā pat sakāvās ar citiem bērniem. Tagad tas ir aiz muguras. Esmu lepna, mans mīļais Serjoža, ka esi kļuvis partizānis. Kostja visu laiku fantazēja par Taviem varoņdarbiem. Viņš it kā juta, ka esi tur, mežos, cīnies ar mūsu briesmīgo ienaidnieku . . .»

Savuškins redzēja, kā Sčukina roka, kas turēja vēstuli, nokrīt uz ceļgaliem, kā uz viņa pieres un deniņiem parādās sarkani plankumi, dzirdēja, cik strauji un skaļi viņš elpo.

— Kas viņiem sacīja, ka esmu partizānis? — Sčukins čukstus vaicāja.

— Mēs, — Savuškins atbildēja. — Mums šķita, ka tāda maldināšana nebūs zemiska. Ja būsiet īsts cilvēks un nevis pēdīgais nelietis, būs labāk, ja ģimene par jūsu nodevību nekā neuzzinās.

Bet ja nu ... Tādā gadījumā jūsu tuvinieku pārdzīvojumi nevienu nevar interesēt.

Ščukins kaut ko domāja, raudzīdamies taisni uz priekšu, tad sāka atkal lasīt. Nokļuvis līdz dēla rakstītajām rindām, viņš pēkšņi izdvesa kādu guldzošu skaņu un novērsās. Viņa pleci raustījās.

Izlasījis līdz galam, Ščukins jautāja:

— Vai atstāsiet man šo vēstuli?

— Lūdzu.

Viņš steidzīgi iebāza vēstuli kabatā, it kā baidīdamies, ka to varētu atņemt.

— Ko jūs no manis gribat? — Sčukins vaicāja jau mierīgi.

— Vispirms vēlos zināt, vai jūs tiešām gribat izpelnīties Dzimtenes žēlastību.

— Jā, gribu, — Sčukins steidzīgi atbildēja.

— Ceru, jūs saprotat, ka tad jums daudz kas jādara?

— Darīšu visu, kas būs manos spēkos.

— «Saturnā» ar jums runās mūsu cilvēks. Viņš vaicās, vai atbilde Olgai Vikentjevnai un Kostjam ir uzrakstīta. Jūs atbildiet: «Jā, uzrakstīta.» Sis cilvēks tad pateiks, kas jums jādara. Vai atcerēsieties?

— Jā. Bet ja nu šis cilvēks pie manis nepienāks?

— Nebaidieties, pieies. Un tagad šķirsimies. — Savuškins sniedza Sčukinam roku. — Novēlu jums izpelnīties tiesības atgriezties ģimenē.

— Paldies, paldies, — Ščukins murmināja, nelaizdams vaļā Savuškina roku. — Vai es varu uzrakstīt sievai kaut dažus vārdus?

— Varat. Atdodiet tam cilvēkam, kas jūs uzrunās.

— Pateicos. Darīšu visu, ko spēšu.

Pēc divām dienām, kad Ščukins ēdnīcā pusdienoja, pie viņa pienāca Rudins. Viņi sīki un ilgi apsprieda vairāku aģentu ziņojumus, kuros bija runa par pārmaiņām padomju karavīru personiskajos dokumentos. Aģenti cēla trauksmi un prasīja, lai viņu pašreizējos dokumentus apmainītu pret jauniem. Bija pamats domāt, ka divi aģenti novecojušos dokumentu dēļ ir jau iekrituši.

Rudins vēroja sarunas biedru: vai pēc tikšanās ar Savuškinu viņš ir kaut mazliet mainījies? Ščukins tomēr nebija tas cilvēks, kas sevi kaut kādā veidā nodotu. Viņš, kā vienmēr, bija atturīgs, drūms, mazrunīgs, tāpēc Rudins izturējās pat piesardzīgi.

Tomēr bija jāsāk rīkoties. Kad sarunā iestājās klusuma brīdis, Rudins vaicāja, vai Sčukins uzrakstījis atbildi sievai un dēlam.

Sčukins vērīgi viņā paraudzījās un tikko manāmi pasmaidīja.

— Atbilde ir uzrakstīta.

Brīdi viņi klusēja, pētoši skatīdamies viens otrā. Tad Sčukins sacīja:

— Paturiet vērā, ka Milleram radušās pret jums aizdomas.

— Kā jūs to zināt?

— Vakariņas par godu apbalvošanai tika rīkotas pēc Millera plāna.

— Tā es arī domāju.

— Es gafi uzskatīju viņu aizdomas par nepamatotām. — Sčukins pasmaidīja. — Tikai ļoti baidījos, ka jūs dzērumā ar kādu muļķīgu krievu valodā pasacītu frāzi varat šīs aizdomas apstiprināt, pats to neapzinādamies, un veltīgi iet bojā, tāpēc jūs brīdināju. Jāatzīst, ka pārbaudi izturējāt teicami. Birkners vēlāk man sacīja, ka Millera aizdomas pret Krāmeru, acīm redzot, esot maldīgas. Tomēr savā grupā «Divi ikss» Millers paņēma nevis jūs, bet mani. Jums jābūt modram.

— Es vienmēr esmu modrs, — Rudins vienkārši teica. — Bet tagad runāsim par darbu. Mums jāzina viss, kas notiek grupā «Divi ikss».

53. NODAĻA

Pirmās divas dienas Kravcovu pratināja gestapo izmeklētājs Stihs. Pēc sejas Kravcovs viņu pazina, ne vienreiz vien bija redzējis apspriedēs, tomēr nekādu kopīgu darīšanu abiem nekad nebija bijis, tāpēc pratināšanas laikā viņi sarunājās pirmoreiz. Stihs, maza auguma cilvēks, valkāja kurpes ar augstiem papēžiem un, lai slēptu vārgo augumu, ģērbās formas svārkos ar stāviem, polsterētiem pleciem un saru drēbi uz krūtīm; briļļu stikli bija ļoti biezi, acis aiz tiem šķita ārkārtīgi lielas. Kad Stihs brilles noņēma, sejas izteiksme kļuva bērnišķīgi nevarīga. Kravcovs to visu paguva ievērot, tiklīdz bija ievests viņa istabā. Stihs ilgi nesāka pratināšanu un svarīgi, bet katrā ziņā bezmērķīgi pārcilāja uz galda papīrus.

Kravcovs nakti bija pavadījis vieninieka kamerā, kas atradās pagraba stāvā, un nebija gulējis itin nemaz. Vispirms viņš bija apdomājis iespējamos apcietināšanas iemeslus, pēc tam, pār-

liecinājies, ka zina pārāk maz, lai spētu loģiski iztēloties notikumu norisi, bija sācis trenēt atmiņu, atcerēdamies savu versiju. Tagad noskaidrojās, ka tas bijis ļoti pareizi. Ar laiku daži versijas sīkumi bija jau mazliet piemirsušies, bet nopratināšana sākās tieši ar šo versiju.

Štihs vēlreiz pārlika papīrus citā vieta un sacīja:

— Vispirms lūgšu jus pastāstīt, kāpēc esat kļuvis par mušu darbinieku un kā tas notika. Ludzu runāt lēnām, jo man jāpieraksta. — Viņš pakratīja pildspalvu, ar kreisas rokas pirkstu piespieda ciešāk pie deguna smago briļļu ietyarus. — Lūdzu.

Kravcovs izstāstīja visu savu versiju, izstāstīja plaši, ar daudziem sīkumiem; viņa balss noskaņa izmeklētājam itkaparmeta: «Redzi nu, mans dārgais, kas viss ar mani nav noticis, kas man nav bijis jāpārdzīvo, bet, kad beidzot esmu atradis dzīvē īsto vietu, mani apcietina kā pēdīgo bandītu.» Kravcovs runāja vairāk nekā stundu. Šai laikā Štihs ar savām stiklu palielinātajām acīm paraudzījās viņā tikai divas vai trīs reizes, cītīgi un sīki pierakstīja visu, ko viņš teica, un retumis aizrādīja — «nesteidzieties» vai «turpiniet» ... Kad Kravcovs sāka stāstīt, kā tika pieņemts par gestapo darbinieku, Štihs pacēla roku.

— Šodien pietiks, — viņš sacīja kā cilvēks, kas apzinās, ka strādājis labi, lietišķi, un pasauca konvojnieku.

Kravcovs saprata, ka izmeklētājam bijis uzdots vispirms pierakstīt viņa biogrāfijas versiju. Droši vien viņi mēģinās atrast pretrunas ar to, ko Kravcovs bija stāstījis agrāk . . .

Nākamajā dienā Štihs izturējās mazliet citādi. Viņš bija neoficiālāks un cilvēcīgāks, piedāvāja cigareti un ar visu savu izskatu lika noprast, ka šodien viņš diktātu vairs nerakstīs. Štihs pat neizņēma no kabatas pildspalvu.

— Jums tas jāsaprot, Konopļova kungs, — viņš sacīja, tīksmi ievilcis cigaretes dūmus. — Notikušais prasīja, lai mēs kļūtu ļoti piesardzīgi. Tas, ka oberšturmbanfīrers Kleiners taktisku apsvērumu dēļ lielāko daļu virsnieku bija nosūtījis uz kazino un tieši šai vakarā notika sprādziens, nevarēja neizraisīt ļoti nepatīkamus minējumus.

— Konkrēti kādus? — Kravcovs zobgalīgi jautāja. — Varbūt, piemēram, tādus, ka es uzspridzināju kazino vai izdarīju ko citu tādā pašā garā?

Štihs noplātīja īsās roķeles.

— Neko tamlīdzīgu neesmu teicis, tomēr radās vajadzība pārliecināties par visu mūsu darbinieku nevāciešu uzticību, un

tas ir pavisam dabiski. Starp citu, vai jūs zinājāt, ka pulkvedis mūsu virsniekus aizsūtījis uz kazino?

— Starp citu, nezināju vis. Pulkvedis ar mani par to neapspriedās.

— Atmetīsim humoru, kas šai situācijā nav vietā. Tātad jūs par to nekā nezinājāt?

— Itin nekā. Gaidīdams nakts operāciju, todien neizgāju no savas istabas.

— Ar kuriem vācu tautības darbiniekiem jūs draudzējaties?

— Ne ar vienu.

— Bet ar krievu tautības darbiniekiem?

— Ne ar vienu.

— Kādu iespaidu uz jums atstāj Buločkins?

Kravcovs neatbildēja tūlīt, bet par Buločkinu gan viņš tobrīd nedomāja. Stiha jautājums ļāva secināt, ka viņš nav vienīgais, kas apcietināts; ja nu tie grib pārliecināties pat par tādu uzticamu ķēdes suni, kāds ir Buločkins, tad droši vien arestēti visi gestapo krievu tautības darbinieki un tagad tos pārbauda.

— Man radies iespaids, ka tas ir Vācijai pilnīgi uzticīgs cilvēks, — Kravcovs beidzot atbildēja. — Turklāt viņa darbība šeit izslēdz jebkuru domu par divkosību. Esmu pārliecināts — krievi, notvēruši Buločkinu, pakārtu viņu pat tad, ja viņš apgalvotu, ka virsnieku kazino uzspridzināšana ir viņa roku darbs.

— Jā, jā, tas tiesa, — Stihs piekrita. — Tomēr stāsta, ka par naudu, par zeltu viņš esot spējīgs uz visu.

— Tomēr kāpt uz karātavām gan ne, — Kravcovs pasmaidīja.

— Nu, bet Savejjevs?

Runa bija par reģistratūras tulku.

— Manuprāt, tā ir paveca un klusa pele.

— Ko jūs torīt pēc sprādzieniem runājāt ar šo peli un Buločkinu, kad satikāt viņus uz kāpnēm?

— Ko viņi bija pārsprieduši savā starpā, es nezinu. Jā, tur stāvēja arī Nasedkins. Piegāju klāt un jautāju, vai viņi nav informēti, kāpēc mūs nelaiž pie pulkveža Kleinera uz apspriedi, bet viņi nekā nevarēja pateikt.

— Un tomēr — ko viņi atbildēja?

Kravcovs paraustīja plecus.

— Cik atceros, Buločkins sacīja, ka iešot tīrīt pistoli, tā teikt, sagatavot ražošanas rīku, un aizgāja. Save|jevs baidījās, ka sprādziena dēļ ripos mūsu — krievu galvas.

— Vai tas bija viss? — Stihs ar stiklu palielinātajām acīm

cieši vērās Kravcovā. — Pamēģiniet atcerēties labāk . . . Saveļ-jevs sacīja vēl kaut ko.

Kravcovs tagad bija pārliecināts, ka Buločkins un Nased-kins jau nopratināti un Nasedkins savās liecības droši vien kaut ko minējis arī par to, ko Saveļjevs teica toreiz uz kāpnēm.

— Jā, Saveļjevs, lai apstiprinātu savas bažas, sacīja, ka Kleb nērs pieprasījis visu krievu tautības darbinieku personīgās lietas.

Tā, tā, tas ir ļoti svarīgi, — Štihs kļuva rosīgs. — Kā jūs novērtējāt šo ziņu?

— Kā pilnīgi ticamu.

- Es nevaicāju par to. Vai jums nelikās, ka Saveļjevs it ka dotu trauksmes signālu?

— Protams, nekā patīkama šaja ziņā nebija, — Kravcovs atbildēja, — tomēr man sprādzienu radītais satraukums bija daudz lielāks un es domāju tikai par tiem.

Štihs sāka runāt gandrīz konfidenciāli.

— Jā, jā, tā ir milzīga nelaime, daudzi to vēl nesaprot. Ienaidnieks pacēlis galvu gan frontē, gan aizmugurē — tas ir galvenais. Dabiski, ka panākumi dienvidos un Krimā komunistus pacēluši kā spārnos.

Kravcovs sevī nosmīnēja: sākas zondēšana ar politisku tematu palīdzību. Nu, pagaidi, gan es tev tūlīt radīšu!

- Bet mēs šeit aizmugurē bijām kļuvuši mazliet bezrūpīgi, — Štihs turpināja skaļi domāt. — Nebijām sagatavojušies gaidāmajai vietējo bandu aktivizācijai. Tā mēs nokļuvām aizsargāšanās pozīcijās.

- Un sākāt aizsargāties no savējiem, — Kravcovs klusi iebilda.

— Ko jūs teicāt? — Štihs nebija sapratis.

— Jūs esat sākuši aizsargāties no savējiem, — Kravcovs sacīja skaļi. — Runāšu atklāti, Štiha kungs: kad savā laikā komunisti mani, nevainīgu cilvēku, iebāza cietumā, apvainojums nebija tik sāpīgs kā tas, kas tagad plosa manu sirdi. Toreizējā netaisnībā pret mani tomēr bija kada loģika. Man sacīja: direktors atbild par visu, kas notiek viņa vadītajā veikalā, arī par to, ka zagļi rīkojušies viņam pašā deguna galā. Bet tagad mani ieliek cietumā un saka: ienaidnieks pacēlis galvu, komunisti aktivizējas, tāpēc esiet tik laipns un ejiet sēdēt aiz restēm. — Kravcovs runādams pats sevi iekveldēja un redzēja, ka viņa histērija atstāj uz izmeklētāju iespaidu. — Kāpēc jūs stāstāt par dienvidiem, par Krimu? Neesmu nekāds militārais speciālists, tomēr

saprotu, ka tādas Krimas nozīme šai karā līdzinās nullei. Nu, paspieda mūs dienvidos vēl mazliet atpakaļ, bet kas par to? Vai tad dižā Vācijas armija netur savās rokās visas svarīgākās padomju pozīcijas? Vai tad mēs esam zaudējuši ticību vadoņa ģēnijam? Vai tad mums pietika šīs ticības tikai tik ilgi, kamēr bija vienas vienīgas uzvaras? — Tagad viņš bija pieliecies izmeklētājam tuvu klāt un gandrīz kliedza. — Galvenais — tas viss tiek stāstīts man, kuram, tāpat kā šim Buločkinam, jebkuros, pat visgrūtākajos apstākļos nav iespējams izvēlēties savu likteni! Bet varbūt man laiks atjēgties un iet atpakaļ pie komunistiem? Varbūt jūs dosiet līdzi arī striķi, ar ko mani pakārt? Bet varbūt domājat, ka mans glābiņš būs tas, ka bijāt mani aizlikuši aiz restēm?

Kabinetā diezgan ilgi valdīja klusums, pēc tam Stihs izsauca konvojnieku un, noņēmis brilles, skaidri, kā raportēdams, teica:

— Es, Konopļova kungs, izpildīju nevis šādu tādu rīkojumu, bet gan paša oberšturmbanfīrera Kleinera pavēli. Savu niknumu pataupiet viņam.

Kravcovu aizveda uz kameru un todien vairs netraucēja. Ar izcīnīto divkauju viņš bija apmierināts, varēja sevi uzskatīt par uzvarētāju.

No rīta neviens viņam pakaļ nenāca, bet dienas vidū viņu izlaida ārā un aizveda uz Kleinera kabinetu. Tur bija arī abi Kleinera vietnieki — Grīnveiss un izmeklētājs Stihs. Kleineru bija grūti pazīt — tik ļoti viņš bija izkrities sejā, zaudējis savu spožumu. Kravcovs pirmoreiz redzēja viņu saņurcītos formas svārkos un bez krusta kaklā.

— Pavēli par jūsu apcietināšanu esmu atcēlis, — Kleiners gurdi paziņoja, Kravcovā neskatīdamies. — Tomēr agrākajā darbā tepat aparātā jūs nepaliksiet. Esat nodots SS zonder-komandas štāba rīcībā. Tas ir viss.

Kravcovs, ieņēmis militāru stāju, stāvēja istabas vidū un raudzījās oberšturmbanfīrerā tā, it kā vēlētos viņu ar acīm apēst. Abu skatieni uz mirkli sastapās.

— Vai gribat ko teikt? — Kleiners nevērīgi vaicāja.

— Tikai to, ka jaunajā vietā strādāšu pēc labākās sirdsapziņas — tāpat, kā esmu strādājis šeit. — Kravcovs kā skaldīt noskaldīja. — Uz kurieni man jāiet?

— Pavaicājiet manam adjutantam, viņš visu izstāstīs.

No dīvāna piecēlās Grīnveiss.

— Vispirms nododiet man lietas.

— Oberšturmbanfīrera kungs, — Kravcovs satraukts uzrunāja Kleineru, — atļaujiet pateikties par visu, ko esat darījis manā labā. Ja kādreiz jums ievajadzešos, bušu laimīgs izpildīt jebkuru jūsu pavēli.

— Labi, labi, — Kleiners samulsis nomurmināja un ar roku parādīja, ka Kravcovs var iet projām.

Kravcovs kopā ar Grīnveisu iegāja sava kabineta. Viss, kas agrāk bija atradies galda atvilktnēs un skapī, tagad, kaudze samests, gulēja uz galda.

— Esmu te jau mazliet pastrādājis, — Grīnveiss iesmejas, apsēzdamies uz palodzes.

— Kas man jādara? — Kravcovs dzedri noprasīja.

— Jūsu aģentūra tiek nodota manai nodaļai. Mēsli man nav vajadzīgi. Atlasiet labākos, nolieciet atsevišķi viņu materiālus. Cik daudz laika tas prasīs?

— Nezinu, — Kravcovs atturīgi atbildēja, raudzīdamies uz papīru kaudzi.

— Tad nu tā. Atnākšu pēc kādas stundas.

Kravcovs nostrādāja visu dienas otro pusi. Novakare bija gatavs aģentu saraksts un savākti viņu ziņojumi. Šie materiāli gestapo nedeva gandrīz neko.

Pieņemdams sarakstu, Grīnveiss zobgalīgi sacīja:

— Kurlo un aklo saraksts ... — Pamanījis Kravcovajieizprat-nes pilno skatienu, viņš paskaidroja: — Ja ta nebutu, šie aģenti būtu mums uzrādījuši bandītu adreses. Tas nav pa jokam — trīsdesmit pieci pāri acu un ausu.

— Neaizmirstiet, Grīnveisa kungs, ka tieši pec manu aģentu ziņām, — Kravcovs aizvainots iebilda, — jūsu operatīvie darbinieki nakts operācijas laikā atrada visrezultatīvākos dzīvokļus, un, ja bandīti tur netika notverti, nav mana vaina. Tas, ka viņi tur bijuši, tomēr ir fakts.

— Pareizi, — Grīnveiss piekrita. — Uzticēšu jums noslēpumu: tas jūs arī glāba no daudz lielākām nepatikšanām. Nekas, Konopļov! Ieteicu jums savas dotības parādīt zonderkomanda, šai ziņā tur ir lielas iespējas. Vispār esmu pārliecināts, ka bandīti bāzējās nevis pilsētā, bet mežos un sādžās. Ja jūs tur atradīsiet bandītu, kas kaut tik, cik melns aiz naga, piedalījies sprādzienu rīkošanā, un dzīvu atgādāsiet šurp, Kleiners noņems savu dzelzs krustu un uzkārs to kaklā jums. Ja jūs būtu redzējis, kādu šifrogrammu viņš saņēma no Hitlera un Kaltenbrun-nera! Atrast bandītu, kas piedalījies spridzināšanā, Kleineram

ir goda lieta. Darbojieties, Konopļov, šai virzienā un uzskatiet, ka esat ticis uz zaļa zara. Tikai nenoņemieties tur ar tādām pašām muļķībām, ar kādām nodarbojāties šeit.

— Tas būtu? — Kravcovs parauca uz augšu uzacis.

Grīnveiss iesmējās.

— Nekad neaizmirsīšu lielisko rēviju: Konopļova kungs un viņa vērtīgā dāvana vācu armijai, kinokamera, aplausi. — Viņš nicīgi palūkojās Kravcovā. — Mēs visi smējāmies par šīm ērmī-bām, it īpaši par jums pašu. Vairāki mušu virsnieki gribēja jūs aizvilkt uz kazino un tur no sirds aprunāties par jūsu ieguldījumiem. Tomēr vēlāk nosprieda, ka ar tādu ideālistu ir bīstami runāt. Ko var zināt, aizskriesiet vēl pie Kleinera ... — Grīnveiss pielieca savu nelīdzeno seju tuvāk Kravcovam. — Nu, un ko tas jums deva? Ko? Jūs tomēr izlingoja ārā no šejienes, un arī pats galvenais rēvijas režisors Kleiners karājas mata galā; uzpūtīs kāda vēja pūsma, un mats pušu būs. Jūs, Konopļov, toreiz nespēlējāt uz pareizās stīgas, jā, nespēlējāt uz pareizās ... — viņš nobeidza gandrīz bēdīgi.

54. NODAĻA

Kopš tās svētdienas, kad bija notikuši sprādzieni, Markovs strādāja ar ārkārtīgu spriegumu. Viņš zināja, ka paniku, kas hitleriešu vidū bija radusies tūlīt pēc diversijām, nomainīs mežonīgs terors. Pagrīdes apgabala komiteja darīja visu iespējamo, lai hitleriešu prettrieciens nodarītu mazāk zaudējumu. Šajās dienās divas partizāņu brigādes sāka reidu no ziemeļiem uz dienvidiem, savā ceļā iznīcinādamas sādžās izvietotos fašistu garnizonus. Hitleriešiem neatlika nekas cits kā no pilsētas pārsviest uz laukiem vienu SS karaspēka pulku un divus slovaku bataljonus. Pilsētā tika pasludināts īpašs režīms. Tiklīdz iestājās tumsa, uz ielām vairs nebija brīv parādīties. Bez pārtraukuma notika tvarstīšana, plaši aresti; grāvī aiz pilsētas stadiona katru nakti apšāva pilnīgi nevainīgus cilvēkus.

Naktī esesiešu rota aplenca māju, kurā atradās Budņicka kareivju bāze. Tobrīd tur bija deviņi cilvēki. Notika īsta kauja, un tikai divi — viens no tiem bija Budņickis — spēja izlauzties no aplenkuma.

Rudins pagaidām dzīvoja samērā mierīgi, tomēr Markovs bažījās arī par viņu.

Vakarā Budņicka kareivis, kas bija gājis uz tikšanos ar Baba-kinu, atnesa satraucošu ziņu. Iepriekšējā diena pie Babakina bija vajadzējis ierasties Kravcovam, tomēr viņš nebija atnācis.

īsi pirms rītausmas Ga|ina Gromova pieņēma steidzamu Star-kova radiogrammu.

«Nepieciešams jau laikus pārdomāt, kada veida aizkavēt gestapo un «Saturna» arhīvu izvešanu, kad hitleriešu karaspēks sāks atkāpties. Uzdevums ārkārtīgi svarīgs. Lai ar to nodarbojas Savuškins, kas pašlaik ir brīvs, un Budņicka grupa. Apsveriet, ka izmantot partizāņu un pagrīdnieku palīdzību. Savu plāna projektu paziņojiet man un biedram Aleksejam. Rūpnīcā diversiju labāk nerīkojiet, bet, gluži otrādi, dariet visu, lai rūpnīcu saglabātu un pretinieks nevarētu izvest iekārtu. Jūsu virzienā notikumi sāksies ļoti drīz. Ar sveicienu Starkovs.»

Markovs domāja. Radiogramma novirzīja viņu no lielajām rūpēm, kas tomēr nebija galvenās, uz vissvarīgāko mērķi un uzdevumu. Izmantot Savuškinu viņš vairs nevarēja — tas jau pirms trim dienam bija devies uz partizāņu brigādi. Šorīt pilsētu bija pametuši arī Budņicka kareivji. Pagaidām pilsētā uzturējās tikai Budņickis, bet pēc Kļavas boja ejas viņš izskatījās tik nomākts, ka Markovs baidījās viņam kaut ko uzdot.

Nākamajā dienā Markovs nodarbojās ar Maskavas norādījumu izpildi. Rūpnīcā viss likās nokārtojamies labi. Noskaidrojās, ka pagrīdnieki, kas tajā darbojas, nodibinājuši kontaktu ar inženieri, pēc tautības čehu, un tas stipri atviegloja uzdevuma izpildi. Grūtāka izrādījās operācija, kuras mērķis bija iegūt «Saturna» un gestapo arhīvus. Pašreiz pārsviest partizāņu vienību uz tā ceļa rajonu, pa kuru nez kad vēl brauks «Saturna» mašīnu kolona, nozīmēja nelietderīgi izmantot partizāņu spēkus. Tāpēc norunāja, ka vienība dosies ce|ā tūlīt pec Markova pirmā signāla. Bet vai Rudinam būs iespējams laikā paziņot par «Saturna» evakuāciju?

Atkal pienāca vakars. Par Kravcova likteni vēl vienmēr nekas nebija zināms. Tikko bija atgriezies Budņicka kareivis un ziņoja, ka Babakina «pastkastīte» ir tukša. Atceļā netālu no bāzes viņš bija uzgrūdies esesiešu grupai.

— Tīrā laime, tīrā laime, — kareivis nervozi atkartoja, stāstīdams par to Markovam. — Viņi parādījās pie stūra. Piecdesmit soļu no manis, ne vairāk. Bet es atrados taisni pie atvērtiem vārtiņiem, kas veda kādā pagalmā. Tīrā laime! Un tur sakņu dārzs un žogā caurums, pa kuru var nokļūt kaimiņu pagalmā.

No turienes izdrāzos uz paralēlās ielas un kā bulta atlidoju šurp. Tīrā laime! ...

— Vai jūs nešāvāt? — Markovs jautāja.

— Tā kā nebūtu vis...

Pagraba dziļo klusumu iztraucēja skaņas, kas naca no galvenās ieejas. Markovs sāka klausīties un uzsauca Koļam, lai tas aiziet paskatīties, kas tur notiek.

Nācējs katrā ziņā bija savējais. Pie tālākajām durvīm atskanēja norunātais klauvējiens. Koja aizskrēja tās atvērt un drīz vien atgriezās kopā ar kareivi Ričkovu, kas divatā ar pārinieku tonakt apsargāja bāzi.

— Gravā kaut kas nav labi, — Ričkovs ziņoja Markovam. — Pirms minūtēm divdesmit uz turieni aizgāja pieci hitlerieši ar suni. Tagad viņi tur knosās. Dzirdams, ka rej suns un viņi rājas cits ar citu. Otrais postenis, tas, kas atrodas gravā, protams, sevi neatklāj. Pirms piecām minūtēm viens no tiem hitleriešiem, kas pirmīt aizgāja uz turieni, steigšus devās atpakaļ uz pilsētu. Ja nu viņi ir atraduši eju un aizsūtījuši pēc palīgspēkiem?

Markovs vienā mirklī izlēma: negaidīt, bet aizsteigties notikumiem priekšā. Jāiet uz rezerves bāzi. Sagatavošanās bija pabeigta jau agrāk. Katrs paķēra savu nesamo. Markovs paņēma uz muguras somu ar pašiem svarīgākajiem dokumentiem. Visi pārbaudīja ieročus. Pārgājiens uz rezerves bāzi bija izplānots jau sen, ar katru pārrunāts, un tagad atlika tikai doties ceļā.

— Iesim pēc mums zināmā maršruta, — Markovs sacīja. — Ja gadīsies kāds sarežģījums, pēc manas pavēles izklīdīsim un katrs dosimies uz priekšu pa savu ceļu.

Koļa brīdi pagaidīja un, kad visi jau bija pazuduši ejā, kopā ar Ričkovu ieslēdza mīnas detonatoru, pulksteņa mehānismu uzstādot uz pieciem rītā; nodzēsuši lampiņu, abi steidzās panākt savējos.

Pie izejas no drupām gaidīja Ļidņevs — otrais apsardzes kareivis.

— Manuprāt, viņi atraduši eju, — kareivis čukstēja Markovam. — Visas skaņas nāk no turienes.

— Aizlieniet līdz postenim, kas atrodas gravā, — Markovs pavēlēja. — Pasakiet, lai viņi to pamet, un pa apkārtceļu dodieties uz jauno bāzi. Vai visu atceraties?

— Tieši tā, atceros.

Ļidņevs pazuda krūmos, kas auga pie gravas.

Ceļš uz rezerves bāzi jau iepriekš bija rūpīgi pārdomāts un pārbaudīts. Tajā bija tikai viena Joti bīstama vieta — tilts, kas veda pāri dzelzceļa atzarojumam. Patiesību sakot, briesmas gan draudēja uz katra soļa, jo pilsētā vēl vienmēr bija daudz kareivju un bez pārtraukuma notika tvarstīšana.

Viņi pārskrēja pāri ielai un sāka iet pa nomales dārziem. Iešana bija ļoti grūta: pēc nesen nolijušā lietus dobju vagas bija pilnas ar ūdeni, valkanā zeme lipa pie kājām.

Kad viņi bija tikuši pāri pirmajam sakņu dārzam, aiz muguras, tur, kur atradās atstātā bāze, atskanēja haotiska šaudīšanās. Markovs bažīgi nodomāja: ja nu tur pēkšņi atnācis Rudins vai Kravcovs? Lai nu bija kā būdams, viņš neko vairs nespēja līdzēt. Markovs sāka iet ātrāk, un visi pārējie steidzās viņam līdzi.

Viņi izgāja cauri parkam, kas atradās pie katedrāles, pa nomaļu šķērsielu nokļuva līdz krastmalai un tālāk devās uz priekšu gar pašu krastu, kur pacēlās stāva krauja. Tur, kur upe sāka mest asu līkumu, attālinādamās no pilsētas, viņi pa krauju uzkāpa augšā, pagāja garām tirgus žogam, pēc tam pagriezās pa kreisi un sāka iet pa klusu šķērsielu, kuras galā atradās gājēju tilts, kas veda pāri dzelzceļam. Markovs apstājās, pagaidīja, kamēr būs pienākuši tuvāk pārējie, tad ātriem soļiem devās uz priekšu. Kad viņi bija nogājuši pusceļu līdz tiltam, soļus divdesmit aiz viņiem pa kādiem vārtiem iznāca četri hitlerieši. Nakts bija tumša, un tie drīzāk gan tikai izdzirda soļus, kas aizvien vairāk attālinājās.

— Halt!

Šis uzsauciens tukšaja, klusaja šķērsielā šķita briesmīgi skaļš.

Markovs nolēma izmantot tumsu un, turēdamies tuvu māju sienām, sāka skriet uz priekšā redzamo blāvo gaismas spraugu — tur šķērsiela izbeidzās netālu no gājēju tilta. Kaut tikai tiktu pāri šim tiltam! Aiz tā tūlīt sākas slimnīcas parks, kurā iespējams paglābties.

— Halt! — sauca aiz muguras, un varēja dzirdēt, kā klaudz smagi karavīru zābaki.

Kad Markovs bija izskrējis no šķērsielas un devās augšā pa priekštilta paaugstinājumu, aiz muguras atskanēja šāvieni.

— Ātrāk, ātrāk! — viņš sauca.

Sākumā hitlerieši bija diezgan laiski — izšāva tikai divas trīs īsas automāta kārtas, bet, kad viņi šķērsielas galā, kur bija gaišāks, ieraudzīja skrejošu cilvēku siluetus, apšaude kļuva niknāka.

Ko|a skrēja pēdējais, tāpēc, kad viņš pakrita, to tūlīt neievēroja. Ka Kojas vairs nav, pamanīja kareivis Ričkovs, kas skrēja viņam pa priekšu.

— Zēna nav! — viņš iesaucās un metās atpakaļ.

Tai laikā pārējie jau devās pāri tiltam. Hitlerieši parādījās šķērsielas galā. Tūlīt atskanēja divi pistoles šāvieni, un kāds hitlerietis iebļāvās nelaba balsī. Ričkovs izšāva garu automāta kārtu. Viņš jau bija ieraudzījis Koju sēžam celiņa malā. Zēns rokā turēja pistoli. Ričkovs piesteidzās klāt un, izmantodams to, ka hitlerieši pēc automata kārtas bija paslēpušies šķērsielā, paķēra Koļu aiz rokas un sāka vilkt.

— Ātrāk, ātrāk! Vai tu prātu esi zaudējis, vai?

— Kāja! — Koja ievaidējās.

Ričkovs paķēra zēnu rokās un sāka skriet pāri tiltam. Kad viņi atradās uz tilta kūkuma, hitlerieši atkal atklāja niknu uguni. Ričkovs juta trulu triecienu kreisajā plecā, gandrīz pakrita, tomēr noturējās kājās un skrēja tālāk. Viņu jau aizsedza tilta kūkums. Paskrējis vēl gabaliņu, viņš metās pa kreisi un, piespiedis Koļu sev klāt, nokūleņoja lejā pa nogāzi, tur pielēca kājās un, ticis līdz pazemajam slimnīcas mūra žogam, pārvēla pāri zēnu, pēc tam parlēca pats. Pēkšņi Ričkovs sajuta briesmīgu nespēku. Koja gulēja līdzās un klusi vaidēja. Aiz žoga bija dzirdamas balsis un soļu dipoņa. Hitlerieši apstājās un sāka par kaut ko strīdēties, droši vien par to, kur palikuši bēdzēji. Šeit, pie slimnīcas žoga, ceļš pagriezās pa labi uz mežu, kas atradās pavisam tuvu. Vāciešu balsu kņadā Ričkovs skaidri saklausīja tikai vienu saprotamu vārdu — «partizāni». Vācieši droši vien nosprieda, ka partizāni aizskrējuši uz mežu, un, brīdi vēl pagaidījuši, pagriezās atpakaļ uz pilsētas pusi. Kad viņu soļi nebija vairs dzirdami, Ričkovs, pārvarēdams niespēku, piecēlās, paņēma rokās apklusušo Koļu un gribēja to uzvelt sev uz muguras, bet skaudras sāpes kā ar nazi iedūra plecā. Tad Ričkovs noņēma no kakla automātu, tā siksnu palika Koļam zem padusēm un sāka viņu vilkt pa zemi.

Pie slimnīcas ēkas gaidīja Markova sūtīts kareivis. Pa diviem viņi ienesa Koļu dziļāk slimnīcas parkā.

Rezerves bāzes ierīkošana slimnīcas morga pagrabā bija labi pārdomāta. Hitlerieši nekad neiegriezās morgā, kas parasti bija pilns ar līķiem. Turklāt tai pagraba daļā, kurā atradās rezerves bāze, sākās pazemes eja, kas veda uz infekcijas slimnieku korpusa pagrabu. Arī šim korpusam hitlerieši gāja apkārt ar

likumu. Markovs un viņa ļaudis nepieciešamības gadījumā varēja pāriet uz infekcijas slimnieku korpusu, kur ar pagrīdi saistīts ārsts apguldīs viņus gultās un uzdos par slimniekiem.

Zemo pagrabu, kur oda pēc karbola, vāji apgaismoja kvēpene. Pa slīpajām sienām, kas valgi spīdēja, šaudījās cilvēku ēnas. Netālu no kvēpenes uz grīdas sēdēja Markovs. Rokās viņš turēja mirstošo Koļu. Laikam gan bija noticis tā. Vispirms zēnu ievainoja kājā. Viņš aizlīda celiņa malā un nolēma likt dārgi samaksāt par savu dzīvību, tomēr paguva izšaut ar pistoli tikai divreiz. Vēlāk, kad Ričkovs viņu jau nesa, otra lode Koļam trāpīja netālu no kakla skriemeļiem. Pašreiz viņš bija bez samaņas. Mazliet tālāk Gaļina pārsēja Ričkovam lodes saārdīto plecu. Meitene ik pēc brīža paraudzījās uz Koļu, un pa seju viņai plūda asaras.

No infekcijas slimnieku korpusa pa apakšzemes eju atsteidzās ārsts — kalsns, izpūris večuks. Viņš, it kā nekas vairs nespētu viņu pārsteigt, nesatricināmā mierā izmeklēja Koļu un ātri noteica:

— Te viss ir cauri. Kas vēl?

Viņam parādīja uz Ričkovu.

Atraisījis pārsēju, viņš apskatīja ievainojumu.

— Pārsien atkal! — viņš pavēlēja meitenei un, piecēlies kājās, vaicāja: — Kurš te ir galvenais?

— Es, — Markovs neskanīgi atbildēja.

— Zēnu pēc stundas, ne vēlāk, uznesiet morgā un nolieciet kreisajā pusē. Tur guļ bērni. Bet viņu, — ārsts pamāja uz Ričkova pusi, — rīt izmeklēšu vēlreiz. Viņam nav nekas bīstams.

Neteicis vairs ne vārda, ārsts pazuda melnajā pazemes ejas caurumā. Pagrabā bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā čūkst kvēpenes dakts. Koļa vairs neelpoja; viņš sastinga aizvien vairāk, vēl vienmēr gulēdams Markova rokās. Gaļina Gromova saka šņukstēt. Markovs strauji pagriezās pret viņu.

— Radiste Gromova, vai rācija uzstādīta? Pēc piecām minūtēm jums jāklausās Maskava.

Markovs saudzīgi noguldīja zēnu uz grīdas un piecēlās.

— Aiznesiet Koļu uz morgu, — viņš teica kareivjiem.

Tieši piecos no rīta pagrabā dobji atbalsojās dārdošs grāviens.

— Mūsu agrākās bāzes vairs nav, — Markovs klusi sacīja. — Koļas pēdējais darbs . . .

Drīz pēc tam atnāca kareivji, kas sardzes dienestu bija pildījuši

gravā, un pēc viņiem aizsūtītais Ļidņevs. Viņi satraukti cits caur citu stāstīja, kas tur bija noticis.

Nebija šaubu, ka pirmā hitleriešu grupa tur ieradās, nekā nezinādama par slepeno eju. Viņi nokāpa lejā apmēram simt metru pa kreisi no šīs ejas un sāka iet pa gravu. Hitleriešiem līdzi bija suns, viņi to palaida vaļā no saites, tas sāka skraidīt gar eju un riet. Vācieši, piegājuši klāt un ar kabatas lukturīti apgaismojuši aizmaskēto eju, saprata, ka tā ved uz kādu slēptuvi, tomēr caurumā iekšā nelīda, bet aizsūtīja vienu no savējiem uz pilsētu pēc palīgspēkiem; četri palikušie novietojās ap eju un gaidīja. .Vai nu viņiem bija kas rēgojies, vai tāpat vien, gribēdami pabaidīt, viņi pēkšņi sāka šaut. Ar trasējošām lodēm šāva iekšā ejā. Apsardzes kareivji, kuri atradās gravas otrā pusē, to redzēja, bet, būdami pārliecināti, ka bāzē jau izziņota trauksme un tiek darīts viss, kas vajadzīgs, uguni uz vāciešiem neatklāja, jo tas aizdomas tikai pastiprinātu. Tūlīt pēc tam pie viņiem atsteidzās Ļidņevs un paziņoja, ka mūsējie no bāzes aizgājuši. Apsardzes kareivji nolēma vēl projām neiet, bet paskatīties, kas notiks tālāk.

Atbrauca smagā mašīna, atvezdama ne mazāk kā divdesmit kareivju. Viņi visi drūzmējās pie ejas, spīdināja kabatas lukturīšus, pētīja pēdas. Daži ielīda iekšā. Tad apsardzes kareivji pāri gravai izšāva uz vāciešiem vairākas automātu kārtas. Sacēlās kņada, vācieši aši izklīda pa nogāzi un no vairākām vietām uz labu laimi sāka šaut pāri gravai. Apsardzes kareivji bija labi paslēpušies mālu bedrē. Iegaumējuši, kur vācieši atrodas, viņi pagaidīja, kad šaušana otrā pusē būs aprimusi, pēc tam apšaudīja noskatītos mērķus. Tāda apšaude ilga gandrīz divas stundas, tad atbrauca vēl viena mašīna ar kareivjiem. Vācieši sāka rīkoties pēc plāna — daļa no viņiem visu laiku šāva pāri gravai, bet citi ielīda ejā. Izlietojuši gandrīz visas patronas, apsardzes kareivji pameta mālu bedri. Bāzi viņi sasniedza bez jebkādiem piedzīvojumiem ...

Divus kareivjus Markovs nosūtīja patrulēt pie morga, bet pārējiem pavēlēja likties gulēt. Kvēpeni viņš nodzēsa. Melnā tumsa it kā saplūda kopā ar mūra pagraba klusumu un šķita gulstamies uz cilvēkiem. Atspiedusies ar elkoņiem uz rācijas un apsegusies ar telteni, Gaļina Gromova mēģināja aizmigt, tomēr miegs nenāca. Koļa visu laiku kā dzīvs stāvēja acu priekšā; viņai vajadzēja tikai iedomāties, ka zēns tagad guļ morgā starp miroņiem, un tūlīt aiz šausmām gribējās kliegt. Gaļinu smacēja

asaras, bet viņa baidījās, ka raudas izdzirdēs Markovs, un tik cieši sakoda zobus, ka sāka sāpēt deniņos. Priekšnieks viņai pašreiz šķita cilvēks bez sirds.

Negulēja arī Markovs. Neviens nezināja, cik sāpīgi viņš pārdzīvo sava jaunā adjutanta bojā eju. Vēl vairāk — zēna nāvē Markovs vainoja sevi. Cik reižu viņš bija Starkovam ziņojis par Koļu, par to, ka zēnu vajadzētu nogādāt Maskavā, un tūlīt atkal tikpat kā aizmirsis. Bija pierasts, ka garajās vientulības stundās blakām vienmēr ir šī skaidrā dvēsele. Vienīgi Koļa zināja, ka Markovs spēj ar viņu stundām runāt par daždažādām lietām, atbildēt uz daudzajiem jautājumiem, kas satrauca zēnu. Vai, teiksim, Hitleram ir sirdsapziņa? Kas atrodas debesīs aiz vistālākajām zvaigznēm?... Tagad šī jaunā dzīvība bija izdzisusi pašā plauksmes sākumā. Nebija vairs nekādas nozīmes Markova iecerēm, kā veidot Ko|as nākotni, sapnim par to, ka zēns k|ūs labs mākslinieks. Pēkšņi Markovs atcerējās, ka iepriekšējā bāzē kaut kur palika albums ar Kojas zīmējumiem. Viņš strauji piecēlās no grīdas, it kā gatavodamies tūlīt iet tam paka) ... Nekas, nekas nebija palicis pāri no cilvēka, tikai atmiņas par viņu . . .

Kaktā, kur atradās Ga|ina, bija dzirdamas apspiestas raudas. Apgaismodams sev ceļu ar lukturīti, Markovs piegāja pie Gaļi-nas un apsēdās blakām.

— Nevajag, Ga|ina, nevajag, — viņš klusi teica un, sataustījis meitenes roku, to cieši saspieda. — Nevajag, es tevi lūdzu.

— Kāpēc viņš? Kāpēc viņš? — Gaļina teica aizsmakušā balsī un tūlīt atkal iešņukstējās.

— Karam, Gaļina, viss vienalga. Vainīgs esmu es. Domāju, ka ķēdes beigās būs drošāk.

— Kāpēc viņš? Bet kāpēc tieši viņš?

Markovs klusēja.

— Ak dievs, cik es esmu nelaimīga! — Gaļina sacīja klusi un žēli.

— Tu, Gaļina, esi laimīga, — Markovs iebilda. — Ļoti laimīga. Savu dzīvi esi sākusi tik skaisti, ka tevi daudzi var apskaust. Ļoti daudzi. Tu taču esi vēl tikai meitene, bet te ne katrs vīrietis spētu izturēt. Tu varbūt esi apvainojusies, ka neesmu tev teicis neviena laba vārda par tavu darbu? Piedod. Tikai nedomā, ka nekā neredzu, nekā nejūtu. Darbs ir tāds, ka sirds vairāk jāatdod citiem, it īpaši tiem, kas atrodas nāvei vairāk pa tvērienam nekā mēs. Aizgāja bojā Dobriņins. Un atlūza gabals no

sirds. Tagad Ko|a ... Atkal gabals. Es tevi lūdzu — neraudi. Man ir |oti grūti, Gaļina. Ļoti.

— Es neraudāšu, — Gaļina čukstēja. — Piedodiet.

— Nē, raudi vien. Tikai klusām. Zinu, ka no asarām kļūst vieglāk.

— Reiz noraudāju visu nakti, tomēr vieglāk nekļuva.

— Vai toreiz, kad viņš tevi pievīla? — Markovs klusi vaicāja un juta, ka Gaļina pavelk nost roku. — Man pastāstīja Koļa.

Gaļina roku atbrīvoja pavisam.

— Tas nav tiesa.

— Viņš zināja, ka izdarījis slikti. Vai atceries notikumu ar savu ģīmetni? Es brīnījos, ka zīmējumā esi tik bēdīga. Viņš paskaidroja, ka tāda tu izskaties tad, kad paliec viena ar savām domām. Un tad nu viņam izspruka . . . Viņš taču tevi ļoti mīlēja. Neļaunojies uz viņu... Bet to cilvēku aizmirsti. Tas nav tevis cienīgs.

— Vai tad uz Koļu var ļaunoties ... — Gaļina teica un smagi nopūtās.

Viņi ilgi klusēja.

Atskanēja vairāki dobji dārdieni, pagrabā bija jūtami aprauti grūdieni. No griestiem sāka birt kaļķi. Ieklausījies trokšņos, Markovs sacīja:

— Šķiet, mūsējie bombardē. Varbūt lidotāju vidū ir arī tavs tēvs. Kā tev gan laimējies, Gaļina! Tu karo blakus viņam.

Gaļina atkal nopūtās.

— Parādiet, lūdzu, gaismu, jāpaskatās, cik pulkstenis. Laiks klausīties Maskavu ...

55. NODAĻA

Vācu karaspēka stāvoklis Centrālajā frontē kļuva aizvien grūtāks. Lai gan Berlīnes radio klaigāja par centrālā grupējuma varenību, kas esot kā granīta klints, bija jau skaidrs, ka šis granīts daudz neatšķiras no māla. Pirmajā vasaras mēnesī padomju karaspēks ar straujiem triecieniem gan šur, gan tur likvidēja sev nepatīkamus frontes izliekumus. Visiem bija skaidrs, ka tas vēl nav galvenais uzbrukums, tomēr neapšaubāmi jau uzskatāms par priekšspēli.

Tai laikā hitleriešu propaganda aizdomīgi klusēja par otro fronti. Vēl pavasarī, ieradies hitleriešu partijas apgabalu piln-

varoto sanāksmē, Gebelss savā runā cik spēdams bija ņirgājies par ang|u un amerikāņu impotentumu, par to, ka viņi uzsākuši romānu ar Kremli un tagad nezina, kā paglābties no ta kaislīgās tieksmes pēc otrās frontes. Runu pārraidīja pa radio, un nacistu dižvīru skaļo smiešanos dzirdēja visa pasaule.

— Mums līdz kaklam apnikusi, — Gebelss kliedza, — šī Čer-čila un Rūzvelta nebeidzamā pasaciņa, kas tiek melsta to dēļ, kuriem ir vāji nervi. Ja viņi, zaudējuši saprātu, metīsies pāri Lamanšam, tad sadauzīs savus cietos paurus pret Atlantijas vaļņa tēraudtvirto varenumu. Mēs par to gādāsim . . .

Vēlāk Gebelsa runa bija publicēta laikrakstos, un tur šiem vārdiem sekoja šķelmīga piebilde: «Ovāciju Atlantijas valnis.» Tomēr tieši pēc šīs Gebelsa runas Berlīnes oficiālās aprindas par otro fronti vairs nebilda nek6. Tagad šis temats bija atdots feļetonistu un karikatūristu ziņā. Tikai maija Hermanis Gērings, atbildēdams uz korespondenta jautājumu, vai iespējams pretinieka iebrukums no Lamanša puses, izteicās: «Vadonis mūs māca nodarboties nevis ar pļāpāšanu, bet ar reālām lietām, tāpēc labāk runāsim par ko citu.» Varēja likties, ka hitleriešu barvežiem tiešām apnikusi «angļu un amerikāņu pasaciņa», tāpēc viņi tagad nekā arī nesaka par otro fronti. Tomēr tā vis nebija. Labi informēti ļaudis, kas strādāja hitleriešu ģenerālštābā, un arī daudzi ģenerāļi zināja, ka nekāda Atlantijas vaļņa patiesībā nav, ka šo «Rietumu cietoksni» izdomājis un savā iztēlē uzcēlis Gebelss. Viss, kas bija saistīts ar otrās frontes perspektīvām, it īpaši izraisīja bažas ģenerāļos, kuri atradās šeit — karaspēka centrālā grupējuma zonā. Tas notika tāpēc, ka pēdējā laikā te saņēma Hitlera pavēles par divīziju pārsviešanu uz citām frontēm. Šīs pavēles apspriest neviens neuzdrošinājās. Ģenerāļi, plecus raustīdami, apgalvoja apakšniekiem, ka pēc precīzām, vadoņa rīcībā esošām ziņām tuvākā laikā krievu uzbrukums Centrālajā frontē neesot gaidāms, tāpēc viņš esot nolēmis nodrošināt sevi Rietumos. Pēc tam pienāca Hitlera pavēle, kurā bija runa par nepieciešamību atsaukt no frontes veselu armiju. Tā, lūk, tikai tagad lika sevi manīt jau sen pamazītēm iedarbinātā dezinformācijas sistēma, ko, izmantojot notvertos vācu izlūkdienesta aģentus, bija izveidojis padomju pretizlūkošanas dienests. Šajos viltīgi un gudri izliktajos slazdos iekrita Kanariss un pēc tam arī hitleriskās Vācijas ģenerālštābs. Viņi noticēja, ka krievu armija gatavo pārrāvumu tur, kur to varēja gaidīt vismazāk. Vienīgais, ko spēja karaspēka centrālā grupējuma ģenerāļi, bija — savos ziņojumos Galvenajai mītnei piesardzīgi likt noprast, ka krievu uzbrukums viņu frontē tomēr pilnīgi iespējams ...

Šai laikā Ščukins sāka bīstami steigties.

Strādādams grupā «Divi ikss», viņš par stāvokli Centrālajā frontē zināja joti maz, tomēr juta visapkārt lielas bažas. Grupā «Divi ikss» Millers it vienkārši aizliedza darba laikā runāt par kara norisi. Vēl vairāk — viņš pavēlēja izvākt no visām dienesta telpām radioaparātus, paskaidrodams, ka viņa grupas darbinieki tērējot pārāk daudz laika, lai noklausītos kaut vai tikai virspavēlniecības ziņojumus vien. Ščukins nervozēja — viņam gribējās pēc iespējas drīzāk un labāk pierādīt Rudinam, ka solījums bijis patiess, gribējās izpelnīties Dzimtenes piedošanu, tomēr darbs grupā «Divi ikss» bija organizēts tā, ka Ščukins zināja tikai to, ko darīja pats. Viņš nespēja saprast galveno — kāpēc šī grupa sūta uz Maskavu aģentus ar dokumentiem, kas paredzēti dzīvošanai Padomju Savienībā pat pēc kara. Viņa darbā radās aizvien vairāk neskaidrību. Ziemas beigās Ščukina uzdevums bija nopratināt piegādātos kara gūstekņus un izraudzīties tos, kas varētu kļūt par aģentiem. Tomēr atlasītos cilvēkus nosūtīja nevis uz skolu, bet uz speciālu grupas nodaļu, kura atradās Millera tiešā vadībā, un, kas pēc tam notika ar aģentiem, Ščukinam nebija zināms. Pilnīgi neatkarīgi no aģentu izraudzīšanas viņam uzdeva arī izgatavot dokumentus, kas bija jāatdod Milleram, pat nezinot, uz kāda vārda tie vēlāk tiks izrakstīti.

Pavasarī pie viņa sāka sūtīt gūstekņus, kas neapšaubāmi bija atlasīti jau iepriekš, turklāt pēc noteikta principa. Atrazdamies kara gūstekņu vai arī koncentrācijas nometnē, viņi bija aktīvi palīdzējuši bendēm un zināja, ka atpakaļceļa vairs nav, ka no savas tautas gaidīt žēlastību ir veltīgi, tāpēc bija gatavi uz visu. Sākumā Ščukins nespēja saprast, uz ko viņi cer, dodami piekrišanu atgriezties Dzimtenē kā aģenti, tomēr drīz vien šis apstāklis kaut cik noskaidrojās. Grupa «Divi ikss» saņēma no Berlīnes čemodānu ar tīrām padomju pasēm. Vesela brigāde, kurā bija arī Ščukins, sāka tās izpildīt. Tajās iespieda pat pierakstīšanas zīmogus. Ščukins ievēroja, ka pierakstīšanos atzīmē ar dažādu pilsētu zīmogiem, tikai ar Maskavas ne. Tomēr joprojām viņš nezināja, uz kādiem vārdiem šīs pases tiks izrakstītas. Kļuva skaidrs, ka notiek pilnīga ādas maiņa, un tas, protams, apmierināja ikvienu hitleriešu rokaspuisi. Tātad no

nepastāvīgajiem kara laiku dokumentiem grupa «Divi ikss» bija atsacījusies, bet tāpēc vēl mazāk varēja saprast, kā pašreiz, kad pastāv karastāvoklis un visi padomju cilvēki ir tik modri, aģenti varēs kaut kur apmesties uz dzīvi, ja viņiem ir pase, bet nav nekādu karaklausības dokumentu. Par to visu Sčukins lauzīja galvu, cenzdamies izdomāt, kā lai šajos apstākļos izpilda savu pienākumu, un nervozēja aizvien vairāk.

Pusdienas laikā Sčukinu izsauca pie Millera. Birkners, kas bija atnācis viņam paka], gaidīja, kamēr viņš, izpildīdams noslēpumu glabāšanas ceremoniālu, ieslēdz papīrus seifā, tāpēc piezvanīt Rudinam nebija iespējams. Viņi bija vienojušies, ka ik reizes, kad Sčukinu aicinās pie sevis priekšniecība, viņš paziņos to Rudinam. Tādu kārtību nepiekāpīgi bija pieprasījis Sčukins pats. Viņš ļoti baidījās, ka var tikt atmaskots, un Ru-dins, nekā nezinādams, kas ar viņu noticis, nodomās, ka viņš aizbēdzis, lai izvairītos no pienākuma pildīšanas. Rudins, šo noteikumu pieņēma, tomēr viņam nepatika Sčukina vēlēšanās tādā veidā sevi nodrošināt. Vispār, jo vairāk viņš ar Sčukinu iepazinās, jo mazāk uz to pa|āvās. Tā gan nebija, ka Rudins viņam neticētu. Nē, Rudins redzēja, ka Sčukins no sirds vēlas izpelnīties Dzimtenes žēlastību, tomēr noskaidrojās, ka šā cilvēka raksturs ir pavisam citāds, nekā bija licies agrāk. Aiz drūmās noslēgtības neslēpās skarbs, ar lielu gribas spēku apveltīts raksturs, aiz tās atklājās pretrunās sapinies cilvēks, kurš ilgi nav spējis saskatīt nekādas izejas, cilvēks, kura nervi sasprindzināti līdz pēdējam. Tagad, kad izeja bija kļuvusi saskatāma, viņš ne tikai ar visu būtni traucās uz šo izeju, bet gribēja arī jau tagad nodrošināties pret jebkurām aizdomām. Rudins saprata, ka šā noskaņojuma dē| Sčukins nevar būt cīņas spējīgs tajā pakāpē, kādā nepieciešams būt tik sarežģītas un bīstamas spēles laikā.

Tiešām, Sčukins gāja pie Millera satraukts, gaidīdams pēkšņas briesmas. Viņš pašreiz domāja nevis par to, kā labāk sakopot visus spēkus un no briesmām izvairīties, bet vienīgi par to, ka viņš kuru katru brīdi var zaudēt tik laimīgi iegūto iespēju izrauties no atvara, kurā bija iekļuvis kara sākumā.

Millers viņu sagaidīja laipni.

— Man vajadzīga jūsu palīdzība, — viņš sacīja, parādīdams Sčukinam uz krēslu, kas bija nolikts pie galda. — Tūlīt atvedīs kādu meiteni, pareizāk sakot, bijušo meiteni, partizāņu vienības sanitāri, kas nokļuvusi gūstā un nometnē uzturējusi intīmus

sakarus ar kādu SS virsnieku. Tiesa, stāsta, viņi esot viens otru mīlējuši. Virsnieku, viņas mīļāko, no turienes aizvāca, viņa palika viena pati, un tagad gribam šo meiču padarīt par mūsu aģenti, pārsviest uz padomju aizmuguri. Turklāt gribam to darīt diezgan neparastā veidā. — Millers nozīmīgi palūkojās Šču-kinā. — Domāju, ka man nav jums jāatgādina: viss, kam par liecinieku jūs k|ūsiet, ir vislielākais noslēpums. Vai saprotat — vislielākais noslēpums?

Ščukins pamāja ar galvu.

— Tad nu tā. Mēs viņu no šejienes pārvietosim tuvāk frontei. Viņai būs jāsagaida padomju karaspēks un kādu laiku turpat jāpaliek dzīvot. Vēlāk, varbūt tikai tad, kad būs beidzies karš, viņai vajadzēs pārcelties uz Maskavu — adresi mēs iedosim. Tur meiču kāds laipni uzņems, iekārtos darbā, un pēc tam no viņas netiks prasīts nekas cits kā vien tas, lai gaida, kad ieradīsies cilvēks, kas formāli kļūs par viņas vīru. Pasakiet viņai skaidri un noteikti — tikai formāli. Mēs iedosim ļoti lielu summu padomju naudas, viņa būs pilnīgi nodrošināta. Velns parāvis, kas šai meičai vēl vajadzīgs? Es viņu apstrādāju jau Minskā, bet šī neparko nepiekrīt. Tīrā ērmība. To nevar pat saprast. Ja jūs zinātu, ar kādām pūlēm sameklējām šo kandidatūru! Meiča šķiet ideāla: mīlestības sakari ar esesiešu virsnieku dod mūsu rokās iedarbīgus draudus tai gadījumā, ja viņa gribētu k|ūt mums neuzticīga, piemērots arī vecums, viņas domāšanas veids — pirms kara strādājusi restorānā par bufetnieci. īsi sakot, viss būtu ideāli, bet pēkšņi tāda neizprotama ietiepība.

Millers paņēma telefona klausuli, nosauca numuru un pavēlēja atvest apcietināto Lidiju Oļeiņikovu. Kamēr viņš zvanīja, Sčukins domāja par vienu nupat dzirdētu teicienu: «... varbūt tikai tad, kad būs beidzies karš.» Viņš jau gribēja Milleram pavaicāt, vai nav pārklausījies, tomēr saprātīgi novaldījās.

— Runāsiet jūs, — Millers sacīja. — Varbūt krievam viņa vieglāk pakļausies. Jūsu sarunu ierakstīsim lentē un pēc tam izanalizēsim.

Pie durvīm pieklauvēja. Millers ātri aizgāja uz kabineta stūri, apsēdās tur krēslā un paņēma rokā žurnālu tā, lai tas aizsegtu seju.

Konvojnieks ieveda kabinetā vāju meiteni, ģērbušos vienkāršā, zilā kleitā. Viņai bija neizskatīga seja, lielajās, gaišzilajās acīs atspoguļojās mežonīgas bailes.

— Sēdieties, Ojeiņikova, sēdieties, — Sčukins labvēlīgi teica un parādīja uz krēslu, kas stāvēja mazajam galdiņam otrā pusē.

Viņa apsēdās un baiļu pilnām acīm palūkojās apkārt, uz mirkli ar skatienu pakavēdamās pie Millera.

Sčukins mazliet nogaidīja, tad ievaicājās labsirdīga skolotāja balsī:

— Vai esat pietiekami skaidri sapratusi mūsu priekšlikumu?

Jā, pietiekami, bet es to nedarīšu, — Ojeiņikova steidzīgi

nobēra, kā no galvas iemācījusies.

— Es tomēr atkārtošu vēlreiz.

Sčukins viņai pastāstīja to, ko pats pirms piecām minūtēm bija dzirdējis no Millera.

Ojeiņikova klausījās, pagriezusies pret logu. Kad Sčukins bija apklusis, viņa sacīja:

— Es to nedarīšu. Labāk nomiršu, bet to gan ne.

Pie viņiem pienāca Millers. Piebīdījis krēslu, viņš apsēdās blakus Sčukinam. Sejā viņam bija gaužām salds smaids. Kropļodams krievu vārdus, viņš jautāja:

— Vai jūs nepiekritīsiet arī tad, ja teiksim, ka cilvēks, kas Maskavā ieradīsies pie jums, būs jūsu karsti mīļotais draugs Helmūts?

Šie vārdi Ojeiņikovai bija kā pātagas cirtiens. Viņa pielēca kājās, tad atkal apsēdās un cieši piespiedās pie krēsla.

— Jā, jā, — Millers smaidīdams apgalvoja. — Tieši tā. Pie jums ieradīsies Helmūts. Tad ko mēs varam viņam ziņot? Vai gribat tikties ar viņu Maskavā? Jā? Nē?

Ojeiņikova palūkojās uz Sčukinu, tad atkal uz Milleru, pēc tam pavērsa skatienu uz loga pusi.

— Nu, nu, mēs gaidām atbildi. Mums nav daudz laika.

— Es to nedarīšu, — Ojeiņikova klusi atkārtoja.

— Vai tā arī ziņot Helmūtam? — tagad Millers jau vaicāja stingrā balsī.

— Ziņojiet.

— Padomājiet vēl!

— Man nav ko domāt. Nedarīšu — un cauri.

Šķita, ka AAillerā atsprāgusi vajā kāda atspere. Viņš pielēca no krēsla, paķēra smagu seifa atslēgu saišķi, kas bija nolikts uz galda, un sāka ar to atvēzeniski sist Ojeiņikovai pa seju. Viņas galva raustījās, uz pieres parādījās asinis, tomēr viņa pat neaizsedza seju ar rokām. Pēkšņi meiča uzrāvās kājās, metās

vispirms pie durvīm, pēc tam pie loga, viegli uzlēca uz palodzes un sāka ar plecu grūst ārā rāmi.

— Turiet viņu! — Millers iebļāvās.

Sčukins satvēra meiču aiz kājas, kad viņa bija jau līdz pusei izliekusies pa logu. Viņa nokrita uz palodzes. Pieskrējušais Millers novilka Oļeiņikovu uz grīdas un sāka viņu spārdīt. . .

Rudins visu šo dienu veltīgi centās satikt Ščukinu, ar kuru neatliekami vajadzēja aprunāties. Jau vakar vakarā viņš ar Ba-bakina starpniecību bija dabūjis šādu Markova zīmīti:

«Notverts vēl viens «Saturna» sūtīts aģents, ko, spriežot pēc dokumentiem, bija paredzēts iekonservēt uz ilgu laiku, pat uz pēckara periodu. Nekādas liecības par to apcietinātais nav devis. Starkovs kategoriski pavēl steidzami noskaidrot, kas īsti notiek.»

Rudins zināja tikai to, ka arī šo aģentu nosūtījusi grupa «Divi ikss». Vai tiešām Sčukins vēl vienmēr nekā nespēj izdibināt un tāpēc pēdējās dienās izvairās no tikšanās, vismaz to nemeklē?

Nākdams atpakaļ no ēdnīcas, kur Sčukinu satikt nebija izdevies, Rudins iegriezās pie Fogela.

Operatīvo sakaru zālē, kā vienmēr, bija vienmuļš troksnis, kurā saplūda kopā raidītāju slēdžu klaudzieni, reģenerācijas pīkstieni un radistu klusā sarunāšanās.

Fogels stāvēja pie kādas rācijas un, skatīdamies pāri operatora plecam, lasīja radiogrammu, ko tas pašreiz pierakstīja. Fogela sejā bija izbrīns. Ieraudzījis Rudinu, viņš ar rokas mājienu aicināja to pie sevis. Operators beidza pieņemt radiogrammu un pasniedza lapu Fogelam, bet viņš nelasījis padeva to Rudinam.

— Redz, cik tālu esam tikuši, — viņš sacīja. — Šie sīkmaņi sākuši mūs mācīt.

Rudins it kā negribīgi paņēma lapu un izlasīja:

«Uzskatām, ka turpmāk šeit uzturēties nav mērķtiecīgi un lietderīgi. Mūsu atgriešanās tiek vilcināta, bet vēlāk var rasties grūtības sakarā ar gaidāmo frontes pārvietošanos uz rietumiem. Paziņojiet, vai atļaujat mums atgriezties, un norādiet, kādā veidā mēs varētu to izdarīt. Cēzars.»

Rudins atdeva radiogrammu Fogelam. Tas nosvieda lapu uz galda un teica:

— Par gaidāmo frontes pārvietošanos viņi raksta tā, it kā viņiem būtu tieši sakari ar Galveno mītni Kremlī. — Pasaucis

dežurējošo sekretāru, Fogels pavēlēja aiznest šo radiogrammu pulkvedim Zombaham, bet pats paņēma Rudinu zem rokas, sacīdams: — Ienāciet pie manis ... pēc vecas tradīcijas.

Viņi iegāja Fogela dzīvojamā istabā. Rudins tur nebija iegriezies kopš ziemas un tagad jutās pārsteigts par nekārtību, kas valdīja istabā.

— Kas tad jums te notiek? — viņš iesmējās. — Vai veļas un citu mantu inventarizācija?

Fogels, nekā neatbildējis, piegāja pie skapja, izņēma konjaka pudeli, klusēdams piepildīja divas glāzītes, izbrīnījies paraudzījās, ka pudele jau tukša, un iesvieda to kaktā, kur kaudzē bija samesta netīra veļa.

— Iedzersim, Krāmer, lai viss kļūtu skaidrs, — viņš sacīja un, Rudinu negaidījis, iztukšoja glāzīti. — Kā man tas viss nepatīk!

— Kas īsti?

— Šķiet, es jau teicu — viss, — Fogels dusmīgi atcirta. — Bet jums, tāpat kā agrāk, viss patīk?

— Es daru savu darbu, — Rudins mierīgi atbildēja. — Neko citu negribu zināt.

— Liecieties mierā, Krāmer! Es jums ticētu, ja zinātu, ka esat akls kretīns. Jūs tikai negribat, pareizāk sakot, baidāties runāt. — Fogels zobgalīgi raudzījās Rudinā. — Atceros, reiz jums stāstīju, ka mana sieva ir ļoti bagātu vecāku meita. Tā, mēs esam jau mantojuši visu viņu bagātību. Sievastēvs, viņas māte un brālis gājuši bojā kādā naktī, kad amerikāņi uzlidoja Ham-burgai. Stāsta, ka neesot vairs arī pašas Hamburgas. Es, Krāmer, tagad esmu kļuvis bagāts. Pēc kara brauciet pie manis ciemos. Nopirkšu jahtu un uzbūvēšu vasarnīcu jūras krastā. Vai brauksiet?

Tas jau izklausījās pēc histērijas, un Rudins vērās Fogelā mazliet apjucis. So apjukumu Fogels, acīm redzot, noturēja par līdzjūtību un uzlika roku uz viņa rokas.

— Paldies, Krāmer. Redzu, ka jūs mani saprotat. — Fogels paņēma viņa glāzīti un iztukšoja. — Viss, Krāmer, ir gaužām pretīgi. Pienācis laiks, kad mūs pamāca mūsu pašu savākti skrandu proletārieši, bet pulkvedis Zombahs no rīta līdz vakaram tikai gudro visādus paņēmienus, kā Milleram likt saprast, ka viņš izturas pret to lojāli. Tpū! Millers, manuprāt, ņēmis un atgriezies savā zaņķī, savā gestapo un dara to, ko viņam pavēl ļaudis no Prinča Alberta ielas. Vai varenais Kanarisa izlūk-

dienests vēl pastāv? Varbūt tas jau nodots arhīvā? Dažreiz man šķiet, ka mans darbs, ko šeit daru, ir tikai tāda muļķīga spele. Tieši spēle. Bet kaut kur taču top īstā vēsture. Kad izlasu tādas radiogrammas, kādu saņēmu pirmīt, man gribas bēgt uz fronti. Labāk krist kaujā no krievu lodes nekā bezmērķīgi noņemties ar krievu kretīniem, kurus dēvē par armijas izlūkdienesta aģentiem. Blēņas! Jau pašā sākumā tikai blēņas, bet tagad it īpaši.

— Zinu, dārgo Fogel, ka esat cilvēks, kas pakļaujas noskaņojumam, — Rudins līdzjūtīgi uzsmaidīja. — Pāries, pāries arī tas. Bet sakarā ar tuvinieku nāvi pieņemiet manu sirsnīgo līdzjūtību. Tās ir īstas bēdas.

— Nē, Krāmer, — Fogels pagrozīja galvu iecirtīgi kā vērsis un sāka runāt, ātri iekaisdams aizvien vairāk. — Sievas vecāki . . . Lai nelabais viņus saspēris — kas viņi tādi bija? Pluto-krāti, kas viesistabās un smēķējamās istabās stāstīja anekdotes par vadoni, tai pašā laikā iedzīvodamies no viņa pasūtījumiem armijas vajadzībām. Mani taču viņi uzskatīja par bēdīgu pārpratumu, kas jāpacieš tikai tāpēc, ka viņu meitiņa man atdevusies, būdama pie pilna prāta un saprašanas. Aprakti viņi drupās vai ne — man no tā nav ne silts, ne auksts. Viņu kapitāliem spļauju virsū. Es taču, Krāmer, esmu vadoņa partijas karavīrs nevis pēc aprēķina, bet pēc pārliecības. Sievas gan žēl — viņai tie tomēr ir vecāki. ..

— Kāpēc jūs neņemat atvaļinājumu? — Rudins vaicaja. — Būtu aizbraucis pie sievas, padzīvojis viņas tuvumā — viņai taču lielas bēdas.

— Atkal jūs runājat par lielām bēdām! Kur tad ir tas lielās bēdas, Krāmer? Kur? — Viņš vairākas reizes pārlaida skatienu istabai, it kā šīs bēdas meklēdams, tad iesaucās: — Tās ir šeit! Vai tiešām jūs to nesaprotat?

— Neviens karš nav svētki, bet it īpaši tāds karš, kāds ir šis, — Rudins atbildēja ļoti nopietni. — Uz to vajadzēja sagatavoties jau agrāk. Citādi notikumu vērtējums var kļūt bīstami greizs un atsevišķas neveiksmes frontē vienam otram var likties jau katastrofa.

— Par katastrofu neesmu nekā teicis, — Fogels steidzas piebilst, raudzīdamies Rudinā izbrīnījies un apjucis. — Bet tas taču ir fakts, ka nelieši rīkojas citādi, nekā grib vadonis. Atcerieties Staļingradu. Vadonis tur gribēja izcīnīt izšķirošo kauju pret komunistiem, bet ģenerāļi rūpējās tikai par to, kā aizlaisties no turienes, cik iespējams saglabājot pašcieņu. Par to taču runā

pat ārkārtīgi piesardzīgais Zombahs. Un Rietumu fronte? Kāpēc angļu un amerikāņu bandīti nesodīti grauj mūsu pilsētas? Kur ir izdaudzinātā Vācijas aviācija? Stāsta, ka tā esot izkaisīta pa visām frontēm un arī tas noticis pretēji vadoņa gribai. Redziet, Krāmer, par ko ir runa un kādu iemeslu dēļ es zaudēju varu pār sevi. Kāpēc vadonis neuzdod Himleram padzīt un iznīcināt sabotētājus, kas iekļuvuši galvenajā štābā? Gestapo neliekas par tiem ne zinis, tikai cenšas ielavīties mūsu izlūkdienestā, it kā tieši šeit slēptos vadoņa ienaidnieki, kas nevēlas paklausīt viņa gribai. Jums, Krāmer, jābūt laimīgam, dzīvojot tādā neziņā. Taču neatlaidīgi klīst valodas, ka daži ģenerāļi organizējot pret vadoni sazvērestību. Kad viņam uzticīgie cilvēki to visu redz un nespēj nekā darīt, tie viegli var zaudēt galvu. Velns rāvis, kas tās par atsevišķām neveiksmēm? Jūs labāk būtu izlasījis, ko man raksta sieva. Tur, Vācijā, taču valda pilnīga panika. Varbūt tāpēc arī negribu braukt uz turieni. Nepārcietīšu tikšanos ar tādiem cietpauriem, kādi ir vācu mietpilsoņi. Kad vadonis bija Parīzē, mietpilsoņi klaigāja: «rHeil!» — bet, kad vadonis izcīna grūtu, vēsturisku kauju pret krieviem, kurā uzvara pērkama ar asinīm, šie mietpilsoņi bļauj: «Palīgā!» Nedrīkstu tikties ar šiem ļaudīm — es viņus visus apšaušu. Tur taču, Krāmer, nekā nesaprot. Es nežēlīgi uzrakstīju sievai, ka par brāļa nāvi nav ko brīnīties — viņam taču vajadzēja būt frontē, bet viņš slēpās aiz tēva muguras. Sieva man atbildēja, ka es te droši vien esot prātu zaudējis. Krāmer, es jums vaicāju: kas ir zaudējis prātu — es vai viņi? Ka viņu nelabais rautu, visu šo sugu! Vadonis taču paredzēja arī to. Grāmatā «Mein Katnpf» viņš raksta, ka pastāvīgs partijas uzdevums ir vācu tautā iznīcināt smirdīgo mietpilsonības garu. Viņi tagad pacēluši galvu gan kā ģenerāļi, kas gatavo sazvērestību, gan kā spekulanti, kas izvairās no karošanas . . . Nē, nē, Krāmer, ilgi es to neizturēšu. Iesniegšu raportu, lūgšu, lai mani sūta uz fronti. Visiem vadonim uzticīgajiem partijas karavīriem jābūt tur, kur acu priekšā ir nevis šīs padibenes, bet gan ienaidnieks... kur nav šo jūsu skrandu proletāriešu, kuriem visdārgākā ir pašu āda. Iedomājieties, mums viņi jāglābj, jo paredzama frontes pārvietošanās! Tādi nu ir jūsu sagādātie kadri, Krāmer! Jūs, protams, varat būt apmierināts ar savu darbību un uzskatīt mani par neirastēniķi, varat to darīt. Bet mani jūs ar to nenomierināsiet, un es nesākšu jūs tāpēc vairāk cienīt. Gluži otrādi, Krāmer .. . Akli cilvēki man nepatīk. Gan tie, kas tādi dzimuši, gan arī tie, kas

par tādiem izliekas. Vai jūs mani saprotat? Bet tagad ejiet projām, baidos, ka sarunāšu nez ko ...

Rudins aizvainots nekā neteica, piecēlās un neatvadījies izgāja.

Kas varēja būt vēl patīkamāks par to, ko viņš nupat bija dzirdējis? Žurkas sākušas pīkstēt! Pagaidām visi s\k fogeli vēl nesaprot galveno. Viņu nelaime nav tā, ka štābos sēž ģenerāļi sazvērnieki un aizmugurē atrodas mietpilsoņi. Viņu nelaime ir tā, ka Padomju lielvalsts ir pārāk ciets rieksts Hitleram un viņa bandai. Padomju tauta, Sarkanā Armija, komunistu partija ir tās, kas tagad izlemj vēstures likteni un spriež tiesu Vācijai. Ir liela laime zināt, ka arī pats piedalies šai svētajā cīņā.

«Saturna» vestibilā pie sludinājumu plāksnes stāvēja Sču-kins. Rudins palūkojās uz viņu gandrīz naidīgi: atradies darbonis, grib, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Kad Rudins bija pienācis klāt, viņš klusi sacīja:

— Mums jāaprunājas.

Rudins pagāja garām un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Sčukins sekoja. Līdz šim viņi bija stingri ievērojuši noteikumu — «Saturna» telpās par saviem uzdevumiem nerunāt, bet šoreiz kopā iet garām dežurējošajam virsniekam, kas sēdēja vestibilā, bija riskanti. Pēdējā laikā, it īpaši pēc sprādzieniem, gan visā pilsētā, gan arī «Saturnā» pret krievu tautības darbiniekiem izturējās stipri aizdomīgi. Bet tagad bija pienācis brīdis, kad sarunu ar Sčukinu vairs nevarēja atlikt.

Viņi iegāja Rudina darba istabā. Izņēmis no seifa pārskatus par gūstekņu atlasi, Rudins uzaicināja Sčukinu apsēsties blakām pie galda un čukstus teica:

— Jūs esat atnācis uzzināt, vai starp manis izraudzītajiem kandidātiem nav tādi, kas būtu derīgi jūsu grupai, tāpēc mēs izskatām sarakstus.

— Labi. Vēl šorīt Millers bļaustījās, ka mēs saņemot maz noderīgu cilvēku.

— Ko jūs gribējāt teikt? — Rudins pārtrauca.

Sčukins pastāstīja par miera laika dokumentiem, ko viņš tagad gatavo aģentiem. Izstāstīja arī par Oļeiņikovas pratināšanu un par pārsteidzošo Millera izteicienu, ka viņai vajadzēšot gaidīt Millera sūtni pat pēc kara. Un beidzot arī to, ka pēdējā laikā kontingents, ar ko viņam jāstrādā, parasti komplektējas no nodevējiem un aktīviem hitleriešu līdzdalībniekiem. Šorīt Mil-

lers bija vienojies ar gestapo priekšnieku Kleineru, ka tas viņam atlasīs visaktīvākos policistus un slepenos ziņotājus.

— Jā, tas rūpīgi jāpārdomā, — Rudins sacīja, kad Sčukins bija beidzis stāstīt. Patiesībā viņam jau bija pavisam skaidrs, ka grupa «Divi ikss» nodarbināta ar aģentu vervēšanu priekšdienām, nākotnei. Neskaidrs palika tikai tas, uz ko viņi cer, to darīdami. Varbūt viņi gatavojas noslēgt mieru vai vismaz pamieru un grib jau iepriekš nodrošināt sev pozīcijas mūsu aizmugurē? Saprotams, ka šādam nolūkam vajadzīgi |oti uzticami cilvēki, tādi, kas pietiekami smagi noziegušies pret savu Dzimteni, lai uz jauna uzvārda izrakstītā pasē saskatītu sev vienīgo glābiņu no atmaksas.

— Ko lai es daru? — Sčukins jautāja. — Es taču jūtu, ka tur kaut kas slēpjas.

— Vai jūs vismaz aptuveni nezināt, uz kādām vietām viņus pārsviež?

— Nē. Es veicu savu daļu darba pasu izgatavošanā tad, kad tajās nav vēl ierakstīts pat uzvārds. Aģentus ved uz lidlauku, kas atrodas kaut kur Polijā. Tomēr tikai daļu. Tas ir viss, ko es zinu.

— Ko darāt jūs pats?

— Iespiežu pierakstīšanās zīmogu.

— Zīmogā ir uzrādīta arī dzīves vieta, vai ne?

— Es taču nezinu uzvārdu, turklāt nepavisam nav teikts, ka aģentu nosūtīs uz to vietu, kur pierakstīta viņa pase.

— Vai uz zīmoga kāds arī parakstās?

— Katrā ziņā. Milicijas nodaļas pasu galda priekšnieks.

— Vai jūs parakstāties katrreiz citādi?

— Dabiski.

— Kā būtu, ja visiem paraksta variantiem tomēr izdomātu kādu kopīgu zīmi?

Sčukins izbrīnījies paskatījās Rudinā, klusēdams pievilka sev klāt papīra lapu un parakstījās uz tās reizes piecpadsmit, katrreiz citādi un katrreiz citā vietā ievilkdams pavisam nemanāmu zīmi — kaut ko līdzīgu nepilnīgi uzrakstītam «o».

— Roka gan jums ietrenēta pamatīgi... — Rudins klusi sacīja.

— Par jūsu priekšlikumu brīnījos tāpēc, ka es jau sen, ļoti sen esmu domājis par tādu zīmi. Rakstīju dokumentus un sapņoju, lūk, par tādu zīmi, par kuru esmu vienojies ar mūsējiem. Es jau toreiz to izdomāju.

Rudins paņēma lapu ar parakstiem, kārtīgi to salocīja un iebāza slepenā kabatiņā, kas atradās svārku piedurknē.

— Ko vēl mēs varētu darīt?

— Varu jums iedot visu to pasu numurus, kas iet caur manām rokām.

— Labi. Bet jāparedz arī tas, ka mums pēkšņi var zust jebkura iespēja tikties. Tātad visdrošākais tomēr paliek norunātā zīme parakstā. Jāatzīstas, sāku jau uztraukties, ka mēs neko nevarēsim izdarīt ar to jūsu grupu. Tagad pamati ir likti. Paldies. Tomēr mūsu galvenais uzdevums ir piekļūt pie aģentu sarakstiem. Lūdzu, padomājiet par to.

— Es pašreiz domāju tikai vienu domu, — Sčukins drūmi atzinās. — Viņi jau kaut ko perina pēckara laikam. Karš pēkšņi var beigties, un es palikšu pie sasistas siles. Visu laiku acu priekšā man sievai un dēls. Tiklīdz atceros viņus, tā zaudēju pašsavaldīšanos .. .

Uzturēšanās divatā jau bija stipri ieilgusi, un Rudins viņu pārtrauca:

— Vajadzētu gan otrādi: domājot par viņiem, kļūt stiprākam, gudrākam, drosmīgākām.

— Viegli to pateikt, — Sčukins nopūtās. — Jūs taču pats saprotat, cik liela ir mana pagātnes vaina.

— Tagad viss atkarīgs no jums, tikai no jums, — Rudins noteica. — Bet nu ejiet projām . ..

56. NODAĻA

Sākās padomju karaspēka izšķirošais uzbrukums Centrālajā frontē. Sajās dienās Zombahs un Millers citu pēc citas sasauca vairākas «Saturna» darbinieku apspriedes. Rudins bija klāt vienā no šīm apspriedēm; to vadīja Millers.

— Mums jāsagatavojas krievu spiedienam mūsu frontē. Tas nevar nenotikt. Jau tāpēc vien, ka citur viņiem nav vairs kur uzbrukt, — tā Millers iesāka šo apspriedi.

Rudins gandrīz iesmējās .. .

Sājā — četrdesmit ceturtajā gadā Gebelsa resors, bez šaubām, nekādi nespēja «sagremot» militāros notikumus. Tas nebija pa jokam: janvārī sakāve pie Ļeņingradas un Novgorodas, februārī — Korsuņas-Sevčenkovskijas «katls», aprīlī un maijā — Sevastopoles, Krimas, Odesas zaudēšana. To visu vajadzēja

izskaidrot gan vācu karavīriem, kas bija ierauti putekļainajā atkāpšanās haosā, gan tiem, kas, nāvi gaidīdami, sēdēja «katlos» vai atradās vēl pagaidām mierīgajā Francijas piekrastē, gan arī tiem, kas bija palikuši Vācijā, dzīvoja nemitīgās bailēs no angļu un amerikāņu uzlidojumiem un tāpat katru dienu apbedīja bojā gājušos. Sai laikā daudzi vācieši — kā karavīri, tā civilie — jau sāka saprast: karš neatvairāmi tuvojas pašas Vācijas teritorijai. Tas bija tik neatvairāmi, ka sevis nomierināšanas labad viņi bija ar mieru ticēt brīnumam. To saodis, Gebelss vāciešiem zvērēja, ka brīnums notiks. Propagandas ministrs izlocījās kā vien varēdams. Hitleriešu propaganda, kas vēl pirms pusgada visas neveiksmes padomju frontē noslēpumaini un vārdos skopi dēvēja par «lielvalsts augstākās virspavēlniecības tālejošu nodomu realizēšanu», tagad šo terminoloģiju vairs nelietoja. Ziņojumos un komentāros jau parādījās tādi atzinumi kā «pārāki pretinieka spēki» vai «jau sen zināms, ka krievi ietrenējušies karot ziemas apstākļos», vai «ienaidnieks prot viltīgi izmantot Krievijas pavasariem tipisko šķīdoni un arī ce|u trūkumu, kas Krievijā uzskatāms par tradicionālu». Tikai nelabojami stulbeņi nespēja saprast, kas slēpjas aiz šādiem izskaidrojumiem. Taču Gebelss cerēja tieši uz vācu mietpilsoņu aprobežotību. Sai laikā viņš iesniedza Hitleram ziņojumu par partijas apgabalu komiteju propagandas uzdevumiem, kurā rakstīja, ka «normāls vācietis no mūsu partijas pārstāvjiem gaida nevis abstraktu prātošanu, bet militāru pavēli — savaldīt nervus un bez ierunām ticēt propagandai, kas pauž Jūsu domas un cerības...». Acīm redzot, Gebelss tomēr pārvērtēja savas rosīgās darbības rezultātus vācu tautas apmuļķošanā; vāciešus aizvien stiprāk un nežēlīgāk plosīja nemiers. Pat atsaukšanās uz vadoņa ģēniju, kas viņus izglābs, nevienu vairs nenomierināja. Drīzāk bija iespējams uzlabot viņu garastāvokli, ja solīja brīnumu, ko mēdza dēvēt par «slepenu ieroci».

Tai dienā, kad Berlīnes radio beidzot ārkārtīgi īsi paziņoja par «lieliski organizētu» vācu karaspēka atkāpšanos no «savu nozīmi zaudējušās Ļeņingradas», vācieši noklausījās arī Gēringa runu. Gērings iesāka, pateikdamies visiem, kā viņš sacīja, neskaitāmajiem draugiem, kas viņam atsūtījuši apsveikumu dzimšanas dienā. Tā nebija tikai dižošanās — runātājs ļoti labi zināja, ka vācieti ne ar ko nevar aizkustināt tā kā ar ģimenes svētku un tradīciju ievērošanu jebkuros apstākļos. Tāds ievads arī lieliski noderēja par tramplīnu, lai sāktu runāt par brīnumu.

— Kopā ar jums visiem, — viņš turpināja, — esmu saņēmis no vadoņa lielisku dāvanu. Tas ir slepens ierocis, ko izgudrojuši mūsu zinātnieki, konstruējuši mūsu inženieri un, draudīgu veidu piešķirdami, izgatavojuši mūsu nenogurdināmie strādnieki.

No šis dienas «brīnums» tika uzņemts hitleriešu propagandas melu arsenālā. Vācu karaspēks steidzīgi atstāj dabas svētīto Krimu — par to ziņojumā ir tikai viens kautrīgs teikums. Bet turpat blakām gari un plaši ar patosu tiek runāts par brīnumu, par slepeno ieroci. Desmitiem tūkstošu vācu kareivju, zaudējuši visas cerības uz glābšanos, vārās Korsuņas-Sevčenkovskijas «katlā» — tas nekas, vadonis jau zina to ienaidniekam briesmīgo stundu, kad viņš pavēlēs sākt lietot savu noslēpumaino ieroci. Kas tas par ieroci, vācietim nav jāzina. Sā ieroča stunda nav vēl situsi . . .

Millers nekādus brīnumus negaidīja. Viņš gaidīja padomju karaspēka uzbrukumu savā frontē, prātodams satriecoši vienkārši un loģiski: «Citur krieviem nav kur uzbrukt; visur, kur bija iespējams, viņi to jau darījuši. Tagad pienākusi mūsu kārta. Un, ja nu ta, jābut gataviem.»

Zombaha pavēlē, ko nolasīja kārtējā apspriedē, nebija nekā konkrēta vai praktiska. Tajā bija savārstītas tikai retoriskas frāzes par nepieciešamību būt tik organizētiem kā vēl nekad, par izlūkdienesta sevišķu atbildību Vācijas un tās »vadoņa priekšā, par nesatricināmu ticību uzvarai un gatavību šīs uzvaras dēļ ziedot visu. Tikai pašās pavēles beigās divās trijās rindās bija runa par kaut ko praktisku un Rudinam ļoti svarīgu — tur tika pasludināts, ka par visām «Saturna» evakuācijas operācijām, kas var kļūt nepieciešamas sakarā ar iespējamiem sarežģījumiem frontē, atbild Millers.

Kad Millers gribēja apspriedi slēgt, smagi piecēlās Zombahs.

— Jau toreiz, kad «Saturnu» dibināja, — viņš sacīja, ar dzedro skatienu aplūkodams istabu, — tika paredzēts, ka tam piemitīs operatīvs kustīgums. Mēs esam nesaraujami saistīti ar karaspēka grupējumu «Centrs». Objektīvu apstākļu dēļ ilgu laiku atradāmies šai pilsētā. Dažs varēja pagūt jau aizmirst, ka viena no mūsu svarīgākajām īpatnībām ir operatīvs kustīgums, prasme normāli strādāt pārvietošanās apstākļos, tas ir, saskaņošanās ar tiem operatīvajiem manevriem, ko izdara karaspēka grupējums «Centrs». To mēs nolēmām jums visiem atgādināt . . .

Apspriede notika 6. jūnija vakarā. Nākamajā dienā saturnieši uzzināja, ka Krievijas sai3iedrotie sākuši iebrukumu Francijā.

Nevarētu teikt, ka šis nepatīkamais jaunums būtu izraisījis paniku vai vismaz lielas bažas. Arī tas bija izskaidrojams ar hitleriešu propagandas veiklību — tā prata vāciešus nomierināt. «Francijā nekas nopietns nenotiek, Čerčils un Rūzvelts grib tikai atkārtot Dinkerku, un, jo vairāk bojā ejai lemtu kareivju viņi izcels Francijas krastā, jo smagāka un skandalozāka būs viņu pilnīgā sagrāve un iznīcināšana,» 7. jūnija radiopārraidē sacīja preses resora vadītājs Smits.

Nebija apritējušas ne< divas nedeļas, kad kļuva skaidrs, ka Atlantijas valnis nav nekas cits kā Gebelsa fantāzijas auglis, ka nekāda Dinkerkas atkārtojuma nebūs, ka Vācijai vajadzēs cīnīties divās frontēs.

22. jūnijā sākās spēcīgs, neatturams padomju karaspēka uzbrukums Centrālajā frontē. 23. jūnijā atlidoja Hupenkotens un ieradās «Saturnā». Viņa pilnvaras bija mazliet dīvainas. Visi zināja, ka viņš ir gestapovietis, kas taisa spožu karjeru, un zināja arī to, ka viņš ir atklāts Kanarisa nelabvēlis, bet tas savukārt ienīst šo iz lēcēj n. Hupenkotens uzrādīja Kaltenbrun-nera parakstītu dokumentu, kurā bija teikts, ka viņam uz vietas jānoskaidro jautājums, kas interesē valsts drošības pārvaldi. Tai pašā laikā «Saturns» saņēma Kanarisa šifrogrammu, kura ieteica sniegt Hupenkotenam nepieciešamo atbalstu. Izlasījis šifrogrammu, Zombahs sāka bažīgi domāt: vai jāsecina, ka šīs nepieciešamības robežas noteiks pats Hupenkotens? Savādi gan . . .

- Man jāizskata viss jūsu aģentūras arhīvs, — Hupenkotens sacīja tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus. — Ja radīsies vajadzība, šo to no arhīva izņemšu, lai nogādātu Berlīnē.

— Es gribētu zināt — ar ko tas viss izskaidrojams? — Zombahs jautāja.

Skaistajā, smalki veidotajā Hupenkotena sejā parādījās nekaunīgs smīns.

— Vai jūs tiešām to nezināt?

— Admirālis Kanariss šifrogrammā par jūsu ierašanos lietas būtību neprecizē, — Zombahs vēsi atbildēja.

— Dabiski. Admirālis domā, ka jūs visu zināt arī bez viņa paskaidrojumiem. Jūs pat nevarat nezināt. — Hupenkotens runāja augstprātīgi, juzdams savu pārākumu un spēku. — Noticēdama jūsu pārskatiem, augstākā virspavēlniecība novājināja Centrālo fronti, un, tiklīdz tas bija izdarīts, krievi tieši šeit

sāka uzbrukumu. Un pēc tam jūs vēl vaicājat, kāpēc esmu ieradies.

Zombahs klusēja. Viņš taču nesāks šim izlēcējam skaidrot izlūkdienesta darba tehniku, pēc kuras «Saturna» materiāli nav nekas vairāk kā pusfabrikāti un tādos jautājumos galīgā pārbaude ir jau visa izlūkdienesta un ģenerālštāba uzdevums.

Millers, kas arī atradās turpat un līdz tam bija atturīgi klusējis, tagad sakustējās savā krēslā un samierinoši teica:

— Mēs abi ar pulkvedi, protams, esam par to domājuši. Biju arī paredzējis ar saviem līdzekļiem izdarīt kontrolpārbaudi, bet vēl labāk būs, ja to izdarīsiet jūs. Sveša acs redz skaidrāk un objektīvāk.

— Man gribētos šo mūsu sarunu saīsināt līdz minimumam un sākt strādāt, — Hupenkotens izbeidza runāšanu.

Viņam ierādīja istabu, kas atradās blakām Millera kabinetam, un aiznesa uz turieni visu «Saturna» aģentu personīgās lietas. Divas dienas no rīta līdz vēlai naktij Hupenkotens rakās pa papīriem un trešās dienas rītā, pasūtījis sev lidmašīnu, iegāja pie Millera.

— Nu, kāds iespaids jums radās? — Millers piesardzīgi vaicāja.

Hupenkotens atbildēja tikai pēc brīža.

— Ja pieļauj, ka jūsu aģentu ziņojumos ir dezinformācija, kas ir ienaidnieka roku darbs, tad šis darbs jāatzīst par ģeniālu. Nez vai tāda atziņa atbilst mūsu interesēm, — viņš sacīja.

— Mani jau sen satrauc doma, vai mūsu aģenti netiek izmantoti dezinformācijas radīšanai; labu laiku pirms pēdējiem notikumiem neoficiāli par to informēju arī valsts drošības pārvaldi. — Millers runāja klusinātā balsī, kā jau noslēpumu uzticēdams. — Tomēr varēja būt arī tā: pretinieks ieguva ziņas, ka savu Centrālo fronti esam novājinājuši, un grozīja agrāko rīcības plānu.

Hupenkotens zobgalīgi paraudzījās Millerā.

— Ļoti veikli izdomāts, apakšpulkvedi. Visideālākā pozīcija. No vienas puses, esat signalizējis par briesmām, no otras puses, nekādu briesmu nav, vainīgs tikai mūsu ģenerālštābs, kas nav mācējis glabāt noslēpumus. Veikli! Bet varbūt ir vēl trešā variācija?

Millers nekā neatbildēja. Hupenkotens apsēdās pie galda un, pieliecies viņam tuvu klāt, pusbalsī ierunājās:

— Daudz gudrāk būtu vadonim pierādīt, ka šoreiz Kanarisa

izlūkdienests ņēmis pretim to, ko viņam iegrūdis mutē ienaidnieks ... — Viņš brīdi pagaidīja, vērodams, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši uz Milleru, pēc tam turpināja: — Diemžēl materiālos tiešu pierādījumu nav. Viss izskatās |oti pārliecinoši. Un sākt cīņu pret Kanarisu bez skaidriem pierādījumiem ir tikpat bīstami kā medīt haizivi ar spalvu nazīti rokā. Vēl jo vairāk tagad, kad angļu un amerikāņu aktivitātes mazināšanu vadonis pilnīgi uzticējis izlūkdienestam.

— Bet kā būtu, ja atsauktu uz šejieni trīs četrus aģentus, kuriem ar šo versiju ir kaut kas kopīgs, un piedabūtu, lai viņi atzīstas?

— Vai tad pēc jūsu izsaukuma ieradīsies aģenti, kas bijuši krievu rokās? — Hupenkotens jautāja.

— Ja vajadzēs, viņi pateiks arī to, ka krievi viņus tīšām atlaiduši, lai piešķirtu dezinformācijai lielāku ticamību.

Hupenkotena skatiens, ar kuru tas pavērās Millerā, bija gandrīz izbrīnījies un reizē arī atzinīgs.

— Sliktākajā gadījumā jūsu priekšlikums var noderēt. Par šo ideju es ziņošu savai priekšniecībai. Kā klājas grupai «Divi ikss»?

— Darbs vēršas plašumā. Uz turieni jau pārsviesti vairāk nekā četrdesmit cilvēki.

— Tikai?

— Atlasi es izdaru ļoti stingri.

— Paturiet vērā, Miller: šai operācijā ir ieinteresēts pats Himlers. Ceru, ka saprotat, cik tāls mērķis ir viņa iecerei. Runa ir par mūsu ideālu glābšanu pat tai gadījumā, ja notiktu militāra katastrofa.

— Tas man ir skaidrs.

— No šīs lietas panākumiem atkarīgs arī jūsu paša liktenis.

Millers saprotoši nolieca galvu.

— Himlers nekad vēl nav kļūdījies. Krievi rīt kļūs savu šīsdienas sabiedroto pretinieki, un, kad mēs šai vēstures pavērsiena brīdī pievienosimies jaunajiem komunistu ienaidniekiem, mums tas nebūs jādara ar tukšām rokām.

— Kāds stāvoklis ir Francijā?

— Par šo fronti labāk nedomājiet. Tur karš ir augsta spēle. Ja būs vajadzīgs, ielaidīsim viņus Vācijā, pat ne reizi neizšaudami. Pēc visa spriežot, jums būs jāpārceļas tālāk uz rietumiem. Nejauši izlasīju pavēli, kurā teikts, ka par evakuāciju atbildat jūs. To vajag grozīt. Izdomājiet ieganstu. Par to, kā dabūt

projām no šejienes savu bodīti, lai rūpējas Zombahs pats. Reihs-ministram jūs atbildat tikai par «Divi ikss» lietu saglabāšanu, un jums jārūpējas vienīgi par to. Starp citu, jums evakuācija ir izdevīga. Daļu aģentu atstājiet tepat uz vietas. Virzoties talak uz rietumiem, «izsēju» turpiniet.

— Esmu sācis to darīt. Tikai pašreiz sūtu viņus tuvāk frontei.

— Ļoti labi. — Hupenkotens palūkojās pulkstenī. — Jaiet atvadīties no Zombaha.

Runādams ar Zombahu, Hupenkotens bija gandrīz jautrs.

— Par laimi, pulkvedi, pagaidām neesmu vēl atklājis nekā tāda, kas dotu iemeslu «Saturnu» uzskatīt par neredzīgo kolektīvu, bet krievus — par ģeniāliem dezinformatoriem. Tas taču būtu pārlieku traki, vai ne?

Zombahs neatbildēja.

— Jums, pulkvedi, tomēr jāsaprot Berlīnes nervozitāte.

— Es visu saprotu ... — Zombahs piebilda tā, ka viņa vārdiem varēja būt divējāda jēga.

— Jo labāk! — Hupenkotens iesaucās, tāpat vārdus zīmīgi uzsvērdams. — Kādas ir pēdējās ziņas par jusu fronti?

— Centrā krievi padziļina pārrāvumu. Pirms pusstundas runāju pa telefonu ar ģenerāli fon Treskovu. Viņš izvairījās dot noteiktu stāvokļa vērtējumu.

— Treskovs ir vecs lapsa, — Hupenkotens pavīpsnādams teica. — Dodu padomu gatavoties «Saturna» evakuācijai.

— Mēs esam gatavi pārcelties uz citu vietu, jau sākot ar mūsu pastāvēšanas pirmo dienu, — Zombahs vēsi atbildēja.

— Nu, tad ir jauki. Atļaujiet novēlēt panākumus un atvadi-ties...

Hupenkotens aizlidoja 26. jūnijā ap dienas vidu. Naktī uz 27. jūniju visu «Saturna» garnizonu sacēla kājās trauksme.

Padomju karaspēka uzbrukums kļuva aizvien straujāks. Iepriekšējā vakara ziņojumā vēl bija teikts, ka krievi, pārrāvuši vācu aizsardzības līniju nelielā frontes sektorā, paši lien «katlā», bet naktī Zombahu piecēla no gultas telefona zvans — no karaspēka grupējuma «Centrs» štāba zvanīja ģenerālis fon Treskovs.

— Jums steidzīgi jāpārvietojas uz rietumiem, — viņš sacīja. — Tikko runāju ar admirāli Kanarisu. Vienojāmies, ka pagaidām jums jāpārceļas uz Minsku, tomēr paturot perspektīvā arī tālāku pārvietošanos — uz Brestu vai, vēl labāk, uz Belostoku. Izlemiet to paši.

— Kas īsti notiek? — Zombahs skaļi iesaucās.

— Notiek karš, pulkvedi, — ģenerālis mierīgi atbildēja. — Piedodiet, mani aicina pie cita aparāta. Uz redzēšanos!

Kamēr Zombahs vēl ģērbās, piezvanīja Kanariss. Viņš runāja no Galvenās mītnes.

— Kad varat doties ceļā? — viņš vaicāja.

— Pēc grafika viss jāiekrauj četrās stundās.

— Būtu labi, ja jūs izbrauktu, kamēr vēl tumšs. Krievu aviācija ir ļoti aktīva. Iespējams, ka paliksiet Minskā. Katrā ziņā tur jusu rīcībā būs karavīru pilsētiņa. Rīt uz pilsētas robežas jūs gaidīs majors Gordons. Rīkojieties, pulkvedi!

Kanariss nolika klausuli; viņš vai nu negribēja dzirdēt nekādus jautājumus, vai ari domāja, ka to nebūs.

Zombahs pavēlēja dot garnizonam trauksmes signālu . . .

Pēc vispārējās trauksmes plāna Rudinam vajadzēja ierasties pie galvenās ēkas un palīdzēt iekraut mašīnās «Saturna» mantību. Kad viņš aizskrēja, tur bija jau piebraukta mašīnu kolona un pie katras mašīnas stāvēja pa četriem kareivjiem, kas bija sagatavojušies pieņemt un novietot kravu. Kareivji ķēdē stāvēja ari uz iekšējām kāpnēm. Visos kabinetos darbinieki ātri lika papīrus plakanās dzelzs kastēs, kuras pēc tam pa kareivju ķēdi gluži kā pa konveijeru virzījās uz izeju, uz smagajām mašīnām. Blakām pēdējai dokumentu kastei gāja attiecīgās nodaļas vadītājs. Noskatījies, kā tiek iekrauta šī pēdējā kaste, viņš piegāja pie Millera, kas stāvēja uz lieveņa, un ziņoja: «Ceturtā nodaļa visu iekrāvusi.» Palika spēkā nesatricināmā vāciešu organizētība.

Rudins atradās pašā ķēdes galā un nodeva kastes kareivju rokās. Pēc visa spriežot, iekraušana tuvojās beigām, tomēr grupas «Divi ikss» mantas vēl ārā nenesa. Nebija redzami arī grupas darbinieki. Vai tiešām viņi paliks te? Šī doma Rudinam bija kā zibens spēriens. Kas tad nu iznāk? Viņš tūlīt dosies nez uz kurieni, bet tas, kā dēļ viņš dzīvo, kā dēļ viņš riskējis ar dzīvību visu pēdējo laiku, paliks tepat? Paliks arī Ščukins — bez sakariem un tātad pilnīgi nespējīgs izdarīt ko lietderīgu . . .

Iekraušana bija beigusies. No ēkas nāca ārā darbinieki, lai dotos uz autobusiem, kas atradās kolonas priekšgalā. Rudins vienā acumirklī nolēma: jāiet pie Millera.

— Apakšpulkveža kungs, vai drīkstu atvadīties no kolēģa Ščukina?

— Nedrīkstat, viņš ir aizņemts, — Millers atcirta un pēkšņi

izbrīnījies paraudzījās Rudinā. — Vai jūs jau sen esat kļuvuši draugi? Esmu vairākkārt dzirdējis pavisam ko citu . . .

Rudins nepaguva izteikt ne vārda, jo pieskrēja majors Glik-šteins, kas bija atbildīgs par tā saturniešu desmita evakuāciju, kurā bija ieskaitīts arī Rudins.

— Es jūs meklēju, Krāmera kungs! — viņš sauca griezīgā sievietes balsī. — Visi jau sēž autobusā. Kolona dodas ceļā. Tūlīt ejiet uz savu vietu! ...

Zaudējis pēdējo cerību, Rudins militāri atsveicinājās no Mil-lera un aizskrēja uz autobusu.

Kolona ar «Saturna» mantām un darbiniekiem devās ceļā. Mašīnas joņoja lielā ātrumā, neiedegdamas ugunis. Acīm redzot, bija nolemts līdz rītausmai aizbraukt pēc iespējas tālāk. Rudina vieta autobusā bija uz pēdējā sēdekļa. Viņš skatījās lauka pa sānu logu, vēl vienmēr domādams par savu pārrēķināšanos. Vakar vakarā ar Babakina starpniecību Rudins bija nosūtījis Markovam ziņojumu par Zombaha izdoto evakuācijas pavēli, bet piebildis, ka nav manāmas nekādas pazīmes, kas liecinātu par tūlītēju evakuāciju, un, pēc viņa domām, lai kāds būtu sagatavošanās temps, pagrīdnieku rīcībā būs ne mazāk kā divas diennaktis. Viņš nebija paturējis vērā vāciešu organizētību, un sekas nu bija tās, ka partizāni, kas pārsviesti uz šīs šosejas rajonu, nekā nezina par «Saturna» izbraukšanu un uzbrukums kolonai var arī nenotikt. Bet grupa «Divi ikss» palikusi uz vietas, sakaru ar Ščukinu nav. Ko lai iesāk? Ko? . . . Aiz neprātīgi joņojošā autobusa logiem bija tikai tumsa, akla, rāma, šķietami nekustīga tumsa.

Kolona laimīgi izbrauca cauri lielam mežam, un drīz vien tumsa sāka pamazām izklīst. Tika izziņota desmit minūtes ilga atpūta. No autobusa, kurā atradās Rudins, neviens ārā nekāpa, un viņš aplūkoja darbiniekus, kas brauca kopā ar viņu. Majors Glikšteins, desmita vadītājs, nav ņemams nopietni. Šis pārmērīgi rosīgais, apbrīnojami centīgais ierēdnis droši vien nekad nav licies zinis ne par ko citu kā tikai par savu darbu. Pašreiz viņa darbs ir pārbrauciena laikā vadīt desmit darbiniekus. Redz, kā Glikšteins uz visiem noraugās lietišķi un nomierinoši — viņam droši vien ir patīkami, ka apstāšanās laikā no viņa autobusa neviens nav izkāpis... Bet visi pārējie — kāpēc tie izturas tik mierīgi? Viņi taču nepavisam nav muļķi un nevar nedomāt par to, kas notiek. Par ko viņi pašlaik prāto? . . .

Rudins tīšām centās izvairīties no domām par vissvarīgāko,

par to, ka grupa «Divi ikss» un reizē arī Sčukins palikuši tur, bet viņš brauc nezin uz kurieni, aizvien tālāk un tālāk no sava galvenā mērķa. Bet ko viņš var darīt, lai atgrieztos pie tā atpakaļ? Jau nez kuru reizi Rudins to vaicāja pats sev un, apcerējis, prātā pārcilājis visus faktus, atkal atbildēja: itin nekā. Pat ļoti labi motivējot savu parādīšanos «Saturna» agrākajā vietā, viņš tagad iekristu tik un tā. Millers nenoticētu nevienai atgriešanās versijai. Tātad atliek tikai cerēt, ka arī grupa «Divi ikss» vēlāk dosies turp, uz kurieni tagad joņo viņi . . .

Atlikušo ceļu līdz Minskai kolona nobrauca neapstādamās un ieradās tur drīz pēc pusdienas. Dažus kilometrus šaipus pilsētas to sagaidīja majors Gordons. Viņš parādīja ceļu uz «Saturnam» paredzēto karavīru pilsētiņu, kas atradās apmēram kilometru no šosejas un bija paslēpusies priežu mežā. Mašīnas sadalīja pa vairākām vietām un nomaskēja koku puduros, bet darbiniekus aizveda uz zemu ēku, kur viņus jau gaidīja pusdienas. Pilsētiņā bija novietota SS tanku divīzija, tomēr varēja skaidri redzēt, ka tā pošas šo vietu pamest. Rudins dzirdēja, kā tankists kādam «Saturna» virsniekam zobgalīgi sacīja:

— Viss ir pareizi: štābi laižas uz rietumiem, bet kareivji dodas uz fronti . . .

Naktī atskanēja trauksmes signāls un tankisti pameta pilsētiņu. Saturnieši visu nakti nevarēja gulēt briesmīgās tanku rūkoņas dēļ. Pēc tam viņi augu dienu kā miegainas mušas ložņāja pa tukšo pilsētiņu. Pienāca pusdiena, viņi vēlreiz paēda; kas būs tālāk, neviens nezināja. Zombahs visu laiku neatgāja no telefona aparāta, mēģinādams sazvanīt Kanarisu. Galvenajā mītnē atbildēja, ka viņa tur neesot. Zombahs piezvanīja uz Berlīni, uz izlūkdienestu. Tur pie aparāta pienāca šefa adjutants pulkvedis Enke. Tas sacīja, ka ar «Saturna» jautājumiem nodarbojoties tikai pats admirālis, bet viņš atrodoties Galvenajā mītnē. Zombahs vēlreiz piezvanīja uz turieni, un viņam atkal atbildēja, ka admirāļa Kanarisa tur neesot. Zombaham pagaidām vajadzēja noskaidrot tikai vienu jautājumu: «Saturnam» jāpaliek Minskā vai jābrauc tālāk uz rietumiem? . ..

Bija skaidri redzams, ka «Saturna» darbinieki neprot nestrādāt. No bezdarbības viņi kļuva pat runīgi. Un atkal apbrīnojama parādība: viņi pļāpāja par visu, tikai ne par to, kas notika ar viņiem pašreiz. Kad Rudins ievaicājās kādam no sava desmita, vai, pēc viņa domām, saturnieši paliks Minskā, viņš pārsteigts pavērās Rudinā un atbildēja:

— To var zināt tikai priekšniecība.

Novakarē pilsētiņas teritorijā iebrauca divi autobusi un smagā mašīna — tur ieradās Fogels ar savu saimniecību. Ieraudzījis Rudinu, viņš no sirds nopriecājās.

— Tas nu gan ir vareni, Krāmer, ka esat šeit! — viņš izsaucās, spiezdams Rudinam roku. — Citādi nebūtu pat ar ko patērzēt.

— Jūs laikam kā kapteinis grimstošo kuģi esat pametis pēdējais, vai ne? — Rudins smiedamies jautāja.

— Nē, nē, Krāmer, nevis es, bet Millers ir kapteinis. Kad braucu ārā, viņš skatījās pa Zombaha kabineta logu un tiešām bija līdzīgs vientuļam visu pamesta kuģa kapteinim. Nu, un kā tad jums te klājas?

— Kā redzat, gozējamies saulē.

— Kur Zombahs?

— Šķiet, aizbrauca uz Minsku.

— Sargieties, Krāmer, viņš bezdarbību nepiedod . . .

Rudins izbrīnījies vēroja Fogelu. Tomēr dīvains tips: nav iespējams saprast, kad viņam ir labi, kad — slikti un kas ietekmē viņa noskaņojumu .. .

57. NODAĻA

Pusdivpadsmitos naktī sākās padomju aviācijas masveida uzlidojums Minskai; tas ilga gandrīz līdz rītausmai. Pēc visa spriežot, karavīru pilsētiņa, kurā atradās «Saturns», bija viens no tiem mērķiem, ko lidotāji labi zināja. Ik pēc trīsdesmit četrdesmit minūtēm virs pilsētiņas parādījās jauna eskadriļa. Lidmašīnas nometa smagas fugasa bumbas un milzīgu daudzumu degbumbu. Labi vēl, ka tankisti bija izrakuši tranšejas; daudziem saturniešiem tās tomēr k|uva par kapu. Vairākas bumbas nokrita priežu mežiņā, kur atradās automašīnas. Tās, acīm redzot, bija sadragātas, jo aizdegās benzīns; liesmas šāvās pāri priežu galotnēm un nenorima līdz rītam. Ugunsgrēka apgaismotā pilsētiņa kļuva lidotājiem par ļoti labi saskatāmu mērķi, un viņi bez pārtraukuma apstrādāja to vēl pāris stundu.

Bombardēšana beidzās īsi pirms rītausmas. Nav grūti saprast, cik smagi Rudinam bija pārdzīvot šo nakti. Protams, tāpat kā citi, arī viņš nepavisam negribēja iet bojā no bumbu

sprādzieniem. Bet viņam tās bija savējo bumbas. Pēkšņi viņš uz mirkli iedomājās lidotāju, kas atrodas tur augšā lidmašīnā, — jaunu, ar strupu degunu, gaišiem matiem. Ar kādu gandarījumu tas pašreiz no augšas noskatās uz šo liesmaino panorāmu! Droši vien ir apmierināts . .. Gulēdams tranšejā, ar katru miesas audu juzdams, kā zemē ietriecas metāls, klausīdamies, kā pāri aizdrāžas brāzmaini gaisa viļņi, kā dobji atsitas pret zemi atpakaļ nokritušie zemes blāķi, Rudins domās lūdza šo lidotāju dot triecienu vēl un vēlreiz, lai no nolādētā «Saturna» nekas nepaliktu pāri. Tai pašā laikā viņam gribējās dzīvot tā kā vēl nekad. Kāda fugasa bumba sprāga ļoti tuvu, un Rudinam šķita, ka sprādziens viņu izmetis no tranšejas, ka viņš tagad kūleņo un peld pa gaisu. Uz kādu laiku viņš zaudēja samaņu .. .

Rudins atģidās pilnīgā klusumā. «Varbūt esmu kļuvis kurls?» viņš nodomāja un mēģināja piecelties. No drēbēm nobira zeme, bija skaidri dzirdama tās čaboņa; skaudras sāpes mugurā piespieda atkal atgulties. Pagaidījis, kamēr sāpes pierimst, Rudins vēlreiz mēģināja piecelties. Šoreiz viņš uzrausās uz ceļiem un izbāza galvu no tranšejas. Aina, ko viņš ieraudzīja, lika aizmirst sāpes. Pelēkajā rītausmas dūmakā kūpēja izvandīta zeme. Me-žiņā vēl plosījās ugunsgrēks, priežu vainagi, kas vakar bija zaļi, tagad izskatījās melni. Neviena karavīru pilsētiņas ēka nebija palikusi vesela. Zemā mūra baraka, kurā viņi bija nakšņojuši un ēduši pusdienas, šķita kā zemē iegrimusi; kaut kur tālāk atsevišķi gulēja tās jumts. Vairākās vietās, pastiepuši galvu tāpat kā viņš, lūkojās cilvēki. Tie izskatījās pēc susļikiem, kas lien ārā no alām. Kad Rudins bija relēcis šai zemes spraugā, Fogels no blakus tranšejas bija saucis: «Krämer, nāciet šurp! Būs jautrāk!» Tagad tur, kur atradās Fogela tranšeja, melnoja liela, vulkāna krāterim līdzīga bedre. No tās cēlās dūmi . . . Mazliet talak izrāpās no zemes majors Glikšteins. Viscaur aplipis ar smiltīm, klepodams un rīstīdamies, viņš staigāja starp bedrēm, ielūkojās te vienā, te otrā, pašūpoja galvu un meimuroja tālāk.

Pilsētiņā iebrauca divas ugunsdzēsēju mašīnas un furgons ar esesiešiem, kas bija apsargājuši «Saturnu» ceļā. Mežiņā uguni drīz vien apslāpēja; priedes tinās dūmu mutuļos.

Ap esesiešu majoru sapulcējās saturnieši, kas bija palikuši dzīvi. Viņu nebija vairāk par trīsdesmit.

Kareivji sāka atrakt aizbērtās tranšejas.

— Viņi jāatrok! Viņi jāatrok! — majors Glikšteins sauca kareivjiem. — Mums jāzina, cik ir dzīvo un cik mirušo. Man

vajadzīgas šīs ziņas. — Majors droši vien bija sajucis prātā, un neviens nepievērsa viņam uzmanību.

Nez no kurienes parādījās Zombahs. Tai vietā, kur agrāk bija atradušies karavīru pilsētiņas vārti, stāvēja viņa mašīna. Acīm redzot, Zombahs šo briesmīgo nakti bija pavadījis kaut kur citur. Seja viņam bija balta kā ka|ķis. Viņš noraudzījās uz nopostīto pilsētiņu un iegāja priežu mežiņā. Tur Zombahs minūtes desmit nostāvēja pie mašīnām, kas beidza jau degt. Pēc tam, neteicis nevienam ne vārda, gandrīz skriešus devās atpakaļ uz mašīnu un aizbrauca ...

Zombaha «Oppel-Kapitan» tikko spēja tikt uz priekšu pa Min-skas ielām — ik pēc brīža ceļu aizšķēršjoja sagrautu māju drupas. Zombahs, stalts kā vienmēr, sēdēja blakus šoferim un ar trulu skatienu raudzījās uz priekšu. Kad mašīna beidzot apstājās pie ēkas, kurā atradās viens no karaspēka grupējuma «Centrs» štābiem, šoferis nodomāja, ka pulkvedis aizmidzis, un ilgi neuzdrošinājās viņu traucēt. Galu galā Zombahs aptvēra, ka mašīna apstājusies. Viņš bažīgi palūkojās apkārt, steidzīgi izkāpa ārā un devās uz štābu.

Zombahs gāja pie ģenerāla Reknera, ar kuru bija iepazinies, kad atradās dienestā Francijā. Šis ģenerālis bija pat vairāk nekā tikai paziņa — bieži vien viņi kopā bija pavadījuši vakarus, spēlēdami šahu, iebaudīdami labu franču vīnu un bez steigas risinādami vaļsirdīgas sarunas. Zombaham patika ģenerāla atklātība, viņa drosmīgie spriedumi visos jautājumos un, beidzot, viņa nesatricināmā pa|āvība uz sevi un pārliecība, ka viss, ko viņš dara, ir pareizi. Zombahs nekad nebija izturējies vienaldzīgi pret pašpārliecinātiem cilvēkiem, bet pašreiz viņam vairāk nekā jebkad bija vajadzīgs stipra cilvēka atbalsts .. .

Iegājis ģenerāla istabā, Zombahs devās pie galda, aiz kura tas salīcis sēdēja, un klusēdams sniedza roku. Ģenerālis Rek-ners atliecās, tomēr roku pretim nesniedza un raudzījās viņā niknām, iekaisušām acīm.

— Vai tad jūs mani nepazīstat? — Zombahs murmināja, vēl vienmēr turēdams roku izstieptu.

— Ko jūs vēlaties? — ģenerālis Rekners jautāja.

Zombahs lēnām nolaida roku. Viņam sāka likties, ka tas notiek sapnī, un viņš nemierīgi palūkojās apkārt.

— Es vaicāju — ko jūs vēlaties? — ģenerālis Rekners ierunājās skaļāk.

— Es esmu Zombahs, — pulkvedis nočukstēja.

— To es zinu. Tāpat kā zinu arī to, ka esat valsts nodevības dalībnieks. Man ar jums nekādas darīšanas nevar but.

— Ko ... ko jūs teicāt?

— To, ko dzirdējāt.

Rekners nekautrīgi un nicīgi aplūkoja Zombahu un, acīm redzot, noticēja, ka tas tiešām vēl nezina to, kas zināms viņam.

— Ieteicu uzkāpt stāvu augstāk un ieiet pie Kaltenbrunnera, kas tur pašlaik atrodas. Viņš jūs sāka meklēt jau naktī.

— Kāpēc?

— Viņš pats to paskaidros.

Zombahs labu brīdi stāvēja nekustēdamies, vērdamies ģenerālī, tad pēkšņi šķita kaut ko atskārstam.

— Klausieties — vai tad kāds ir vainīgs, ka krievi izdara uzlidojumu?

— Kas par uzlidojumu? Nerunājiet muļķības! — Rekners ierēcās. — Jūsu nodevības dēļ mēs ciešam kauna pilnu sakāvi, bet jūs apvainojat krievus. Es gan turēju jūs par godīgu virsnieku .. . Vismaz vīrišķīgāku. Nespēju saprast, kā jūs pēc visa tā, kas noticis, varat cilvēkiem acīs skatīties. Vācieties ārā! Negribu elpot to pašu gaisu, ko elpojat jūs.

Zombahs sagrīļojās, neveikli pagriezās un nedrošiem soļiem devās uz durvīm. Kad viņš bija izgājis, ģenerālis piezvanīja kādam pa telefonu un teica:

— Pulkvedis Zombahs, kuru es iztriecu ārā, nupat atstāja manu kabinetu ...

Zombahs lēnām gāja pa gaiteni. Virsnieki, kas nāca pretim vai drāzās garām, nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Ieraudzījis durvis ar uzrakstu «Vīriešiem», viņš pagriezās un iegāja tumšā tualetes istabā. Šorīt te bija aizmirsts uzrullēt aptumšošanas aizsegu. Zombahs piegāja pie loga un šo papīra aizsegu norāva raušus. Tomēr pa logu nekā nevarēja redzēt — rūtis bija nokrāsotas ar baltu krāsu. Atvēzējies Zombahs ar dūri iesita pa rūti; stikli, žēli šķindēdami, nokrita ārpusē. Viņš izliecās pa izsisto logu un netālu ieraudzīja plosāmies ugunsgrēku. Pēc tam izbrīnījies pavērās uz savu asiņaino roku — plaukstas mīkstumā bija iedūrusies stikla šķemba. Zombahs to izrāva, izsvieda pa logu un sāka meklēt kabatās mutautiņu, bet izņēma pistoli, vērīgi to aplūkoja, atvilka vaļā aizsargu, tad ātri iebāza stobru mutē un nospieda sprūdu.

No ģenerāla Reknera uzzinājis, ka Zombahs atrodas štāba

telpās, Kaltenbrunners deva rīkojumu viņu tūlīt apcietināt un turpināja sarunu ar Milleru.

— Tas ir labi, ka viņš atrodas šeit, — nolicis klausuli, Kallen-brunners sacīja. — Būtu bijis ļaunāk, ja viņam būtu izdevies aizkļūt līdz Kanarisam. Tagad padarīsim viņu nekaitīgu.

— Cik ilgi Kanariss nesodīts mānīs «vadoni un auklēs tādus muļķus kā šis Zombahs? — Millers droši vien bija gribējis to pateikt ar sašutuma pilnu patosu, tomēr bailes par savu ādu izrādījās stiprākas, un jautājums skanēja pārlieku retoriski.

Kaltenbrunners, mīklaini pasmaidījis, sacīja:

— Jums, Miller, vajadzētu rūpēties nevis par Kanarisa likteni, bet pašam par sevi.

— Es Vācijas priekšā esmu tīrs! — Millers iesaucās. — Nepārtraukti esmu cīnījies pret Zombahu. Jūs to zināt labāk par visiem. Esmu izpildījis arī jūsu pavēli par grupu «Divi ikss», ar to esmu nodarbojies visu pēdējo laiku. Dokumenti glabājas te . . . — Millers parādīja portfeli, ko viņš turēja uz ceļiem. — Ko darījusi Zombaha banda, man nav zināms.

Kaltenbrunners sarauca pieri.

— Es redzu, ka jūs vēl vienmēr nesaprotat, cik liels ir notikušais skandāls. Kļūdainās pavēles Centrālajai frontei izdevis pats vadonis. Tiem, kas dezinformējuši Galveno mītni, uz žēlastību nav ko cerēt. Pavēle, ko šai sakarā esmu saņēmis, izslēdz jebkuru iespēju paglābt jūs no trieciena. Jāapcietina «Sa-turna» vadība. Tieši tā arī teikts — va-dī-ba.

— Vai tad var salīdzināt manu vainu ar Zombaha vainu? Zombahs ir Kanarisa cilvēks, bet es . . .

— Pavēli par jūsu pārcelšanu uz «Saturnu» parakstījis tas pats Kanariss, — Kaltenbrunners vēsi piebilda. Brīdi viņš klusēja, tad, redzēdams, ka Millers no bailēm kļuvis gluži pelēks, ierunājās saudzīgāk: — Kā jūs nespējat saprast, kas noticis? Mēs tai pašā dienā, kad tika nodibināts jūsu «Saturns», uzminējām Kanarisa manevra jēgu. Viņš nodibināja šo pilnīgi patstāvīgo izlūkdienesta orgānu galvenajā un visgrūtākajā frontes sektorā tikai tāpēc, lai nelaimes gadījumā pats tiktu cauri ar veselu ādu. To viņš tagad arī mēģina izdarīt. Pašreiz Kanariss visus spēkus pārsviedis uz Rietumiem, bāž vadonim mutē nomierinošas tabletītes, ziņodams par Rietumu nevēlēšanos piedzīvot to, ka Krievija ielauzīsies Eiropā, un par Rietumu gatavību pavērst ieročus pret komunistiem. Lai nu ko, bet viņa velnišķīgo viltību gan nevar noliegt. Viņš tagad pats darīs visu iespējamo, lai ar

saniknotā vadoņa rokam likvidētu tos, kas varētu kaut ko liecināt par «Saturnu». Arī jūs.

Šai brīdī nepieklauvējis kabinetā ienāca kāds virsnieks un kaut ko iečukstēja Kaltenbrunneram ausī. Kad virsnieks bija izgājis, Kaltenbrunners sacīja:

— Zombahs tikko nošāvies. Atejā. Pirmoreiz viņš rīkojies prātīgi.

Kaltenbrunners uzmeta nicīgu skatienu Millera sejai, ieraudzīja, ka tam atkāries apakšžoklis, novērsās un caur zobiem izgrūda:

— Mēs tomēr pamēģināsim sajaukt Kanarisam kārtis . . .

Millers lūdzoši vērās ģenerālī.

— Pēc stundas mana lidmašīna dosies uz Berlīni, — Kaltenbrunners sacīja, joprojām neskatīdamies uz Milleru. — Nosūtīšu jūs ar šo lidmašīnu. Konvoja pavadībā. Neapcietināt jūs, vismaz formāli, man nav tiesību. Berlīnes lidlaukā jūs sagaidīs mūsu cilvēki un aizgādās pie Himlera. Pārējais būs atkarīgs no jums paša. Saruna ar reihsministru ir jusu vienīgās izredzes uz glābiņu. Grupa «Divi ikss» ir viņa lolojums. Ja jums būs iespējams ziņot viņam par paveikto darbu un ja šis darbs būs izdarīts labi, jus varēsiet teikt, ka atšķirībā no Zombaha jums ir laimējies.

— Varbūt vispirms es ziņošu jums un jūs jau iepriekš informēsiet reihsministru?

Kaltenbrunners papurināja smago, skūto galvu.

— Nē, Miller. Nedomāju iejaukties šai spēlē. Pietiek, ka Him-lers par jūsu pastāvēšanu uzzinājis no manis. Jā, starp citu, vai paguvāt realizēt operāciju ar savu adjutantu?

— Protams. Jau pirms trim dienām viņš devās pretim krievu karaspēkam. Tagad atrodas tā aizmugurē.

— Tas ir labi. Reihsministrs nesen interesējās tieši par šo operāciju. īsi sakot, Miller, būs tā: ja jūs nelikvidēs pirmajā karstumā, varēsiet uzskatīt, ka viss kārtībā . . .

Lidmašīnā Millers mazliet atjēdzās un sāka gatavoties sarunai ar reihsministru. Viņš attaisīja portfeli, izņēma no tā aģentu sarakstu un, rūpīgi to izlasījis, nodomāja, ka, paturot vērā īso laika sprīdi, darbs nav paveikts slikti. Tad Millers ielika sarakstu atpakaļ portfelī un kārtīgi to aiztaisīja. Pēkšņi viņš to strauji atkal atvēra, izņēma sarakstu un sāka meklēt vēl kaut ko. Milleram šķita, ka viņš redz briesmīgu sapni. Viņš ļoti labi atcerējās, ka bija ielicis portfelī sarakstu divos eksemplāros. Tagad tur bija tikai viens. Millers vēlreiz pārmeklēja visu

portfeli, tomēr otrais eksemplārs neatradās. Kur gan tas varēja palikt? Viņš taču nebija portfeli izlaidis no rokām nevienu mirkli.

Milleru aiz bailēm sāka kratīt drudzis; viņš palūkojās uz virsnieku, kas viņu pavadīja, — tas mierīgi snauda, atlaidies krēslā. It kā baidīdamies, ka varētu pazust arī pēdējais saraksta eksemplārs, Millers to rūpīgi salocīja, ielika vākos, pēc tam iebāza vākus portfelī, aizslēdza to un atslēgas noglabāja formas svārku iekškabatā.

Vienmuļi dūca motori. Zem spārniem gausi peldēja za|ā zeme. Millers skatījās iluminatorā un centās nedomāt par briesmīgo burvestību. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka otrā eksemplāra nekad nav bijis. Vai arī tas ir bijis, bet viņš to iznīcinājis, lai labāk saglabātu noslēpumu. Jā, ja, tā viņš arī teiks, ja par to būs runa. Tas skan pilnīgi pārliecinoši. Tikai uz īsu mirkli Mil-leram iešāvās prātā, ka saraksts varētu būt nozagts vai pazaudēts un tā nokļuvis pretinieka rokās. Velns viņu rāvis, šo otro eksemplāru un arī tos, kas minēti sarakstā! Tagad galvenais ir glābties pašam.

Rudins tai laikā vēl vienmēr atradās sagrautajā karavīru pilsētiņā un neatlaidīgi gudroja tikai par to, ko tagad darīt. Aizvien vairāk k|uva skaidrs, ka palikt turpat nozīmē rīkoties bezjēdzīgi. Vajadzēja nekavējoties iet projām. Un tomēr viņš negāja.

Ap pusdienas laiku pie karavīru pilsētiņas apstājās autobuss. No tā izkāpa kāds cilvēks un tuvojās esesiešiem, kas stāvēja pie nopostītajiem vārtiem. Turpat atradās arī Rudins. Cilvēks, kas viņam šķita pazīstams, pienāca klāt un vaicāja, vai pulkveža Millera te neesot. Uzzinājis, ka Millera nav, viņš devās atpakaļ uz autobusu. Rudins viņu panāca.

— Vai jūsu autobusā nav darbinieks Sčukins? — Rudins skarbi jautāja.

— Kas tad ir?

— Esmu «Saturna» otrās nodaļas darbinieks Krāmers.

— To es zinu.

— Šorīt te bija ieradies Millers, viņš pavēlēja, lai Ščukins paliek kopā ar mani apsargāt skolas mantas.

Cilvēks iesmējās.

— Jūsu Ščukins pats jāapsargā, lai nenomirst no bailēm. Ar prieku atdāvināšu viņu jums . ..

Cilvēks atgriezās pie autobusa, un pēc īsa brīža no mašīnas

kāpšļa smagi nokāpa zemē Ščukins, paraudzījās apkārt un, pamanījis Rudinu, neveikliem, šļūcošiem soļiem sāka iet uz viņa pusi.

Rudins lūkojās Ščukinā, cenzdamies uzminēt, ko tas sacīs. Nespēdams apspiest satraukumu, nenolaizdams no nācēja acis, viņš klusībā vaicāja: «Nu, vai tev izdevies kaut ko izdarīt? Jā, izdevies?» Taču jau Ščukina izskats vien lika izgaist jebkurai cerībai.

Ščukins klupdams pienāca klāt, sagrīļojās un apsēdās uz zemes, saķēris Rudinu aiz kājām.

— Kas jums noticis? — Rudins klusi vaicāja, palīdzēdams Ščukinam piecelties, bet viņš atkal noslīga zemē. Tad Rudins apsēdās viņam blakus. Labi, ka esesieši nepievērsa abiem nekādu uzmanību. Ščukins paraudzījās Rudinā ar cietēja skatienu un aiztrūkstošā balsī sacīja:

— Es taču domāju, ka viss pagalam . .. Visas manas cerības, dzīve ... Viss .. .

— Izbeidziet šo histēriju! — Rudins čukstēja, tikko pavērdams lūpas.

Ščukins ilgi klusēja, izbrīnījies vēroja apkārtni un pēkšņi bažīgi ievaicājās:

— Kur mēs atrodamies?

— Minskā.

— Vai Millers ir šeit?

— Viņa šeit nav. Runājiet tā, lai varētu saprast: kas ar jums noticis?

— Es paņēmu no viņa «Divi ikss» aģentu sarakstu.

«Kur tas ir?» Rudins gribēja kliegt, tomēr apjautājās tikai ar acīm.

— Te, — Ščukins pielika roku pie krūtīm.

— Bet tagad celieties augšā, — Rudins sparīgi teica. — Mums tūlīt jātiek projām no šejienes. — Viņš palīdzēja Ščukinam piecelties un paņēma to zem rokas. — Atbalstieties pret mani.

Mezdami līkumus apkārt bedrēm un drupām, abi devās uz apgāztā žoga pusi. Neviens nepievērsa viņiem uzmanību; pēc brīža viņi jau atradās ārpus pilsētiņas priežu silā un drīz vien nonāca uz šosejas. Ščukinam kļuva labāk, viņš jau spēja iet viens pats. Tikuši pāri šosejai, viņi pagāja vēl metrus piecsimt, pēc tam pagriezās pa labi un sāka virzīties uz priekšu pa mežu, turēdamies blakus šosejai.

Pirmoreiz viņi atpūtās tikai novakarē, kad saule bija aizslīdējusi aiz tālā apvāršņa un visas debesis dega sārtās liesmās. Rudins jau sen redzēja, ka ceļabiedrs atkal tikko spēj kājas pavilkt, tomēr gribēja tikt pēc iespējas tālāk no Minskas. Kad viņš teica, ka pienācis laiks atpūsties, Sčukins acumirklī nogāzās atsperīgā sūnājā. Rudins apsēdās blakus uz brūklenēm apauguša ciņa. Visapkārt bija nepārskatāms kūdras okeāns ar retu un vārgu krūmu salām. Pa šoseju joprojām atkāpās vācu karaspēks, tur rūca motori, šķindēja metāls.

Mazliet atguvies, Sčukins tūlīt pacēlās, atpogāja kreklu un izvilka stipri saņurcītas papīra lapas, kas bija kopā sastiprinātas ar metāla stieplitēm.

— Te ir, ņemiet... — viņš neskanīgi sacīja. — Nododu jūsu rokās visu savu turpmāko dzīvi.

Rudins atlocīja lapas. Jā, tieši pēc tā viņš bija tiecies. Sarakstā bija minēti uzvārdi, norādītas pilsētas, kur aģentiem jāapmetas, bija paroles, satikšanās vietas un īsi to versiju izklāsti, kuras par sevi stāstīs aģenti.

Rudins rūpīgi salocīja sarakstu un aizbāza aiz krekla. Apkārt pletās kluss, nepārskatāms kūdras purvs. Nebija dzirdams troksnis arī šosejas pusē. Rudins jutās tā, it kā dzīve, kas nupat vēl bija traukusies pilnā sparā, pēkšņi būtu apstājusies, tāpēc arī visapkārt tik dziļš klusums. Šī sajūta tomēr nebija ilga: virs šosejas uzšāvās gaisā sarkana raķete, tūlīt debesīs aizvien skaļāka kļuva lidmašīnu rūkoņa un sāķās šosejas bombardēšana.

— Mūsējie strādā, — Rudins sacīja.

— Vai šim sarakstam ir vairs kāda nozīme? — Sčukins bažīgi jautāja.

Rudins paskatījās viņā izbrīnījies.

— Protams. Tas taču ir ļoti vērtīgs dokuments! Ļoti! — Brīdi padomājis, viņš vaicāja: — Vai tas tomēr nevar būt viltots eksemplārs, ko Millers izgatavojis mums?

Sčukins pavēra muti, gribēja kaut ko teikt, bet atkal aizvēra. Pārbijies viņš raudzījās Rudinā.

— Lūdzu, nenervozējiet, tas ir tikai mans minējums,— Rudins teica. — Lai to atmestu, man šķiet, būs vislabāk, ja pēc iespējas precīzāk un sīkāk izstāstīsiet, kā to dabūjāt. Lūdzu, neapvainojieties. Mūsu pienākums ir paredzēt visu, ko vien iespējams paredzēt.

— Labi. Es tūlīt atcerēšos ... — Sčukins sacīja un, sakopojis domas, sāka stāstīt. — Kad bijāt aizbraukuši, Millers paziņoja, ka mēs dosimies ceļā dienu vēlāk. Mūsu autobusi un smagās

mašīnas stāvēja braukšanas kārtībā. Augu dienu tika taisīts šis saraksts. Strādāja visa grupa. Katrs gatavoja ziņas par saviem jautājumiem, Millers tās apkopoja un atdeva mašīnrakstītājai pārrakstīt divos eksemplāros. Viņa strādāja Birknera kabinetā. Jā, starp citu, vai Birkners nebrauca kopā ar jums?

— Liekas gan, ka ņe. Un kas tad ir?

— Pēc jūsu aizbraukšanas netiku viņu vairs ne reizi redzējis ... Tā ... Tad nu visu dienu gatavojām sarakstu. Novakarē mani izsauca Millers, un es no tālienes redzēju uz viņa galda pārrakstītās lapas. Es ļoti nervozēju. Jūs bijāt aizbraucis, un es nezināju, ko darīt pat tad, ja man sarakstu izdotos dabūt. Man iešāvās prātā nonāvēt Milleru. Bet kur lai pēc tam bēgu? Kas man ticēs? Beidzot nodomāju, ka mēs droši vien brauksim pakaļ jums, un nolēmu gaidīt izdevīgāku brīdi. Vispār . . . atklāti sakot, biju nobijies.. . Ap desmitiem vakarā Millers lika man sadedzināt visus viņa papīrus un pats stāvēja klāt. Dedzinājām Zombaha kabineta krāsnī. Pēc tam viņš mums pavēlēja iet lejā un gaidīt viņu vestibilā. Millers palika trešajā stāvā, kur tolaik atradās tikai mašīnrakstītāja. Pēkšņi sākā^s uzlidojums. Mums lejā izcēlās strīds, vai jāiet uz patvertni vai jāgaida turpat, kā bija pavēlēts. Cilvēku desmit tomēr izskrēja ārā. Izmantoju apjukumu un uzkāpu trešajā stāvā. Vēl skaidri nezināju, ko darīšu, taču šoreiz biju noskaņots apņēmīgi. Sagatavoju pistoli. Pirmais, ko ieraudzīju trešajā stāvā, bija mašīnrakstītāja, kas nošauta gulēja uz Birknera kabineta sliekšņa.

— Vai viņu nogalināja Millers?

— Cits to nevarēja izdarīt. Durvis uz Millera kabinetu bija vaļā, un es varēju viņu redzēt. Viņš grāba kaut ko ārā no seifiem un bēra brezenta maisā. Ko īsti — nevarēju saskatīt. Redzēju tikai portfeli, kas bija nolikts uz lielā galda malas. Uzlidojums kļuva aizvien niknāks. Bumbas sprāga pavisam tuvu. Nodomāju, ka pašreiz ir vispiemērotākais laiks, ka tagad neviens manu šāvienu nedzirdēs. Es jau iebāzu roku kabatā, lai izvilktu pistoli. Šai mirklī Millers paķēra brezenta maisu, izskrēja uz kāpnēm un sāka saukt,,lai kāds ātri kāpj pakaļ maisam. Skriedams ārā no kabineta, viņš bija aizgrūdis man priekšā durvis. Tad es pēkšņi izlēcu no aizdurves un iedrāzos kabinetā. Nolēmu — ja portfelis būs aizslēgts, paķeršu to, kā šis tur stāv, un bēgšu, kur deguns rādīs. Tas tomēr bija vaļā. Izņēmu vienu saraksta eksemplāru, noliku portfeli vietā, bet pats iemetos tualetes istabā, kas atrodas blakus kabinetam. Tas viss notika vienas minūtes

laikā. Man par laimi, šai mirklī visā mājā nodzisa gaisma. Caur durvīm dzirdēju, kā atskrien Millers, lamājas, rauj sērkociņus. Tad droši vien paķēra portfeli un izskrēja. Es aizbāzu sarakstu aiz krekla, nokāpu lejā un no sētas puses devos uz autobusiem. Sacīju, ka man bija iesāpējies vēders. Tā nu sākām braukt. Millers pa priekšu ar vieglo mašīnu, mēs — ar diviem autobusiem. Ceļā mūs apšaudīja partizāni. Divus ievainoja. Tomēr autobusi, braukdami ar lielu ātrumu, tika cauri. Kaujā piedalījās tikai kareivji, kas atradās smagajā mašīnā kolonas beigās. Rītausmā piedzīvojām bombardēšanu no gaisa. Viss ceļš bija pilns ar karaspēku. Nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ, bet augšā — lidmašīnas. Tur aizgāja bojā briesmīgi daudz vāciešu. Viens tanks iegāzās grāvī, tad nu es paslēpos aiz šā tanka un gulēju tur, kamēr lidmašīnas aizlidoja . .. Nu, pēc tam aizbraucām uz turieni, pie jums .. .

— Vai ēku Millers neuzspridzināja? — Rudins jautāja.

— Kad skrēju projām, redzēju, ka kareivji aplej sienas ar benzīnu.

— Nu, bet kas būtu bijis, Sčukin, ja jūs nebūtu mani saticis?

— Nezinu, nezinu ... — Sčukins nomurmināja. — Jums vienīgajam ir skaidrs, kas es esmu. Bez jums man tik un tā būtu beigas.

Lūkojoties Sčukinā, Rudinam radās pretrunīgas jūtas. Par paveikto viņš .bija pelnījis vislielāko pateicību, un vajadzēja atzīt, ka izšķirošajā mirklī viņš bija rīkojies pareizi, tomēr Rudins nespēja aizmirst, ka ļoti svarīgs uzdevums visu laiku bija karājies kā mata galā Sčukina histēriskā rakstura dēļ.

— Kā mēdz teikt, labs tas, kas labi beidzas, — Rudins sacīja. — Tomēr viss varēja beigties arī ļoti bēdīgi, pat domāt par to ir baigi.

— Bet kāpēc jūs nepalikāt uz vietas? — Sčukins pēkšņi dusmīgi vaicāja. — Galvenais taču bija «Divi ikss;», jūs zinājāt, ka mēs paliekam, bet pats aizbraucāt!

— Tur jau ir tā nelaime, ka skaidri nekā nezināju, — Rudins pasmaidīja. — Var vēl gadīties, ka tagad iesniegsiet par mani sūdzību un es dabūšu sutu.

Arī Sčukins pasmaidīja, tikai viņa smaids bija sāpīgs.

— Puse darba padarīta, Sčukin. Par to jums liels liels paldies.

— Kāpēc tikai puse? — Sčukins brīnījās. — Jūs taču teicāt. . .

— Kamēr saraksts atrodas pie mums diviem, tas nav vēl ne

plika graša vērts. Saraksts jānogādā pienācīgajā vietā. Sis darbs vēl jāizdara. Bet visapkārt plosās karš ...

Naktī viņi iegāja dziļāk kūdras purvā un, izraudzījušies sausāku vietu, nolikās uz guļu. Gulēja pēc kārtas, katrs divas stundas. Tikko bija uzaususi gaisma, viņi ķērās pie darba: Sčukins diktēja saraksta datus, bet Rudins tos nošifrēja uz strēmelēm, kas bija noplēstas no papīra lapu malām. Pēc tam viņi saplēsa sarakstu sīkos gabaliņos un šo papīra drazu aizbāza aiz svārku oderēm. Sarakstu veselu nest pāri frontei bija loti riskanti, bet salikt kopā gabaliņus speciālistam nav grūti.

Pašreiz visbīstamākais bija sadurties ar bēgošajiem hitleriešiem, kas varētu viņus nošaut vai sagūstīt. Rudins sprieda, ka drošāk būs iet nevis gar šoseju, bet pagriezties vairāk uz ziemeļiem, tālāk no dzīvākajam satiksmes maģistrālēm. Viņš cerēja atrast uzticamu cilvēku un atstāt pie tā šifrēto sarakstu.

Tumsā viņi izgāja meža malā. Tālumā uz pakalna varēja saredzēt nelielas sādžas siluetu. Lika sevi manīt izsalkums, galva bija šņākoņa, ķermeni nomāca vājums. Sčukins ceļā bija ēdis zaļas brūklenes, un tagad viņu mocīja vemšanas lēkmes.

Atstājis Sčukinu krūmos, Rudins devās uz sādžu. Viņš tuvojās tai no sakņu dārzu puses. Iedams gar zedeņiem, Rudins nonāca pie sašķiebušās mājas stūra un saka klausīties; bija dzirdama skaņa, kas viņa ausis nebija skārusi jau vairākus gadus, — mājā klusi raudāja bērns. No šīm bērna raudam Rudinam kļuva tik mierīgi ap sirdi, ka viņš neslēpdamies apmeta līkumu un iegāja pa vārtiņiem pagalmā, pēc tam priekšnamā. Tagad viņš dzirdēja ne tikai bērnu raudam, bet arī sarunājamies vīrieti un sievieti. Rudins iebāza roku kabatā, kur atradās Ščukina pistole, un spēcīgi parāva durvis.

Tureklī dega skals. Vājajā gaismā istaba bija tikko saskatāma. No krāsns stiepās kārts, kuras galā līgojās šūpulis; pie tā sēdēja sieviete. Aiz galda bija redzams bārdains vīrs. Viņš sevišķi nenobijās un, acis piemiedzis, raudzījās Rudinā.

— Kas tu tāds esi?

— Savējais, — Rudins atbildēja. — Esiet sveicināti, biedri!

— Esi sveicināts, ja vien tu nedzen velnu, — bārdainis atsaucās.

— Vai vācieši sādžā ir?

— Kāpēc viņi tev vajadzīgi?

— Gluži otrādi, man viņi nepavisam nav vajadzīgi, —'Rudins pasmaidīja.

— Nava viņu, paldies dievam, nava, — bārdainis noņurdēja. — Bet kas tu tāds esi?

— Mēs esam divi. Mans biedrs palika gaidām aiz sādžas. Esam izbēguši no vāciešu nometnes. Gribam tikt pie savējiem.

— Varat pieņemt, ka esat jau tikuši, — bārdainis teica.

Viņš pasacīja to vienkārši, tomēr mazliet svinīgi, un tieši tādēļ Rudins uzreiz juta pret viņu uzticību.

Viņi kopā aizgāja pakaļ Ščukinam, drīz vien jau trijatā sēdēja pie galda, ēda ceptus kartupeļus, uzdzerdami virsū rūgušpienu, un mierīgi sarunājās. Rudins centās pilnīgāk noskaidrot, kas par cilvēku ir mājastēvs.

— No kādas nometnes tad esat izbēguši? — bārdainis jautāja.

— Tā atrodas netālu no Minskas, — Rudins atbildēja un, atcerējies nometni, uz kuru reiz bija braucis kopā ar Birkneru, piebilda: — 1206. nometne. Varbūt esat dzirdējis?

- Kur nu mēs varējām to dzirdēt, — bārdainis nopūtās.

- Mēs, tā teikt, esam vietējie ļaudis. Kā tad jūs tur nokļuvāt? Vai kā kara gūstekņi, vai?

— Mūs noķēra tvarstīšanas laikā pirms mēnešiem trim.

— Ahā ... Es jau nodomāju, ka pēc īstiem nometnes iemītniekiem jūs neizskatāties. Bet ko tad darījāt, kad nebijāt vēl saķerti?

— Es nekā nedarīju, — Rudins bezrūpīgi atbildēja. — Slapstīdamies dzīvoju pie kāda sievieša. Bet viņš strādāja maizes ceptuvē. Par grāmatvedi.

— Tā jau ir — maize cilvēkiem vajadzīga, lai kāda vara pastāv. — Brīdi cienīgi klusējis, bārdainis vaicāja: — Uz kurieni jūs tagad ejat?

— Kā — uz kurieni? Pie savējiem. Gribu iestāties armijā. Mans biedrs dodas pie ģimenes. Sieva un dēls dzīvo Barabinskā, droši vien domā, ka viņš jau pagalam.

Sieviete, kas uzmanīgi klausījās sarunā, nopūtās.

— Cik daudzi gājuši bojā — baigi pat domāt . . .

Nez cik ilgi viņi tā būtu runājuši riņķī un apkārt, cenzdamies viens par otru uzzināt vairāk, ja pēkšņi aiz loga nebūtu atskanējusi pakavu dipoņa, kas apklusa pie pašas mājas. Pagalmā bija dzirdama skaļa vīrieša balss: «Apsien pavadu ap kreiso kāju. Tā, redzi . . .»

— Kas tie tādi ir? — Rudins čukstus vaicāja.

— Arī savējie, — bārdainis mierīgi atbildēja un pagriezās pret sievu. — Vai kartupeļi tev vēl ir?

Sieviete piegāja pie krāsns. Šai brīdī istabā ienāca trīs vīrieši, visi kā viens — liela auguma, visiem trim kaklā karajās automāti. Vīrietis, kam galvā bija zemu uz ausīm uzmaukta platmale, ar lukturīti apgaismoja galdu.

— Tu, Fjodor, kā rādās, pašreiz mielo ciemiņus. — Viņš piegāja pie galda un, nemaz nekautrēdamies, apgaismoja seju Rudinam, pēc tam Ščukinam. — Kas tie tādi?

— Stāsta, ka izbēguši no nometnes, kas atrodas pie Min-skas, — bārdainis atbildēja. — Tikai viņu runā gali neiet kopā. Bijuši ieslodzīti netālu no Minskas, bet apgalvo, ka nometnes numurs esot 1206, lai gan šī nometne ierīkota pavisam citā vietā.

— Vai dokumenti ir? — Lukturīša stars apžilbināja Rudinu.

— Kas jūs tādi esat, ka varat tos prasīt? — Rudins ar roku aizsargājās no gaismas.

— Tu, mīļais, no gaismas labāk nebaidies. Kas mēs tādi esam, varam atbildēt, slapstīšanās laiki tagad beigušies. Esam par-tizāņi.

— Stāstīt var visu ko, — Rudins pavīpsnāja.

Vīrietis ar platmali galvā sāka skaļi smieties.

— Tas ir pareizi. Partizānim būt ir daudz grūtāk nekā to apgalvot. Kādi dokumenti jums ir? — viņš vaicāja, vairs ne-smiedamies.

- Nometnēs pases neizsniedz, — Sčukins drūmi noteica.

— Vai ieroči ir?

- Nē, — Rudins atbildēja. — Arī tos nometnēs nedod ... — Viņš tomēr nolēma būt vēl piesardzīgs un pistoli paturēt.

— Tā . .. — Vīrietis noņēma platmali un nosvieda uz sola. — Bet kāpēc jums tāds juceklis ar nometnēm? Kur atrodas 1206. nometne, un kur ir Minska?

— Ar tādu numuru var būt arī divas nometnes, — Rudins iebilda.

— Un tas būtu varējis notikt pie vāciešiem? — vīrietis zobgalīgi sacīja. — Lai nu kas, bet numuri viņiem ir kārtībā. Nu, bez muldēšanas — kas jūs tādi esat, no kurienes nākat un uz kurieni ejat?

— Ejam pretim mūsu karaspēkam, — Rudins mierīgi atbildēja.

— Atkal dīvaini, — sarunā iejaucās mājastēvs. — Grib satikt Sarkano Armiju, bet nez kāpēc met līkumu uz ziemeļiem no

šosejas.

— Viņi grib to aplenkt, — vīrietis teica, skaļi iesmiedamies.

Protams, ja tāda situācija būtu radusies, teiksim, četrdesmit otrajā gadā, šai mājā viss būtu noticis citādi nekā pašreiz, sarunas sākums būtu bijis pavisam cits un abām pusēm, tā teikt, ne prātā nebūtu nācis smieties. Tagad viss bija mainījies, jo tiklab mājas saimnieki, kā atnācēji zināja galveno — fašistu viņiem aiz muguras nav. Tāpēc arī Rudins sāka ticēt, ka cilvēki, kas viņu nopratina, tiešām ir partizāņi. Tie savukārt apgājās ar viņu un Ščukinu bez sevišķas piesardzības — mēs visi te esam savējie un gan jau kaut kā tiksim pie skaidrības.

— Nu labi, — vīrietis sacīja, pārstājis smieties, un jautrām acīm raudzījās Rudinā, — tad jūs no zieme|u puses aplencat Sarkano Armiju. Mums jūs neuzticaties, bet ko teiksiet tai?

Rudins, nekā neatbildēdams, raudzījās vīrietim cieši acīs, kamēr jautrība tajās apdzisa.

— Patiesību sakot, — Rudins teica, — mēs nedrīkstam atklāt, kas tādi esam. Mums nav tiesību to darīt. Varam tikai lūgt, lai mūs drīzāk nogādātu uz tuvāko mūsu karaspēka daļu. Katra nokavēta diena var dārgi maksāt. Par saviem vārdiem es atbildu.

Vīrietis klusēdams nopietni palūkojās Rudinā, tad sacīja:

— Esmu partizāņu vienības «Par revolūciju» komandieris Tihons Hodorkovs, bet viņš, šīs mājas saimnieks, ir mans vietnieks Fjodors Mohovs.

Tihons Hodorkovs? Kur šis uzvārds ir dzirdēts? Rudins sasprindzināja atmiņu, un, kā vienmēr, tā viņu nepievila: Tihons Hodorkovs bija slavens spridzinātājs tai partizāņu vienībā, uz kuru viņu bija nosūtījis «Saturns» pirmajā kara ziema.

— Es jūs pazīstu, — Rudins sacīja. — Jūs bijāt spridzinātājs Bokovikova vienībā. Četrdesmit pirmā gada noyembra beigās gandrīz divas nedēļas nodzīvoju pie jums. Reiz manā klātbūtnē jūs ziņojāt komandierim, ka uzspridzināts dzelzceļa tilts, izmantojot bērnu ragaviņas, kurās iekrauta sprāgstviela.

— Vai dzi, Fedja, ko viņš atceras? — Hodorkovs atskatījās uz mājastēvu un kļuva domīgs. — Nu, ko lai ar jums iesāk? . . .

— Vai nav iespējams sazināties ar biedru Alekseju? — Rudins jautāja.

— Pamēģiniet viņu tagad noķert... — Hodorkovs izklaidīgi atbildēja, nebrīnīdamies arī par to, ka Rudins zina, kā sauc pagrīdes apgabala komitejas sekretāru. — Darīsim tā: jūs uzrakstiet ziņojumu, kam nu jums jāraksta, un es aiztriekšu kādu puisi uz partizāņu brigādes štābu; tas nav tālu, un tur jau sen ir radiosakari ar armiju . . .

58. NODAĻA

Kad fronte bija jau tuvu, Budņickis saņēma pavēli izvest savu vienību no pilsētas un doties uz partizāņu brigādi, kas darbojās uz kādas maģistrāles, pa kuru atkāpās vācu karaspēks.

Naktī Budņickis aizgāja uz slimnīcas morga pagrabu. Kad viņš ņēma nost cepuri, Markovs ieraudzīja, ka mati viņam ir kā ar miltiem piebārstīti.

— Atnācu atvadīties, — Budņickis klusi sacīja, grozīdams rokās cepuri.

Viņi ilgi klusēja. Budņickis sēdēja, atspiedies ar krūtīm pret galda malu, un tik vērīgi aplūkoja savas lielās, uz galda noliktās darba cilvēka rokas, it kā viņš nekad neko interesantāku nebūtu redzējis.

— Vai visus savējos esat jau aizsūtījis? — Markovs beidzot jautāja, lai gan tas bija skaidrs tāpat.

Budņickis palūkojās Markovā ar smagu skatienu.

— Visus, tikai kritušos ne.

— Un pats?

— Es arī tūlīt... — viņš atbildēja un pēkšņi bez jebkāda sakara ar to, ko bija teicis pirms tam, droši vien atbildēdams pats uz savām domām, satraukts sacīja: — Briesmīgs darbs ir šī karošana. Nevar ne izteikt, biedri apakšpulkvedi, cik briesmīgs.

— Vai tas jūs nobaidījis? — Markovs sērīgi pasmaidīja.

— Nobaidījis gan, biedri apakšpulkvedi, — Budņickis atteica, ar gaišajām, skumjajām acīm nopietni vērdamies Markovā. — Tikai nedomājiet, ka baidos no nāves. Mirt kaujas laukā ir cildens mūža gals. To es visu laiku esmu stāstījis kareivjiem un pats dzīvojis pēc šā likuma. Karš ir briesmīgs sava akluma dēļ. Cik daudz cilvēku neaiziet bojā gadījuma pēc, pat nezinādami, par ko. Ar manu Kļavu bija citādi, viņa visu saprata. Liekas, pats savām acīm redzu, kā viņa aizgāja bojā. līdzinātāja' stieņa galā bija sacietējusi smērvielas pilīte, bet viņa to nezināja, tikai juta, ka stienītis mehānismu nespēj pagriezt. Bet laika vairs nebija nemaz. Un viņa izspridzināja lādiņu tūlīt, uzlaizdama gaisā arī sevi. Viņa saprata, ko dara, kāpēc tā dara. Krita kaujā ... Es zinu, ka esmu mīlējis cilvēku, uz kuru varēja paļauties ...

Markovs, raudzīdamies Budņicka bālajā, satrauktajā sejā, sāka uztraukties arī pats.

— Tie riebekļi esot ieradušies no Eiropas, — Budņickis tur-

pināja. — Noķer uz ielas večiņu un tūlīt liek pie sienas. Vai tā ir kāda Eiropa? Aizdedzina mājas un, kad cilvēki metas bēgt no uguns liesmām, nopļauj viņus ar automāta kārtu. Eiropa? Vai esat dzirdējis, kā viņi nonāvēja manu Ļoņu Bolotņikovu?

— Esmu dzirdējis tikai to, ka viņš gājis bojā.

— Šis puisis bija nāvei acīs skatījies simtiem reižu un nekad nebija drebējis. Starp citu, mājiņa, kurā atradās mūsu bāze, piederēja viņa māsai. Šis Ļoņa sava mūža pēdēja dienā bija paņēmis māsas trīs gadus veco dēlēnu un izgājis ar viņu pastaigāt pa kapsētu. Divi esesiešu virsnieki tur bija dzēruši degvīnu. Mes tikai vēlāk pēc dažādām pazīmēm sapratām, kā tas viss bija noticis. Izdzirdām šāvienus, aizskrējām uz turieni, bet bija jau par vēlu. Nošāvuši gan Ļoņu, gan mazo. Pietempušies, neģēļi. Nu, mēs, protams, arī viņus nobeidzām, bet vai tad no tā kas tika ... Kā gan var godīgi karot pret tādiem neliešiem? Pasakiet man to, biedri apakšpulkvedi!

- Nu, ja mēs nekarotu, Budņicki, tad viņi būtu jau iznīcinājuši visu mūsu tautu, — Markovs atbildēja.

— Vai tad es saku, ka nevajadzētu karot. Jūs neesat mani sapratis. Es tikai visu laiku domāju, biedri apakšpulkvedi, gribu izstrādāt pats savas izturēšanās līniju. Dr^īz būsim Vācijā. Es taču nevarēšu šaut viņu večas un bērnus — sirdsapziņa neatļaus. Tomēr trakots niknums žņaudz mani vai nost. Ņemt un uzart viņu zemi krustām un šķērsām tā, lai no viņiem ne sēkla nepaliktu. Atriebt par visu to, ko viņi nodarījuši mūsu labsirdīgajā zemē . . . Bet es taču nevarēšu! Es taču saprotu, ka tur ir bērni, viņu vecīši .. . Roka necelsies, nevarēšu. Viņi nogalina katru, kas gadās ceļā, bet es to nespēšu. Tā nu iznāk, ka mums cīņā nav vienādu tiesību. Un tomēr es baidos, man bail, biedri apakšpulkvedi, ka mani nervi neizturēs . .. kad ieradīšos tur, pie viņiem. Ja nu es tur nenovaldīšos, pats sevi par cilvēku vairs neturēšu . . .

— Un tomēr mēs atriebsimies par visu. Arī par Ļoņu Bolotņikovu un Kļavu, — Markovs teica.

— Par to, biedri apakšpulkvedi, tik daudz esmu visādi izdomājies, ka jau galva sāk griezties. — Budņickis nopūzdamies pasmaidīja. — Jūs taču to teicāt tāpat vien, gribējāt, lai man kļūtu vieglāk, vai ne? Paldies. — Viņš piecēlās, paņēma no galda cepuri, ātri uzlika to galvā. — Labi. Jāiet.

Atvadīdamies viņi spieda viens otram roku, bet Markovs ne-

novaldījās, pievilka Budņicki sev klāt, apskava, un viņi trīs reizes saskūpstījās.

— Pateicos jums, Budņicki, par visu, — Markovs sacīja, pie-kļaudams viņu sev klāt. — Par visu, par visu. Kad beigsies karš, jums katrā ziņā jāiet mācīties, bet pēc tam varēsiet labi kalpot savai Dzimtenei. Tāpat, kā to darījāt šeit. Uz redzēšanos, draugs. Sameklēšu, lai kur jūs atrastos.

Budņickis klusēja, tikai, jau iedams projām, apstājās pie pašāmdurvīm un, parādījis uz pagraba sienām, no kurām sūcās ūdens, pamācīja:

— Lieciet, lai atnes sausas smiltis. Gar sienām jāuzber smilšu valnītis, tas uzsūks mitrumu ...

Un aizgāja . . .

Nākamajā dienā Markovs uzzināja, ka sakarā ar «Saturna» evakuāciju Rudins un droši vien arī Ščukins izvesti no pilsētas. Nebija saprotams, kāpēc viņi nav bēguši. Pazīdams Rudinu, Markovs varēja šo apstākli izskaidrot vienīgi ar to, ka viņš varbūt iespiedies grupā «Divi ikss» un nolēmis paveikt visu līdz galam.

Nebija zināms arī Kravcova liktenis. Markovs vairāk domāja par bēdīgāko variantu — viņš ir atklāts vai arī apcietināts uz labu laimi, un atkāpšanās panikā neviens nav gribējis ar viņu ilgi noņemties . ..

Babakins gan joprojām sēdēja savā novietnē. Diennaktī Galina Gromova trīsreiz izsauca viņu pa radio, un viņš katrreiz atbildēja: «Neviens nav bijis . . .»

Padomju uzbrukums pa to laiku strauji vērsās plašumā. Mūsu tanku iedzītie ķīļi, salauzuši frontes līniju, sašķēla daļās hitleriešu karaspēka grupējumu «Centrs», nonāca tā aizmugurē, vezdami sev līdzi motorizētos kājniekus, un milzīgā teritorijā izveidoja slaveno «kārtaino pīrāgu»; kaujas tur notika gluži negaidītos virzienos, un tikai frontes vispārējā pārvietošanās bija nemainīga — uz rietumiem. Ienaidnieka divīzijas, kuras neviens vairs nekomandēja, cieta lielus zaudējumus, hitlerieši tūkstošiem padevās gūstā, ātri vien izveidodami to septiņdesmit tūkstošu gūstekņu kolonu, kas pēc kāda laika, automātistu apsargāta, lēnām virzījās uz priekšu pa triumfējošās Maskavas Dārza loku.

Naktīs, izgājis no pagraba, Markovs jau dzirdēja frontes dunoņu, kas aizvien vairāk tuvojās pilsētai. Vakar bija redzami pat uguns uzliesmojumi, kas plaiksnījās kā blāva rūsa.

No rīta Markovs, kā vienmēr, vispirms aizgaja uz Gaļinas kaktu.

— Vai Babakins ir ko ziņojis?

— Nekā jauna nav. — Viņa pasniedza uz veidlapas uzrakstītu radiogrammu. — No Starkova.

«Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, «Saturns» vairākas dienas atradās Minskā. Tur to aktīvi bombardēja mūsu aviācija; «Saturns» cieta prāvus cilvēku zaudējumus, iespējams, ka gājis bojā arī arhīvs, jo apmešanās vietā redzēti sadegušu automašīnu karkasi. Vai tur atradās arī Rudins un Sčukins? Vakar tas, kas bija palicis pāri no «Saturna», evakuēts no Minskas tālāk uz rietumiem Baranoviču virzienā. Viņiem seko mūsu cilvēks, bet pagaidām tam nav izdevies iekļūt «Saturna» kolonā. Iegūt no viņa precīzas ziņas par mūsējiem nevaram. Vai noskaidrojies, kādā situācijā atrodas Kravcovs? Domāju, ka jums darbība pamazām jāpārtrauc. Apspriedieties par to ar biedru Alekseju. Sis mūsu darbs ir paveikts. Ziņojiet par saviem apsvērumiem. Ar sveicienu Starkovs.»

Markovs ātri izlasīja radiogrammu, pēc paraduma uztverdams vispirms to, ko ir svarīgi izdarīt tūlīt. Pēc tam viņš sāka lasīt atkal un it kā pirmoreiz ieraudzīja vārdus: «Sis mūsu darbs ir paveikts.» Tikai tagad viņš tos saprata. Markovs arī pats zināja, ka operācija tuvojas beigām, bei, visu pēdējo laiku ļoti uztraukdamies par savu pazudušo cilvēku likteni, viņš nespēja pat pieļaut tādu domu, ka varētu atstāt posteni.

— Vai tiešām Maskavā ir pārliecināti, ka viņi gājuši bojā? — Gaļina klusi vaicāja.

Markovs paraudzījās meitenē. Viņas acis pašreiz bija tieši tādas kā Koļas zīmējumā.

— Tā nevajag, Gaļina . . . — viņš sacīja un, paņēmis radiosakaru žurnālu, ātri uzrakstīja atbildes radiogrammu Starkovam.

«Darbā vadīšos pēc jūsu pēdējās radiogrammas, bet palikšu uz vietas līdz tam laikam, kad būs galīgi noskaidrojies manu darbinieku liktenis. Markovs.»

Gaļina izlasīja un palūkojās Markovā mazliet priecīgākām acīm.

— Jūs esat aizmirsis uzrakstīt «ar sveicienu».

— Pārraidi arī to . . . — viņš norūca un mazliet steidzīgi aizgāja pie sava galda.

Kopš briesmīgās nakts, kad bija nomiris Koja un notikusi 508

viņu saruna, Markovs vairs nespēja izturēties pret Gajinu tāpat kā agrāk. Vispār pēdējie traģiskie notikumi piespieda viņu sev atzīties, ka līdz šim nav pilnīgi pazinis savus padotos, nav mācējis pietiekami skaidri saskatīt, ka ikviens no tiem ir īpatnējs un sarežģīts cilvēks. Arī pašreiz Markovs domāja par to. Prātā iešāvās Dobriņins. Vai tad viņš bija zinājis, kas norisinām šā puiša dvēselē? Kad notika darbinieku izraudzīšana, Dobriņins viņam bija iepaticies domīgās atturības dēļ. Nodaļas vadītājs, bijušais Dobriņina priekšnieks, tā arī teica: «Domājošs puisis.» Nu, un viņa anketa bija īsts skaidrības etalons. Tagad gan nav vairs šaubu, ka Dobriņina domīgā atturība slēpa sevī kaut ko bīstamu, varbūt apņēmības trūkumu. Varbūt arī puisim it vienkārši nebija dotību, lai patstāvīgi darbotos sarežģītā situācijā, un viņš pats to juta, bet neuzdrošinājās atzīties. Tomēr pārmest neko nevar. Viņš darīja visu, ko spēja. Sev gan Markovs izteica pārmetumus. Atcerējās, kā drīz pēc ierašanās Ligovinas purva salā reiz kopā ar Dobriņinu izstrādāja darbības plānu rezerves atbalsta punktam, kas atradās kādā sādžā. Dobriņins atkal sāka ironizēt par savu, kā viņš izteicās, sēdošo likteni, un Markovs noskaities jautāja: «Vai gribat, lai sūtu jūs Rudina vietā?» Dobriņins, brīdi to apsvēris, atbildēja: «Nē, tas man nebūs pa spēkam . . .» Tagad, atcerēdamies šo sarunu, Markovs nodomāja: «Ja es būtu uzdevis tādu jautājumu Kravcovam vai Babakinam, viņi katrā ziņā būtu atbildējuši: «Jā, gribu.» Turpretim Dobriņins tūlīt atklāti atzinās: «Nespēju.» Toreiz Markovam tā šķita lieka kautrība, bet tagad viss rādījās citādi. Vajadzēja toreiz parunu turpināt un noskaidrot, kāpēc puisim piemīt, ja tā varētu izteikties, tik droša neuzdrošināšanās veikt grūtu uzdevumu. Vēl. Budņicki Markovs uzskatīja par drosmīgu puisi, labu komandieri, izcilu meistaru visās lietās. Bet tikai šodien viņš bija ieraudzījis, ka Budņickis ir arī cilvēks, kas domā un cieš . ..

«Tā man būs mācība visam mūžam,» Markovs sprieda. «Vispār mēs taču maz rūpējamies par tīri cilvēcīgām attiecībām ar sev padotajiem. Vēl vairāk — bieži vien tīšām izvairāmies no tuvināšanās, uzskatām to par lieku un pat par kaitīgu darbam. Kā es uztraucos toreiz pēc naktī notikušās sarunas ar Gaļinu: vai tikai neesmu zaudējis daļu no savas komandiera autoritātes, vai tikai netraucēs darbu tas jaunais, kas pēkšņi radies mūsu attiecībās? Otrā rītā pat vairījos no Gaļinas skatiena, kamēr nepamanīju, ar sirdi nenojautu, ka tagad meitene ciena mani vairāk, bet galvenais — patiesāk . . . Nē, nē, izlūkam jābūt smalkam

psihologam ne tikai attiecības ar pretinieku, bet arī ar biedriem, ar kuriem kopā veic riskanto darbu ...»

Markovs vēlreiz pārlasīja Starkova radiogrammu. «Redz, arī viņš nav iejūtīgs psihologs. Kā viņš varēja iedomāties, ka došos projām no šejienes, neuzzinājis cīņas biedru likteni?» Markovs atvēra piezīmju bloku un sāka rakstīt ziņojumu biedram Aleksejam:

«Sakarā ar operācijas pabeigšanu saņēmu Maskavas norādījumu pārtraukt darbību un atstāt pilsētu. Tomēr gribu vienu vai divas nedējas palikt tepat un mēģināt noskaidrot savu biedru likteni. Ja esmu jums šeit vajadzīgs, ziņojiet. Ar sveicienu Markovs.»

• Gajina tūlīt saņēma atbildi:

«Jūsu radiogrammu adresātam nevaram nodot, jo viņš aizbraucis uz notikumu vietu un sakaru pagaidām nav. Tiklīdz radīsies iespēja, nodosim viņam to tieši vai ar citu starpniecību. Štāba dežurants Ivļevs.»

So «izbraucis uz notikumu vietu» Markovs izjuta kā pārmetumu sev. «Es pašreiz atrodos ārpus visiem notikumiem,» viņš nodomāja.

Ga|ina bija pieradusi žurnāla labajā pusē, kā pienākas, ierakstīt radiogrammas, bet kreisajā pusē— daždažādas piezīmes par noklausītām pretinieka radiosarunām un raidījumiem. Visas lappuses žurnāla kreisajā pusē bija raibas no tādiem pierakstiem. Markovs tos nekad nelasīja, jo ar darbu tiem nebija nekāda sakara. Reiz pašā sākumā viņam bija iešāvies prātā, ka vajadzētu to aizliegt, tomēr bija nolēmis, lai raksta vien, varbūt šīs piezīmes vēlāk sniegs kādu papildmateriālu par pārdzīvoto laiku.

Pašreiz viņš mehāniski šķirstīja lapas, uztverdams tikai atsevišķus teikumus. «Fricis, artilērijas koriģētājs, žēlojas, ka sala dēļ nedarbojas optiskā aparāta mehānisms.» «Maskava pārraida dzejoli, kas sākās ar vārdiem «Gaidi mani, un es nākšu ...» «Kad pieņemu Rudina ziņojumus, man nez kāpēc šķiet, ka pārraidīšana, ir palēnināta.» Atkal pieraksts par pretinieka radio-sarunu: «Kāds fricis divdesmit minūtes centās izsaukt pa radio otru frici. Pēdīgi ēterā atsaucās otrais fricis un novēlošanos izskaidroja ar to, ka vēl aizvien nav spējis apgūt krievu ateju tehniku.» Markovs pasmaidījis pāršķīra uzreiz daudzas lappuses un, ar skatienu pakavējies pie pēdējās, pamanīja tur dzejoli. Tas

bija grūti salasāms daudzu svītrojumu un iespraudumu dēj. Izlasījis dažas rindas, Markovs uzreiz saprata, ka dzejolis rakstīts par Rudinu.

Devies ceļā, kā iet uz dienestu.

«Esi labiņa,» promiedams teici.

«Ziņas neizkropļo, ko sūtīšu.»

Aizgāji, nekā vairs nepateicis.

Pēc tam varbūt simtreiz miri tu —

Nevienam tas taču nav zināms,

Tomēr atkal modies, lai dzīvotu —

Stipriem nāves vārds līdzās nav minams.

Arvien tevi loti es gaidīšu.

Maskavas dzejnieka vārdi piepildīties var ...

Bet, kad pārnāksi, sieva tev nebūšu —

Tu man nepieciešams kā saules stars.

Es tevi mīlu, kā mīl mūždien Dzeju, kas bērnībā dzirdēta.

Labiņa biju un būšu arvien —

Ziņas neizkropļošu it nekad ... [11]

Markovs beidza lasīt un saudzīgi aizvēra žurnālu. Pēkšņi viņš aizmugurē izdzirda Gaļinas balsi:

— Kāpēc jūs nesmejaties?

— Par to nesmejas, — Markovs atbildēja nepagriezdamies.

Viņi ilgi klusēja.

— Kāpēc tu ierakstīji žurnālā? - Markovs vaicāja, vēl vienmēr neskatīdamies uz meiteni. — Lai nu būtu kā būdams, piedod . . . Tas paliks starp mums .. .

Brīdi klusējusi, Galina izaicinoši ierunājās:

— Es taču redzēju, ka jūs sākat lasīt. Jau agrāk domāju, ka reiz izlasīsiet. Es to gribēju. Jā,* gribēju ... Ziniet, tas man palīdzēja strādāt, ticēt mūsu panākumiem, dzīvot. Es par to nekaunos nedz no jums, nedz no kāda cita. Varbūt vienīgi no viņa . . .

— Vai tad es tevi kauninu? — Markovs apgriezās. Ga|ina sajūsmas pilnām acīm raudzījās pāri viņam. — Muļķīte, es varu tikai nožēlot, ka neesmu Rudins.

Gaļina joprojām skatījās viņam pāri.

— Arī par jums uzrakstīšu. Kā turēju jūs par cilvēku bez sirds, bet pēkšņi atklāju, ka esat līdzīgs manam tēvam, kuram varēju uzticēt visu.

Markovs klusēja. Viņš gribēja pateikties, bet novaldījās, bai-

dīdāmies, ka balss atklās viņa saviļņojumu, un tūlīt noskaitās pats uz sevi: vēl vienmēr viņš neuzdrošinās parādīt Gaļinai cilvēcīgu sirsnību.

Gaļina aizgāja uz savu kaktu, ieslēdza rāciju un sāka klausīties; seja viņai bija gluži mierīga, nopietna un vērīga, kā vienmēr darba laikā.

Joprojām dusmodamies uz sevi, Markovs izgāja ārā. Pār pilsētu ausa silts, dzidrs rīts. Slimnīcas parka kokos klaigāja krauķi, un šīs klaigas, kuras aicināja atgriezties bērnībā, bija vienīgais, ko varēja saklausīt. Kara it kā nemaz nebija. Markovs lēnām apgāja apkārt morgam un, vēlreiz pārlaidis skatienu klusajai rīta valstībai, sāka kāpt lejup pagrabā. Viņš bija vēl uz kāpnēm, kad izdzirda Gaļinas balsi; šķita, ka meitene dzied. Durvīs viņa Markovu gandrīz notrieca no kājām.

— Rudins dzīvs! Rudins dzīvs! — Gaļina sauca, un rokā viņai plīvoja radiogrammas lapa...

59. NODAĻA

Agrā rītā cauri pilsētai sāka iet mūsu karaspēks. Pirmie brauca tanki. Izskats tiem nepavisam nebija lepns — kāpurķēdes aplipušas māliem, bruņas apdauzītas, noputējušas pelēkas. Uz tankiem sēdēja un gulēja kājnieki. Ielās izskrējušie pilsētas iedzīvotāji viņiem māja ar rokām, sauca «urā!». Kājnieki atbildēja uz sveicieniem, tomēr ļauties svētku noskaņai viņiem nebija laika. Viņi atpūtās pēc viena smaga darba, dodamies citā tikpat smagā. Karš vēlās uz rietumiem, un šie puiši, kas atradās uz tankiem, veidoja pirmo vilni.

Pēc tam nepārtrauktā straumē brauca smagās mašīnas ar motorizētajiem kājniekiem. Tomēr pilsētā neuzkavējās arī viņi — steidzās tālāk, uz Minsku. Tikai ap pusdienas laiku parādījās mašīnas un karavīri, kas palika pilsētā. Tā uzreiz atdzīvojās. Sāka kūpēt lauka virtuves, smaržoja borščs un mazliet piedegusi biezputra. Nesagrautajās mājās steidzīgi novietojās štābi; sakarnieki, jautri bārdamies, vilka telefona līnijas. Centrālajā laukumā parādījās satiksmes regulētāja — neliela auguma meiča, ģērbusies karavīra blūzē, ar saiti uz piedurknes un karodziņiem veiklajās rokās. Stabā netālu no pasta sāka darboties radio skaļrunis; pārraidīja zinātnisku pārrunu par cīņu pret nezālēm kokvilnas laukos ... Jā, pilsētā bija atgriezusies dzīvība.

Netālu aiz pilsētas nomales, tur, kur šoseja sāka mest līkumu ap ezeru, uz uzbēruma ceļa malā stāvēja pieci cilvēki — četri vīrieši saņurcītās civilās drēbēs un meitene karavīra blūzē bez uzplečiem. Tie bija Markovs, Rudins, Babakins, Ga|ina Gromova un Sčukins. Viņi klusēdami noraudzījās uz garām braucošo karaspēku. Tikai saskatījušies vai sasmaidījušies viņi jau saprata cits citu, ikviens pēc savas sirds pukstiem juta, kā pukst biedra sirds, pēc viņa acīm un smaida uzzināja, par ko viņš domā vai ko viņš pēkšņi atcerējies.

Vienīgi Sčukina seja bija sasprindzināta un bažīga. Kad garām brauca apputējušie tanki, Rudins pieskārās viņa rokai.

— Kāpēc esat tāds bēdīgs?

Sčukins nekā neatbildēja, pat nepacēla acis uz Rudinu.

Viņi visi bija saradušies kopā tikai pagājušajā naktī. Rudinu un Sčukinu pagrīdnieki atveda uz Markova bāzi vakar vakarā. Ieraudzījis Rudinu dzīvu, veselu, jautru, tikai mazliet novājējušu, Markovs metās viņam pretim, apskāva, piekļāva sev klāt. Klusēdami viņi apskāvušies nostāvēja labu laiku, pēc tam ilgi kratīja viens otram roku un nekādi nevarēja atrast vārdus, kas būtu šim mirklim īsti piemēroti.

— Nu, puisi.. . Nu, puisi ... — Markovs bezgalīgi atkārtoja.

— Normāli.. . Normāli ... — Rudins atbildēja.

Ga|ina, stāvēdama pretim Rudinam, ieņēma militāru stāju, viņas acis smējās.

— Ziņoju: jūsu radiogrammas neesmu izkropļojusi — esmu bijusi labiņa, — Ga|ina raportēja.

Rudins brītiņu smaidīdams raudzījās meitenē un nesaprata, par ko viņa runā, tad atminējās savus atvadu vārdus un sāka smieties.

— Paskat vien, nav vis aizmirsusi! Ak Gaļina, Gaļina! Nāc šurp, es tevi noskūpstīšu ...

Rudins apskāva meiteni un noskūpstīja uz deniņiem, jo viņa samulsa un seju aizgrieza projām.

Visiem bija labi, tikai Sčukins jutās neveikli. Rudins atcerējās viņu un iepazīstināja ar Markovu.

— Man jāpateicas jums ... — Sčukins iesāka, droši vien šo teikumu viņš bija apdomājis jau agrāk.

— Nevajag, nevajag! — Markovs viņu pārtrauca. — Vissvarīgāko savā labā esat veicis pats. Un es par jums priecājos.

Lai nu bija kā būdams, lai cik svarīgs bija Sčukina pakalpojums, tomēr viņa klātbūtnē Markovs un Rudins nespēja runāt

atklāti. Rudins īsi ziņoja, kāds_ dokuments ir viņu rīcībā, un viņi sāka apspriesties, ko darīt tālāk.

Šai brīdī ieradās Babakins. Atkal apskāvieni, atkal it ka nenozīmīgi vārdi un teikumi, kas patiesībā tomēr izsacīja visu.

— Pirms stundas, — Babakins stāstīja, — uzzināju, ka no pilsētas mūk projām pēdējie friči, un nolēmu, ka man nav vairs jātirgojas. Aizskrēju uz savu novietni, paķēru rāciju un drāzu šurp, uz mājām . .. Par Kravcovu gan nekā nezinu, — viņš sacīja Markovam, kā vainīgs juzdamies.

— Arī mums nav nekādu ziņu, tomēr cieši ticu, ka viņš atradīsies, — Markovs teica.

— Skaidrs, ka atradīsies! — Babakins iesaucās, nemaz nešaubīdamies. — Viņam izlauzīsies uz āru slavenā apņēmības nesavaldīšana, un ... viss būs kārtībā.

Viņi atcerējās arī Dobriņinu un ar klusuma brīdi godināja tā piemiņu. Tad sāka runāt par Savuškinu, kas pēc operācijas ar Ščukinu bija aizkomandēts uz partijas pagrīdes apgabala komiteju, lai varētu labāk uzturēt sakarus.

Par gulēšanu neviens nedomāja. Norunāja vjsu nakti. No rīta viņi devās uz pilsētu sagaidīt mūsu karaspēku ...

Kad ar mašīnu straumi, kurā brauca motorizētie kājnieki, tuvojās kāda mašīna, kas neapšaubāmi piederēja komandierim, — sabukņīts trofeju «Oppel-Admiral» ar atbīdītu jumtu, Markovs izgāja uz ceļa un pacēla roku.

— Ko jūs vēlaties? — miegainā balsī vaicāja jauneklīgs ģenerālis, kas sēdēja blakus šoferim.

— Man steidzami vajadzīgs jūsu izlūkošanas vai speciālās daļas priekšnieks ...

Ģenerālis nogurušām acīm pavērās Markovā.

— Kāpēc?

— Dienesta lietās, biedri ģenerāli, — Markovs mazliet pasmaidīja.

Ģenerālis pagriežas pret virsniekiem, kas sēdēja viņam aiz muguras.

— Kāpiet nu ārā, draugs Ivaščenko. Pietiek vizināties, jāsāk strādāt.

No mašīnas izkāpa varga izskata pulkvedis ar pensneju uz plāna, pakumpa deguna. «Opelis» brauca tālāk .. .

— Kas tad jums ir sakāms, biedri? — pulkvedis Ivaščenko jautāja pavisam nemilitāri un, noņēmis pensneju, sāka to slaucīt zilā mutautā.

— Man jāzina, ar ko es runāju, — Markovs teica klusi un mazliet mulsi.

— Jūs taču dzirdējāt... — Pulkvedis uzlika pensneju uz deguna. — Esmu Ivaščenko. Pulkvedis Ivaščenko. Armijas izlūkošanas daļas priekšnieks. Klausos.

— Apakšpulkvedis Markovs. Vadīju operatīvu speciālo grupu, kas darbojās vācu aizmugurē, — Markovs stādījās priekšā.

— Markovs ... Markovs ... — pulkvedis Ivaščenko atkārtoja, nelaizdams vaļā viņa roku. — Kaut kādu iemeslu dēļ šo uzvārdu es zinu. Ahā! Vai jūs nestrādājat valsts drošības komisāra Star-kova resorā? Tieši tā?

— Tieši tā.

Tagad Ivaščenko raudzījās Markovā, savu ziņkārību nemaz neslēpdams.

— Ar ko varu pakalpot?

— Pirmkārt, man vajadzīga apsardze, jo mums ir ļoti svarīgi dokumenti. Pēc tam — uz kādu dienu mums nepieciešamas telpas, beidzot — man tūlīt jādabū lidmašīna, ar ko lidot uz Maskavu, bet pirms tam — telefona vai telegrāfa sakari ar ģenerāli Starkovu.

Noorganizēt apsardzi nebija tik vienkārši: komandieri negribēja atstāt savus kareivjus. Pulkvedim Ivaščenko neatlika nekas cits kā atteikties no pierunāšanas un sākt pavēlēt; viņam tas neizdevās diezcik bargi, tomēr drīz vien Markova rīcībā tika nodota apdauzīta smagā mašīna un reizē ar to arī seši kareivji.

— Mašīna nav vajadzīga, — Markovs sacīja.

Majors, kas bija atdevis kareivjus, pārmetoši palūkojās Markovā.

— Tev varbūt nav vajadzīga, bet mani kareivji, kājām iedami, savējos nepanāks.

Pilsētā viņi apmetās nelielā mājiņā pie centrālā laukuma. Rudins un Babakins sāka kārtot saplēsto sarakstu un papīra strēmeles ar šifrēto pierakstu. Gaļina Gromova trīs kareivju pavadībā aizbrauca pēc savām mantām, kas atradās morgā. Ivaščenko devās sagādāt lidmašīnu, bet Markovs sakaru mezglā gaidīja savienojumu ar Maskavu. Sakari nebija vēl īsti kārtībā. Tā allaž mēdz būt pēc pārcelšanās jaunā vietā. Beidzot līdz Valsts aizsardzības komisariāta komutatoram sakarnieki bija tikuši, tomēr dabūt savienojumu ar Valsts drošības komisariāta komutatoru nekādi neizdevās. Markovs nervozēja. Tāpat nervo-

zēja sakaru mezgla priekšnieks, kam no negulēšanas bija uztūkusi seja.

Beidzot telefonists, kas bija izsaucis Maskavu, pagrieza pret Markovu nogurušu, sviedriem noplūdušu seju un teica:

— Starkovs klausās.

Markovs izķēra viņam no rokām klausuli.

— Biedri Starkov! — Markovs iesaucās. Telefonists parādīja, ka jānospiež poga,Jyps atrodas klausulē.

— Starkovs klausās, — atskanēja tāla, pazīstama balss. — Es klausos, runājiet skaļāk!

Markovs ieklepojās.

— Biedri Starkov', ziņo apakšpulkvedis Markovs. Atrodos . . .

— Sveicināts, Mihail Stepanovič! — Starkovs pārtrauca.

— Ziņoju .. .

— Labi, labi, gan varēsiet ziņot, kad tiksimies. Mēs taču redzēsimies jau šodien. Frontes pavēlnieks apgalvoja, ka pēc stundas jūs dabūsiet lidmašīnu. Kāds pie jums laiks?

— Lielisks. Saule spīd. Karsti.

— Kam tad ir karsti?

— Kam? Visiem, biedri Starkov.

Vada otrā galā atskanēja smiekli.

— Es gan domāju, ka karsti ir tikai vāciešiem . . . Par Krav-covu neuztraucieties. Mums ar viņu ir jau droši sakari. Savuš-kinu esmu atsaucis uz Maskavu. Jūs visi te esat vairāk vajadzīgi. īsi sakot, lidojiet šurp.

Markovs atgriezās mājiņā, kur strādāja Rudins un Babakins. Tur viņš piedzīvoja patīkamu tikšanos: ieradās Budņickis, jau ģērbies armijas formas tērpā.

— Kāpēc jūs tā dezertējat no mums? — Markovs smējās, apskaudams savu uzticamo komandantu.

— Nepavisam ne, biedri apakšpulkvedi, — Budņickis nopietni atbildēja. — Jūs taču pats runājāt ar mani par mācīšanos. Tad nu es nolēmu vispirms beigt kara akadēmiju. Komandēju izluku rotu.

— Ko lai tur saka, arī tas, tā teikt, pieder pie mūsu specialitātes. Ja tomēr jūs aicināsim pie sevis, nebrīnieties un neķepuro-jieties pretim. Kā jūs varējāt mūs atrast?

— Es taču esmu izlūku un nevis intendantūras rotas komandieris. Turklāt manā rotā ir gandrīz visi mani puiši... — Budņickis palūkojās sienas pulkstenī un izslējās. — Dienests paliek dienests. Jāskrien. Man ir tikai viens lūgums: kā jau pienākas,

ziņojiet par mani Iekšlietu tautas komisariāta divīzijas pavēlniecībai. Tā teikt, kā es pildīju pie jums dienesta pienākumus . . .

— Tiks ziņots ... — Markovs atkal apskāva Budņicki. —Paldies jums vēl un vēlreiz ...

Budņickis no visiem atvadījās un aizskrēja. Markovs pa logu redzēja, ka viņš iekāpj lakotā, saulē mirdzošā virsnieka mašīnā «Mersedess», un sāka smieties, aicinādams skatīties arī biedrus.

— Paraugieties uz šo velna vīru! Ir gan viņam saimniecisks ķēriens — dabūjis labāku mašīnu, nekā bija tam ģenerālim.

Atsteidzās pulkvedis Ivaščenko. Smagi atkritis krēslā, viņš sāka slaucīt pieri.

— Tā var notikt tikai karā, — pulkvedis stāstīja, slaucīdams pieri un cepuri ar zilu mutautiņu. — Viena štāba istabā es cenšos izplēst jums lidmašīnu, bet man tas neizdodas — nav mašīnas, un cauri. Pa to laiku štāba blakus istabā cilvēks jau aizsmacis, ziņodams uz visām pusēm pavēli sameklēt jūs un aizvest uz lidlauku, kur gaida lidmašīna, lai nogādātu jūs Maskavā. Lūdzu, tur jau brauc jums pakaļ ... — Ivaščenko parādīja pa logu zaļu štāba autobusu.

... Lidmašīna lidoja zemu un, kā Markovam šķita, mokoši lēnām. Lejā gausi peldēja garām vasarīga, kara sakropļota zeme. Tomēr arī tāda sakropļota tā šeit izskatījās gluži mierīga, un galvenais — tā bija dzimtā zeme, kurai pāri lidojot viņiem nedraudēja briesmas, kurai nebija nekā kopīga ar to zemi, kas slēpās nakts tumsā toreiz, kad viņi lidoja no Maskavas uz savu pirmo apmetni purvā . .. Bet kāpēc lidmašīna kustas tik lēni?

Rudins sēdēja blakām Gaļinai. Viņi raudzījās uz zemi un kā bērni priecājās par to, ko redzēja lejā. Lidmašīna laidās diezgan zemu, un viss bija saskatāms ļoti labi, tikai šķita samazināts.

— Palūk, sieviete smeļ ūdeni no akas . ..

— Un tur — sadedzis tanks. Tu taču redzi? Interesanti, vai tas ir mūsējais.

— Skat, vilciens! Ved pasažierus! Tādu gan sen neesmu redzējis.

Tā viņi lasīja zemes grāmatā līdz pašai Maskavai. Kad zem lidmašīnas spārniem parādījās Maskavas nomale, Rudins pēkšņi iesaucās:

— Paskat, zēni spēlē futbolu! Vieni paši vārti!

Gaļina, viņā palūkojusies, sacīja:

— Negribu skatīties uz zēniem, tūlīt atceros mūsu Koļu ...

Babakins neapdomīgi bija apsēdies blakus Sčukinam. Viņa jautrais raksturs lauztin lauzās uz āru. Prāts visu laiku nesās teikt asprātības un smieties. Sčukins turpretim bija mēms kā akmens. Raudzījās pa logu un nekā neredzēja. Viņš klusēja, domāja; Babakina pļāpāšana viņu kaitināja, tikai viņš centās, to slēpt. Babakins jau sen gribēja pārsēsties citā vietā un, pamanījis lejā Maskavas upi, metās to rādīt Gaļinai ar Rudinu.

Kad pienāca ziņa par markoviešu ierašanos, Starkova pieņemamā istabā kļuva pašauri. Tur sapulcējās gandrīz visi, kas bija kaut kādā veidā saistīti ar «Saturna» operāciju. Viņiem gribējās redzēt savus biedrus, kas atgriezušies pēc loti bīstama darba. Tas tomēr nepavisam nenozīmēja, ka markoviešiem, kad viņi parādījās, tika sarīkota trokšņaina vai, nedod dievs, sentimentāla sagaidīšana. Viņiem sastājās apkārt. Spieda rokas. Jautri apsveica. Apjautājās apmēram tā: «Nu, kā jūs tur dzīvojāt?» Apjautājās, lai gan ļoti labi zināja, ka saņems atbildi: «Normāli,» — un neko citu arī negaidīja. Draudzīgi pamirkšķināja, pabukņīja krūtīs. Tomēr visiem šiem cilvēkiem acīs, tieši acīs bija kāds tikko manāms siltums, radnieciskums, kas markoviešiem bija dārgāks par visu pasaulē. Viņus saviļņoja lepna apziņa, ka viņi pieder pie vienas cīņas brālības.

Starkovs katru apskāva un noskūpstīja. Sasveicinādamies viņš aizdomīgi klusēja un slēpa acis. Tikai nonācis pie Sčukina, ģenerālis uz mirkli sastinga, seja atguva parasto izteiksmi. Viņš sniedza roku.

— Paldies, — Starkovs aprauti teica un atgriezās savā vietā.

Visi sasēdās ap lielu galdu. Starkovs paraudzījās pulkstenī.

— Vispirms mums jāatbrīvo biedrs Sčukins. Pēc stundas atiet vilciens uz Barabinsku. Tūlīt, biedri Sčukin, jums iedos biļeti un aizvedīs uz staciju. Ģimenei ir paziņots, un tā jūs gaida. Pec mēneša atgriezieties, un tad izlemsim, ko jums darīt turpmāk. Vēlreiz pateicos par palīdzību. Teikšu atklāti: viss jūsu liktenis būs pilnīgi atkarīgs no jums paša. Tikai no jums.

Sčukins piecēlās un klusi sacīja:

— Pateicību esmu parādā es, nevis jūs. Paldies ...

— Un tagad parunāsimies, tā teikt, savā ģimenē, — Starkovs sacīja, nogaidījis, kamēr Sčukins iziet. — Jā, interesanti, kā viņš izturēsies pret savējiem. Vai izstāstīs viņiem visu patiesību?

— Domāju, ka izstāstīs, — Rudins atbildēja.

— Starp citu, Rudin, jums tūlīt būs jāuzraksta viss, ko domājāt par Sčukinu. Ar viņu saistītie jautājumi jāizlemj taisnīgi.

— Izdarīšu.

— Kur saraksts?

Markovs nolika Starkovam priekšā uz galda divas aizzīmogotas aploksnes.

— Te tas ir. Tikai jāsalīmē.

Starkovs pa telefonu izsauca tehniskās nodaļas priekšnieku un aploksnes atdeva viņam.

— Ārkārtīgi steidzams darbs. Pēc stundas sarakstam jābūt veselam un jāatrodas uz mana galda.

Visus pēc kārtas aplūkojis, Starkovs sacīja:

— Sevišķu nogurumu jūsu sejās nez kāpēc nemanu.

— Mēs atvaļinājumu nelūdzam, — Rudins iebilda. — Vismaz es ne.

— Atvaļinājumu tomēr saņemsiet. Visi. Divus mēnešus.

— Bet kā ar Kravcovu? — Markovs vaicāja. «

Starkovs pasmaidīja.

— Viņam atvaļinājums būs mazliet jāpagaida. Kravcovs joprojām darbojas SS zonderkomandā. Sākumā viņš atradās Osi-povičos, bet tagad viņa komanda pārcēlusies uz Baranoviču rajonu. Nolēmām viņu tur atstāt. Vismaz pagaidām ... — Starkovs piecēlās. — No sirds pieminēsim bojā gājušos: Dobriņinu, Koļu, Budņicka kareivjus. — Kad visi bija piecēlušies, viņš piemetināja: — Tāds nu ir karš.

Pēc klusuma brīža viņi atkal apsēdās.

— Augstākajā Padomē ir ierosināts piešķirt jums visiem augstus apbalvojumus, — Starkovs turpināja. — Arī tiem, kas gājuši bojā. Jūsu darbs tiek novērtēts ļoti atzinīgi. Tādam vērtējumam piekrīt arī biedrs Aleksejs ar visu apgabala komiteju, kas tagad vairs nestrādā pagrīdē. Viņš atsūtīja man radio-grammu. Tikai apvainojies, ka neesat pienācīgi atvadījušies. Man jāatgādina: jūsu operācija ir ārkārtīgi slepena un tāda paliks vēl ilgi, — Starkovs apsēdās, paņēma no galda kādu papīru un ielūkojās tajā. — Tagad, kamēr neesat izklīduši katrs uz savu pusi, savilksim kopā šādus tādus galus. Man ir daži jautājumi . . .

Sākās darbs. Viņu sarunā, viņu strīdos vakardiena aizvirzījās arvien tālāk un arvien biežāk skanēja vārdi «jādara», «esam ieplānojuši», «es ieteiktu tā», «jāpatur vērā, ka nu viņi būs piesardzīgāki» . . .

Starkovam atnesa radiogrammu. Viņš to izlasīja smaidīdams un pasniedza Markovam.

— Nu, lūdzu, paskatieties! Sis Marčenko gan prot strādāt! Viņš jau uzzinājis, ka esam te sapulcējušies.

Radiogrammu izlasīja visi pēc kārtas.

«Esmu iedzīvojies labi. Ļoti vajadzīgi pieredzējuši cilvēki, kurus iekārtot darbā tajās vietās, kas mūs interesē. Šeit atrast grūti, gandrīz neiespējami. Ar sveicienu Marčenko.»

— Kur viņš tagad ir? — Markovs jautāja.

— Kur? — Ģenerālis brīdi klusēja. — Marčenko ir Berlīnē, biedri.

Pēc tam ģenerāla kabinetā iestājās klusums, kas pauda pieredzējušu cilvēku godbijīgu cieņu pret sava biedra varoņdarbu, pret cilvēku, kas šai klusuma brīdī strādā, juzdams aiz muguras nāves salto elpu, un tāpat strādās ari nākamajā brīdī un miljonos citu brīžu. Tāds ir viņu darbs.

Saruna tuvojās nobeigumam. Starkovs vēlreiz visiem pateicās par lielisku uzdevuma izpildi un ļoti nopietni sacīja:

— Gaidīdams jūsu atbraukšanu, es te veicu kādu pagrūtu operāciju. Esmu jūsu ģimenes atsaucis no evakuācijas, un pašreiz tās jūs nepacietīgi gaida. Viss. Ņemiet dežūrmašīnas un izklīstiet pa mājām .. .

Markovs beidza strādāt tikai vēlā naktī. Starkovs piedāvāja viņam savu mašīnu, kas gaidīja jau pie durvīm, bet Markovam iegribējās pastaigāt pa Maskavu, turklāt viņš dzīvoja pavisam tuvu.

Šķērsojis laukumu, viņš iegāja 25. Oktobra ielas melnajā aizā. Karš vēl turpinājās, un Maskava bija pilnīgi aptumšota. Uz ielas neredzēja neviena cilvēka — naktīs bija aizliegts staigāt.

— Uzrādiet dokumentus!

Markovu apturēja nez kur radusies komandantūras patruja — divi kareivji un leitnants. Tai pašā acumirklī Markovs saprata, ka nokjuvis muļķīgā stāvoklī: viņam nebija ne tikai nakts caurlaides, bet arī nekādu citu dokumentu. Dienā viņš bija aizmirsis par tiem parūpēties — trīs gadu laikā bija pierasts dzīvot bez jebkādiem papīriem.

Markovs sāka jaunajam leitnantam skaidrot situāciju, bet tas viņu pārtrauca, bargi prasīdams:

— Jūsu dokumentus, pilsoni!

— Darīsim tā, — Markovs ierosināja. — Tur ir Valsts drošības komisariāta ēka. Aizvediet mani uz turieni, un tur visu noskaidrosim.

Bet kas to deva! Leitnants bija, tā teikt, no cita resora un, vairs neklausīdamies .nekādos paskaidrojumos, pavēlēja kareivjiem aizturēto vest uz kara komandantūru.

Bija gan komiski, gan nepatīkami, tomēr iet vajadzēja. Turklāt rokas bija jāaizliek aiz muguras — acīm redzot, viņš patruļai šķita ļoti aizdomīgs.

Tukšajā ielā aiz viņa dobji dunēja kareivju soļi. Vienam jautri žvadzēja va|īgs papēža apkalums. Markovs vairs nejuta īgnumu tāpēc, ka patruļa nebija viņam ticējusi. Vēl vairāk, viņš droši vien uztrauktos, ja nebūtu noticis tā kā pašreiz, un tūlīt saceltu trauksmi, ka komandanturas patruļas pārlieku uzticas cilvēkiem. Nepatīkami bija tikai tas, ka sievu un dēlu viņš ieraudzīs stundu vēlāk. Markovs tīšām nebija viņiem zvanījis, gribēdams izdarīt tā, kā bija nodomājis jau ienaidnieka aizmugurē, — ierasties mājas bez iepriekšēja brīdinājuma, pieklauvēt pie durvīm un uz sievas jautājumu: «Kas tur ir?» — atbildēt: «Kāds ubags, kas vēlas kļūt princis...» Pirms divdesmit gadiem viņš, komjaunietis, dzelzceļa darbnīcu atslēdznieks, bija atzinies mīlestībā strādnieku fakultātes studentei Katjai Lizlovai. Viņš negribēja lietot veca režīma laikos izplatītos teicienus, tādus ka, piemēram, «Ludzu jūsu roku», un sāka murmināt kaut ko aplamu un juceklīgu par ubagu, kas vēlas kļūt princis, jo pirms tam bija izlasījis kādu bērnu grāmatiņu. Katja sadusmojās un teica, ka prinčiem esot sakars ar cara monarhiju, kura, paldies dievam, oktobrī gāzta, un tad Markovam neatlika nekas cits kā izmantot tos pašus sen apsūnojušos teicienus, kas bija lietoti vecā režīma laikos. Tomēr vārdi par princi un ubagu laida dziļas saknes viņu dzīvē, viņi tos atcerējās gan maiguma mirkļos, gan strīda reizēs. Nu nekas. Ubags, kas vēlas kļūt princis, pēc stundas tomēr pieklauvēs pie ilgotajām durvīm . .. Pagaidām jāiet pa tumšo un kluso Maskavu. Aiz muguras dobji dun kareivju soļi. Vienam žvadz zābaka apkalums. Viņu ved uz komandantūru. Karš turpinās. Petro Marčenko pašreiz atrodas Berlīnē. Kravcovs kaut kur klīst ar savu zonderkomandu. Viņi karo. Izlūkam tomēr ir lieliska profesija. Mūžam karojošie Dzimtenes kareivji. Viņi iet bojā arī tad, kad uz zemes nav kara. Pēkšņi atmiņā iznira Koļa Krimovs, ar kuru kopā pēc komjaunatnes mobilizācijas viņi bija ieradušies Ārkārtējā komisijā. Pirms kara Krimovs strādāja Vācijā. Jau četrdesmit pirmā gada sākumā viņš ziņoja, ka Hitlers gatavojas uzbrukt Padomju Savienībai. Viņam rupji atbildēja, ka viņš nodarbojoties nevis ar drošas informācijas, bet ar provo-

katorisku baumu vākšanu. Krimovam neticēja Staļins — cilvēks, ko viņš uzskatīja gandrīz par dievu. Tai dienā, kad hitleriešu bandas sāka lauzties pāri mūsu robežām, Ko|a Krimovs nošāvās. Tur, Berlīnē . . . Protams, tagad var mierīgi spriest, ka viņš izturējies mazdūšīgi, ka vajadzēja vēl niknāk turpināt cīņu pret ienaidnieku. Bet kas zina to, cik daudz Krimovs bija pārdzīvojis? Viņš redzēja, ka Dzimtenei tuvojas lielas nedienas, ik mirkli riskēdams ar dzīvību, ieguva aizvien jaunus pierādījumus, kas to apstiprināja, sūtīja šos pierādījumus uz Maskavu un saņēma atbildi: «Tā ir provokācija.» Jūs, kas tagad mierīgi spriežat, uz brīdi iedomājieties Kojas Krimova vietā paši sevi. Viņam taču bija visparastākā sirds — pulsējošs muskuju kamoliņš, apvīts ar dzīviem nervu pavedieniem. Pat tērauda stīga pārtrūkst kā diegs, ja to pārlieku nostiepj . . . Tagad tur, Berlīnē, Petro Mar-čenko it kā pacēlis neredzamo karogu, kas toreiz izslīdēja no Kojas Krimova rokām. Labu veiksmi tev, dārgais Petro! ... Jā, mēs esam kareivji, un, kā jau karā mēdz būt, mēs ciešam arī zaudējumus. Tad mēs kā kareivji ciešāk sakļaujam rindas, lai ietu tālāk, uz priekšu, redzēdami vienu un to pašu svēto mērķi — Tēvzemes mieru un laimi. Par mums nedzied dziesmas. Un to arī nevajag. Mums tā ir pat labāk. Uz katra mūsu dokumenta ir spiedogs «Pilnīgi slepens». Kā lai ievij šos vārdus dziesmā? Atklātā kara varoņu vārdi ir tautas lepnums; viņi savā skanīgajā, tālu dzirdamajā balsī aicina sev līdzi citus. Mums slava nav vajadzīga, it īpaši — skaja slava. Par mūsu ģīmetnēm interesējas tikai ienaidnieki. Vai tad reizē ar Hitlera galu uz mūžīgiem laikiem pazudīs visi tie, kas nīst mūsu lielo Dzimteni? Par ko tad rūpējās Himlers, priekšdienām radīdams pie mums grupas «Divi ikss» aģentūru? Bet jau šonakt visā valstī strādā operatīvas čekistu grupas; darbu tām sagādājis Rudina dabūtais saraksts ... Neredzamais karš turpinās, un, kad tas beigsies, pagaidām nav zināms. Paldies jums, klusējošie kareivji, kas mierīgi sojo man aiz muguras! Pašreiz jūs esat kopā ar mums.

Kad Markovs bija izgājis, Starkovs piezvanīja uz viņa mājām un teica Jekaterinai Sergejevnai, ka pēc minūtēm desmit tā ieraudzīs vīru.

— Panerrojiet viņu, — Starkovs sacīja. — Paturiet ilgāk aiz durvīm, parādiet, ka esat modra, iztaujājiet, kas viņš tāds ir, un tā joprojām . . .

— Labi, pamēģināšu, — Jekaterina Sergejevna smiedamās atbildēja, bet pēc balss bija jūtams, ka nekādas modrības nebūs.

Minūtes piecpadsmit vēlāk, kad Starkovs lasīja kārtējo Mar-čenko ziņojumu no Berlīnes, iezvanījās telefons.

— Leonīd Ivanovič, jūs traucē Markova, — Starkovs izdzirda satrauktu sievietes balsi. — Viņa aizvien vēl nav. Aizritējušas jau piecpadsmit minūtes, biju izgājusi uz ielas .. . Atnākšanai viņam bija vajadzīgas piecas minūtes, ne vairāk.

— Viss skaidrs, — Starkovs mierināja. — Acīm redzot, jūsu vīru saņēmusi ciet patru|a, jo viņam taču nebija dokumentu. Dieva dēļ, neuztraucieties, mēs tūlīt viņu izpestīsim un aizgādāsim pie jums.

Starkovs piezvanīja uz komandantūru ...

... Markovs lēnām gāja augšā pa savas mājas kāpnēm. Tā, trešais stāvs. Sirds pukstēja tik nevaldāmi, it kā viņš būtu uzkāpis divdesmit trešajā stāvā.

Atvilcis elpu, Markovs aprauti pieklauvēja pie durvīm un gatavojās teikt, ka atnācis ubags, kas vēlas kļūt princis.

Bet durvis atvērās tai pašā acumirklī. ..

PĒC PIECPADSMIT GADIEM

Maskavā bija dzidrs vasaras rīts. Baltkrievijas stacijas dzestrajā paēnā klusi ieslīdēja starptautiskais ekspresis ar ziliem, noputējušiem, it ka saulē izbalējušiem vagoniem. Skaista rudmataina meitene, kas bija sākusi gaidīt uz perona jau pusstundu pirms ekspreša pienākšanas, tagad skrēja līdzi vilcienam. Rokā viņai bija neļķu ziedi. Pie piektā vagona kāpnēm viņa apstājās, steidzīgi sakārtoja matus un sāka skatīties atvērtajās durvīs. Sejas izteiksme meitenei bija tāda, it kā viņa gaidītu tur parādāmies pašu dievu.

Sī meitene ar neļķu ziediem rokā bija Raja Ginsburga. «Intūri s t ā» viņa strādāja tikai trešo mēnesi. Šodien bargā priekšniece — viesnīcas «Nacional» pakalpojumu biroja vadītāja bija viņai uzticējusi pirmo patstāvīgo uzdevumu: sagaidīt Rietum-vācijas rūpnieku Gerngrosa kungu, kas Padomju Savienībā ieradīsies kā tūrists, un būt šim kungam par tulku visu laiku, kamēr viņš savā tūrisma braucienā klīdīs pa Padomju Savienību. Raja Ginsburga ļoti uztraucās — tas viņai bija pirmais patstāvīgais darbs, turklāt ļoti atbildīgs.

Par Gerngrosa kungu Raja zināja tikai to, ka viņam ir gandrīz sešdesmit gadu. Tāpēc visus pavecākos vīriešus, kas vagona durvīs parādījās tikpat kā ģīmetnes ietvarā, viņa sagaidīja, godbijīgi smaidīdama un vaicādama:

— Atvainojiet, vai jūs gadījumā neesat Gerngrosa kungs?

Pirmais no viņiem krieviski attrauca:

— Gadījuma pēc itin nemaz.

Otrais atbildēja franciski:

— Diemžēl nē, tnademoiselle ...

Trešais — sirms gara auguma vīrietis, viņā vērīgi palūkojies, teica:

— Jā, esmu Gerngross. Un kas esat jūs?

— Esmu tūrisma aģentūras tulks. Apsveicu jūs Padomju

Savienības galvaspilsētā Maskavā. Atļaujiet pasniegt šos vienkāršos ziedus. — Raja izturējās tieši tā, kā viņai bija mācīts kursos.

— Ļoti jauki. Paldies. Kā pavēlēsiet jūs saukt? — Gerngrosa acīs pavīdēja ironija.

Raja palūkojās uz savu aizbilstamo, kas varēja būt viņas vectēvs, un sacīja:

— Sauciet vienkārši par Raju.

— Ra-ja, — Gerngross atkārtoja un atkal vērīgi paraudzījās meitenē.

Viņi izgāja stacijas laukumā un apstājās. Gerngross nesteigdamies lūkojās apkārt.

— Tad nu beidzot esmu Maskavā. Kas tas ir? — viņš radīja uz pieminekli.

— Tas ir lielais krievu, lielais padomju rakstnieks Maksims Gorkijs. Viņš dzimis . . .

— Sīkumi nav vajadzīgi, — Gerngross laipni partrauca. — Rakstnieki nav tā sfēra, kas mani interesē. — Viņš pasmaidīja. — Nodarbojos ar plastmasu ražošanu. Ja gadīsies piemineklis, kas uzcelts cilvēkam ar nopelniem šai dižajā nozarē, es lūgšu par viņu stāstīt labi daudz . .. Sakiet — kas atrodas tai lielajā ēkā, vai kāda iestāde?

— Nē. Tā ir tikai dzīvojamā māja. Starp citu, šai mājā dzīvojis un nomiris mūsu talantīgais dzejnieks, dziesmu sacerētājs Vasilijs Ivanovičs Ļebedevs-Kumačs.

Gerngross skaļi iesmējās.

— Vai tad jums visa literatūra novietojusies šai laukumā?

— Kāpēc tikai šajā? — Raja nopietni iebilda. — Netālu atrodas laukums, kur uzcelts piemineklis lielajam padomju dzejniekam Majakovskim. Un tālāk vēl viens laukums, tur atrodas ievērojams Puškina piemineklis. Arbata laukumā ir Gogolis . ..

Gerngross raudzījās izbrīnījies; viņš nesaprata, par ko meitene dusmojas.

Kad nesējs atstiepa čemodānus, Gerngross un Raja iekāpa mašīnā un sāka braukt uz viesnīcu «Nacional», kur tūristam bija sagatavota istaba. Raja klusēja. Viņa nezināja, kā kavēt laiku savam aizbilstamajam; sākotnējais plāns — braucot stāstīt par Gorkija ielas ievērojamajām vietām bija jau izpildīts. Šķita, šis kungs kaut kādu iemeslu dēļ viņu neieredz. Meitene baidījās, ka, ieradies viesnīcā, tas lūgs dot citu tulku. Visi pakalpojumu biroja darbinieki tad nodomās, ka viņa nav spējusi veikt

savu uzdevumu. Viņa gan visu bija darījusi pareizi, rīkojusies tā, kā mācīts kursos.

— Kas tur sēž uz zirga? Vai arī tas ir rakstnieks? — Gern-gross vaicāja, šķelmīgi smaidīdams un rādīdams uz Dolgoru-kija pieminekli. Raja jau pavēra muti, lai izkliedētu sava aizbilstamā maldus, bet Gerngross smiedamies pielika pirkstu pie lūpām.

— Norunāsim tā: neapgrūtiniet mani ar liekām gudrībām. Ja mani kas interesēs, es pajautāšu. Vispār neciešu sarunas par nekonkrētiem tematiem. Par plastmasām gan stāstiet, cik vien tīk. Tikai nez vai tās jūs interesē.

— Kāpēc ne? Par jūsu nodarbošanos esmu jau informēta, — Raja iebilda. — Plānā paredzēts brauciens uz mūsu plastmasu rūpniecības izstādi. Izlasīju kādu brošūru.

— Tas gan ir lieliski! — Gerngross skaļi uzsita sev pa ceļgalu.

Viņi tuvojās viesnīcai...

Raja visu dienu dežurēja tulku istabā, gaidīdama, kad Gerngross aicinās pie sevis, bet viņa nebija tam vajadzīga. Līdz brokastīm Gerngross staigāja pa veikaliem. Iedams projām, viņš Rajai sacīja, ka taupības nolūkā uz veikaliem vienmēr ejot bez sievietēm. Izņēmums šai ziņā neesot pat sieva ... Pēc tam viņš pusdienoja kādā tūristu kompānijā un vakarā kopā ar to aizgāja uz baletu.

— Jūs tagad varat iet uz mājām pie mātes, — Gerngross sacīja Rajai. — Balets ar savu internacionālo klusēšanu saprotams visiem tāpat.

No rīta viņš tomēr Rajai teica, lai tā nekur neejot — vēlāk viņi braukšot uz padomju plastmasu izstādi.

Raja vēlreiz pāršķirstīja gaužām garlaicīgo un nesaprotamo brošūru par plastmasām. Braucienu uz izstādi viņa gaidīja ar bailēs trīsošu sirdi.

Viss tomēr noritēja lieliski. Pie eksponātiem bija uzraksti — tikai lasi un tulko vāciski. Gerngross ne reizi nekā nepārvai-cāja. Bija redzams, ka plastmasas viņš pazīst labi un nekas nespēj viņu pārsteigt.

Nākamās dienas rītā Raja bez darba slaistījās pie pakalpojumu biroja durvīm. Tad meitenei tas apnika, un viņa pieteicās kārtot avīžu izgriezumus. Gerngross kopā ar trim tūristiem no Japānas aizbrauca uz Tretjakova galeriju. Raja viņu pavadīja līdz mašīnai.

— Neapvainojieties, Raja, — Gerngross sacīja. — Tulkot gleznas ir tikpat bezjēdzīgi kā tulkot baletu . . .

Tretjakova galerijā Gerngross sākumā pievienojās VDR jauniešu grupai. Ekskursijas vadītājs labā vācu valodā stāstīja diezgan interesanti, un Gerngrosam nebija garlaicīgi. Viņu tikai kaitināja šie pārlieku pašapzinīgie puiši un meičas no Ulbrihta Vācijas. Galu galā viņš tos pameta un, bezmērķīgi klīzdams pa galeriju, iegriezās zālē, kurā bija eksponētas krievu svētbildes.

Ak, cik interesanti! Kāds no viņa aprindu cilvēkiem bija teicis, ka krievu svētbildes esot brīnišķīgas un maksājot milzīgu naudu. Gerngrosam it īpaši patika viena svētbilde, tā bija gleznota uz rupji aptēsta dēļa. Šķita, ka no koka porām sūcas ārā krāsas, kas veido sievietes seju ar mierīgām, mazliet skumjām acīm. Gerngross nenocietās un pataustīja šo svētbildi ar pirkstu — viņam negribējās ticēt, ka uz dēļa tiešām ir krāsas slānis.

— Pilsoni! Ar rokām aizskart nav brīv! — tukšajā zālē dobji atskanēja kāda balss.

Gerngross atrāva roku un paskatījās apkārt. Uz viņu bargi lūkojās kalsna sieviete ar galerijas formas virsvalku mugurā. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka sievietei ieplešas acis, ka viņa grib iekliegties ... un nespēj . . . Gerngross nevilšus paspēra soli atpakaļ, saprazdams tikai to, ka šī sieviete viņu pazīst, tad ātriem soļiem pagāja tai garam, bet, nokļuvis blakus zālē, vēl steidzīgāk devās uz izeju. Pagalmā, cilvēkus grūstīdams, viņš strauji lauzās uz vārtiem.

Laimīga sagadīšanās! No taksometra izkāpa divas dāmas un devās uz galeriju. Gerngross ielēca atbrīvotajā mašīnā.

— Ātrāk uz priekšu!

Šoferis ieslēdza ātrumu, ne visai steigdamies, un mašīna sāka braukt pa šķērsieliņu.

Tai brīdī pie dežurējošā miliča, kas stāvēja netālu no galerijas durvīm, pieskrēja formas virsvalkā ģērbusies sieviete. Rādīdama uz aizbraucošo taksometru un smagi elpodama, viņa saraustīti sacīja:

— Gestapo! .. . Bende! .. . Apcietiniet! ... Gestapo! ...

— Vispirms, pilsonīt, nomierinieties, — milicis cienīgi deva padomu, tomēr drošības pēc paraudzījās uz aizbraucošo taksometru un klusībā iegaumēja numuru: vai nu 30-32, vai arī 30-37. Mašīna bija jau tālu ... — Nu, vai nomierinājāties, pilsonīt?

— Mans dievs! Ņemiet taču mašīnu, dzenieties pakaļ! Viņš aizbēgs!

— Pilsonīt, izstāstiet sakarīgi, kas tad noticis! Vai laupīšana?

— Tad ne jau! Tas, kas tur aizbrauca... Tas ir gestapo bende... Sita mani... Mocīja... Kara laikā... Es viņu pazinu . . . Viņš nobijās un aizbēga . . .

— Redziet, nu viss ir skaidrs. Kā jūsu uzvārds?

— Oļeiņikova, Lidija Viktorovna Oļeiņikova. Es tepat strādāju.

— To es redzu. Pagaidiet! Tūlīt būšu atpakaļ.

Milicis piegāja pie sava posteņa telefona, piezvanīja pilsētas dežurantam un izstāstīja notikumu.

— Jā ... 30-32 vai 30-37. Gaiši pelēka. Paziņoja Lidija Viktorovna Oļeiņikova, Tretjakova galerijas darbiniece... Labi...

Šoferis Artamonovs, kas veda Gerngrosu, jau no paša rīta bija nelāgā omā. Ieradies garāžā, viņš atklāja, ka pārinieks atstājis mašīnu ar atrautu trokšņa slāpētāju — tas grabēja, kā grab tukšs spainis, kad pajūgs brauc lejā pa kalnu. Vajadzēja piemetināt balsteni, bet metinātājs sāka prasīt «kortelītim». Bija jādod, jo citādi būtu jāslaistās pa garāžu līdz pusdienai. Turklāt nelaime nekad nenāk viena. Ap Ļeņingradas vilciena pienākšanas laiku viņš ieradās stacijas laukumā. Tur viņš aizgāja pie izejas, lai notvertu izdevīgāku pasažieri, un šoreiz laimējās — noķēra tādu, kas vēl ne reizi nebija braucis ar taksometru. Un tūlīt uzrāvās uz kontroliera. Tagad viņam mazgās galvu visās sapulcēs. Iegriezīs vēl arī rājienu . . . Bet šis pasažieris gadījies tāds dīcējs, uzradies nez no kurienes, visu laiku tikai džinkst: «Ātrāk, ātrāk!»

— Ja kaut kas notiks, sods būs jāmaksā nevis jums, bet man, — Artamonovs pēc paraduma rupji atcirta.

— Es maksāt visus sodus, — Gerngross enerģiski paskaidroja.

Artamonovs pirmoreiz ielūkojās spogulītī, lai paraudzītos uz savu pasažieri; rādās, krievs viņš nav.

Viņi jau izbrauca uz Gorkija ielas.

— Uz kurieni tagad? — Artamonovs vaicāja jau pieklājīgāk.

— Uz priekšu, ātri!

— Skaidrs . ..

Bet, kas īsti ir skaidrs, nav zināms. Vēlāk kladzinās: ak, man bija vajadzīgs pa labi, nē, pa kreisi!

— Lūdzu vest mani uz Baltkrievijas staciju.

— Tagad gan viss ir skaidrs. Vai uz vilcienu?

— Metro stacija, lūdzu.

— Skaidrs. Viena minūte būsim tur, — Artamonovs tiešam piedeva gāzi.

Pie metro stacijas Gerngross izlēca no mašīnas, iegrūda Arta-monovam saujā piecus rubļus un tūlīt iejuka cilvēku straumē, kas plūda iekšā pa metro durvīm. Artamonovs palūkojās uz skaitītāju — 47 kapeikas, pēc tam uz jauno, čaukstošo piecrubļu zīmi un nolēma: «Jāpagaida — tas dīcējs atcerēsies un nāks atpakaļ piedzīt savu naudu.»

Dīcējs tomēr nenāca. «Ar uzviju atlīdzināja to, ko samaksāju metinātājam,» Artamonovs pavīpsnāja un, kārtīgi salocījis piecnieku, iebāza to savā paša makā . ..

Milicis un Lidija Viktorovna Oļeiņikova iegāja direkcijas telpās, un milicis nesteigdamies sāka protokola rakstīšanas ceremoniju. Uzvārds? Vārds? Tēva vārds? Dzimšanas gads? Dzimšanas vieta?... Viņš, šķita, neredzēja, ka sieviete, kas sēž pretim, dreb kā drudzī, un nedzirdēja, ka tā apjukusi atkārto: «Aizbēga . . . Aizbēga ...»

Protokols vēl nebija uzrakstīts, kad Tretjakova galerijā steidzīgi ienāca plecīgs puisis, ģērbies modernā rūtainā kreklā, kas bija pārlaists pāri biksēm. Viņš parādīja milicim savu apliecību un kaut ko klusi pavaicāja.

Noklausījies miliča atbildi, puisis jautri aplūkoja sievieti.

— Vai jūs esat Oļeiņikova?

— Jau piekto reizi saku: Lidija Viktorovna Oļeiņikova, — sieviete kļuva sirdīga. Tiešām — vajadzētu dzīties pakaļ bendem, bet šie nelaižas vaļā no viņas.

— Piedodiet, Lidija Viktorovna, — puisis smaidīdams sacīja, — mums tāds darbs. Neuztraucieties, tiek darīts viss. Esmu no valsts drošības dienesta. Leitnants Tregubovs. Tagad, Lidija Viktorovna, man visu izstāstiet. Kas tas ir par cilvēku, ko jūs ieraudzījāt. Kur ar viņu iepazināties. Kā tas notika. Un tā tālāk. Tikai lūdzu — pēc iespējas sīkāk . ..

Kad leitnants Tregubovs bija atgriezies Valsts drošības komitejā un visu izstāstījis nodaļas priekšniekam, tas tūlīt pa telefonu deva vairākus rīkojumus, kaut kam īsi paziņoja par šo notikumu un beidzot piezvanīja vēl vienam.

— Runā Babakins. Klausies, cik atceros, kādā no taviem «Sa-turna» laiku ziņojumiem bija runa par meiteni, kuru Millers apstrādājis, gribēdams viņu pārsviest uz Maskavu. Vai atceries? Tad nekur neej, mēs abi ar leitnantu Tregubovu tūlīt ieradīsimies pie tevis. Ļoti interesanta situācija.

Pulkveža Rudina kabinetā leitnants Tregubovs visu izstāstīja vēlreiz.

— Skaidrs. Tā ir viņa, — Rudins sacīja. — Vai tad viņa toreiz tomēr padevās?

— Nē. Oļeiņikova stāstīja, ka dzīva palikusi tikai brīnumainā kārtā, bet vēlāk, kad vācieši bija atkāpušies, kā viņa izteicās, pati uz savu galvu ieradusies Maskavā pie māsas.

— Vai meklēšana jau sākusies? — Rudins jautāja.

— Mēģinām atrast taksometru, — Babakins atbildēja.

— Vai ģenerāli Markovu esat informējuši?

— Jā. Četrpadsmitos nulle nulle viņš sasauc operatīvu apspriedi .. .

Tai laikā no taksometru parka centrālās dispečeru telpas jau sesto reizi pa radio pārraidīja vienu un to pašu ziņu:

— Visi šoferi — uzmanību! Visi šoferi — uzmanību! Ja redzat mašīnas ar numuru 30-32 un 30-37, paziņojiet to šoferiem direktora pavēli: tūlīt ierasties savā parkā. Atkārtoju . ..

Šo pavēli varēja dzirdēt tikai tie šoferi, kuru mašīnas bija radioficētas, bet tādu mašīnu nebija daudz, turklāt ne visi šoferi pret šo lūgumu izturējās nopietni. Valsts drošības dienesta vecākais leitnants Gļebovs to saprata un, atrazdamies taksometru parkā, centās apspiest savu nepacietību.

Pirmā ieradās mašīna ar numuru 30-32. To vadīja sieviete. G|ebovs, paskatījies dokumentos, tūlīt konstatēja, ka notikuma laikā mašīna pēc izsaukuma vedusi republikas Tautas mākslinieku Smirnovu-Sokojski.

Izlaidis ārā Gerngrosu, Artamonovs bija vadājis vēl kādus desmit pasažierus; pēcpusdienā viņš aizveda jautru kompāniju uz Himkiem. Tur viņš iekrita: pie upju stacijas ieejas stāvēja vesela rinda brīvu taksometru. Griezties atpakaļ uz pilsētu tukšā bija neizdevīgi, par velti būtu nobraukti kilometri septiņi. Ievērojis, ka taksometru skaits pamazām tomēr dilst, viņš nolēma gaidīt savu kārtu un mazliet nosnausties.

Artamonovu uzmodināja pavecs šoferis.

— Klausies, priekšniecība prasa, lai tu braucot uz garāžu. Tūlīt. Jau no paša rīta brēc pa radio. Laikam esi izdarījis kādu pārkāpumu.

— Nekāda pārkāpuma nav bijis! — Artamonovs sadusmojās, bet tad atcerējās pārbaudi stacijas laukumā. — Varbūt esi kļūdījies un runa nav par mani?

— Noteikti par tevi. 30-37. Numurs sen jau no galvas zināms — sauc un sauc ...

— Kāds numurs tavai mašīnai?

— Kāpēc tev jāzina?

— Vai tas kāds joks — tādu gaisa gabalu braukt tukšā? Ja kaut kas gadīsies, tu apliecināsi, ka devos uz garāžu no Him-kiem.

— To var. Mans numurs ir 40-14, uzvārds — Solovjovs.

Artamonovs pierakstīja, tad, ellišķīgi noskaities, pameta stāvvietu un strauji uzņēma ātrumu ... «Ir gan pasaulē cilvēki! Pats iegrūž piecnieku un metas skriet kā uz ugunsgrēku, bet pēc tam atjēdzas un saceļ vēl trapi. Pat manu numuru ievērojis. Nē, viņš gan nevarēja to redzēt, jo netika skatījies uz mašīnu ne no priekšpuses, ne no aizmugures, bet sānos pēc krāsošanas numura vairs nav. Vai tad viņš nevarēja kļūdīties, pateikt nepareizu numuru? Varēja. Bet ja nu garāžā sēž viņš pats? Tad esmu dimbā — mans piecnieks beigts un pagalam. Varbūt tomēr kaut kas cits, varbūt man iegriezis kontrolieris?»

Garāžā pasažiera nebija. Ar Artamonovu vēlējās runāt simpātisks jauns cilvēks. Tas bija Gļebovs.

— Pastāstiet, kur jūs bijāt šodien starp desmitiem un vienpadsmitiem no rīta, — Gļebovs lūdza.

Artamonovs gribēja noprasīt, kas viņš tāds ir un kāpēc viņam viss tā būtu jāklāsta, bet tūlīt nodomāja, ka nieka pēc augu dienu pa radio neviens nebrēktu.

— Kur es tolaik biju? Ļaujiet atcerēties... Tā, vispirms braucu uz Preobraženku. Pēc tam uz Gorkija kultūras un atpūtas parku. Pēc tam uz «Gumu» ... Tad uz Savelova ielu ... Atkal atpakaļ uz «Gumu» . .. Pēc tam uz Himkiem. No turienes sakarā ar izsaukumu braucu šurp.

— Vai Tretjakova galerijas rajonā neesat bijis?

Artamonovs tūlīt neatbildēja, it kā pūlētos atminēties. Patiesībā viņš ātri aptvēra: «Skaidrs, vainīga ir naudas neizdošana. Tas dīcējs sacēlis brēku. Acīm redzot, viss ir sīki zināms un mēģināt izlocīties ir bīstami. Nolādētie pieci rubļi, kaut tie butu zilām ugunīm sadeguši!»

— Jā, biju arī tur.

— Vai jūs tur neuzņēmāt mašīnā liela auguma vīrieti, ģērbušos gaiši pelēkā uzvalkā? — Gļebovs vaicāja.

— Uzņēmu gan. Un tad?

— Uz kurieni viņu aizvedāt?

— Uz Baltkrievijas metro staciju.

Artamonovs raudzījās simpātiskajā jaunajā biedrā, redzēja, cik tas satraukts, un nespēja saprast, kāpēc tā. Vai tiešām to četrarpus rubļu dē|?

— Vai viņš iegāja metro stacijā?

— Nevis iegāja, bet ieskrēja.

— Vai pa ce|am viņš kaut ko runāja?

— Tikai skubināja braukt ātrāk un ātrāk. Teicu, ka negribu maksāt soda naudu, tad viņš apsolīja visas soda naudas maksāt pats. Devīgs .. . vārdos.

— Vai viņš runāja krieviski?

— Jā. Bet, manuprāt, krievs viņš gan nebija. Kropļoja vārdus.

— Kā viņš jums samaksāja?

— Labi samaksāja, — Artamonovs smīnēdams iesāka.

— Summa mani neinteresē, — G|ebovs viņu pārtrauca. — Kā viņš maksāja — ar metāla vai papīra naudu?

— Ar papīra, ar papīra ... — Artamonovs atcirta.

— Vai jums tā saglabājusies?

Artamonovs sastomījās, izlikdamies, ka cenšas atcerēties, vai piecnieks nav izmainīts.

— Biedri Artamonov, būtu ļoti labi, ja šī nauda atrastos pie jums, |oti labi.

Artamonovs nesteigdamies izvilka maciņu un izņēma no tā piecnieku. Viņš jau bija sapratis, ka runa nav par naudas izdošanu pasažierim.

— Uzmanīgāk! — Gļebovs iesaucās. — Turiet aiz stūrīša!

Artamonovs nometa piecnieku uz galda.

— Paldies, biedri Artamonov. Liels liels paldies. Jūs nevarat ne iedomāties, ko vērts šis piecnieks.

— Kāpēc tad es nevaru?

— Jums zaudējums nebūs jācieš, — Gļebovs atģidās un, izņēmis no kabatas piecus rub|us, atdeva tos Artamonovam. — Pagaidām esat brīvs.

— Ko tas nozīmē — pagaidām? — Artamonovs uztraucās.

— To, lai jūs nebrīnītos, ja izsauksim uz Valsts drošības komiteju. Iespējams, ka būs vajadzīga jūsu palīdzība, lai noteiktu pasažiera personību. Un beidzot — par šo notikumu nevienam nestāstiet ne pušplēsta vārda.

— Skaidrs ... — Artamonovs apjucis novilka, piecēlās un, mīņādamies no vienas kājas uz otru, mulsi sacīja: — Viņš, starp

citu, negaidīja, kamēr izdošu naudu. Skaitītājs rādīja tikai četrdesmit septiņas kapeikas.

GJebovs iesmējās.

— Un jūs domājāt, ka jūs izsauc tāpēc, lai atprasītu neizdoto naudu?

— Tā jau gandrīz bija . ..

— Mazliet pagaidiet, es uzrakstīšu protokolu, un jus to parakstīsiet ...

Operatīvā apspriede pie ģenerāja Markova tuvojās beigām. Tajā piedalījās pulkvedis Rudins, majors Babakins, leitnants Tregubovs, vecākais leitnants Gļebovs un vēl trīs operatīvie darbinieki.

— Gribu, biedri, jūsu uzmanību vērst uz to, cik vienkārši izdevās atmaskot šo |oti pieredzējušo izlūku, — Markovs smaidīdams teica. — Reiz kādā kritiskā rakstā par piedzīvojumu literatūru izlasīju tādu tirādi: mums šajos darbos apnikušas modrās viesnīcu apkopējas, kas spiegus ķer kā mušas. To varēja uzrakstīt tikai cilvēks, kas nekā nesaprot no tā, par ko raksta. Viņam vajadzīgs Bāskervilu suns, gaužām sarežģīts sižets vai kaut kas cits tādā pašā garā. Mums gan apkopējas nav apnikušas. Jūs tikai paskatieties, cik liela nozīme šai atmaskošanā bija gluži elementāram cilvēku apzinīgumam . . . Vispirms, protams, Oļeiņikovas signāls. Cik braša sieviete! Viņa taču saprata, ka tāpēc tiks izvilkta dienas gaismā viņas mīlestība pret esesieti toreiz nometnē... — Markovs brīdi klusēja. — Rudins, arī Babakins un es — mēs sen esam pazīstami ar šo kungu. Toreiz viņa uzvārds bija Millers. Tas ir gaužām nikns mūsu valsts ienaidnieks. Tagad mums jāuzzina, kāpēc viņš ieradies. Pašreiz vissvarīgākais ir viņu ne mirkli neizlaist no acīm. Jāstrādā piesardzīgi, lai šo plēsoni neizbiedētu. Viņam mazliet jānomierinās, pēc tam viņš droši vien sāks nodarboties ar to, kā dēļ braucis uz šejieni. Var arī gadīties, ka Gerngross nobīstas, nekā neuzsāk un steidzīgi dodas uz mājām, lai vēlāk viņa vietā ierastos kāds cits. Es tomēr domāju, ka aizbraukt viņam nejausim. Tātad, biedri, pie darba!

. . . Gerngross saslima. Atnāca uz viesnīcu un tūlīt ataicināja pie sevis Raju Ginsburgu. Viņa ieraudzīja to guļam gultā. Gerngross paklusi pukstēja. Ar cietēja skatienu pavēries Rajā, viņš mēģināja pasmaidīt.

— Redziet, cik nelāgs tūrists jums gadījies ... — viņš sacīja, aiz sāpēm saraukdams seju. — Tīrās nedienas, mīļā Raja. Kopš

kara laikiem netieku vaļā no riebīgas slimības — solārā pleksa nervu galu iekaisuma.

— Izsauksim ārstu. — Raja devās pie telefona.

— Pagaidiet... — Gerngross neļāva. — Tas nekā nedos. Medicīna nezina ne šīs slimības cēloņus, ne arī ārstēšanas līdzekļus ... — Viņš atkal saviebās, gaidīdams, kamēr sāpes pāries. — Tā, kļuva vieglāk. Pērn biju Šveicē, tur atradās kāds profesors, kas, šķita, māk pieveikt šo manu slimību. Pēc ārstēšanās pie viņa domāju, ka nu manām mokām ir gals. Un pēkšņi... Šodien aizbraucu uz Tretjakova galeriju, noskaņojums man bija lielisks, iegāju svētbilžu zālē, un tad, Raječka, pēkšņi sākās tādas sāpes, ka kļuvu kā ārprātīgs, nesapratu, ko daru. Kā ievainots dzīvnieks instinktīvi steidzas uz savu alu, tā es lēkmes laikā traucos uz mājām ... — Viņš pasmaidīja, tad, acis aizvēris, turpināja: — Notika kaut kas smieklīgs — briesmīgu sāpju sagrābts, es metos... Vai 'varat iedomāties, uz kurieni? Uz Baltkrievijas staciju. Tāds ir akla instinkta spēks: no turienes taču jābrauc uz manām mājām. Jau ceļā uz staciju sāpes tomēr bija mazliet pierimušas, un es sapratu, ka esmu uzvedies neprātīgi. Tā nu atgriezos savās šejienes mājās ... — Brīdi Gerngross nekā nerunāja, tikai smaidīja cietēja smaidu. — Ārsts tomēr būs jāizsauc, man vajadzīgas miega zāles.

Raja metās pie telefona un piezvanīja pakalpojumu biroja vadītājai.

— Ārsts ieradīsies pusstundas laikā, — viņa ziņoja Gern-grosam.

— Pateicos, mīļā Raja. Ja iespējams, sagādājiet man, lūdzu, grāmatas vācu valodā. Tikai interesantas. Būtu vēlams kādu detektīvromānu — tie ļoti labi izklaidē, liek aizmirst visas zemes lietas, arī sāpes. Sieva manis dēļ vienmēr tur krājumā tādas grāmatas.

— Labi, pacentīšos ...

Raja devās uz pakalpojumu biroju.

Gerngross gulēja ... un rūpīgi analizēja visu, kas todien bija noticis. Šis profesionālais izlūks ļoti labi saprata, ka viņa darbs vienmēr saistīts ar riskantiem sarežģījumiem, un sevišķas bailes nejuta. Kas tā par sievieti, kura svētbilžu zālē bija viņu pazinusi, Gerngross atcerējās jau tad, kad brauca taksometrā. Arī viņa atmiņa atbilda profesijai. Tikšanos ar šo sievieti toreiz, kara laikā, viņš atminējās visos sīkumos. Tagad, prātodams, kā sieviete izturēsies turpmāk, Gerngross galu galā palika pie tā

varianta, kas viņam šķita visreālākais: jā, tā bijaviņu pazinusi un pirmajā mirklī nebija spējusi to noslēpt, bet vēlāk, kad šoks bija pārgājis, sievietei vajadzēja atteikties no domas ziņot kādam par šo savu tikšanos. Viņai taču būtu varas iestādēmjāiz-stāsta arī tas, ka nometnē bijusi esesiešu virsnieka mīļāka, bet viņa labi zina, ka šeit to nemēdz piedot... Ja nu sieviete tomēr saceļ traci? Arī tas nav sevišķi bīstami. Raja jau zina, ka viņa izturēšanās izskaidrojama ar slimības lēkmi. Tūlīt to uzzinās arī ārsts. Viņš, Gerngross, var apgalvot, ka sieviete kļūdījusies, ka viņa izturēšanās nepavisam nav saistīta ar šo gadījumu, bet ir izskaidrojama ar slimību. Tādu cilvēku, kas apliecinātu, ka viņi abi tikušies «Saturnā», nevar būt, bet viņas liecības vien nespēj kļūt par juridisku apsūdzības pamatu. Tagad par naudu, ko bija iedevis taksometra šoferim. Viņš visu laiku atcerējās šo zilgano papīrīti, ļoti labi saprazdams, ka tas dod vienīgo iespēju atrast tā īpašnieku. Valūtu Gerngross bija iemainījis šeit viesnīcā, saņemdams gluži jaunas naudas zīmes bandrolētās paciņās, tā ka zilganais papīrītis katrā ziņā atvedīs uz šejieni, uz viesnīcu, un te viņu atrast būs pavisam viegli . .. Bet kas par to? Spēkā paliek tā pati versija: slimības lēkmes laikā viņš nezina, ko dara, galvenais — tikai ātrāk, ātrāk uz mājām. Bet kāpēc viņš pēc tam izmantoja metro, neatgriezās viesnīcā ar taksometru? Te būtu skaidri redzama loģiska kļūda, ja nevarētu attaisnoties ar to pašu slimību. Tālāk — vai viņi var sameklēt šoferi, kas veda uz staciju? Maskavā droši vien ir desmitiem tūkstošu taksometru, pie galerijas to ik dienas ierodas simtiem. Un ja nu tomēr viņi to atraduši? Nez vai šoferis spētu pazīt savu pasažieri, jo tas taču pat ne reizi viņā nepalūkojās. Tomēr... Ja viņš arī otrreiz noraidīs identificēšanu, liegšanās var sākt kļūt par pierādījumu. Tātad jālikvidē visi pārējie pierādījumi, arī netiešie. Vispirms nauda. Meitene, kas to mainīja, nekā nepierakstīja, un maiņas laikā neviena tuvumā nebija. Tātad vislabāk būs likvidēt naudu, kas viņam no tās paciņas vēl atlikusi. Teiksim, aizsūtīt Raju, lai kaut’ko nopērk. Nē, to gan nedrīkst darīt, jo Raja, ja tai uzprasīs, par pirkumu var pastāstīt viņiem. Jādara kaut kas cits. . .

Gerngross piecēlās no gultas, aizslēdza durvis un, paņēmis no kabatas naudu, iegāja tualetes istabā. Tur, rūpīgi pa vienai saņurcīdams katru naudas zīmi, viņš labu laiku tās pludināja projām uz kanalizāciju. Pēc tam atslēdza durvis un apgulās gultā, lai turpinātu pārdomas.

Ārzemju tūristu viesnīcā ir daudz, un izdarīt naudas pārbaudi viņi neuzdrošināsies. Galu galā vissliktākajā gadījumā ir vēl viens aizsarglīdzeklis — var taču pieprasīt VFR vēstniecībai, lai tā pasargā viņu no aizvainojošas vietējo iestāžu rīcības. Vēstniecība telegrafēs uz Bonnu, bet tur zina, kas viņš tāds ir, kādā misijā devies uz Maskavu, un, protams, darīs visu, lai izpestītu . . . Viņš mazliet nomierinājās.

Drīz vien atnāca ārsts. Gerngross atkārtoja savu stāstu par slimību un lūdza dažus miega zāļu pulverīšus.

— Pats galvenais ir kaut mazliet aizmigt, jo miegā lēkmes parasti pāriet.

— Es gribētu jūs izmeklēt, — ārsts sacīja.

Gerngross iesmējās.

— Katrā ziņā gribat ievērot formalitātes? Tā, kā es pats pazīstu savu slimību, to nepazīst neviens. Ja slavenais padomju birokrātisms iespiedies arī medicīnā un jūs esat pret to bezspēcīgs, lūdzu — izmeklējiet... — Gerngross pacēlās un novilka kreklu . . .

Vakars aizritēja mierīgi. Viņš gulēja, dzēra zāles, viņam pasniedza garšīgus ēdienus. Raja atnesa grāmatas. Vakarā viņa teica, ka tagad iešot uz mājām, un paskaidroja, uz kurieni jāzvana, ja kļūst sliktāk. Vēlāk atnāca viesnīcas direktors, interesējās, vai viņa labā darīts viss, kas vajadzīgs.

— Viss, direktora kungs, — Gerngross smaidīdams atbildēja. — Pat vēl vairāk. Jāsaka tā: jūsu viesnīcā apkalpo tik labi, ka te varētu pamācīties dažs labs Eiropas hotelis.

— Ko jūs sakāt! Mūsu darbā vēl loti daudz trūkumu, — direktors kautrīgi teica un, novēlējis Gerngrosam labunakti, atstāja viņu vienu.

«Tiešām viņi nestrādā slikti,» Gerngross nodomāja. «Eiropā atbraucējus tā apkalpo vienīgi nabadzīgajos hoteļos, kuru īpašnieki greznības trūkumu cenšas aizstāt ar uzbāzīgu gādību, kas neprasa izdevumus. Tur to spiež darīt konkurence, bailes zaudēt klientus. Bet kas viņiem liek tā izturēties?» Prātodams Gerngross aizmiga un, kā vienmēr, gulēja ciešā miegā.

Nekas uztraucošs nenotika arī nākamajā dienā, ko Gerngross tāpat pavadīja gultā. Raja cītīgi izpildīja viņa lūgumus: apmainīja valūtu, nosūtīja sievai telegrammu, atnesa laikrakstus. Atkal ieradās ārsts un ierosināja ataicināt uz konsultāciju ievērojamu padomju neiropatologu. Gerngross atteicās.

— Kāpēc? Jūtu, ka lēkme jau pāriet, — viņš sacīja.

Jā, lēkme var vēl ilgt tikai divas dienas. Sestdien Gerngrosam būs jāceļas augšā, bet no viesnīcas arā viņš neies. Svētdien jādodas nelielā pastaigā, kuras galvenais mērķis būs noskaidrot, vai viņam neseko. Pirmdien jāveic uzdevums . . .

Kādreizējais Millera adjutants Birkners Maskavā bija nodzīvojis jau divpadsmit gadus. Neviens no tiem, kas pazina Jāni Plūci, nespēja ne iedomāties, ka šis allaž mierīgais, prasmīgais un godprātīgais inženieris ir ļoti bīstams ārzemju izlūks. Viņa vienīgo īpatnību — krieviski viņš runāja ar mazliet nepareizu akcentu — varēja izskaidrot loti vienkārši: tā runā visi latvieši. Savā laikā «Saturnā» Rudins bija ievērojis, ka Birkners vāciski runā tāpat, kā runā krievi, kas loti labi prot šo valodu, tomēr svešādo akcentu nav spējuši izskaust. Rudins toreiz nebija kļūdījies: Birknera māte bija krieviete, tēvs — vācietis. Šā apstākļa dēļ un arī tāpēc, ka viņš mācēja krievu valodu, Birkneru izraudzījās par to aģentu, ko gestapo nosūtīja uz Maskavu priekšdienām, lai reiz viņu izspēlētu kā trumpi. Divpadsmit gadu šī kārts netika spēlē izmantota, divpadsmit gadu pēc kārtas inženieris Plūcis katrā divdesmit ceturtajā jūnijā ieradās norunātajā vietā — pie ieejas Kazaņas stacijas rokas bagāžas glabātavā un veselu stundu gaidīja Millera sūtītu cilvēku. Tas tomēr nerādījās, un Jānis Plūcis atgriezās savā jaunajā dzīvē, lai pacietīgi gaidītu nākamo divdesmit ceturto juniju.

Viņa dokumenti neizraisīja nekādas aizdomas, jo vairāk tāpēc, ka viņš necentās iespiesties tādās vietās, kur tos rūpīgi pārbauda’. Plūcim bija diploms, kas apliecināja, ka jau buržuāzijas valdīšanas laikā viņš Rīgā beidzis tehnikumu, un tā viņš sāka strādāt celtniecības trestā par betonēšanas darbu tehniķi brigadieri. Sākumā Plūcis lūdza, lai viņu pieņem par strādnieku, bet kadru daļas vadītājs, ieraudzījis Rīgā izsniegtu diplomu, pats uzstāja, ka viņam jākļūst par brigadieri. Betonēšanas darbus Plūcis tiešām prata, jo Vācijā bija mācījies tehniskajā kara skolā, kas sagatavoja jaunākos virsniekus inženieru karaspēkam. Viņš strādāja ne tikai centīgi, bet arī labāk nekā daudzi citi. Par viņa racionalizācijas priekšlikumu, kā pārvadāt betona javu, reiz bija pat rakstīts kādā avīzē.

1948. gadā Plucim piešķīra istabu jaunā mājā. Tai pašā gadā viņš iestājās būvinženieru institūta vakara fakultātē un 1953. gadā ieguva inženiera diplomu.

Kolektīvi, kuros Plūcis strādāja, viņu vienmēr cienīja un pat

mīlēja. Kad viņš pārcēlās uz jauno māju, kopmītnes iemītnieki sarīkoja aizkustinošas atvadības. Viņš nekad neuztraucās, nekad nepacēla balsi un mācēja nomierināt jebkuru kliedzēju. Plūca rīcība bija nelokāmi godīga, atšķirībā no dažiem citiem viņš nepieļāva nekādas mahinācijas padarīto darbu uzskaitē, tomēr, būdams labs organizators, panāca, ka viņa cilvēki arī bez mahinācijām nopelnīja labāk par citiem. Reiz ar Plūci sāka runāt par iestāšanos partijā. Viņš kategoriski atsacījās, aizbildinādamies, ka vēl neuzskata sevi par augstā goda cienīgu.

Celtnieku kolektīvus bieži komplektē no jauna, un cilvēki, kas labi sastrādājušies, parasti cenšas palikt kopā. Turpretim Plūcis labprāt piekrita priekšlikumiem pāriet uz citu kolektīvu. Jāatzīst, ka savu dubulto dzīvi viņš kārtoja meistariski. īsts viņš kļuva tikai vēlā naktī, kad mājās pieplaka ar ausi pie radioaparāta skaļruņa un īsajos viļņos klausījās VFR vai «Amerikas balss» raidījumus vācu valodā. Klausīdamies šīs pārraides, Plūcis, it īpaši pēdējos gados, pārdzīvoja reizē prieku un nemieru, jo saprata, ka viss notiek tieši tā, kā viņam bija teikts jau kara laikā, — ASV aizvien atklātāk nodibina kontaktu ar Rietum-vāciju, lai kopā cīnītos pret komunismu. Plūcim šķita, ka jau sen pienācis laiks aktivizēties arī viņam, tomēr sakarnieks nerādījās, un dažreiz aģents sāka domāt, vai tikai viņš nav aizmirsts. Pēdējos trīs gadus jūnijā iedams uz tikšanos, Plūcis katrreiz nosprieda: ja sakarnieks neieradīsies arī tagad, tas nozīmēs, ka viss pagalam. Viņš nespēja iedomāties, ko tādā gadījumā darīt, tāpēc, atgriezdamies no tikšanās, tomēr teica sev: «Nekas, pagaidīšu vēl vienu gadiņu . . .»

... Nogājis viesnīcas pakalpojumu birojā, Gerngross, kas tagad bija izveseļojies, paziņoja, ka viņš savu tūrista ceļojumu pārtrauc un uz dienvidiem nebrauks. Rīt viņš pēdējo dienu būs Maskavā, bet parīt viņam vajadzīga bi|ete uz Stokholmu zviedru aviācijas sabiedrības «SAS» lidmašīnā.

Pēc tam Gerngross gāja pastaigāt. Tā bija tipiska tūrista pastaiga pa Maskavu. Rokā viņš turēja pilsētas plānu un ieskatījās tajā ik pēc brītiņa. Viņš gāja lēnām, apstājās pie veikalu skatlogiem, aplūkoja pieminekļus, atpūtās uz soliem bulvāru koku ' ēnā. Patiesībā visu šo laiku Gerngross nodarbojās tikai ar to, lai noskaidrotu, vai viņam neseko. Jo ilgāk viņš klīda apkārt pa pilsētu, jo vairāk nomierinājās. Vai tad viņš nu nezināja, kā piespiest novērotājus sevi atklāt... Nē, neviens nesekoja, viss bija kārtībā.

Izsekošana bija organizēta tā, ka pat daudz pieredzējušais Gerngross nespēja to pamanīt. Visā pastaigas laikā nebija neviena tāda mirkļa, kad viņš nebūtu novērots. Ap to laiku, kad Gerngross atgriezās viesnīcā, lai paēstu pusdienas, ģenerālim Markovam uz galda jau atradās karte, kurā bija atzīmēts tūrista «pastaigas» maršruts. Brīdi vēlāk pār šo karti noliecās Markovs un viņa darbinieki.

— Tātad pastaigas laikā nekāda kontakta ar cilvēkiem viņam nebija? — Markovs vēlreiz jautāja.

— Nē, nebija. Ja neskaita to, ka viņam pieskrēja klāt mazs bērniņš, kad viņš sēdēja uz sola pie Puškina pieminekļa.

— Vai mazajam rokās nekā nebija?

— Tikai lāpstiņa, ar ko tas bija racis smiltis.

— Viņš mazā lāpstiņu nepaņēma?

— Nē.

— Es tomēr gribu redzet kinolenti.

— Tā būs gatava pēc pusstundas.

— Tā ... — Markovs runāja, it kā skaļi domādams. — Tātad pastaigas mērķis bijis pārbaudīt, vai aiz muguras neesam mēs. Jāatzīst — gļēvulis viņš nav. Domāju, ka viņš pasūtīs lidmašīnas biļeti tūlīt pēc notikuma Tretjakova galerijā. Tagad secinājums ir tāds: Gerngrosam Maskavā ir ļoti svarīgas darīšanas, un satikšanās droši vien pārdomāta visos sīkumos tik rūpīgi, ka nekā bīstama viņš tajā nesaskata. «Darīšanām» viņam atlikusi vairs tikai šī nakts, rītdiena un pēdējā nakts. Trīskāršojiet uzmanību, biedri! . . .

Gerngross lieliski izgulējās un no rīta kopā ar Raju devās uz veikaliem iepirkties.

— Kļūstu neuzticīgs savam principam un ņemu_ jūs, Raja, sev līdzi, bet ar vienu noteikumu, — Gerngross smējās, — nedodiet man nekādus padomus, tikai palīdziet saprasties ar pārdevējiem. Norunāts?

— Es pat nedomāju dot jums padomus, — Raja aizvainota sacīja.

Viņš nopirka sievai kārbu ar smaržām — «stāsta, ka Krievijas parfimēriju augstu vērtējot pat Parīzē», — karakulādas vīriešu cepuri — «tas mūsu dāmām ir pēdējais modes kliedziens», — kafijas servīzi un no porcelāna izgatavotu balerīnas statueti — «lai, sēžot pie kafijas tases, varētu ilustrēt stāstījumu par slaveno krievu baletu», — un, beidzot, lielu Maskavas fotoalbumu — «domās pastaigāšos pa jūsu brīnišķīgo galvaspilsētu ...». Visus

pirkumus viņš ielika nelielā čemodānā, ko bija paņēmis līdzi no viesnīcas.

Ap pusdienas laiku viņi atgriezās viesnīcā, un Gerngross atbrīvoja Raju līdz sešiem vakarā, piebilzdams, ka tad viņa tam būšot vajadzīga.

Tieši sešos Gerngross ataicināja Raju uz savu istabu.

— Ziniet, Raječka, es lidošu uz Stokholmu, tur man būs darīšanas kādu nedēļu. Negribu vazāt sev līdzi čemodānu ar pirkumiem. «Metropolē» dzīvo mans tautietis un kolēģis; es lūdzu viņu aizvest šo čemodānu uz Vāciju. Esiet tik laba, pasūtiet mašīnu un nogādājiet to «Metropolē».

— Kur šo jūsu paziņu var meklēt?

— Meklēt nemaz nevajag. Apstājieties pie viesnīcas durvīm un pagaidiet tur minūtes desmit. Tiklīdz būsiet iekāpusi mašīnā, es viņam piezvanīšu, un viņš pats izies pēc čemodāna.. .

Raja paņēma čemodānu un, nokāpusi lejā, pasūtīja mašīnu.

Pēc brītiņa meitene piezvanīja Gerngrosam un teica, ka viņa tūlīt braukšot.

— Lieliski! Zvanīšu savam paziņam. Pēc tam atgriezieties pie manis . . .

Viņš piegāja pie loga, noskatījās, kā Raja iekāpj mašīnā, pamāja ar roku, bet pēc tam uzģērba putekļu mēteli un izgāja no viesnīcas.

Raja visu darīja tieši tā, kā Gerngross bija lūdzis, un tagad nepacietīgi raudzījās uz viesnīcas «Metropole» durvīm. Aizritēja kādas desmit minūtes, un pēkšņi pie mašīnas parādījās pats Gerngross.

— Organizatoriska kļūme, — viņš smiedamies sacīja. — Jūs izbraucāt, es tūlīt piezvanīju, bet noskaidrojās, ka viņš izgājis staigāt. Vajadzēja skriet jūs atpestīt. Dodiet šurp čemodānu. Es viņu tepat pagaidīšu, bet jūs brauciet atpakaļ un nekur neejiet.

Gerngross ar čemodānu rokā gandrīz stundu nostāvēja pie «Metropoles», tad lēnām sāka iet uz metro staciju. Pazemē, bieži mainīdams vilcienus, viņš vizinājās ne mazāk par stundu; Mar-kova darbiniekiem šai laikā neklājās viegli. Toties Gerngross uzbrauca augšā stacijas laukumā pilnīgi mierīgs — neviens viņam nesekoja . . .

Viņš iegāja Kazaņas stacijas restorānā, izdzēra tur glāzi tējas, pusdeviņos pameta restorānu un minūtes divdesmit staigāja pa cilvēku pilnām uzgaidāmām telpām, pēc tam devās uz rokas bagāžas glabātavu. Pie ieejas Gerngross nolika čemodānu zemē un aizsmēķēja. Bija bez piecām minūtēm deviņi. Pēc minūtēm desmit viņam blakus nostājās Plūcis. Nolicis savu čemodānu līdzās Gerngrosa čemodānam, viņš izlikās, ka meklē kaut ko kabatās. Pa to laiku Gerngross, mazliet pieliecies, paņēma Plūca čemodānu un devās projām no bagāžas glabātavas. Plūcis ar Gerngrosa čemodānu rokā sāka iet uz otru pusi. Viņi bija aizgājuši no tikšanās vietas ne vairāk kā desmit soļu, kad abus aizturēja valsts drošības dienesta darbinieki . . .

. . . Gerngrosa pratināšana ilga jau vairak nekā stundu.

Markovs izlikās, ka viņa rīcībā nav pietiekami daudz pierādījumu un viņš cenšas panākt, lai Gerngross sapītos pretrunīgās atbildēs. Tas visu noliedza, izturējās pilnīgi mierīgi, pat izaicinoši. «Nepazīstamā kunga čemodānu paņēmu aiz pārskatīšanās.»

Kabinetā it kā nejauši ienāca Rudins. Paraudzījies uz pratināmo, viņš sasita plaukstas un iesaucās:

— Tā nu gan ir tikšanās! Vai apakšpulkvedis Millers?

— Mans uzvārds ir Gerngross, jūs maldāties, — viņš atbildēja pārāk steidzīgi.

— Ko jūs runājat — kas te var būt par maldīšanos! — Rudins priecīgi iesaucās. — Tā taču ir jūsu fotogrāfija. Nēsāju to līdzi kā atmiņu no tiem laikiem, kad strādājām kopā. Lūdzu, paskatieties! .. .

Gerngross uzmeta fotogrāfijai ašu skatienu un atkārtoja:

— Un tomēr jūs maldāties . ..

Tad Markova kabinetā «nejauši» ienāca Lidija Viktorovna Oleiņikova, pēc tam Ščukins — viņas pratināšanas aculiecinieks. Kamēr notika konfrontēšana, Rudins uzrakstīja Markovam zīmīti: «Birkners, ieraudzījis mani un Sčukinu, tūlīt atzinās un dod liecību. Pēc minūtēm piecpadsmit var viņu vest šurp.»

Konfrontēt ar Birkneru vairs nebija lielas vajadzības — Gerngross jau tāpat saprata, ka spēle zaudēta. Tagad viņš domāja tikai par to, vai vispār ir kādas izredzes, ka viņa stāvoklis varētu tikt atvieglots. Tāpēc, kad Markovs sāka runāt par viņa darbu «Saturnā» un neatvairāmo atbildību padomju likuma priekšā sakarā ar kara laikā izdarītajiem noziegumiem, Millers-Gerngross pacēla galvu un teica:

— Cik zināms, arī jūs atzīstat, ka noziegums var noilgt. . .

— Par kādu noilgumu te var būt runa? — Markovs gurdi pasmaidīja. — Mēs apcietinājām jūs šodien, kad turpinājāt tos pašus noziegumus, ar kuriem nodarbojāties jau kara laikā. Visnoziedzīgāk «Saturnā» rīkojāties jūs.

Atveda Birkneru-Plūci. Markova kabinetā notika dramatiska scēna: Birkners sāka rupji lamāt Milleru. Viņš, Birkners, tik daudz gadu ziedojis pats sevi, savu personisko dzīvi, domādams, ka viņa liktenis atrodas drošās rokās un kādreiz šie upuri, atmaksāsies ar uzviju, bet noskaidrojas, ka ar viņu spēlējušies stulbeņi. Birknera lamāšanās saniknoja Gerngrosu. Viņš sāka kliegt uz savu bijušo adjutantu, apgalvodams, ka tas pārāk steidzoties ar secinājumiem un dabūšot to vēl nožēlot.

— Ko es varu vairs nožēlot? — Birkners bļāva. — Esmu jau zaudējis piecpadsmit mūža gadus tādu kretīnu dēļ, kāds esat jūs! . ..

Viss bija nokārtots. Gerngross-Millers un Birkners-Plūcis parakstīja nopratināšanas protokolus, un, kad noziedznieki bija aizvesti uz cietumu, Markova kabinetā atkal sapulcējās operācijas dalībnieki.

— Pateicos, biedri, — Markovs sacīja. — Šodien jūs palīdzējāt man un biedram Rudinam galu galā pabeigt operāciju «Saturns». Šis Millers taču nedeva mums mieru, tāpat kā grāmatvedim nedod mieru iztrūkums. — Markovs pasmaidīja. — Tagad visi brauciet mājās un kārtīgi izgulieties. Parīt Mas^ kavā ieradīsies vēl viens kungs ...

SATURS

Prologs

Pirmā daļa. Pretim ienaidniekam

Otrā daļa. Zilie spēlē

Trešā daļa. Ik mirkli cīņa

Ceturtā daļa. «Saturns» gandrīz nav redzams 4

Pēc piecpadsmit gadiem

Василий Ардаматский «САТУРН» ПОЧТИ НЕ ВИДЕН Повесть

Издательство ЦК ВЛКСМ «Молодая Гвардия» 1964

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore V. Lāce. Māks!, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore N. K|ava. Korektore V. Kapteine. Nodota salikšanai 1966. g. .21. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 19. augustā. Papīra formāts 60x84/16. 34,38 fiz. iespiedi.; 34,38 uzsk. iespiedi.; 34,07 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 18 kap. Izdevniecība «I.iesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20285-D2601. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1372.

K2

3

Atdzejojis J. Vanags.

4

Runa ir par to, ka barons fon Neirāts, Heidriha priekštecis Cehoslovakijā, esot lietojis pārāk saudzīgas metodes.

5

Armijas izlūkdienests un gestapo okupētajās zemēs darbojās atsevišķi un daudzos gadījumos paralēli.

7

Zļlova nāvi izdomāja tāpēc, lai piespiestu «Saturnu» atsūtīt Ļeonovam citu pārinieku un reizē arī jaunas instrukcijas.

8

Vārdam «пулька» krieviski ir divas nozīmes — «preferansa partija» un «lodīte».

9

Saīsinājums no krievu vārdiem «секретный сотрудник».

10

Ta ukraiņu šovinisti sauc krievus. Nosaukums radies pirmsrevolūcijas laikos.

11

Atdzejojusi M. Barbale.

Content

Ardamatskis Vasilijs «Saturns» gandrīz nav redzams.

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA. PRETIM IENAIDNIEKAM

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

OTRA DAĻA. ZILLE SPĒLE...

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

TREŠĀ DAĻA. IK MIRKLI CĪŅĀ

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32 NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

CETURTĀ DAĻA. «SATURNS» GANDRĪZ NAV REDZAMS

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

PĒC PIECPADSMIT GADIEM

SATURS

3