Līvs Egons

Skumjās rotaļas

Egons Līvs

Skumjās rotaļas

Izlase

40-84

STĀSTI

.

PRELŪDIJA

Vilciens drāzās cauri naktij. Aiz loga kā jūra bez krasta, bez gala melnēja oktobra tumsa. Kupejā nodārdēja smieklu pērkons, un Dienavs saīdzis atvilka pieri no vēsā stikla.

«Gluži kā bērni.» Viņš noguris pārlaida skatienu demobilizētajiem kara flotes jūrniekiem. Smējēji bija vareni puiši — spēcīgi, ar atklātām sejām un līksmi. Viņus nepavisam neinteresēja piecdesmitgadīgais vīrs, kuru mocīja radikulīts. Jūrnieki atgriezās no tālas Klusā okeāna bāzes, viņus gaidīja mājas, skaistā, neaptveramā dzīve un sievietes. Jā, šķita, ka visas pasaules sievietes gaidītu tikai viņus trīs

«Arī es kādreiz esmu demobilizējies, bet tad viss bija citādi — daudz svinīgāk un nopietnāk.» Dienavs uzmanīgi ar pirkstu galiem pataustīja sāpošo muguru un saviebās. Tas bija sen Toreiz karavīri nāca mājās no kara Tas bija cits laiks — cilvēki nopietni, bēdas, nāvi un grūtu uzvaru piedzīvojuši, nevis tā kā tagad Dienavs jau daudz ko bija paspējis aizmirst — gan neprātā pukstošu sirdi, gan ilgas pēc mājām un nemieru, kad, atgriežoties pēc četriem gadiem, ar drebošu roku viņš zvanīja pie savas mājeles durvīm. Dienavs daudz ko bija aizmirsis Gagros viņš atkal nebija ticis vaļā no apnikušā radikulīta un tagad ilgojās pēc siltas gultas un parafīna kompresēm, kuras prata uzlikt vienīgi sievas saudzīgās rokas.

— Tad nu neaizmirsti, Gaiti! — skaļi pār visu kupeju ierunājās pats garākais, un Dienavs nekādi nevarēja iedomāties, kā šis milzis uzvedās zemūdenē, kuru viņš nespēj aizmirst. — Vēstules rakstīt divreiz mēnesī, bet precēties. — Viņš pārdomādams paberzēja spēcīgo pakausi. — Ja Inga tevi būs gaidījusi trīs gadus, pagaidīs, kamēr dabūsi filologa diplomu. Skaidrs?

Dienavs gribēja redzēt, kāds izskatās nākošais filologs.

Gaita atklātajā sejā uzplauka, jā, tieši uzplauka bērnišķīgi kautrs smaids.

«Gatavais bērns ..» Dienavs pārsteigts konstatēja un saīga vēl vairāk. «Kas nu tas par jūrnieku!... Agrāk gan flotē dienēja vīri kā ozoli, bet šis ...»

Kaut gan kupejā valdīja īsta svelme, Gaitis it kā saldams pagrozīja platos plecus un noskatīja visus pēc kārtas. Arī Dienavu.

— Vēstules rakstīšu noteikti, bet par pavēles otro daļu . Izkāpšu Intupē, un tad jau redzēs...

— Neklausies Garajā! Par Ingu viņš aiz skaudības... Vai tad tu nezini, ka Vidzemes garākajai līgavai jāpakāpjas uz ķebļa, lai iedotu Žanim pa ausi? — It kā vairīdamies no Zaņa gaidāmā belziena, pielēca kājās Gaita aizstāvis. Pēc profesijas viņš varēja būt virves dejotājs, ja vien rokas nebijušas tik spēcīgas kā meža cirtējam.

Vagona pavadone nosauca nākošo pieturu. Garais un virves dejotājs sāka kravāties.

— Kas tas, velns, ir? — Jau stāvēdams gaitenī, Garais pavisam sadrūmis skatījās grīdā. — Nodzīvo pusmūža uz vienas zemūdenes, bet tagad, lūdzu, šķiries. It kā nekas nebūtu bijis ...

—- Bet mēs taču tiksimies! Tieši pēc pieciem gadiem Rīgā, pie lielā pulksteņa, sešos vakarā, — tagad jau pavisam nopietni runāja puisis, kuram bija meža cirtēja rokas.

Jūrnieks ar bērnišķīgi atklāto seju aizgāja viņus pavadīt.

Palicis viens, Dienavs uzklāja guļasvietu un, atstiepis sāpošos kaulus, klusībā apskauda jaunību.

Gaitis drīz atgriezās. Apsēdies pie loga, viņš klusēdams ilgi raudzījās tumšajā naktī. Tad piecēlās, attaisīja čemodānu un izņēma nelielu kladi debeszilos vākos. Neatvēris viņš to turēja rokās kā lielu dārgumu. Ilgi, ilgi. Un tad sāka lasīt.

Klaudzēja riteņi, vagons lēni šūpojās, bet aizmigt Dienavs nevarēja. Viņš paslepus vēroja jūrnieka domīgo seju un, atcerēdamies savu jaunību, atkal un atkal apskauda viņu — gan par to, ka šim zēnam nav daudz vairāk par divdesmit, ka visa jaukā un neiedomājami skaistā dzīve viņam vēl priekšā, gan par to, ka viņš būs filologs, kaut gan īstas skaidrības par šīs profesijas priekšrocībām Dienavam nebija. Bez tam viņš vienmēr nepiedodami jauca

filologus ar filozofiem un tādē| draugu pulkā šos vārdus

labāk nemaz nelietoja ..

Vilciens apstājās stacijā, tad skrēja tālāk un atkal apstājās, bet Dienavs, mocīdamies ar bezmiegu, vēl aizvien grozījās guļasvietā.

— Vai jums kaut ko neatnest? Es iešu uz restorānvagonu.

Jūrnieks stāvēja kupejas vidū un skatījās Dienavā.

— Vareni! — Savas vientulības apnicis, Dienavs priecīgi rausās sēdus. — Zināt, jūrniek ...

— Mani sauc Gaitis, — smaidīdams viņš nosauca savu vārdu.

— Zināt, Gaiti, atnesiet konjaku! Katram pa simtam. Saprotams, uz mana rēķina.

— Lai notiek! — Gaitis pasmaidīja un gāja uz durvīm. — Bet maksāšu es. Nestrīdieties, šodien ir mana svētku diena. Es esmu sasodīti laimīgs. Sa-so-dī-ti, jūs saprotat? Veselus trīs gadus es gaidīju šo dienu . . Jūs kādreiz esat bijis Intupē? Nē? Nekas — es jums pastāstīšu ...

Noklaudzēja kupejas durvis, un Dienavs sāka ģērbties. Pēc tam gaidīja Gaiti. Vilciens apstājās stacijā, un likās, ka tas stāvētu veselu mūžību. Gaitis ar konjaku nenāca. Beidzot kā negribēdams vagons nodrebēja. Gar logu aizslīdēja zemei pieplakusi, apgaismota stacija ar satrauktu ļaužu pulciņu uz perona, un atkal viss ietinās tumsā.

Pēkšņi atsprāga durvis, bet tas nebija Gaitis. Kupejā ieklupa vagona pavadone un, skatīdamās Dienavā lielām, asaru pilnām acīm, kodīja miklās lūpas.

— Vai te? .. Kopā ar jums taču brauca tas jūrnieciņš?

Savādas tirpas Dienavam uzsēdās uz kakla un pārskrēja pār muguru.

— I<ā — brauca? Vai kas noticis?

— Nodūra! — Pavadone ieelsojās un atkrita uzsola blakus Gaita čemodānam. — Ar nazi mugurā .. Bet pie visa vainīga esmu es, manis dēļ

— Pagaidiet! — Dienavam sāka drebēt rokas. — Nevar būt. Saņemieties! Runājiet taču kā cilvēks!

— Es esmu vainīga! Nebūtu es viņu saukusi palīgā..

— Kur? — Dienavs metās pie durvīm.

— Gaitenī, pie pašām durvīm. Par vēlu, tagad jau par vēlu ... — Redzēdama, ka salīkušais vīrs izsteidzas gaitenī, pavadone saķēra galvu un raudādama šūpoja to no vienas puses uz otru.

Izskrējis cauri visam vagonam un neko neatradis, Die-navs atgriezās kupejā.

— Beidziet vaidēt! Stāstiet, kas te notika! — Viņš atrāva pavadones rokas no asaru noslacītās sejas un ielūkojās viņas sasarkušajās acīs.

Dziļi ievilkusi elpu, pafadone sāka saraustīti stāstīt:

— Jau pašā sākumā man viņi likās aizdomīgi, sevišķi tas melnais, sprogainais. Ja neskaita jūrnieciņu, visi braucēji man līdz Rīgai, bet šie abi pēkšņi kāps ārā te — Vār-savā. Katram pa čemodānam, bet iekāpa tukšām rokām. Stacija tepat, tepat, un durvis man jau attaisītas... Es šiem nostājos ceļā, bet melnais zibina acis un šņāc: «Nemāžojies, tantiņ, ja gribi vēl Rīgu redzēt! .» Un tad es sāku kliegt. Aizcērtu durvis un kliedzu Bet no otra vagona nāk jūrnieciņš. Nes tējiņu. Šie abi nomet čemodānus un pie durvīm. Jūrnieks kā ķer vienu aiz sprandas — nosvieda kā vērsi dubļos, bet melnais, — pavadone aizklāja seju rokām, — izrauj nazi un jūrnieciņam mugurā. Atsvieda mani sānis un pats ārā, naktī. Saskrēja cilvēki, saķēra to otro, bet jūrnieciņš guļ uz grīdas un krāc.,*

— Dzīvs? — Dienavs pielēca kājās un purināja viņas plecus. — Viņš taču bija vēl dzīvs?

— Vēl jau elpoja. Kad nesa prom, skatījās uz mani un gribēja smaidīt — Pavadone piecēlās, paņēma Gaita nobružāto čemodānu un gāja uz durvīm.

_— Zvēri . — Viņa skatījās Dicnavā vecīgām, saraudātām acīm. — Tādu puisi, jūrnieciņu, no armijas brauca

Aizvērās durvis, un Dienavs palika viens. Kā apmāts viņš skatījās uz pretējo solu, kur pirms pusstundas vēl bija sēdējis kautrīgais puisis ar gaišo matu cekulu. Tas pats puisis, kuram šī pelēcīgās miglas piesūkusies nakts vēl pirms mirkļa bija šķitusi pati laimīgākā viņa mūžā. Dienavs aplaida nogurušu skatienu tukšajai kupejai. Kas tu biji, jūrnieciņ Gaiti? Ko tu gribēji man stāstīt — man, saīgušajam vecim, kas citu neko vairs nezina kā gausties par savu muguru un mīkstčaulīgiem mūsdienu jauniešiem?

Dienavs piegāja pie loga un atspiedās uz mazā galdiņa. Atspiedās un kā apdedzinājies atrāva roku. Uz avīžu kaudzītes gulēja Gaita debeszilā burtnīca!

Vilciens drāzās arvien tālāk, ar katru mirkli raudams Dienavu tālāk no Gaita, bet debeszilā klade slējās starp viņiem kā tilts. Dienavs satraukts atšķīra pirmo lapu un, sirdij drebot, izlasīja ar sarkanu zīmuli pasvītrotu virsrakstu

Esmu tavā rīcībā, dzīve!

Intupe ir tik neievērojama pietura, ka vilciens pat ne-iesvilpjas, uzsākdams skrējienu tālāk. Un pēkšņi mani pārņem nekad agrāk nepiedzīvotas skumjas. Neviens no maniem paziņām nav nomiris, ari pāri man neviens nav nodarījis, bet skumjas mani apskāvušas kā mikls šķidrauts. Es nedzirdu, kā aiziet vilciens, kā noklust trokšņi, bet, ja manām skumjām būtu soļi, es tās tagad dzirdētu. Noteikti.

— E, jaunais cilvēk! — sazin no kurienes kāds sauc. — Kas jums notika, jaunais cilvēk?

Es pace|u mugursomu un eju balss virzienā. Kas man notika? Es nezinu. Uz vienu mirkli iešaujas galvā doma, ka varbūt vajadzēja paklausīt mātei un palikt pilsētā «Mīļais dēls, vai tādēļ tu vienpadsmit gadus mācījies, lai strādātu par mūrnieku? ...» Tā ir mātes balss, bet tagad es negribu to atcerēties, un — tavu brīnumu — skumju smagums dilst, irst, un pēkšņi es pavisam skaidri ieraugu vīru sarkanā cepurē, ar zizlīti padusē.

— Sajaucāt stacijas? — viņš jautā.

— Intupe, — es saku, — te taču ir Intupe?

Sarkancepurainajam vīram zūd katra interese par mani.

Pagriezies pret milzīgajām priedēm, kas sastājušās gandrīz līdzās šauram, grantētam peronam, viņš pieliek roku pie mutes un sauc:

— Inga, kur tu kavējies?

Starp priedēm pazib balta blūzīte. Nācēja vēl ir pārāk tālu, lai varētu saskatīt viņas seju. Toties es redzu Ingas gaišos, garos matus. Taisni un spītīgi tie svaidās pār pleciem, un, sākusi skriet, sieviete tos atglauž aiz ausīm. Bet tagad viņa ir man gandrīz jau līdzās. īsu mirkli viņas seja pagriežas pret mani, un es ieraugu divas dzidri zilas acis, tik zilas, ka samulsis noduru galvu. Varbūt man tagad vajadzētu iet — nav labi tā stāvēt un klausīties svešu cilvēku sarunā, bet es nevaru paspert ne soli. Es sarkstu, mīņājos un dzirdu, ko saka dzelzceļnieks.

— Te būs avīze, te bandrole Cita nekā nav

— Paldies, Mežuli. Kas gan vēl te lai būtu? Arlabva-karu!

Ingas balss nav skaļa, drīzāk domīga. Es gaidu, ka viņa teiks vēl kaut ko, bet iečirkstas grants, tūlīt viņa aizies, šai pašā mirklī, un varbūt tikai tādē] man pieliek drosmes pacelt galvu.

Inga apstājusies pussoli no manis. Viņas baltā blūze ir no stingra auduma, bet tik daudz es saprotu, ka tās ir viņas krūtis, kas dzen manos vaigos asinis. Un bedrīte viņas brūnajā kaklā ... Ceļos ieliecies, es sniedzos pēc savas mugursomas.

— Ha, ha, ha ... — man virs galvas ietrīsuļojas smiekli, un es esmu gatavs ielīst zemē no kauna.

— Ha, ha, ha . . — smiekli tagad skan jau no priedēm. Bet tad tie noklust, un pēc brīža es saklausu pakavu dunoņu. Melns un straujš kumeļš, galvu krūtīs spītīgi iecirtis, nes jātnieci. Viņai ir gari, klaidā iziruši mati un balta blūze. Melnis sāk auļot, jātniece pieliecas pie zirga vingrā kakla un māj ar roku. Man? Man! Es aizsviežu mugursomu un kā neprātīgs vēcinu rokām. Zirga pakavu troksnis sen vairs nav dzirdams, bet es māju vēl aizvien, vēl un vēl.

— Khm. — Dzelzceļnieka balss mani atgriež īstenībā. — Ko tu te signalizē, jaunais cilvēk? — Viņš nav ļauns, šis pavecais vīrs. Viņš pat smaida, bet to nu es zinu uz visiem laikiem — draugi mēs laikam nebūsim nekad.

Tikai tagad atceros, kādēļ esmu te atbraucis.

«Intupes staciju uzcēla tūlīt pēc pirmā kara,» atvadoties man stāstīja tēvocis Kārlis. «Nekāda lepnā celtne tā nav, bet tanīs laikos par skaistumu domāt nebija ne laika, ne patikas. Toties tagad, kad Intupes purvā atrasta kūdra, ar veco staciju vairs nepietiek. Uzcels jaunas ēkas, pievedīs papildu ceļu. Un tu redzēsi, kā klusais meža stūris pārvērtīsies,» — tā stāstīja tēvocis. Pats es nedomāju tik tālu. Rudenī man jāiet armijā, es varbūt pat neredzēšu, kā staciju nobeidz, un Intupes tālākie likteņi man pilnīgi vienaldzīgi. Atbraucu uz šejieni tikai tādēļ, lai uzkrātu muskuļos dzelzīti, paelpotu svaigu gaisu un padomātu, ko darīt pēc tam, kad pārnākšu no armijas.

Pēc tēvoča nostāstiem es zinu, ka no stacijas pa kreisi vecajās priedēs saslieta telts amatniekiem, tomēr acis man griežas pa labi — tur aizjāja Inga. Bet priedes stāv klusas rietošās saules staros nosārtusiem zaru vainagiem, un man cits nekas neatliek — es nogriežos pa kreisi. Tieva, ļodzīga dūmu strūkliņa stiepjas pret krēslainajām debesīm, skan neskaidras vīru balsis, šķind trauki. Esmu ieradies savā pirmajā darbavietā. Tieši uz vakariņām.

Vasara virmo jūlija saulē. Priežu ieskautajā būvlaukumā viļņo svelmes izkausēts sveķu aromāts, kas neizzūd pat naktī. Es nekad kaut ko tādu neesmu piedzīvojis. Rītos zālē rasas tik daudz, ka var mazgāties, un spirgtuma man pietiek visai garajai dienai.

Pagaidām mēs vēl strādājam tikai pie ēkas pamatiem. Veļam nosūnojušus laukakmeņus, un vecais Kaltiņš tos prasmīgi sadala šķēlēs kā vismīkstāko torti. Nemākulim tas ir ellišķīgs darbs — es pamēģināju. Pēc trešā sitiena acis nespēkā aizmiglojās, rokas drebēja, bet bārdainā pelēča pierē pat skramba neatšķīlās. Maksis stāvēja pie javas kastes, skatījās un smīnēja. Nekas! Kad pirmajā dienā nosviedu kreklu, arī tad viņš atgāza galvu un sāka dziedāt «Kā gulbji balti padebeši iet ..», bet tagad manai mugurai jau nolobījušās divas kārtas un es esmu gandrīz tikpat brūns kā viņš. Svilpodams es veļu akmeņus, nesu ūdeni un strādāju ar lāpstu. Kas to varēja iedomāties, ka pie būves radīsies tik daudz darbu «nekvalificētam amatniekam», kā mani dēvē Maksis. Bet es staigāju svilpodams — tā vieglāk sagaidīt vakaru un Ingu.

Tagad jau zinu, ka Inga uz sava meļņa Intupē ierodas ik vakaru. Mēs gan vēl neesam pārmijuši ne vārdu, bet vasara vēl tikai sākas.

Stundu pirms darba beigām man jāiet gatavot vakariņas. So pienākumu man uzvēla balsošanas kārtībā. Nākošajā rītā pēc manas ierašanās brigadieris Kaltiņš, skalodams vakardienas zupas katlu, pārlaida vīriem acis un ieminējās:

— Vienreiz par visām reizēm jānokārto pavāra jautājums.

Es tai brīdī vēl naivā neziņā vienaldzīgi grauzu mātes līdziedotu baltmaizes rausi.

— Kas te ko kārtot, lai jaunais ņem un saimniekol — Pola Robsona balsī ierunājās milzīga auguma vīrs ar bērna acīm.

— Tīrs darbs, — piebalsoja melnīgsnējais Maksis, stīvēdams kājā hromādas zābaku. Trīs acu pāri pavērās manī.

— Ar kulināriju, redzat, pavāra mākslu mums skolā... — es gribēju izteikt savas bažas saprotami un precīzi, bet nekas prātīgs no tā laikam neiznāca, jo piecēlās Maksis.

— Tu varbūt domā, ka vecie puikas tev štovēs un šmo-rēs, un pienesīs uz telēķiem kā restorānā?

Es tā nedomāju, bet tikt pie vārda tādos brīžos, kad iesāk runāt šis skaistulis, ir gluži veltīgi. To es biju jau ievērojis.

— Tātad.,, — Skaistulis mūrnieks pacēla tumšām spalviņām apaugušu roku. — Balsojam! Kas par? Trīs. Pret? Neviena. Atturas? Neviena.

Tā es kļuvu par pavāru.

Ēdienu kartes sastādīšanu vīri atstāja manā ziņā. Es izmēģināju visdažādākās produktu kombinācijas, gatavoju, ja ta var teikt, vienmēr kaut ko kulinārijas vēsturē vēl nepiedzīvotu, tomēr vīri nelamājās. Pamaisīja viru, galvas kā piesardzīgi brieži pacēluši, paostīja gaisu un ķērās pie ēšanas.

Bet vasaras dienas ir garas, tās nebeidzas reizē ar nomazgātajiem vakariņu traukiem. Kad saule sapinas ķeburaino priežu galotnēs, es klusi pazūdu no mūsu apmetnes. Aiz stacijas ir neliels, sīkām eglītēm apaudzis uzkalniņš, no kura kā uz delnas pārskatāms gan perons, gan zirgu apgrauztā slita ceļa malā. Pirmo reizi uz šejieni es atnācu nākošajā vakarā pēc atbraukšanas. Savādu jūtu pārņemts es te nācu. Neticēju, ka man izdosies sastapt Ingu. Neticēju un tomēr klusēdams sēdēju starp eglītēm, un, galvu pagriezis, gaidīju vakara vilcienu. Es centos sev iestāstīt, ka man jāredz vilciens, uz kura tālā skrējienā noputējušajiem sāniem būs daļiņa arī no manas dzimtās pilsētas. Mana pilsēta! Cik neizsakāmi maz es šais mirkļos domāju par tevi! Un tad man aiz muguras iedimdējāš mežs. Es pievēru acis un ieklausījos. Nē, tā nebija mana sirds. Cauri mežam auļoja zirgs, tikpat straujš un neprātīgs kā mana sirds.

Noplīvoja Jngas gaišie mati, pazibēja jātnieces augums, un man likās, ka zirgs aizauļos stacijai garām — tik straujš bija tā skrējiens. Pie slitas melnis it kā sastinga, viņa vingrās, tievās kājas pēkšņi šķitās ieaugam zemē. Laikam nekad es neuzzināšu, kā var apturēt zirgu tik neganta skrējienā, bet Inga to spēja. Viegli nolēkusi zemē, viņa piesēja melni, un mani pārņēma šausmas. Inga pagriezās un nāca tieši uz pakalniņu. Bēgt bija par vēlu. Es dzirdēju, kā lūst sīkie zariņi zem viņas kājām. Vēl solis, vel viens, un viņa mani ieraudzīs, bet notika brīnums. Ingas soji noklusa. Viņa apsēdās netālu no manis, un tad es dzirdēju vairs tikai viņas nemierīgo elpu. Nē, tovakar manī nebija tik daudz drosmes, lai atliektu zariņu un paskatītos Ingā. Elpu aizturējis, es klausījos asins šalkšanā ausīs. Tās dunēja tik ska]i, ka es nedzirdēju vilciena pienākšanu. Vienīgi sarkancepurainā dzelzceļnieka saucieni mani atgrieza īstenībā.

— Inga, nāc saņem pastu!

Inga pietrūkās kājās. Mēs atradāmies tik tuvu viens otram, ka es jutu viņas elpas siltumu. Gluži kā iepriekšējā vakarā viņa aizskrēja līdz peronam, paņēma avīzes, pateica dažus vārdus un skrēja atpakaļ. Melnis ar priekškājām jau nepacietīgi mala ceļa putekļus un svaidīja tumšās, gludās krēpes.

— Bocmani — Inga ielēca seglos un pieliecās pie mcļņa galvas. — Aiziet, Bocmani

Noklabēja pakavi, melnis izslējās, savilka vingrās priekškājas un izstiepās auļos. Vēl ilgi mežs atbalsoja Bocmaņa straujo skrējienu, bet tad pamazām viss noklusa, pat priežu skumjā šalkoņa, tikai neredzams sienāzis ceļmalas zālē sisināja neritmisku melodiju.

Kopš esmu Intupē, vēl nav bijis tāda vakara, kad Inga neierastos uz sava saskrietā meļņa stacijā. Nav arī bijis tāda vakara, kad es, paslēpies eglītēs, nesēdētu dažus soļus no viņas, bet runājuši mēs vēl neesam. Inga vēl aizvien nezina, ka esmu viņai gluži līdzās. Katru vakaru viņa atsēžas savā ierastajā vietā, rokām aptver kailos, brūnos ceļus, noliec galvu un klusē. Katru vakaru. Bet šovakar viss būs citādi.

Ja Ingai kādreiz ienāktu prātā paieties pa uzkalniņu mazliet tālāk, viņa ieraudzītu nomīdītu laukumiņu — manu paslēptuvi. Bet Inga tālāk nekad neiet. Viņa apsēžas vienmēr vienā un tai pašā vietā. Kopš kura laika viņa sākusi jāt uz šejieni? Neizskatās, ka viņa to darītu pienākuma spiesta. Bet kādēļ tad? Es skatos augstajās debesīs, kur it kā sastinguši stāv sprogaini, caurspīdīgi mākoņi. Sienāzis no grāvmalas arī nekur tālu nav pārcēlies. Es dzirdu viņa čīgāšanu, un manas domas ir nemierīgas, kaut arī vasaras vakars pārklājies siltām, glāstošām skaņām un krāsām.

Bocmanis! Ik reizi tas trauksmains izlec no meža līkuma, bet šovakar tā skrējiens man liekas vēl straujāks, Ingas brūnā seja vēl skaistāka un noslēpumaināka.

Inga apmet pavadu ap slitu un, dziļi elpodama, kāpj uzkalniņā. Man acīs viss pēkšņi satumst, es pieceļos no savas paslēptuves un stāvu kā ģipša piemineklis lielceļa krustojumā. Inga neapstājas, viņa pat nav izbrīnījusies, tā man liekas. Inga pieliec pundurainu eglīti, pagriež man muguru un apsēžas. Viņas gaišie, izrisušie mati guļ uz pleciem taisni un vizēdami. Ceļi apskauti rokām kā vienmēr, galva noliekta kā vienmēr, un acis veras neizprotamā tālē...

— Inga, — es saku un mīņājos gluži kā Bocmanis. —Inga, es ... es . Inga, es jau daudzus vakarus. . — Negaidot man pietrūkst drosmes atzīties, ka esmu te zadzies klusi kā blēdis, lai skatītos viņas vientulībā.

— Es zinu... — Inga runājot pat nepaceļ galvu. — Jau pirmajā vakarā es tevi redzēju, bet tu sēdēji tik rātni... Kā tevi sauc?

— Gaitis. — Manas lūpas kļuvušas sausas kā tāss.

— Gaitis, — es atkārtoju vēlreiz.

Iestājas ilgs un mokošs klusums. Viss, ko esmu šim mirklim izdomājis, — katrs vārds, katra doma negaidot nogrimusi manī kā svešā atvarā.

— Kādēļ tu nāc uz šejieni? — Ingas balss skan pavisam nopietni. Viņa pat paceļ galvu, un viņas augums sasprindzis uzmanībā.

Kādēļ? Man tagad gribētos pārlēkt pār sīkajām eglītēm, apsēsties viņai blakus un pateikt: «Visu garo dienu es ilgojos redzēt tevi, Inga, sēdēt tev blakus un, ja tu vēlētos, klusēt kopā ar tevi...» Tā es atbildētu, bet manī vēl joprojām ir neaptverams tukšums, un es klusēju.

— Tev nevajadzētu nākt, Gaiti, ja tu nezini, kādēļ to dari.

— Inga, — man balss nodevīgi dreb. Tūlīt, tūlīt es visu pateikšu. — Nedomā, ka tas ir tik viegli! . Inga, — saņēmis drosmi, es atsāku. — Man patīk skatīties, kā pienāk un aiziet vilcieni... — Šausmas, no kurienes rodas šie vārdi? Kādēļ es meloju? Bet vārdi veidojas teikumos, un es pats esmu pārsteigts, klausoties savā balsī.

— .. .Reizē ar vilcienu, liekas, šai mežu klusumā ieskanas tālu pilsētu trokšņi, pazib svešu cilvēku sejas. Un, kad vilciens aizgājis, liekas — tā bijusi tikai parādība, jo ap mums stāv vienīgi priedes, klusums un saulē sasarkušas debesis

Tagad Inga ir pagriezusies un skatās manī ar savu dzidri zilo acu skatienu.

— Tu esi dzejnieks, — viņa klusi saka un domīgi pa-smaida. — Jā, dzejnieks

Vairāk viņa neko nejautā, tikai veras manī nopietni un ilgi, it kā meklēdama apstiprinājumu savām domām. Bet es, virtuozais melis, jūtos pavisam labi, es smaidu un esmu gatavs pļāpāt dažādus niekus, lai tikai nebūtu jāsaka tas, ko domāju.

— Tu, Inga, esi pastniece? — Es lietišķi pašķiru asos egļu zarus un nostājos viņai blakus. — Tu vakaros jāj uz staciju pēc avīzēm?

— Nē. — Inga purina galvu. Ja viņas acis nebūtu tik dziļu skumju pilnas, es ticētu, ka viņa smejas no visas sirds. — Nē, Gaiti. Avīzes man — tikai tā. Arī man patīk skatīties vilcienos ..

Spīdīga, īskājaina vabole rāpjas pa sakaltušu smilgu. Parāpjas, nokrīt un rāpjas atkal. Mēs klusēdami vērojam kukaiņa izmisīgo cīniņu un domājam katrs savu domu.

Inga ir skaista. Vienkārša, atklāta, stipra un skaista. Kādēļ man vajadzēja melot? Ja viņa to uzzinās — mēs nekad nekļūsim īsti draugi. .

— Gaiti, — manas pārdomas pārgriež Ingas balss, —ja tu uz mani tā skatīsies, tad labāk nenāc uz šejieni! — Viņas kreisā roka sažņaugusi baltās blūzes apkaklīti. — Un vispār — labāk nenāc!

Šņākdams un dārdēdams stacijā apstājas vilciens. Bet man garā vagonu rinda kļuvusi gluži vienaldzīga. Vienaldzīgi manas pilsētas putekļi uz to sāniem — es pamanu pārvērtības Ingas sejā. Liekas, viņa pilnīgi aizmirsusi manu klātbūtni. Samiegtām acīm viņa lūkojas uz zaļajiem vagoniem, un pavērtās valgās lūpas šai mirklī ir gatavas izrunāt vārdus, kuru jēgu es nespēju pat nojaust. Bet vilciens sakustas, sadreb un sāk slīdēt tālāk. Inga sēž, un varbūt man pirmīt tikai šķita, ka viņa grib kaut ko teikt. Ingas lūpas smaida, kad viņa pagriež galvu.

— Kā tad nu palika, Gaiti? Nenāksi vairs?

— Nākšu, — es spītīgi saku. — Nākšu katru vakaru.

— Inga! — no perona sauc dzelzceļnieks. — Kur tu atkal esi ielīdusi?

Inga pietrūkstas kājās un aizskrien. Pēc brīža viņa jau sēž Bocmaņa mugurā un klusi sauc: — Nāc, Gaiti! Nāc katru vakaru, dzejniek!

Bocmanis nosprauslojas, un Ingas vairs nav.

Pie telts atvērtajām durvīm Maksis trinkšķina ģitāru. Pārējie, piemetušies kur kurais, klusēdami smēķē un klausās.

Par manu ierašanos neviens te nav ne pārsteigts, ne sajūsmināts. Es atlaižos vēsajā zālē netālu no Makša un klausos viņa trinkšķināšanā. «Nāc, dzejniek!» teica Inga. Vai kāds no šiem vīriem spēj to saprast? Laikam jau nē.

Blaukš... Makša ģitāra pēkšņi ielido dadžu pudurī. Mēs iztrūkušies paceļam galvas un dzirdam, kā ilgi un žēli spindz smalkās stīgas.

— Pie velna! — Maksis, paslējies uz ceļiem, skatās vīros, un viņa lūpas niknumā šķobās. — Ilgi es tā neizturēšu. Pametīšu jūs un braukšu uz pilsētu. Iztrakošos pāris dienu un, ja nedzīsiet prom, strādāšu atkal. Kā zvērs, par trijiem, par četriem. Ko, vīri?

— Tas uz pērkonu . — vecais Kaltiņš to pasaka tik

mierīgā balsī, it kā runātu par siena grābšanu. Viņš pieceļas, izvelk no dadžu pudura ģitāru un sniedz to Maksim. — Savu spēku nezini kur likt, bet mūziķis nav vainīgs. Apprecēties tev vajadzētu, Maksi! Tur visa tā bēda.

Maksis nospļaujas un pasaka tādu vārdu, par kādiem pilsētā sēdina uz diennaktīm.

— Precēties? Ar ko? Lai sieva mani vadātu pa vakar-skolām kā mūsu Vīnodi? — Saniknots un kašķīgs Maksis skatās lielajā vīrā, kuram ir bērna acis un Robsona balss.

Vīnodis aizdedzina nodzisušo papirosu, un pārsteigts es ieraugu smaidu viņa drūmajā sejā. Viņam ir jau ap četrdesmit, vakaros viņš mācās, bet sestdienās te ierodas viņa sieva, maza un strauja kā bezdelīga, vilkdama pie katras rokas pa puišelim.

Vīnodis vēl aizvien klusēdams smaida, un Maksim nekāda kašķēšanās neiznāk.

— Aiziešu. — Viņš sažņaudz pirkstus dūrē. — Man gribas dzīvot! Bet šite — pat kultūras nams ellē, aiz trijiem mūžamežiem. Eh! . — Maksis atgāžas uz muguras zālē un ilgi veras satumsušajās debesīs.

— Eh, vīri, — pēc brīža viņš kaislīgi noelšas. — Vai jūs, mūrnieku dvēseles, maz zināt, kas ir meitenes? . Tādas, nu .. biklas un straujas kā stirnas? Sākumā lepnas un nepieejamas, bet vēlāk — mīlestībā prātu zaudējušas.. Traks var palikt ar viņām. Kā sāk malt par to pašu mīlestību — bēdz kaut vai uz neskartajām zemēm. — Atmiņu satraukts, Maksis svaida galvu no vienas puses uz otru un smejas pilnā balsī. — Goda vārds, traks var palikt, bet Maksis sakravā savas šlipses un laižas tālāk. Jūs domājat, es tikai ķieģeļus protu kraut? Man ir šofera tiesības, esmu braucis uz plostiem, elektrolīnijas vilcis Bet te, — Maksis paceļ galvu, — Vīnodi, stāsta, tu esot iemīlējies savā profesijā, ķieģeļos... Goda vārds?

Satumsis jau tiktāl, ka es nevaru saskatīt uzrunātā seju, tikai viņa lielais, sakņupušais augums melnē pret debesīm kā šķībi nokrauta siena kaudze.

— Liecies mierā, Maksi! Būtu labāk uzspēlējis, — vecais Kaltiņš, visu laiku klusējis, negaidot iejaucas sarunā.

- Padziedi kaut ko, bet sestdien brauc uz pilsētu, iztrakojies! Miera tāpat no tevis mums nebūs.

Maksis sameklē ģitāru, domīgi paskandina stīgas un, ieklausījies skaņās, pēkšņi saka:

— Atvedīšu arī tev pāris pudeļu. Tāpat — bez maksas, goda vārds.

— Nevajag man tavu pudeļu. Man no brandavīna galva reibst. Spēlē!

Jā, balss Maksim skaista — pazema, samtaina un dūdojoša. Un dziesma! Kur viņš tādu izrāvis?

Sos krastus apnicis, kur diena gaida dienu,

Kur ostā kuģi rūs bez lepnuma un spīts,

Es mastā karogu no jauna vējiem sienu,

Lai brīvā plašumā un cīņā tieku dzīts

Klausoties Makša dziedāšanā, mani pārņem neprātīga laimes sajūta. Es taču neesmu vecais Kaltiņš, kuram pirms daudziem gadiem nomirusi sieva un kurš tagad vientuļš un vecs varbūt atceras savu jaunību. Es neesmu Vīnodis, kas iemīlējies ķieģeļos, es neesmu arī Maksis, kas nekad neuzzinās, ko nozīmē vārdi: «Nāc, Gaiti, nāc! . .» Es esmu jauns un laimīgs, un man liekas, ka laiks, ko esmu nodzīvojis līdz šim, ir bijusi tikai prelūdija kaut kam lielam, skaistam un varenam, kas sāksies pavisam drīz un nebeigsies laikam nekad.

Bet dziesma skan un šūpojas naktī:

Nāc, vētra, nāc! No tevis man nav bailes ..

Makša dziesma negaidot pārtrūkst pusvārdā.

— Veči! — Pēkšņu atmiņu satraukts, viņš vienā mirklī uzliesmo kā paeglis un deg, savā nepacietībā sprakšķēdams. — Šovakar es redzēju skuķi! Sātans, ne meitietis. Ja viņa kaut reizi vēl parādīsies Intupē, es pārvākšos te uz dzīvi! Llz mūžīgiem laikiem! Uzcelšu mums abiem māju, nē, pili es uzcelšu mežā. Es . Eh, jūs Ja jūs būtu viņu redzējuši!

Maksis, tagad jau pietrūcies kājās, staigā starp i*ums nemierīgiem soļiem, un viņa ģitāra kliedz un vaid, un smejas.

— Te ir klusi un skaisti, un es vairs nemētāšos pa pasauli. Jūs varbūt domājat, ka es neprotu dzīvot kā cilvēks? — Tikai Maksis pats vien zina, kādēļ viņš to» jautā tieši Vīnodim.

— Ej labāk izgulies! No rīta tavā karstajā galvā pūtīs •pavisam citi vēji, — Vīnoda vietā atbild vecais Kaltiņš. — Ej, Maksi, ej! Nevēli meitietim ļaunu!. .

Maksis nedusmojas. Kājas izplētis, viņš stāv nomīdītajā zālē un, galvu atgāzis, skatās kaut kur gaisos un smejas. — Ha, hā, — smieklu atbalss atsitas meža sienā un veļas atpakaļ. — Ha, hā, acis viņai droši vien zilas, bet man patīk zilas acis! Kad es vēl biju puika, atceros, reiz ziemas naktī skatījos akā. Tu esi skatījies, Ka Itin? Nē? Ūdens toreiz.vizēja tumši, tumši zils, zilāks un tumšāks par debesīm. Skaidrs, ka viņai ir tieši tādas acis, tādēļ ka mati dzelteni

Es tagad tumsā varētu aizlikt Maksim kāju priekšā, nogāzt un salauzīt viņu kā meldru — ne velti divus gadus esmu trenējies sambo cīņā, bet es to nedaru. Kā apmāts es pieceļos kājās un nostājos Maksim pretim. Pavisam tuvu, tā, lai viņam vairs nebūtu kur sprukt.

— Tu zini, kas ir sambo? — balss man nodevīgi dreb, un es vēl nezinu, ko darīšu tālāk.

Maksis pārstāj smieties un izbrīnījies cenšas tumsā saskatīt manu seju.

— Ej ratā ar savu sambo — kāda velna pēc man tas vajadzīgs?

— Tu zini, ko nozīmē sambo sāpju paņēmiens? — Tas ir vienīgais, pie kā es tagad varu turēties. — Zini?

Maksis ir galvas tiesu garāks par mani, bet šoreiz tas viņu neglābs.

— Tu zini? — es atkārtoju.

— Goda vārds, traks var palikt . — tālāko viņš nepagūst pateikt. Ja viņš nebūtu mani stūmis prom, ķēriens neizdotos tik pamatīgs, bet tagad Maksis jau guļ pie zemes.

— Ē, dullais! — viņš sāpēs sten un pūlas atbrīvot

kāju. — Gaiti, goda vārds, kad es piecelšos . es...

ai! Gaiti! . .

«Tas tev par Ingu, par sātanu!» Zobus sakodis, es griežu Makša pēdu no visa spēka. «Nekad tu nesatiksi Ingu, tu draņķi, Gesta Berling .» Es pats nezinu, kādēļ man galvā iešāvās tieši Gesta Berlings.

Maksis ir lokans un spēcīgs kā pantera, bet tagad viņš tikko vairs elpo.

— Veči, — sāpju aizlūzušā balsī viņš vaid. — Veči, goda vārds, palī-gā!

Un tad mani saķer spēcīgas rokas un iesviež tai pašā dadžu krūmā, kur pirmīt gulēja Makša ģitāra.

— Stulbeni, ko tu dari? — Vīnodis man uzlicis kāju uz krūtīm, un viņa balss skan kā no tālienes. — Ja nezini, kur spēku likt, — ej savel akmeņus!

Vecais Kaltiņš palīdz saniknotajam Maksim piecelties un ieved viņu teltī.

Izsmēķējis papirosu, Vīnodis klusēdams pārkāpj man pāri un aiziet. Es palieku viens. Ja viņi būtu lamājušies vai iekaustījuši mani, bet tā — klusējot pārkāpt kā dubļu peļķei un aiziet! Viņi neuzskata mani par pieaugušu, es viņiem esmu tikai puišelis, kura izdarības muļķīgas un vīru dusmu necienīgas. Cik ļoti es tagad vēlos, kaut viens no viņiem vismaz slīktu vai piedzēries streipuļotu pretī vakara vilcienam! Es viņus izglābtu, ne mirkli es nedomātu par savu dzīvību. Tad viņi saprastu .. Bet tagad? Ja rītvakar mani negaidītu Inga, varbūt es sakravātu savu mugursomu un aizietu — pasaulē vietas diezgan ...

Vasaras naktis ir īsas. Es negribu, ka vīri pamodušies ieraudzītu mani dadžu pudurī, tādēļ apsēžos pie telts durvīm un spītīgi gaidu, kas notiks tālāk.

Diena sākas gluži parasti. Pirmais pamostas vecais Kaltiņš. Aizsmēķē, izklepojas un, klusi pie sevis kaut ko murminādams, pabāž savu saules neskarto elkoni cauri telts apakšai. Vecīgi līkie pirksti uzmanīgi patausta zāli un nozūd.

— Šodien būs labs laiks, — viņš uzrunā pārējos. — Zāle tāda rasa, ka nagi salst

Neviens neatbild, tikai no tā stūra, kur parasti guļ Vī-nodis, atskan salmu čaboņa, un pēc brīža lielais vīrs rāpus izveļas pa durvīm. Ieraudzījis mani, viņš tāds kā izbrīnījies paveras uz rītiem un dziļi ievelk elpu.

— Ko tad tu, negulēji šonakt?

Esmu nolēmis nerunāt ar viņiem, tomēr vientulībā pavadītā nakts atņēmusi man visus spēkus. Šorīt Vīnodis man neliekas vairs nežēlīgs katordznieks, kas citu neko nezina kā plātīties ar savu baigo balsi un smagajām kājām. Es pat pūlos sameklēt ticamu atbildi viņa vaicājumam, kad no telts atskan Makša balss:

— Uh, goda vārds, Gaiti, tu ar savu sambo būsi mani par kropli pataisījis!

Maksis_ elsodams un lādēdamies izrāpjas no telts un, izslējis kāju, ņemas to pētīt un spaidīt.

— Šitādu ākstīšanos ar likumu vajadzētu aizliegt. Vai tavā babilonieša paurī ir kāda druska saprašanas?

Es zinu, ka tagad sekos vesela virkne dzirdētu un nedzirdētu lamu vārdu. Bet Maksis klusē. Nogaidījis, kamēr Vīnodis sameklē skārda kanniņu un aiziet mazgāties, Maksis pievirzās man tuvāk un, skatīdamies zemē, pēkšņi ievaicājas klusā, zobgalīgā balsī:

— To kāju tu man vakar — kādēļ? Naudu, cik zinu, neesmu no tevis aizņēmies

Ne jau par naudu es domāju, un Maksis to saprot gluži labi.

— Man līdz kaklam tava plātīšanās, Maksi. Apnicis un pretīgi... Cita nekā nedzird — skuķi, meitieši, es tā, un es šitā ..

— Neko tu nesaproti. — Maksis stingri paskatās manī, un viņa brūnās acis kļuvušas gandrīz melnas.

— Tas, par ko es vakar, tas ir pavisam kas cits, Gaiti, un ar savu sambo turpmāk vairs nemaisies pa kājām. Dzirdi, babilonieti?

_ Norāvis kreklu, es iemetu to teltī un eju uz strautu. Ūdens ir svilinoši auksts. Vislabprātāk es tagad mestos guldzošajā straumē, bet Kaltiņš to mums noliedzis, tādēļ smeļu ūdeni vanniņā un leju sev uz galvas un pleciem, un nakts nogurums izzūd kā rasa saulē.

Maksis visu dienu staigā, atspiedies uz nūjas, un ar mani nerunā ne vārda.

Paēduši vakariņas, mēs klusēdami mazgājam traukus. Brīdi pa brīdim es slepus paveros pulkstenī, kaut arī zinu, ka līdz vilciena pienākšanai vēl laika bezgalīgi daudz.

— Maksi, — vientuļo trauku šķindoņu negaidot pārtrauc vecais Kaltiņš. — Vai tev neliekas kamēr tev tā kāja Pie vienas reizes tu varētu laisties uz pilsētu un iztrakoties. Vēlāk, kad sāksim mūrēt sienas, tavs bizojamais laiks nebūtu īsti vietā.

— Nē, nē, vecīt, — Maksis purina galvu un smejas. — Ar tām lietām pagaidām ir beigas. Naktī es visu pārdomāju. Man tas skuķis ar dzeltenajiem matiem iesēdies galvā. Kādēļ man jādauzās pa pilsētu, ja tepat miegs bēg no acīm?

«Te nu tev rokas par īsām,» es domāju, bet nemiers lodā ap mani kā sals. Inga nav tā meitene! Ingu Maksis netīs ap pirkstu kā pienenes kātu. Tomēr Makša vārdi uzgulst maniem pleciem kā smags, pielijis mētelis.

Apdarījuši saimniecības darbus, vīri atsēžas pie telts, un sākas tāds kā rituāls. Kaltiņš ar kabatas nazi drāž āmura kātu, Vīnodis sakrauj ap sevi mācību grāmatas un, drūmo pieri savilcis vēl niknāku, spītīgi ar acīm iecērtas pa visu lapu izsvaidītajās formulās. Maksis brīdi stāv kluss un sapņains kā zooloģiskā dārza kamielis, tad aizsviež nūju un, rokas izplētis, pēkšņi sāk jodelēt: — Oe-līii-o-o-o-le-dī! 01 io-olio-olio-le-dī-īīī.

Stacijas priekšnieka pagalmā izbiedētas iekladzinās vistas, no ceriņiem uzspurdz zvirbuļi, bet Maksis loka un trīcina balsi ar tādu aizrautību, ka smaida pat Vīnodis. Vēl atbalss nav noklususi virs meža, vēl tā šūpojas un līgo, kļūdama arvien klusāka un tālāka, bet Maksis jau staigā uz rokām un sauc:

— Skaisti! Zēni, goda vārds, traks var palikt, ja visapkārt tāds skaistums! ..

Kaltiņš tikai purina galvu un jau kuro reizi atkarto: — Tas uz pērkonu, Maksi, uz pērkonu

Slēpdamies no saviem biedriem kā zaglis, es piesardzīgi manos uz strauta pusi. Kad retais alksnājs būs palicis aiz muguras, es sākšu skriet. Līdz uzkalniņam nav tālu. Nav tālu, ja var iet droši paceltu galvu, neslēpjoties, bet par visu vairāk es tagad negribu, ka Maksis uzzinātu mana gājiena mērķi, tādēļ man jāmet līkums.

Atlaidies uzkalniņa nomīdītajā zālē, es skatos augstajos mākoņos, klausos, kā mīkstajā sūnā skanēdamas krīt sausas priežu skujas, un gaidu Bocmaņa soļu tālo dunoņu mežā. Vakars ir tik kluss, ka var dzirdēt pat smilgas šūpošanos. Vienīgi Maksis pie telts šovakar kā prātu zaudējis. Izvilcis no pagalvja savu sasodīto ģitāru, viņš dzied mežonīgas meksikāņu dziesmas, un liekas — viņa neprātīgā balss skan tepat gluži līdzās.

Būtu labi, ja Maksis aizbrauktu no šejienes, aizbrauktu uz visiem laikiem un paņemtu līdzi savu ģitāru un dziesmas, kas brīžiem liesmo kā zibeņi un brīžiem ir skumjākas par vientulību

Pēkšņi kā parādību es ieraugu Ingu. Ne, es neesmu aizsnaudies, tas nav sapnis. Inga stāv man līdzās un, pielikusi pirkstu pie lūpām, veras man neizprotamā tālē un klausās.

Es paceļu galvu. Jā, tā ir Makša nolādētā dziedāšana. Dziesma laikam beidzas, jo balss aiz priedēm kļūst aizvien klusāka un klusāka, līdz izdziest pavisam.

Melnis pie slitas kārpa zemi, ka dimd vien. Nevar būt, ka Maksis to nedzirdētu. Tagad viņš aizmetīs ģitāru un nāks šurp!...

— Inga, — es saku, — kādēļ tu nesēdi?

Inga apsēžas un paskatās manī. Paskatās, bet neredz mani — tik domīgas ir viņas acis.

— Es tevi ļoti gaidīju, Inga .

Klusums. Savāds, tukšs klusums. Vēl es ceru, ka viņa kaut ko teiks, varbūt vēlreiz paskatīsies manī, bet Inga sēž, ceļus rokām aptvērusi, un ar lūpām cenšas aizsniegt drebošu smilgas skaru.

— Inga, — es jūtu, kā dreb mana balss, bet arī to es pārvarēšu, — Inga, es nenāku uz šejieni, lai skatītos vilcienos. Viņvakar es vienkārši sarunāju muļķības .

Pret mani pagriežas nopietna seja ar lūpās sakniebtu smilgu.

— Bet es domāju, ka tu esi dzejnieks .. Par tiem putekļiem uz vagoniem tu pateici skaisti. 2ēl ...

Man nekas nav pretī būt dzejniekam, tomēr esmu nolēmis runāt patiesību. Tikai kā lai iesāk? Vai vārdos var izteikt visu to līksmi un skumjas, nemieru un sāpes, kas samudžinājušās manī neizrisināmā kamolā? Vai kāds to var? Es ne. Es sēžu, kā divnieku dabūjis, un ar papēdi dangāju miklo sūnu.

Pie telts, paldies dievam, viss noklusis. Maksis tagad droši vien stāv uz ceļa un mēģina uzminēt, kur palikusi meitene ar dzeltenajiem matiem. Ai, Maksi, ja tu zinātu, kā es šai brīdī apskaužu tavu māku runāt ar sievietēm!

Negaidot Inga pagriež galvu un, pieri savilkusi, skatās man tieši acīs. Viņas skatienā ir viss: izbrīns, bailes, mulsa un jautājums, ciešs, neatlaidīgs jautājums. — Gaiti, — paveras Ingas lūpas, un tievā smilga novir-puļo viņai uz ceļiem, — kādēļ tu skaties vilcienos, Gaiti? Ko tu gaidi? Pēc kā tu ilgojies?

Nekad zvaigžņotā naktī neesmu vērojis debess atspulgu akā, bet Maksim ir taisnība — Ingas acis ir tumši zilas. Zilākas par agras rītausmas debesīm, tumšākas par naktī vizošu upes līci. No tāda skatiena var samulst, var neizprotamā laimē nodrebēt, tikai izprast to gan nekādi nevar..

Nesagaidījusi atbildi, Inga noliec galvu uz ceļiem, un šķiet, ka viņa mani jau aizmirsusi.

Mēs visi pēc kaut kā ilgojamies, Inga, citādi jau nemaz nedrīkst būt...

— Pareizi, vai ne? — Inga dedzīgi iesaucas un satver manus pirkstus. Viņas rokas ir sastrādātas un cietas, daudz cietākas par manējām, un tomēr es jūtu, kā Ingas pirkstu galos pulsē asinis, karstas un nemierīgas.

— Ilgoties ir grūti, bet skaisti! Tu domā, es ar mierīgu sirdi vakaros steidzos uz staciju? Visu garo dienu es gaidu vakaru, un tā paiet diena pēc dienas. Pagaidi! — Es laikam necilvēcīgi cieši žņaudzu Ingas pirkstus, un viņa tos smaidīdama atbrīvo. — Tu gribi, lai es tev izstāstu visu, visu? Es zinu, tu tomēr esi dzejnieks, tu mani sapratīsi, Gaiti. Jā?

«Neziņa ir briesmīgāka par mīlestību,» kādreiz man teica mūsu klases literāts. Viņš rakstīja stāstus, bet viņam neviens tos nedrukāja, un tomēr laikam viņam būs bijusi taisnība, jo tas, ko tagad gatavojas atklāt Inga, mani nez kādēļ biedē vairāk par visu.

— Pirms diviem gadiem es pabeidzu lauksaimniecības tehnikumu un atgriezos Intupē, — klusi stāsta Inga — Tu redzi Bocmani? Tas manis pašas audzēts un n ■ tikai viņš vien. Drīz mūsu vecajā fermā iekārtos zirgau dzētavu — plašu, modernu, tādēļ — es taču nevarēju darīt citādi — es iestājos akadēmijas neklātienē. Bet toreiz, — Inga piemiedz acis un, atmiņās kavēdamās, brīdi klusē, — toreiz absolventu vakarā daudzi par mani smaidīja. «Neāksties, Inga! Nebūs ne zirgaudzētavas, ne sa cikšu zirgu . Atmirstoša profesija .» — tā viņi runāja, bet es braucu mājās. Toreiz mēs apmainījāmies adresēm, solījāmies neaizmirst... Paklausies, Gaiti, — nevar taču būt, ka arī tagad viņi vēl domā, ka nebūs ne zirgaudzētavas, ne rikšotāju? Es zinu, Gaiti, tu domā, ka esmu muļķe, vakaros skriedama uz staciju pēc vēstulēm, kuras varbūt nekad nepienāks. Dažreiz arī man pašai tā liekas, bet tad pēkšņi mani pārņem nemiers — varbūt viņi neraksta tikai tādēļ, ka nolēmuši atbraukt pasi. Ne vārda neziņojuši, ņem un atbrauc! Bet manis nav!...

Gaiti, es esmu muļķe? Pasaki!

— Nē, Inga, — apbrīnas pilns es čukstu. Atliek tikai paskatīties un mežonīgo Bocmani un iedomāties, ka fermā bez tā krākdami spārdās daudz tādu pašu sātanu, lai Inga manās acīs izaugtu par kaut ko teiksmainu, par kaut ko tādu, ko cilvēks spēj apbrīnot, bet kam neuzdrošinās līdzināties.

— Zini, Gaiti, — Ingas zilajās acīs uzdzirkstī pārgalvība, — ja mēs abi iejoņotu pilsētā uz Bocmaņa un Aļņa?! Cauri visai pilsētai! Tā, lai uz bruģa šķiļas dzirkstis un no Bocmaņa zviedzieniem uz palodzēm ģerānijas nokalst?! Ko? Lai pilsēta redz, ka zirgi vēl nav ielikti zooloģiskajā dārzā! Vai viņiem sajūsmā neiedrebēsies sirds? Bet mēs auļosim tālāk, Gaiti.

Inga skatās manī ilgi, ilgi, un ar katru mirkli viņas pārgalvīgais un degošais skatiens gaist un plēnē, līdz zilajās acīs palicis vairs tikai salts vienaldzības ledus.

— Tu esi pilsētnieks, Gaiti. Tu nekad to nesapratīsi, kaut arī esi dzejnieks

Asi un griezīgi vakara mīkstajā klusumā iečirkstas perona grants. Es palūkojos pāri eglītēm un sastingstu — Maksis! Rokas nopiķotajās bikšu kabatās iestūmis, viņš staigā pa peronu kā saimnieks. Staigā un, galvu atgāzis, vērīgi pēta debesis. Pat nūju aizmetis, tādēļ viņa gājiens nekāds lepnais gan nav

Veltīgi es ceru, ka Inga nebūs viņu pamanījusi. Inga brīdi uzmanīgi vēro Maksi, tad pievēršas man.

— No jūsējiem?

Vismīļāk es tagad izliktos, ka neesmu neko dzirdējis, bet Inga, gaidīdama atbildi, veras manī, un es negribīgi pamāju.

— Skaists puisis, — Inga domīgi saka. — Stiprs un lepns.

«Stiprs...» ļaunā priekā es atceros vakardienas sāpju paņēmienu un Makša vaimanas. «Nu, par to stiprumu es gan varētu šo to pastāstīt .»

Bet Maksis staigā. Aiziet līdz perona galam, atspiežas uz veselās kājas, apgriežas un soļo atpakaļ. Ja es nezinātu, ka viņš iznācis lenkt Ingu, varētu domāt, ka Maksis beidzot nolēmis aizbraukt no Intupes.

— Vai tas ir viņš, kas vakaros dzied pie jūsu telts? — Tas nav jautājums. Inga grib saņemt apstiprinājumu savām domām. Viņa visu zina un tagad tikai vēlas, lai kāds apstiprina, ka viņa nav maldījusies.

Zobus sakodis, es pamāju.

— Klausoties viņa balsī, man liekas, ka esmu atbraukusi svešā ostā. Melnē lieli kuģi, noklusis dienas trok-silis, bet uz satumsuša klāja jūrnieks dzied par svešām, tālām ostām, un viņa ģitāra skumst un ilgojas...

— Ģitāra? — Ingas iztēli es pārcērtu ar vienu nežēlīgu cirtienu. — Nē, Inga. Ja tā tu domā, tad neko neesi sapratusi. — Tagad sekos salti un zemiski meli, bet citādi es nevaru. — Dziedāt, saprotams, — to jau var katrs, bet ģitāru te nu tu maldies. Spēlētājs ir lielais Vīnodis. Tādas ir tās lietas pie mums, Inga... Kā Vīnodis uzsit pa stīgām, tā patiešam, tur tev taisnība, — traks var palikt!

«Traks var palikt ..» Ar ko Maksis mūs visus apbūris? Pat viņa muļķīgo teicienu es atkārtoju! Un kādēļ es meloju? Es taču Ingai varētu pastāstīt par Makša mīlas piedzīvojumiem, tur man nekas nav ja izdomā, Inga pati visu saprastu un pārstātu interesēties par šo brunču mednieku . Bet pārsteigts es konstatēju, ka ir patiesības, kas man liekas vēl zemiskākas par meliem.

Pienāk vilciens. Citiem vakariem Inga pietrūkās kājās un nepacietīgi pārlaida acis tukšajam peronam — neviens jau nekad te neizkāpa, izņemot sestdienas, kad ieradās Vīnoda sieva kopā ar saviem puišeļiem, — bet tagad Inga sēž, un liekas, ka viņa pūlētos izdomāt garu un smagu domu, tik zemu ir noliekta viņas galva.

Toties es esmu pati modrība. Jau pašā sākumā es neticēju, ka Maksis te ieradies, lai nevainīgi papriecātos par vilciena pienākšanu. Tagad viņš stāv, pagriezis muguru zaļajiem vagoniem, bet viņa skatiens kā piekalts veras vienā punktā. Ja Ingai nebūtu jāsaņem pasts, es varētu pat smieties. Ne jau tur viņa parādīsies — pie slitas piesietais melnis atrodas no mums tālu, bet Maksis skatās uz Bocmani kā noburts.

Gluži nemanot sakustas garā vagonu rinda, ieklabas sliedes, un pēc nedaudz mirkļiem tikai smaga dūmu dvinga, aizķērusies priežu zaros, vairs atgādina, ka Int-upē arī šovakar pienāca vilciens!

— Inga! Nāc saņem avīzes!

Inga lēni pieceļas, vijīgi atliec plecus un samulsusi paskatās manī.

— Inga-aaa!. — uz perona auro Intupcs priekšnieks.

— Kur tu atkal esi ielīdusi?

Bet Inga stāv, un viņas brūnajā sejā krājas sārtums.

Un tad arī es pietrūkstos kājās.

Es aizskriešu, man tas būs vienā momentā...

— Tu? — Inga klusi un domīgi jautā. — Tu? Kāds tu esi jocīgs, Gaiti! Man taču pašai jāiet. — Un Inga iet Iet, nevis skrien kā citiem vakariem. Tagad viņu pamana arī Maksis. Tūlīt viņš izvilks rokas no kabatām, atstums cepuri tālāk pakausī, lai var labāk saskatīt viņa kuplos, cirtainos matus, un sāks smaidīt. Bet Maksis stāv kā sastindzis. Inga paiet viņam garām, steidzīgi paņem avīžu paciņu, vienu, otru. Ņemot trešo, brūnā papīrā ietītais vīstoklis izslīd viņai no rokām. Inga grib to saķert, bet uz perona izbirst pārējie sainīši. Paiet krietns brīdis, līdz Inga visu ir uzlasījusi un nāk atpakaļ. Bet Maksis stāv. Klusēdams. Atnākusi pie meļņa, Inga ieliek avīzes seglu somā un smagi uzraušas zirga mugurā. Melnis grib trakot, melnis ir pieradis auļot, bet šovakar viss ir citādi. Stingri pievilktā pavada pieglauž meļņa galvu pie krūtīm. Bocmanis sagriežas sāniski, elso, nepacietīgi grauž mutes dzelžus un trīs kā savilkta atspere. Pie uzkalniņa Inga paskatās manī. Nē, šovakar viņa neuzsauc parasto «ar-labvakar». Lūpas saskniebusi, Inga tik tikko valda Bocmani, un pēkšņi Intupes klusumu pāršķeļ meļņa zviedziens. Iedunas izbrauktā ceļa putekļi, un Bocmanis aizauļo. Meža ceļš ir dangains un saknēm izvīts. Es zinu — meļņa auļi drīz pāries ritmiskos rikšos kā katrreiz, bet šovakar viss ir citādi. Inga ļauj Bocmanim auļot arī bīstamajā meža ceļā ...

— E, tu razbainiek! — stāvēdams stacijas durvīs, sauc dežurants Mežulis. — Vai šovakar tu nespēlēsi?

Maksis klusēdams ar zābaka purnu spārda perona oļus.

— Žēl gan, — šūpo galvu vecais vīrs, — sieva domā, ka skaistās spēlēšanas dēļ tev varot piedot visas tavas negantības...

— Ak tā? — Maksis nostājas gluži līdzās Mežulim, un viņa sejā atkal iezīmējas izsmiekls un pārgalvība. — Ak tā viņa teica? Kulturāls cilvēks tava laulene, toties ar tevi man būs vēl jāpastrādā. Tu zini, kurā gadā senie babilonieši izgudroja leijerkasti?

Vecais Mežulis sirdīgi nospļaujas un aizcērt aiz sevis durvis.

Ilgi un kavēdamās riet saule. Vēl garajā zālē nepagūst savu nakts dziesmu aizsākt grieze, kad ieskanas Makša ģitāra. Skaņas tiecas pret satumsušajām debesīm, spraucas caur koku stumbriem, vijas un aug plašumā kā teiksmaina migla. Ielīdis teltī, es valstos savā guļasvietā un ar savādām sāpēm krūtīs klausos Makša dziedāšanā. Cik daudz pasaulē ir dziesmu! Kura no tām ir manējā? Kādēļ Maksim to ir tik daudz, kādēļ Maksis tās smeļ it kā no avota — citu par citu skaistāku? Un pēkšņi manī kaut kur dziļi tikko jaušami ieskanas dziesma — smeldzīga, noslēpumaina un skaista. Es nezinu tai vārdus, bet dziesma skan, un es saprotu, ka tā ir un vienmēr būs mana vienīgā — mana un Ingas dziesma.

Strādādams es slepus vēroju Maksi. Pārvērties viņš pēdējās dienās. Ja nepagūst laikā pienest cementa javu vai ķieģeļus, viņš nebļauj un nesaukā mani par babilonieti. Krauj ķieģeļus, piedauza ar ķelles rokturi, bet domas viņam citur No jaunceltnes līdz mežmalai pārdesmit soļu, bet Makša acis domīgi veras tālē. Dažbrīd pat rokas pārstāj darboties.

— Maksi! — sauc vecais Kaltiņš. — Vai tikai tu nebūsi pārstaipījies? .. Pakrūtē nespiež?

Ne jau pakrūti Maksim spiež, bet viņš neatbild. Rokas atkal ritmiski cilā baltos ķieģeļus, šļakst java, un Maksis klusē.

— Piektdien vajadzētu braukt uz pilsētu... — ieminas Kaltiņš. — Aizietu uz pirti, tīrus kreklus uzvilktu, pasēdētu pie balbiera . Kā būtu, vīri, ja vakaros pastrādātu pāris stundu ilgāk un piektdien — aiziet?

Pat Vīnodis pasmaida, tikai Maksis klusē. Es sastindzis klausos. Nezināma balss man čukst: «Maksis nebrauks. Maksi tagad ar koku neaizdzīsi no Intupes,» — un tomēr es nepacietīgi gaidu, lai Kaltiņš neatlaižas; Maksis jāpierunā, jāiekārdina... Cik sen, kad Maksis pats lauzās uz pilsētu ...

Kaltiņš noliek darbarīkus, noraisa garo priekšautu un iet uz celtnes pašu stūri. Brīdi pastāvējis Maksim līdzās, viņš atspiežas ar rokām uz tikko noklātās ķieģeļu kārtas un norūpējies paveras Maksī.

— Klausies, puis, nespēlē pekstiņus! Ja esi ko savārījis, labāk izstāsti! Vai tad pirmā reize — saliksim prātus kopā un izdomāsim kaut ko.

Maksis klusēdams noraidoši purina galvu.

Atbildi nesagaidījis, Kaltiņš brīdi košļā bārdas rugājiem apaugušo apakšlūpu, tad atmet ar roku un nāk atpakaļ.

Nezinu, kā citi, bet mēs ar Vīnodi piektdien braucam uzjpilsētu.

Ēdot vakariņas, es sēžu pretī Maksim un nenolaižu no viņa acis. Kaut arī tagad pavisam skaidrs, ka ne es, ne Maksis uz pilsētu nebrauksim, darbu beidzam reizē ar Kaltiņu un Vīnodi. Laika mums abiem maz, tādēļ rijam karsto viru un nepārmijam ne vārda.

Beidzis ēst, Maksis steidzīgi izmazgā bļodiņu, sameklē čemodānā bārdas skujamos un, uzkarinājis spogulīti pie telts balsta, ņemas ziepēt vaigus.

— Gaiti, — viņš sauc, lūpas sašķobījis. — Vai tev nav kāda lāse odekolona? Manējais, draņķis, izgarojis līdz dibenam .,.

Odekolonu? Ja arī man būtu, es nedotu. Šovakar viņš nolēmis runāt ar Ingu — ne jau cita dēļ visa šī māžošanās ar bārdas skūšanu un odekoloniem. Un gluži kā vakar es pēkšņi dzirdu Ingas vārdus: «Skaists puisis Stiprs un lepns .» Nē, tik viegli es nepadošos. Kad Maksis pagriež muguru, es metos uz strautu. Gaiti, — tāla aiz manis skan Makša balss. — Gaiti, kā palika ar odekolonu? Gaiti. .

Par vēlu! Esmu jau mežā. No čemurainajām mētrām uz-spurdz sīks putnelis, nobiedēdams mani līdz nāvei, bet es skrienu, kā prātu zaudējis. Inga man jāsatiek pirmajam! Spalgi krakšķēdami, lūst zari zem kājām, sejā sitas eglīšu adatas, bet es skrienu.

Inga šovakar Ieradusies pirmā. Pārsteigta un iztrūkusies viņa stāv mūsu uzkalniņā un nesaprašanā veras manī.

— Kas noticis, Gaiti? Kāds tu izskaties! Gaiti, lūdzu, runā taču! — Norūpējusies viņa satver manas rokas un pieliecas pavisam tuvu manai sakarsušajai sejai.

«Inga!» es gribu saukt. «Inga, tu esi visskaistākā un vismīļākā meitene pasaulē? ..» Bet es to nepasaku, es tikai aizsmacis elsoju un kā neprātīgs spiežu Ingas pirkstus. Mēs atrodamies pārāk tuvu viens otram, tik tuvu, ka redzu viņas acu zīlītes ar gaišiem staru vainadziņiem visapkārt, un man liekas, ka augstā debess sāk šūpoties virs mums kā jūra. Šūpojas zeme, šūpojas koki Kur lai tādā brīdī rod vārdus.

Inga saudzīgi atbrīvo rokas un smaidīdama izņem man no matiem sakaltušu zariņu, pēc tam vēl vienu.

— Kāds tu esi savāds, Gaiti! — Galvu pagriezusi, viņa skatās sānis. — Varbūt būs labāk, ja es vairs nejāšu šurp ,.. Es negribu, ka tu manī tā skaties . .

— Inga, — es čukstu, — apsēdīsimies! Es neskatīšos, Inga. Pasaki tikai vienu vārdu, un es neskatīšos.

Inga pakāpjas pāris soļu nostāk un apsēžas. Es atlaižos sūnās viņai aiz muguras. Un atkal mēs klusējam, tikai sirds man vēl aizvien klauvē tik skaļi, ka Inga nevar to nedzirdēt.

Pēkšņi Ingas melnis pie slitas sāk nemierīgi kārpīt zemi. Maksis! Mēs ar Ingu viņu pamanām gandrīz reizē.

Maksis apstājies pāris soļu no Bocmaņa un tagad uzmanīgi vēro eglītēm apaugušo uzkalniņu. Ar veiklu lēcienu viņš atmuguriski uzraušas uz slitas. Viņš ir gatavs tā nosēdēt visu nakti, ja tas būs vajadzīgs.

Inga jautādama paskatās manī.

— Maksis, — es nicīgi čukstu. — Tas ir Maksis — viņš projām neies

— Es zinu, — klusi atbild Inga. — Viņš neies Par to es pārliecinājos vakar Kad gāju viņam garām, es . — Ingas čukstu pārtrauc vilciena dārdoņa, un ta es arī nepagūstu uzzināt — kas īsti notika, kad Inga pagāja Maksim garām.

Lokomotīve ar apdullinošu troksni izsviež vakara klusumā baltu tvaika mākoni un, smagi elpodama, sāk rāpties uz priekšu. Un tad pieceļas Inga. Intupes dežurants viņu nesauca, baltajā tvaiku mākonī Mežuli nevar pat saskatīt, bet Inga pieceļas un iet.

Maksis nav izvēlējies pareizo vietu, lai tagad nostātos viņai ceļā, bet viņš to nemaz nedara. Kājas laiski šūpodams, viņš uzmanīgi vēro Ingas gaitu. Mierīgi noskatās, kā viņa saņem avīzes un nāk atpakaļ. Jo tuvāk nāk Inga, jo viņas soļi kļūst nedrošāki. Tagad starp viņiem ir tikai vairs Bocmanis. Maksis nolec no slitas, veikli atraisa pavadu un ar plecu pagrūž Bocmani sānis. Tagad viņi stāv viens otram pretī — Maksis un Inga.

Nevar būt, ka šādā brīdī Maksis nepalaidīs kādu no savām asprātībām, bet Maksis stāv kā sastindzis. Sakniebtām lūpām viņš spītīgi klusē un urbjas ar savām tumšajām acīm Ingā. Kā apmāts, pat iedegums viņa brūnajā sejā izzudis.

— Bocmanis nav pieradis pie svešiem, — dziļā krūšu balsī ierunājas Inga. — Kādēļ jūs viņu aiztiekat?

Maksis kā izaicinādams aptin pavadu ap dūri.

*— Es jūs pavadīšu, Inga. Mums jāaprunājas.

— Nē, — Inga saka, — nē, nē. Nekavējiet mani, lūdzu!

Inga nesniedzas Maksim pat līdz pleciem, tik sīka viņa ir. Ja Maksis tagad nedos pavadu, es... piespiedīšu viņu to izdarīt!

Inga nostājas blakus Bocmanim, ieliek kāju kāpslī, vēl mirklis — un viņa būs meļņa mugurā, bet Maksis ir veiklāks. Ar brīvo roku viņš satver Ingu ap vidukli, atrauj viņu no segliem un negantā balsī sauc:

— Mums jāparunājas, sapratāt? Ātrāk es jūs nekur nelaidīšu!

Šai mirklī es aizmirstu, ka man ir tikai septiņpadsmit gadu, ka Maksis ir spēcīgāks par mani, es visu aizmirstu, pat sambo. Ingai pāri darīt es neļaušu. Dažos lēcienos esmu pie viņiem, ieķeros Maksim krūtīs un kliedzu:

— Tu! Kā tu uzdrošinies, pasaules staiguli! Tūlīt laid Ingu vaļā!

Maksim ir tikai divas rokas — ar vienu viņš tur Ingu, ar otru Bocmaņa pavadu. Es situ viņam pa vienu vaigu, pa otru, pa degunu, acīm. Beidzot taču Maksim Inga būs jāpalaiž, bet viņš stāv un sitienu starplaikos šņāc caur zobiem:

— Ak tu, kucēn ... Gaiti... mazais, tu taču neko nesaproti .. Ej labāk projām!... Es lūdzu tevi, Gaiti.., — Bet es neatkāpjos, es esmu kā prātu zaudējis — es situ vēl un vēl un jūtu, ka mani spēki iet uz beigām. Atliek man uz mirkli nolaist rokas, un Maksis jau ir seglos. Vēl mirklis — gar acīm man nozib Ingas drēbes, un Maksis auļo prom. Abi ar Ingu! Inga mēģina izrauties, cīnās, bet Maksis ir spēcīgs, daudz spēcīgāks, nekā to varēja domāt.

Vēl ilgi es stāvu putekļainā ceļa vidū un klausos, kā Bocmaņa soļu dima kļūst aizvien tālāka un klusāka.

Maksis pārrodas tikai gaismā. Piedzēries, ar ūdenī izmirkušām drēbēm viņš nokrīt guļasvietā un kunkstēdams guļ visu garo dienu.

Vakarā es nekādi nevaru saņemties tiktāl, lai ieietu dienas svelmes pietveicētajā teltī. Mani biedē tikšanās ar Maksi. Katru reizi, kad teltī ieskanas balsis, es satrūkstos un saspringti gaidu. Tūlīt, tūlīt ierunāsies Maksis. «Paklausieties, vīri,» — apmēram tā viņš iesāks. «Mūsu bērniņš iemīlējies. Uzklupa man kā aklais dundurs, kāvās raudādams. Skuķa dēļ Traks var palikt...»

Tomēr tā ir vecā Kaitina balss.

— Maksi, — pabeidzis ēst, viņš pa vecam paradumam ar ceļmalas lapu izrīvē savu karoti, — vakariņās nenāksi?

To, ka Maksis visu garo dienu novalstījies bez darba, vecais Kaltiņš pat nepiemin.

— Kā redzi. — Atbildi nesagaidījis, Kaltiņš izņem kabatas nazi un ķeras pie nepabeigtajiem āmuru kātiem.

— Būtu pacieties to nakts melnumu un šovakar kopā ar mums brauktu uz pilsētu ..,

Teltī klusums.

— Varbūt galvu ūdenī pamērcēsi, lai dullumu noņem .. Un slapjās drēbes novelc! Cik ilgi tu Intupes strautā nogulēji?

— Nezinu. Laikam ilgi, — no telts atskan tāds kā gār-dziens, tik ļoti pārvērtusies Makša skaļā balss.

— 2ēl velna, — pie sevis murmina Kaltiņš. — Satrakos pats sev nelaimi...

Man Makša nemaz nav žēl. Es viņu ienīstu. Nekad nevienu cilvēku neesmu ienīdis, bet pret Maksi es nespēju izturēties citādi. Ingai patīk viņa dziesmas — man tās kopš vakardienas kļuvušas pretīgas. Ja Maksim cirtojas mati, tas vēl nenozīmē, ka Maksis ir skaists. Skaistai ir jābūt cilvēka dvēselei, tas ir galvenais, pēc vakardienas to sapratīs arī Inga. Visvairāk es ienīstu Makša stiprās rokas. Tas, ka viņš, zobus atņirdzis, kā rotaļādamies cilā vagonetes riteņus, nav nekas. Nekad es neaizmirsīšu, kā vakar viņš apskāva Ingas vidukli un Bocmanis viņa rokās pārvērtās nožēlojamā ādiniekā . Vēl līdz šim brīdim es nezinu, ko Maksis nodarījis Ingai. Visu garo dienu tikai par to vien esmu domājis. Maksis klusē. Lai! Atriebības stunda ir situsi!

— Biedri Kaltiņ, — piecēlies kājās, es runāju tik skaļi, ka manu balsi var dzirdēt pat stacijas priekšnieks, par teltī guļošo Maksi nemaz nerunājot. — Arī es šonakt negulēšu teltī...

— Tava darīšana, — vienaldzīgi nopurpina Kaltiņš.

— Ne es tev tēvs, ne krusttēvs ..

— Šovakar man jāiet uz Aizmēžu fermu. Inga . . ak jā, jūs taču viņu nemaz nepazīstat — meitenei dzimšanas diena ...

Kaltiņš, izvilcis zālienā savu drēbju lādi, meklē tajā svētdienas kurpes un manā runāšanā klausās pa ausu galam.

— Tikai neiegāzies Intupes strautā! Cik tev, gailēnam,

tās saprašanas. — tas ir viss, ko viņš pasaka, un ta

gad man jālien teltī.

Maksis guļ, uzvilcis segu līdz zodam, urbjas manī drudžaini spīdīgām acīm un klusē. Izskatās, ka tūlīt, tūlīt viņš gāzīsies man virsū. Drebošiem pirkstiem es vandos pa mugursomu, bet jauno virskreklu nekādi neizdodas sataustīt. Tas tādēļ, ka visu laiku jūtu savam pakausim pievērsto Makša skatienu. Savādas tirpas skrien man pa kaklu, pa muguru, it kā no pažobeles aiz apkales pēkšņi būtu uzpilējušas saltas ūdens lāses. Tas nav izturams — es apsviežos pret Maksi un, mugursomas siksnas žņaudzīdams, nikni un izaicinoši saucu.

— Nu?! Tagad tev skaidrs? Es eju pie Ingas, dzirdi? Pie Ingas! Sen jau tev vajadzēja to saprast!

Maksis aplaiza apkaltušās lūpas, tikai viņa acis nobālušajā sejā deg kā ogles. Viņš neatbild.

— Inga nav tādiem kā tu, nodzertā nelaime! Neko muļķīgāku jau tu nevarēji izdomāt — baigais kovbojs, meiteņu zaglis! Mēs abi ar Ingu, dzirdi, es un Inga tevi ienīstam. Viņai tu vairs ar savām netīrajām rokām nepieskarsies, saprati? Donžuāns, ko domājies Ha, hā!...

Ja Maksis tagad lamātos, ja viņš trūktos augšā un grābtu mani pie rīkles — man būtu vieglāk. Bet skatīties viņa plati ieplestajās acīs, redzēt saknielļtās lūpas . nē, to es nevaru. Iesviedis mugursomu kaktā, es izmetos no telts un, vīros neparaudzījies, eju tieši pāri pļavai uz pa-kalniņu. Tagad laikam man vajadzētu priecāties, bet savādais nogurums neizzūd, un Makša saspringtais skatiens visu laiku dedzina manu seju.

Apsēdies uzkalniņā, sāku gaidīt Ingu. Gan jau viņa man izstāstīs, es sevi mierinu. Inga man noteikti visu izstāstīs.. Varbūt par vakardienu viņa pat nepieminēs. Vienalga* kā tas arī nebūs, šovakar es Ingai pateikšu, ka pēc demobilizēšanās atgriezīšos Intupē, uz mani viņa var paļauties. Es nepievilšu. Un vēl es Ingai pateikšu, ka viņa ir vismīļākā meitene pasaulē, ari visskaistākā. Es atzīšos, ka esmu dažreiz viņai melojis, bet par saviem zirgiem viņa varēs būt droša — gan jau arī ar tiem es tikšu kādreiz galā. Man tikai vajag apņemties . Bet Maksi mēs pat nepieminēsim, tā būs vislabāk

Vesels domu mudžeklis jaucas man pa galvu, un ar katru mirkli es kļūstu nepacietīgāks. Es skatos pulkstenī, ieklausos pazīstamajos trokšņos, un nemiers manī krājas kā kupena sniegputenī.

Meža līkumā iesvilpjas vilciens. Reizē ar Intupes priekšnieku uz grantētā perona iznāk meistars Kaltiņš un lielais Vīnodis. Viņi abi šovakar brauc uz pilsētu. Tātad piektdiena . Bet Inga?! Kādēļ šovakar nav Ingas?

Es pārlecu pār eglītēm un izskrienu uz ceļa. Ingas nav! Vilciens aiziet, Intupes priekšnieks pagriežas pret uzkalniņu un sauc:

— Inga, kur tu atkal esi ielīdusi, Inga!

Vēl neticēdams, es skatos ceļa pagriezienā, no kurienes jāparādās Bocmaņa melnajai galvai, — nav. Tikai priedes stāv vientuļas un mēmas kā pieminekļi.

— Inga! .. — skan no perona.

— Inga! .. — Atbalss vibrē manī aizvien klusāk un klusāk, bet Ingas nav

Noklaudz stacijas durvis. Tikko dzirdama pāri koku zaļajiem vainagiem noviļņo tāla lokomotīves sirēna. Pēc tam viss kļūst kluss. Tik kluss, ka nedrīkst kustēties.

Pēc Makša nemierīgās elpas es jūtu, ka viņš nomodā. Droši vien gaidījis mani. Tikai nerunā gan ne vārda, un es esmu pateicīgs viņam par šo klusēšanu.

Ir jau krietni pāri pusnaktij, kad Maksis uzraušas sēdus un aizsmakušā balsī sauc:

— Mazais, es laikam nosprāgšu. . Dzirdi, mazais? Vai spainī nav kāda lāse ūdens?

Es pieceļos, aizeju līdz Intupei un atnesu pilnu spaini.

Maksis ilgi dzer ledaino strauta ūdeni. Atpūšas un dzer atkal.

— Palika labāk, — padzēries viņš saka. — Bet rīkli gan saldē, nolādētais

Par Ingu ne vārda Apsedzies ar segu, es tupu telts stūrī, gaidu rīta blāzmu, un man šķiet, ka Inga stāvētu tepat kaut kur līdzās un domīgi vērotu mūs abus.

Lēni aust diena. Kluss kā zaglis priedēm pārskrien rīta vējš, atstādams gaisā liegu čaboņu un iztraucēdams snaudošos putnus. Pamazām viss pārklājas ar zaļganpe-lēku krāsu, un šķiet — nekad nebūs vairs saules, nebūs prieka, nebūs nekā vairs, jo nav Ingas Maksis guļ visu garo dienu. Aiziedams uz būvlaukumu, es atstāju viņam līdzās ūdens spaini un maizes klaipu, bet Maksis tikai purina galvu un krāc. Par ārstu viņš negrib ne dzirdēt, arī par tabletēm ne.

Darbs nevedas. Nevienam tas nav vajadzīgs, man liekas. Visa mana garā diena paiet, gaidot vakaru. Ko vien es neesmu izdomājies! Var taču gadīties, ka Ingai kaut kur bija jāiet. Kas gan nevar gadīties! Bet šovakar Inga atkal būs Intupē, atjās uz straujā meļņa un izstāstīs visu Un izrādīsies, ka veltīgi esmu baiļojies viņas dēļ. Domas mētājas kā papīra pūķis bezvējā, bet dienai, liekas, nekad nebūs gala. Saule stāv launagā, atbalstījusies uz vizoši balta gubu mākoņa, un neslīd zemāk, toties austrumos visa pamale novilkusies zilganiem mākoņu strēķiem. Būs negaiss.

Es eju uz telti. Ar Maksi pavisam nelāgi. Savilcis pār sevi veselu segu kaudzi, viņš kunkstēdams mētājas un lokās sāpēs. Izdzirdīs manus soļus, Maksis pagriež galvu un apsarkušām acīm nikni skatās manī.

— Atkal iesi? — Maksis gārdz. — Pametīsi mani, lai es te nosprāgstu, bet pats pie viņas' — mīlestību ubagot? Tārps tu esi, Gaiti. Vispretīgākais, kādu vien man gadījies redzēt — Negants kāss aizcērt Makša elpu, bet tas nevelkas ilgi.

— Paklausies, Gaiti! — Makša balsī pēkšņi ieskanas lūgums, un es pārsteigts paskatos uz milzīgo segu kaudzi. — Es zinu: tu iesi pie Ingas . Pasaki viņai, ka esmu slims, ka gaidu viņu! Man noteikti ar viņu jāparunājas. Lūdzu, Gaiti... Tu taču saproti, ka man nepieciešama palīdzība

Es klusēju. Man pašam ir kauns par sevi, bet es klusēju.

— Saprati, nolādētais vārguli?! Tūlīt tu aiziesi un pateiksi Ingai, ka cilvēks mirst nost!. .

Es metos ārā no telts. Neko es neteikšu! Lai visa pasaule domā, ka esmu nelietis, bet par Maksi es Ingai neteikšu ne vārda. Kā apdullis es skrienu uz staciju un klauvēju pie priekšnieka durvīm.

— Ko? — noklausījies manu nesakarīgo stāstījumu, pārjautā vecais Mežulis. — Karsonis? Šito laupītāju pats velns neraus. Gan būs labi, neklaigā! Nekādu tablešu man nav — savā mūžā tos ripuļus mutē neesmu ņēmis. Nenomirs. Uzvāri karstu tēju — avenāji karājas pažobelē —, un viss.

Uzlicis teltī uz uguns tējas katliņu, es skrienu gaidīt Ingu, Ceļā mani sāk kapāt pirmās lietus lāses, Visa de-

bess laistās zibeņos. Krakšķēdamas lokās priedes, bet es stāvu uzkalniņā, un šalkdams pār mani gāžas lietus. Gāžas un gāžas, izmērcēdams mani līdz ādai, un, kaut arī tagad es pavisam skaidri zinu, ka ilgāk kavēties te veltīgi, es gaidu Ingu. Es nedzirdu pērkona grāvienus, es nedzirdu vairs neko, es tikai gaidu Ingu.

Atgriezies teltī, kā pa sapņiem lauzu Mežuļa avenājus un metu tos verdošajā ūdenī. Maksis laikam aizmidzis, bet varbūt tikai izliekas un tagad klusēdams vēro mani un mēģina uzminēt, vai esmu ticies ar Ingu vai ne.

— Mazais, — viņš pēkšņi ierunājas. (Tātad nav gulējis!) — Ar mani kļūst sliktāk ..

Šņākdams un burbuļodams vārās ūdens. Petrolejas plītiņas liesma mētā drebošu atspulgu uz lietu izmirkušās sienas.

— Te neatbildi? Nevienam gar mani nav daļas. Nevienam un nekad

Ielējis tēju Vīnoda lielajā krūzē, es sniedzu to Maksim. Atslējies uz drebošās rokas, viņš šņākuļodams un kunkstēdams dzer un laikam skatās manī.

— Cik tev gadu? — atkritis guļasvietā, viņš negaidot jautā.

— Rudenī būs astoņpadsmit.

— ITā!. Bet man divdesmit pieci. .

— Arī tas nav daudz. Armiju tu esi jau izgājis?

— Armiju? — Makša balsī ieskanas rūgts izsmiekls. Viņš ilgi klusē. Varbūt tēja viņu sasildīja un tagad viņš jau iesnaudies.

— Armiju? — kad es jau vairs neceru sagaidīt viņa atbildi, Maksis ierunājas savādā, aizžņaugtā balsī. — Kamēr citi dienēja, es sēdēju aiz restēm...

— Cietumā?

— Man nekad nav laimējies... Vienmēr esmu apņēmies sākt visu no jauna, bet .. — Maksis sāk neganti klepot, ceļus pie krūtīm pievilcis.

Piesardzīgi es uzlieku plaukstu viņa pierei. Mani pirksti satausta miklu, sakarsušu ādu, un izbijies es atrauju roku.

— Citiem vienmēr kaut kā laimējas jau no pašas bērnības Savas mājas, veči, brāļi un māšeles Arī man varēja būt draugi, bet es negribēju, man patika būt vienam, brīvam un lepnam kā vilkam mežā .,,

Bet kādēļ tevi cietumā? — Labi, ka telti tumšs, citādi Maksis pamanītu bailes manā sejā.

— Ko tu saproti no tādām lietām .. Vai tu kādreiz esi bijis piedzēries? Saprotams, ka ne. Bet es gan. Es daudz esmu dzēris un kāvies, bet toreiz vienam karstumā ar pudeli . Bija tāds draņķis — nagus palaida. Dieva laime, ka toreiz nenositu. Pēc cietuma atnācu uz šejieni. Gribēju vēlreiz sākt visu no jauna. Ieraudzīju Ingu Tāda meitene! Bet es . eh, ko tur runāt

— Tev nevajadzētu dzert

— Tu domā, es pats nesaprotu? Bet sirds man tāda — kā dulna. Nekad nav miera, vienmēr mūžīgas nepatikšanas, centies, kā gribi. — Maksis smagi nopūšas. — Strādādams pilsētā par šoferi, es, muļķis, biju sadomājis kļūt par kārtīgu cilvēku — pieteicos pat kultūras universitātē. Bet arī tur — uzzinājuši, ka esmu no cietuma, — mēteļus vairs ģērbtuvē neatstāja, nesa līdzi klasē

Ducinādams pār mežu veļas pērkons. Telts jumtu grabina lietus, un mēs klusējam. Maksis elpo īsi un nerit-miski. Dažubrīd man liekas, ka viņa elpa noklust pavisam Tad es trūkstos kājās, meklēju tumsā Makša karsto, ļengano roku un izmisis taustu pulsu. Mani biedē doma, ka Maksis varētu nomirt. . Bet sirds Maksim stipra. Kaut arī tikko jaušami, tā tomēr strādā, un es ievelkos atpakaļ savā stūrī.

Kaut ātrāk beigtos šī nakts! Maksim nepieciešams ārsts, tagad es to zinu pavisam skaidri. Vispareizākais būtu ar rīta vilcienu vest viņu uz pilsētu. Ar rīta vilcienu .. bet tagad ir tikai pusnakts.

Laikam biju iesnaudies. Mani iztraucē Makša balss. Runā viņš skaļi un nesakarīgi, un tikai pēc laba brīža es aptveru, ka tie ir murgi.

— Gaiti tu nolādētais zīdaini nemaisies tagad man pa kājām! . Es guļu Intupes strautā, bet Ingu tu neaiztiec! ..

Maksis nomet segas un grīļodamies slienas kājās. Kā pieķerties gribēdams, viņš izstiepj rokas un tad gāžas. Tieši virsū stūrī noliktajiem spaiņiem un ēdienu traukiem.

— Gaiti, kādēļ tu man sit? Ja es gribētu, es tevi.., — Smagi elsodams, Maksis rāpo uz izeju.

Ilgi es pūlējos, iekams atvilku viņu atpakaļ guļasvietā. Maksis neprātīgi vēcināja rokas un sauca: — Neaiztiec mani! . Es tevi gabalos sakapāšu. Par visu ... Par savu nolādēto dzīvi, par Ingu, par visu ..

Tagad Maksis ir atkal zem segām. Uztupies ar ceļiem viņam uz krūtīm, es no visa spēka turu viņa drebošās rokas.

Makša spēki pamazām izsīkst.

— Laid vaļā! — negaidot viņš mierīgā balsī saka, un es saprotu, ka Maksis atguvis apziņu. — Gaiti, — ilgi klusējis, beidzot viņš ierunājas. — Man, Gaiti, pie tevis lūgums. Nekad nevienu neesmu lūdzis. Dzirdi, nekad. Bet tagad Man liekas, ka ar mani ir cauri, tādēļ .

Tā Maksis nav runājis nekad — visu šo laiku, kamēr es viņu pazīstu. Makša balsī varēja saklausīt izsmieklu, nievas, nicināšanu, lepnumu, viltu — visu, tikai ne lūgumu. Klausoties viņa vārgajā balsī, esmu gatavs ik mirkli celties kājās un izpildīt viņa vēlēšanos. Tādai balsij nevar atteikt.

Gaiti, es zinu — rīt mani aizvedīs uz slimnīcu, ja līdz tam laikam nebūšu jau atstiepis pēdas .. Tu varbūt domā, ka esmu bez jēgas, tā runādams, bet Gaiti, man jāsatiek Inga! Jāsatiek noteikti. Es zinu, tu teiksi — tagad nakts, kur tad nu tagad, — bet rīt būs jau par vēlu. Mani aizvedīs velns viņu zina kur, un es viņu nekad vairs nesatikšu. Tu dzirdi, nekad. Bet man Inga jāsatiek. Es gribu atvainoties, es lūgšu piedošanu. Ingai jāzina, ka bez viņas esmu pagalam uz visiem laikiem, bet es vairs negribu tā dzīvot, apriebies Es zinu, Gaiti, ka esmu traks, bet Ingas dēļ es varētu izdarīt visu, ja tikai viņa vēlētos. Es sasodīti mīlu dzīvi, Gaiti, kaut arī līdz šim brīdim man nav veicies visai spoži Bet, ja vajadzētu, — Ingas dēļ dzīvības nebūtu žēl. Tu klausies, Gaiti?

Labāk es to nebūtu dzirdējis! Lai palīdzētu Maksim, es biju gatavs izdarīt visu. aiznestu viņu uz saviem pleciem līdz pilsētai, ja viņš to vēlētos, izdzertu pudeli degvīna, nozagtu vecajam Mežulim vistu un izvārītu buljonu Visu es biju gatavs izdarīt, tikai Ingu .. nē, Maksi, tas iet pāri maniem spēkiem. To tu no manis neprasi! Un es klusēju.

— Gaiti, — Maksis, kā prātu zaudējis, atkārto vienu un to pašu, — man Inga jāsatiek! Es zinu, tu viņu lenci, ķiķinājies kā skolas puika, bet ar mani ir pavisam kas cits. Tikai kopā ar Ingu es atkal kļūšu par cilvēku. Tu saproti, Gaiti, es mīlu Ingu. Pirmo reizi mūžā es jūtu, ka varu būt arī citāds — labāks, godīgāks, skaidrāks. Tā ir tāda mīlestība, Gaiti, ar kuru cilvēks iespēj visu .. TādēJ tu aiziesi pie viņas un pateiksi, ka es loti, ļoti lūdzu...

— Nē, — es cieti noskaldu. Ir lietas, par kurām es negribu runāt. Maksim to vajadzētu saprast. Bet Maksis pat neklausās, viņš tikai maļ vienu un to pašu:

— Tu aiziesi, Gaiti! Es zinu, tu nebūsi tik nožēlojams plukata, ka neizpildīsi manu pirmo un vienīgo lūgumu. Tev taču nav jāatkārto viss, ko es teicu. Tikai pasaki, ka es viņu ļoti gaidu!

Maksis apklusa. Es zinu, viņš gaida manu atbildi, bet vai tad es tagad varu teikt, ka Inga man desmitkārt dārgāka par Makša likteni, par viņa pēkšņo uzticēšanos, pēc kuras es nekad neesmu ilgojies. Es zinu, ka biedram nelaimē jāpalīdz, ka nedrīkst domāt tikai par sevi, bet. arī es mīlu Ingu. Kādēļ, Maksi, tu negribi to saprast? Ja es tagad aizskriešu un lūgšu Ingu, es zinu, viņa nāks. Bet viņa nāks pie tevis — slimā. Tu atkārtosi viņai visus šos trakos, dedzīgos vārdus, un Inga skatīsies tavās degošajās acīs un ieraudzīs tavu mīlestību. Bet es? Es stāvēšu ārā lietū un klusēšu, jo abi reizē mēs nevaram teikt vienus un tos pašus vārdus ...

Tādas domas šaudās man galvā.

Nesagaidījis atbildi, Maksis sāk rosīties.

— Labi, — viņš saniknots šņāc, — labi, es iešu pats. Ja ne citādi, tad rāpus aizlīdīšu, bet Inga man jāsatiek.

Atvērtajās telts durvīs plaiksnās zibeņu šautras.

Tagad es vairs nešaubos, ka Maksis ies. Maksis ir spējīgs to izdarīt, bet es neatļaušu. Es vienīgais atbildu par to, lai no rīta Maksi neatrastu mežmalā bez dzīvības, un ne jau tikai par to vien es šonakt atbildu . Rokas plati izplētis, es nostājos durvīs.

— Tu, — viņš elso, — tu baidies, tev žēl, ka es satikšu Ingu.. Tu vari mani desmitreiz notriekt zemē, tu jau esi vesels un viltīgs, un tomēr es piecelšos uri iešu. Dzirdi, tu muļķi! Nu sit! Kādēļ tu gaidi?

Es nesitīšu, un Maksis laikam to zina. Galvu noliecis, viņš metas man krūtīs kā satrakots vērsis. Tikai vienu soli man atliek paspert sānis, lai viņš ar smagu rēcienu ieveltos pie telts durvīm samīdītajā dubļu pančkā.

Uzliesmo zibens, apgaismodams Makša sakumpušo augumu, un pēkšņi es jūtu, ka mani spēki ir galā.

— Labi, — es saku un, pārkāpis pāri peļķei, izeju naktī. — Liecies gulēti Es iešu. — Man bail domāt par to, ko es tagad te sarunāju, bet pateikts tas ir, un man ir jā iet.

— Tu nepiekrāpsi? — aiz manis skan Makša neuzticīgā balss. — Goda vārds, Gaiti, tu aiziesi?

— Ej gulēt! Sasedzies un esi mierīgs! Es viņu atvedīšu

— Aiz meža pa labi, pirmās mājas. Dzirdi, Gaitil Aiz meža .

Lietus šalkoņa drīz noslāpē viņa balsi, un tagad es dzirdu vairs tikai savus soļus un dubļu šļakstēšanu zem kājām.

Kādreiz pa šo ceļu auļoja Bocmanis. Toreiz es cerēju, ka iešu te kopā ar Ingu un ieraudzīšu to nepazīstamo pasauli, kas slēpjas aiz tumšā, šalcošā meža. Tā es kādreiz biju izsapņojis, bet tagad es eju, lai aicinātu Ingu pie Makša... Varbūt es rīkojos nepareizi, varbūt vajadzēja pasūtīt Maksi pie velna, un viss. Inga, stiprā meitene, varbūt man labāk pagriezties un iet atpakaļ? Ko man darīt, Inga? .

Atbildes nav un nevar būt. Zem kājām šļakst dubļi, bet klajumā pa labi aiz meža jau mirgo vientuļa uguns

Dienavs nometa uz sola izlasīto burtnīcu un, pietrūcies kājās, sāka drudžaini vandīties avīžu kaudzītē uz galda Otras burtnīcas nebija. Brīdi padomājis, viņš izgāja tukšajā gaitenī un pavēra vagona pavadones durvis. Nelielajā spraugā pavīdēja saraudāta sievietes seja.

— Klausieties, — negribēdams pavadoni satraukt, Dienavs pusbalsī jautāja, — vai Intupei mēs esam jau garām?

Pavadone nogurusi atkratīja galvu. Varēja redzēt, ka viņa vēl aizvien domā par «jūrnieciņu».

— Intupē būsim pēc pusstundas, bet vilciens tur stāv tikai minūti

Dienavs atgriezās kupejā. Saiņodams čemodānu, viņš vēl nezināja, ko darīs Intupē, bet aizbraukt šai stacijai garām viņš nedrīkst — to Dienavs saprata pavisam skaidri.

Kad Dienavs izkāpa Intupē, viņu sagaidīja saltas miglas piesūkusies tumsa. Perona vidū, aukstumā sabozusies, stāvēja padrukna sieviete ar dežuranta cepuri galvā. Aizgāja vilciens. Uzmetusi vienaldzīgu skatienu atbraucē jam, jaunajā stacijas ēkā pazuda Mežuļa vietniece, un Dienavs palika viens. Aiz ēkām rudenīgi smagi šalca mežs

Dienavs aizgāja līdz perona galam, pēc tam pagriezās un nāca atpakaļ.

Neviena cilvēka. Tikai tumsa un šalcošais mežs aiz stacijas. It kā vēl neticēdams, Dienavs pārkāpa pāri rezerves sliežu ceļam un klausījās. Tad, neizprotamas varas dzīts, viņš salika plaukstas pie mutes un, sirdij savādi drebot, sauca.

— Inga! In-gāaa!

Klusums. So vilcienu Inga negaidīja.

Tikai tagad Dienavs aptvēra, ka viņa savādā izturēšanās nejaušam vērotājam var izlikties bezgala muļķīga, un piesardzīgi pameta acis uz stacijas gaišajiem logiem. Neviena cilvēka. Vienīgi priedes šalca nepagurdamas, smagi un drūmi, garās nakts saltuma piesūkušās. Un savādi — kaut arī Dienavs pavisam skaidri zināja, ka viņš nekad te nav bijis, viss tomēr šķita līdz sīkumam pazīstams. Neizprotamās sajūtas pārņemts, viņš paņēma čemodānu un, pagājies dažus soļus aiz stacijas ēkas, uzdūrās zirgu apgrauztai slitai. Pa kreisi tumšs, ar eglītēm apaudzis, slējās neliels pakalns, kura pakājē aizvijās sīkiem alkšņiem aizaudzis lauku ceļš. Kaut kur tālāk aiz pakalna zibsnīja automašīnu starmeši, aizklipināja agrīns divjūgs, skanēja tālas cilvēku balsis, bet Dienavu neinteresēja jaunā šoseja. Stīvo muguru stalti izslējis, viņš spēra soli aiz soļa dubļainajā ceļā, un viņā nebija cilu domu kā tikai tā viena, ka te viņš kādreiz jau gājis. Virs galvas iešalcās sirms mežs, kājas pinās ķeburainās siekstās un grima lipīgās lāmās, bet Dienavs gaja. Radikulīts? Pie velna! Sieva un parafīna kompreses? Vēlreiz pie velna! Grūti, un piere raso? Hā! Bet toreiz, karā? «Esmu tavā rīcībā, dzīve .» Dienavs atcerējās ierakstu Gaita kladē un sacirta zobus. Nekā nebija, puis! Ar dzīvi ir jācīnās, citādi — pekas gaisā. Jācīnās tāpat kā pašam ar sevi un sāpēm mugurā!

Starp kokiem pamirdzēja ugunis, un Dienavs apstājās. Par spīti tumsai, aiz ēku tumšajiem puduriem skanēja tālas un mierīgas balsis.

«Tā, vecais!» Dienavs nolika čemodānu un satraukumā drebošiem pirkstiem sameklēja kabatas lakatu. «Tagad tu iesi pie Ingas . Ieiesi un . un .» Viņu pēkšņi pārņēma smags nogurums. Dienavs ilgi berzēja nosvīdušo pieri, un šķita, ka visu laiku viņā skanētu saldena balss. «Nu paākstījies, un pietiek. Ko tu Ingai teiksi? Varbūt viņas nemaz nav, varbūt viņa nemaz negribēs ar tevi runāt.

Smieklīgais romantiķi, ej atpakaļ, lai cilvēki neredz tavu apjukušo seju un tavas drebošās rokas! Neesi taču bērns!. .»

— Hā! — skaļi iesaucās Dienavs. — Pie velna! Ir dzirdētas tādas balstiņas! — Un, paņēmis čemodānu, viņš devās pāri novāktam sakņu dārzam uz gaišo uguni logā.

Dienavs pieklauvēja un drīz vien izdzirda steidzīgus soļus. Durvis atvērās, apžilbinādamas acis. Uzplūda siltums un kafijas spēcinošā smarža.

— Labrīt, — Dienava sveicienam atbildēja pazema un laipna vīrieša balss.

— Sakiet, lūdzu, — vārdus meklēdams, Dienavs skatījās uz cilvēku durvīs, un pēkšņi viņam likās, ka ir šo cilvēku kādreiz kaut kur jau redzējis, — sakiet, lūdzu, — vai šeit ir zirgu ferma?

Vīrietis noraidoši papurināja galvu un, pavēris durvis plašāk, aicināja istabā.

— Nāciet apsildīties! Zirgu ferma pagājušā gadā pārcēlās uz Drīzuļiem. Tagad te ir zirgu audzētava. Ienāciet! Jūs neesat šejienietis?

— Ak tā... — Nesaprašanā pamīņājies, Dienavs pārkāpa pār slieksni un aplaida skatienu gaišajai virtuvei. Nemaz neizskatījās, ka te dzīvotu lauku ļaudis.

— Redzat .. — Dienavs skatījās smaidīgajā namatēvā, un viņu aizvien vairāk pārņēma mulsa un neziņa — Die-navs nekādi nespēja atcerēties, kur viņš kādreiz jau sastapis šo cilvēku. — Redzat, man jāsatiek... zirgkope Inga. Vai jūs viņu nepazīstat?

Plecīgais vīrietis izpleta rokas un iesmējās jautrā, skanīgā balsī. — Inga? Viņa jau sen vairs nav zirgkope. Inga tagad ir zirgaudzētavas direktore, ha, ha, hā!

Smiedamies viņš pagriezās pret aizvērtajām istabas durvīm un sauca:

— Inga, nāc, tev ciemiņš, Inguc!

Vīrieša balsī skanēja tāds lepnums un maigums, ka Dienava plaksti savādi sadrebēja un kaklā iestrēdza neizprotams kamols. Šķita, ka virtuve zaudē savu gaišumu un grīda zem viņa sāk savādi ļodzīties. Kad pēc mirkļa viņš pacēla acis, durvīs stāvēja Inga. Viņu nevarēja nepazīt — tie paši gaišie mati, par kuriem tik daudz un ar (adu sirsnību rakstīja Gaitis, tās pašas tumši zilās acis, kas tik ļoti līdzinājās zvaigžņu atspulgam akā Maksim ir bijusi taisnība. Maksim? Dienavs strauji pagrieza

galvu un tikai tagad saprata, kur viņš ar šo stalto, meln-cirtaino vīru jau bija ticies. Maksis! Šaubu vairs nebija, un Dienavs pagriezās pret durvīm.

— Tā ir Inga, jūs viņai gribējāt kaut ko teikt? — tāla un tikko dzirdama līdz Dienavam atlidoja Makša balss. Dienavs jau pacēla roku, lai atvērtu durvis, un tikai tad ieraudzīja dūrē saritināto Gaita debeszilo burtnīcu. Visu laiku viņš bija to nesis rokā, un tagad uz apbružātā vāka mirdzēja rīta rasas lodītes. Dienavs nolaida roku un atgriezies tuvojās Ingai, kas, pārsteigta un neko nesaprazdama, skatījās svešajā vīrā.

— Labrīt, Inga, — viņš teica, un viņam bija sasodīti grūti šai brīdī. — Man gadījās te nākt garām, un es iedomājos par Gaiti. Varbūt jūs par viņu esat kaut ko dzirdējusi? Viņš man tā kā no radu puses.

— Gaiti? — Inga pārjautāja un, it kā tālās bērnu dienās kavēdamās, pasmaidīja atklāti un gaiši. — Mēs abi ai Maksi bieži viņu atceramies. Tas nu gan bija savāds puisis — sapņotājs, vai ne, Maksi?

Maksis bija noliecies pie degošā pavarda, un Dienavs redzēja tikai viņa liesmas nosārtoto vaigu.

«Hā!» Dienavam gribējās kliegt, bet viņš to nedarīja.

— Varbūt jūs paliksiet pie mums uz tasi kafijas? Mēs par Gaiti tik ilgi neesam neko dzirdējuši. — Inga pie nāca Dienavam pavisam tuvu, un viņas acīs mirdzēja mīļa ziņkāre.

«Eh, vecais romantiķi,» Dienavs domāja, «dzīvē dažreiz viss ir traki vienkārši, līdz nabadzībai vienkārši...» Un neatvadījies viņš izgāja tumsā.

Domās nogrimis, Dienavs lēni gāja atpaka] uz staciju. Pāri galvai šalca mežs, tās pašas priedes, kuras kādreiz dzirdēja Gaita nemierīgos soļus, kad viņš, Makša lūgts un labināts, gāja pēc Ingas Sapņotājs .

Kaut kur tālu tikko jaušami iesvilpās vilciens, un Dienavs paātrināja soļus. Dienavs vēl nezināja, ko viņš teiks Gaitim, viņš tikai saprata, ka viņiem abiem vēl daudz, daudz kas jāpārrunā.

Stacijā vecais romantiķis dziļi jo dziļi noglabāja čemodānā Gaita kladi un, atmezdams ar roku parafīna kompresēm, nopirka biļeti uz Vārsavu.

KAPTEINIS NULLE

Veltīts

Maniem darba biedriem — Liepājas zvejniekiem.

Egons Līvs

PĀR Rīgu stāvēja zilgana novakares dūmaka. Pēkšņas lietus gāzes atdzesēts, ietņu asfalts viegli garoja, un šķita, ka tepat kaut kur pavisam tuvu kāds milzīgā katlā vārītu liepziedu tēju. Cilvēki, koki un ielas elpoja saldo, reibinošo vasaras smaržu.

Pilsētas centrā no gājēju drūzmas nošķīrās divi puiši jūrnieku formās un apstājās pie telefona automāta.

— Tikai negāz visu uzreiz, Valdi. Var gaditics, ka Unai mūsu aizbraukšana nemaz neliksies tik priecīga. — Augumā mazākais gribēja vēl ko teikt, bet, pamanījis Valda nevaļīgo kustību, atmeta ar roku.

Aparātā nograbēja sīknauda.

— Labdien, — iesāka Valdis un apklusa. — Paldies, pateicos. Piedodiet — Vīlies viņš uzkarināja klausuli.

— Nav, Mārci. Vēl aizvien nav Unai bez telefona sarunām esot vēl arī viņas žurnālistes pienākumi. Žurnāliste . — Valdis domīgi atkārtoja. — Nu kas Una par žurnālisti! Tādām lietām vajadzīgi stipri elkoņi un labi attīstīta nojauta. Kurš katrs ārštatnieks būtu nojautis, ka šodien mēs aizbraucam, bet Una droši vien tagad sēž kādā nomales kolhozā un klausās briļļainas bibliotekāres nopūtās, ka vasarā nekādi nav iespējams noorganizēt lasītāju konferenci par tēmu «Kas ir mīlestība?» ..,

Abi klusēdami apsēdās uz bulvāra sola.

Krēsloja. Vēl aizvien reibinādamas smaržoja liepas. Lapu galos krājās retas ūdens lāses. Neona spuldžu gaismā tās zaigoja daudzkrāsainas kā mazi ziepju burbuļi.

— Ir tāds dzejolis par lietus vīriņu, — ieilgušo klusumu pārtrauca Mārcis. — Bārda uzrakstījis... Tev nav gadījies lasīt?

Valdis sagrozīja platos plecus, bet neatbildēja. Šobrīd viņš domāja tikai par Unu. Ja šovakar viņa nepārbrauc * i •

Valdis ar Mārci rīta dosies uz Liepāju pieņemt kuģi. Neatvadījušies

— Una to dzejoli zina no galvas . — Mārcis vēroja garāmgājējus, un likās, ka viņš runātu pats ar sevi. — Savāds pāris jūs esat. Brīžiem man pat liekas, ka tu dari viņai pāri, nelikdamies ne zinis par viņas darbu un

— Sarunāsim tā, veco zēn. — Valdis izņēma cigaretes un, sārto paciņu pirkstos svārstīdams, pievērsās pusvārdā apklusušajam Mārcim. — Dzejas lai paliek Unai, bet tu, sākot ar šo reisu, vairāk interesēsies par navigāciju. Ar dzejojiem neviens vēl par kapteini nav kļuvis. Tā, un tagad pamēģini zvanīt. Tavu balsi Unas māte šodien dzirdējusi tikai trīs reizes.

Mārcis atgriezās pavisam drīz. Iešķībi Valdī skatīdamies, viņš atzinās, ka uzdevis tā adresi.

— Ja Una pārrodas no kolhoza, lai . Nu, ja tu gribi zināt, tad kaut kādu pieturas punktu peilējumam mums taču vajag. — Mārcis nepateica visu. Šobrīd viņam nepietika drosmes atkārtot Unas mātes vārdus. «Klausieties, godājamais jaunskungs, varbūt jums tā ir parasta lieta, bet uzaicināt neprecētu sievieti nakts laikā vīrieša dzīvoklī ir tas pats, kas, jūs nepazīstot, apgalvot, ka jums vēl bārda neaug!» Tas bija smagi teikts, un tādēļ Mārcis klusēja.

Norunājuši rītdien satikties lidostā, viņi izšķīrās. Mārci kopmītnē vēl gaidīja nesapakots jūras maiss, bet Valdis, gājēju straumes nests, devās uz Daugavas pusi. Acis žilbinādami, garām traucās taksometri, aizdūca trolejbusi, kaut kur augstu gaisā marīnzilajās debesīs kā nogurusi spāre izgaisa satiksmes lidmašīna.

Mazo Pārdaugavas nomales mājiņu apdzīvoja tikai Valdis ar tēvoci Mārtiņu. Toreiz, kad jau krietni nosirmojušais Mārtiņš vēl strādāja ostā par loci, mājas soli piekopa vecā atraitne no kaimiņu nameļa. Tad tēvocis aizgāja pensijā, atraitne nomira, un kopš tā laika visas saimniecības rūpes pārņēma sirmais jūrnieks. Pēdējos gados Valdis mājās uzturējās reti — tikai īsajos zvejas starplaikos. Pēc tam Mārtiņš uz ilgu laiku palika viens un gaidīja atgriežamies Valdi. Satiekoties priecājās abi, šķiroties klusēja. Tada ir jūrnieku dzīve. Jaunie vagoja plašos ūdeņus, vecie, vētru un tālumu noguruši, spēja tikai sagaidīt un izvadīt. Nelielās mājeles daudzām piemiņas lietām izraibinātās sienas neredzēja šķiršanās asaru.

Pēdējā laikā Valda īsās brīvdienas savā pārziņā bija pārņēmusi Una. Jūrskolas sarīkojumā nejauši aizsāktā pazīšanās izvērtās siltā draudzībā. Valdis gaidīja tikšanos ar Unu. Gaidīja ar pierastu, siltu prieku. Pēc smagā zvejnieku darba okeānā dienas kopā ar Unu Valdim bija kā gaiša svētdiena. Viņa vienmēr smaidīja, nekad nesūdzējās par grūtībām un, kas Valdim likās īstas draudzības apliecinājums, vienmēr gaidīja viņu. Gaidīja un priecājās, to ieraudzīdama. Tiesa, dažreiz viņa līdzīgi Mārcim runāja par dzejām, par savu žurnālistes darbu. Valdis Unā klausījās ar interesi, sevišķi tajos brīžos, kad viņa uzbudinājās un iekarsa. Saprotams, Unas darbu nekādi nevarēja salīdzināt ar zvejnieku dzīvi, ar jūru. Unas maigā daba un šaurie pleci nebija piemēroti tādām lietām. Bet tādēļ jau viņa bija Una — trausla un saudzējama.

Smilšainas ieliņas galā Valdis apstājās. Zem skārda no-jumītes paslēpies, melnēja telefona automāts. Varbūt mēģināt vēlreiz?

— Zemturu dzīvoklis. — Tā nebija Unas klusā, pazīstamā balss. — Klausos! — Balss kļuva skaļa un nepacietīga. — Unas nav mājās. Dzirdat? Esiet žēlīgi un ejiet reiz gulēt! Jaunais cilvēk, man ir lumbago — es nevaru katru minūti skriet pie telefona, saprotiet...

Saruna pārtrūka.

Lumbago? Valdis nezināja, kas tas ir Visdrīzāk tā varēja būt kāda vēl neizpētīta Āfrikas cilvēkēdāju cilts, ja sprieda pēc Unas mātes niknās balss.

Valdis devās tālāk. Savāda likās atziņa, ka Unai bez viņa ir vēl cita pasaule, Valdim sveša un nezināma. Lēni plēnēdams, dzisa prieks. Tieši šodien Valdis bija nolēmis uzaicināt Unu pie sevis, iepazīstināt viņu ar tēvoci Mārtiņu un pēkšņi, kad neviens to negaidītu, atklāt noslēpumu par piešķirto kuģi un to, ka viņš tagad ir kapteinis

Kad Valdis, padevis labvakaru, ienāca istaba, tēvocis Mārtiņš sēdēja pie galda un šķirstīja nodilušu jūras straumju albumu.

— No rīta braucu uz Liepāju, tēvoc — Valdis sastomījās. — Man piešķīra kuģi. . Par kapteini...

Večuks sarosījās. Pārvilcis ar plaukstu kailajam galvvidum, kuru kā vainags apņēma perlamutra balti, īsi apgriezti mati, viņš piecēlās, piegāja pie barometra, pieklauvēja ar pirkstu un, likās, pārdomāja.

— Tā, tā ... un tālāk?

— Tālāk viss skaidrs — tikko sagatavosim kuģi, tā uz Ziemeļjūru ar traļiem.

Mārtiņš klusējot vēroja Valdi.

— Bet ko tad tu., kā āķi ierijis? Nav pa prātam? Stūrmaņos visu mūžu gribēji nodzīvot?

Tēvoci pārņēma neparasta nevaļa. Pienācis pie Valda, viņš vērtēdams noskatīja puiša augumu. — Kapteinis! — Un iebelza ar savu sauso, cieto dūri Valda krūtīs. — Kapteinis! . Vai tu dzirdi, kā tas skan! — Viņš labsirdīgi smējās. — Divdesmit četrus gadus kas tu biji? Puišelis, es saku, kursants, praktikants, skolas bērns, dzirdi?

Tagad viņi smējās abi. Aiz atvērtā loga jasmīnu krūmā iespurdzās izbiedēts putns un aizlidoja naktī.

Aizsmēķējis pīpi un izklepojies, tēvocis sāka rīkoties. Uz galda parādījās slaidas, tālā ostā pirktas glāzes, papīrā ietīta konjakā pudele, uzkožamais.

— Bet maize? — kad mazajam mielastam, likās, nekā vairs netrūka, pēkšņi atcerējās Mārtiņš. — Izej virtuvē — salūko.

Kad Valdis pēc brīža atgriezās, viņš pārsteigts palika stāvot pie durvīm. Tēvocis Mārtiņš bija pārvērties. Salīkuša veča vietā no istabas stūra viņā raudzījās drukns, nopietns kapteinis. Spīdīgās uzšuves uz piedurknēm laistījās ar rāmu, smagu mirdzumu. Vecā kapteiņa seja bija nopietna, kad viņš teica.

— Biedri kaptein, mana kajīte ir redzējusi daudzus ievērojamus jūras braucējus, bet par jums man sevišķs prieks. Please you

Svinīgs gaišums pildīja mazo telpu. Laika ritumā nodzeltējušās kartes pie sienām, nodilušā ādas siksniņā pa-karināts binoklis, kuģa attēls ar uzrakstu «Mignonetta» — it viss šeit stāstīja par jūru, vētrām un drosmīgiem cilvēkiem, par tādiem, kāds vēlējās kļūt arī Valdis.

Tēvocis Mārtiņš apsēdās galda pretējā pusē, uzmanīgi atkorķēja pudeli un, piepildījis glāzes, atkal piecēlās.

— Khm . Nu tad, dēls, visu to labāko! No visas sirds!

Klusēdami viņi izdzēra vienu, pēc tam otru, trešo glāzīti. Tēvocis aizsmēķēja. Dūmus ar plaukstu gaiņājot, viņš nogaidīdams vēroja Valdi.

— Komandā esot īsti salašņas... — nedroši iesāka Valdis.

— Nu, nu?

— Pirmajā fārtē kuģis izgājis reizē ar pārējiem, bet zveja nav padevusies — pārskrējuši mājās. Kapteinis atteicies ar tādiem strādāt un aizgājis. Paklīdusi arī komanda. Tagad nu pa krastu salasīti' klāt īstie, tādi, kas citiem neder, — dzērāji, frišie bet kuģis jauns, nesen no kuģubūves atnācis, — Valdis tikai atkārtoja pārvaldes priekšnieka vārdus. — Par otro stūrmani brauc līdzi Lemešu Mārcis, tu jau zini, kopā ar viņu jūrskolā mācījos, bet pārējie — traļu zveju pat redzējuši nav ..

— Tad jau gan; tad jau gandrīz vai labāk atteikties, ko? — Tēvoča pīpe veļ īstus dūmu kalnus, un nav iespējams pateikt, vai viņš joko vai runā nopietni. — Nav tā kā dzirdēts, ka ļaudis kādreiz būtu putraimus sējuši, — bet biezputru taču ēdam? Tāpat ar cilvēkiem, dēls, — būs vien jāaudzina, būs jāmāca. Manā laikā bieži bija tā: neizdarīsi kapteinim pa prātam — kulaks mūlī . Tā bija manā jaunībā, dažreiz uz kuģa trakāk nekā zvēru dārzā — cits citam rīkli pārkostu, ja tiktu klāt

Labi iesāktā pamācība neizskanēja ar vajadzīgo pārliecību, un vecais Mārtiņš sabozies un neapmierināts no jauna piepildīja glāzes.

— Es tavā vietā ķertos sliktajam pie pašās saknes. — Tēvoča kuplās uzacis savilkās pudurīšos. — Prāta un gribas tev gana — no puišeļa esi nostaigājis līdz kapteinim. Tad arī zini: ja komanda izlaidusies — tu ar dzelzs dūri disciplīnu, kaut vai tādu kā uz mācību kuģiem. Tās ir vienīgās zāles tādā reizē. Es zinu, tas nav viegli, bet arī blusu noķert ne katrreiz ir viegli. To es tā, salīdzinājumam

Tēvoča balss plūda kā no tāluma, Valdis dzirdēja viņa labi apsvērtos vārdus, bet doma apziņu neaizsniedza. Smeldzes pieliets likās šis mirklis ar uzklāto galdu, veco konjaku un Mārtiņa seno goda mundieri. Atmiņā atgriezās kāda diena pirms daudziem gadiem. Arī toreiz tēvocis bija apvilcis savu kapteiņa tērpu un kursanti koridorā stāvēja ap viņu klusas cienības pilni. Tā bija Valda pirmā diena jūrskolā un toreiz, tāpat kā vienmēr, ar viņu kopā bija vecais kapteinis — tēvocis Mārtiņš. Vienmēr tas tā ir bijis, vienmēr viņu pavadījusi tēvoča gādība un rūpes, no neatminamiem laikiem, no tās tālās, briesmīgās dienas...

— Tēvoci — Atmiņu satraukts, Valdis paraudzījās Mārtiņā. «Paldies par visu, tēvoc,» viņš gribēja teikt, «arī par to, ka šodien esmu kapteinis,» — bet Mārtiņa uzacis drau-dosi savilkās, un Valdis klusā balsī noteica: — Kas zina, kā viss toreiz būtu iznācis, ja

Tas ir garš stāsts. Tanī dienā, kad Valdis pārnāca no jūrskolas ar iestāju anketu, vecais Mārtiņš ilgi grozīja pirkstos apdrukāto papīra lapu, daudz smēķēja un beigās pateica. — Reiz par to būs jārunā. Tad jau labāk tūlīt.

Un Valdis uzzināja, kā viņš ticis pie sava dīvainā uzvārda — Nulle.

Bija kara pēdējās dienas. Liepājas ostu bombardēja bieži. Padomju lidmašīnām tuvojoties, vācu kuģi ar izlaupīto rūpnīcu inventāru un cilvēku kravu steidzās izlauzties atklātā jūrā. Krastā palika bērni, atrauti mātēm, un matēs, izmisīgi saucot savu mī|o vārdus.

Kādu rītu, beidzoties kārtējam uzlidojumam, velkonīša kapteinis Mārtiņš Nulle piestātnē pamanīja vientuļu zēnu. Ostmalā drūzmējās atomašīnas un pajūgi, cilvēki un lopu bari. Cilvēki šajā drausmīgajā gadatirgū kaut kur steidzās, kliedza, lamājās, tikai zēns sēdēja pavisam vientuļš un kluss, kājas granīta pālim pārkāris. Kad vakarā velkonītis atgriezās savā piestātnē, zēns sēdēja vēl turpat.

Kapteinis Nulle ieaicināja mazo kajītē, paēdināja un, kad pirmais izsalkums bija apmierināts, uzzināja, ka Valdim ir seši gadi, ka viņa tētis ir inženieris Krasts. Māmiņa, tētis un viņš — Valdis — bijuši gandrīz jau uz kuģa, bet visi sākuši kliegt, sprāgušas bumbas, un Valdis palicis viens.

Tā arī Valdis sāka dzīvot uz velkonīša.

Beidzās karš. Kapteinis Mārtiņš Nulle atgriezās savā Pārdaugavas namiņā kopā ar Valdi. Valdis sāka iet skolā, bet tēvocis Mārtiņš apstaigāja adrešu galdus, miliciju, tomēr inženiera Krasta pēdas izzuda reizē ar drūmo kuģi, kas atstāja Liepājas ostu trauksmainā pavasara rītā.

Pīpes dūmi lidinājās pie pašiem griestiem. Tas varbūt tādēļ, ka svaigais nakts gaiss plūda iekšā pa atvērto logu. Spuldze rāmi apmirdzēja tēvoča spīdīgo galvvidu, krāja ēnas zem kuplajām uzacīm un vērta viņa dziļām rievām izvagoto seju vecu un nogurušu.

— Tēvoc, jūs jau zināt, ka es Nulles dzimtai kaunu nedarīšu. Jūsu tēvu visi pazina kā labu jūrnieku, jūs

— Būs jau labi, Valdi. Tikai tu neskaties manī kā samīlējies sievišķis. Mēs abi esam jūrnieki, un tādas runas mums nepiedien. — Mārtiņš gribēja vēl ko piebilst, bet tad vecīgi nokrekšķējās un lietišķi sāka bāzt tabaku pīpē.

— Man te daža pudele no seniem laikiem aizķērusies — tavam pirmajam braucienam glabāju. Jā, un pāris balzama krūciņu nopērc veikalā, — tēvocis kļuva pavisam saimniecisks. — Kapteinis bez laba dzeramā — tas pats, kas zaķis ar sasietām pakaļkājām. Noderēs tev kādreiz, ar visādiem gadās satikties. Man vienugad Roterdama ...

Nakts klusumu aiz loga iztraucēja motora rūkoņa. Motors apklusa, noklaudzēja automašīnas durvis, nočīkstēja dārza vārtiņi.

— Una! — Valdis pietrūkās kājās. — Tevoc, tā ir Una, jūs redzēsit . — Viņa sajūsma apdzisa, ieraugot Mārča satraukto seju.

Mārcis piegāja pie tēvoča, steidzīgi sasveicinājās, un Valda sirdī ielija pēkšņs saltums.

— Kas noticis, Mārci? Nu ko tu klusē?! — Galvu plecos ierāvis, ar visu augumu salīcis uz priekšu, Valdis centās nepalaist garām ne vārda, ne zilbes.

— Es tā ap pusnakti domāju — telefons mums kop

mītnē uz kāpnēm — piezvanīšu. Varbūt Una pārbraukusi — Mārcim nez kādēļ likās, ka jāstāsta viss, arī

tas, kā viņš trīs reizes nostaigājis gar aparātu, līdz sadūšojies nocelt klausuli. — Es piezvanu, bet pie telefona atkal Unas māte. Tu zini, šodien mēs viņu nejēdzīgi daudz traucējām, un es jau gribēju nolikt klausuli, bet šī kliedz: «Jaunais cilvēk, klausieties, es zinu, ka jūs zvanāt, nu atbildiet taču, — ar Unu nelaime īsti nevaru pateikt — šoferis bijis piedzēries vai kā tur, bet ar mašīnu notikusi nelaime. Una slimnīcā .»

— Braucam! — Valdis paķēra no vadža cepuri un atrāva durvis.

— Tas ir tālu. — Mārcis skatījās grīdā. — Tas ir tālu, — viņš atkārtoja vēlreiz un papurināja galvu, — aiz Krustpils. Šoferis nakts laikā nebrauc. Ja varētu dabūt vēl pāris pasažieru, viņš saka

— Kādi te pasažieri! Una taču, vai tu nesaproti? Ejam! Valda pleci iztaisnojās. Tagad, kad viņš zināja, kas jādara, viss kļuva daudz vienkāršāk, arī stindzinošais saltums izgaisa.

— Atvainojiet mūs, tēvoc. Vēlākais, no rīta būšu atpakaļ.

Tēvocis Mārtiņš izvadīja abus jaunos ārā, dzirdēja Valda skarbo, vīrišķīgo balsi, un pēc mirkļa, sarkanas signālugunis mirdzinādama, mašīna nogriezās šosejā.

Valdis atgriezās tikai dienas vidū. Sadrūmis un neiz-gulējies viņš atteicās no pusdienām un pievakarē, kad viss jau bija sagatavots ceļam, apsēdās iepretī Mārtiņam un pateica:

— Ar Unu slikti, tēvoc. Šovakar operācija . Man šovakar jābrauc. Mārcis palika pie viņas, tā mēs norunājām.

Tēvoc, — Valda balsī skanēja sāpes un tada ka izbrīna. — Una, tēvoc Kādēļ tādas lietas notiek ar sievietēm? Una ir kā bērns — maza un sargājama, bet šoferis bijis piedzēries ...

Kaut kur tālu pāri lielajām kastaņām nošalca jūrmalas vilciena sirēna. Valdis piecēlās.

— Nu tā, tēvoc Dzīvo sveiks, saudzē sevi.

— Visu labu, dēls. Esi vīrs, jaunais kapteini, galvenais — esi vīrs!

Likās, viss būtu pateikts. Tādi viņi bija vienmēr — nerunīgi un cieti — vecais un jaunais — divi jūrnieki, kas mīlēja jūru un cienīja viens otru.

— Tā bilde, kas vienu laiku bija mūsu kumodē, tā ir viņas? — Tēvocis Mārtiņš bāza pīpē tabaku. Tā drupa un bira pirkstos, varbūt tādēļ šobrīd nebija īsti vietā skatīties apkārt.

— Jā, tēvoc, tā ir Una.

— Tad jau viss kārtībā. Redzams, ka prātīgs sievišķis. Adrese lai uzrakstīta — Tagad jau atkal varēja vērties Valda acīs.

Kādreiz pa smilšainu Pārdaugavas ieliņu blakus Mārtiņam sīki tipināja mazais Valdis. Šodien platiem soļiem aizvien vairāk attālinās jauns, plecīgs kapteinis. Gaita viņam līgana un pasmaga kā visiem jūrniekiem. Tā pa šo ielu kādreiz pretī jūrai gāja Mārtiņa tēvs, gāja pats Mārtiņš.

Sirmajam jūrniekam acis kļuvušas vecas, tās asaro, sevišķi vējainā laikā. Vecais vīrs atliec galvu un paskatās koku galotnēs. Nekustas ne zariņš, pat mākoņi snauž, kastaņu galotnēs aizķērušies, un Mārtiņš izberzē sūrstošos plakstus.

+ * *

Kad Valdis izkāpa no lidmašīnas, viņu apņēma silta tumsa. Noklusa rēcošo motoru troksnis. Samtainajā klusumā mīksti dipēja pasažieru soļi. Gaidot autobusu, Valdis dzirdēja, kā aiz ceļa krūmos slinki iekliedzās naktsputns. Ja aizmugurē nebūtu aerodroma signāluguņu rindas un tālāk pilsētas atblāzmas debesīs, varētu domāt, ka viņš ieradies klusā, jūlija nakts apsegtā nomalē. Arī aizvadītā nakts pie Krustpils bija tikpat silta un mierīga, un mazā lauku slimnīca pašlaik likās kaut kur pavisam tuvu. Ja tagad paietos pa lielceļu kādu gabalu, varbūt viņš sastaptu Mārci, kas nāktu no slimnīcas un smaidīdams teiktu. «Viss kārtībā, veco zēn. Una turējās kā vīrs .» Bet pienāca autobuss, mazs un nobružāts kā sīknaudas maks, un tagad vajadzēja domāt tikai par to, lai nepaliktu uz ceļa.

Pēdējo reizi Liepājā Valdis bija pirms gadiem četriem. Toreiz te nebija vēl ne jaunā tilta pār kanālu, ne pieminekļa krastmalā. Arī dzīvojamo namu korpusus Veclie-pājas pusē vēl tikai sāka būvēt. Valdi pilsētas pārvēršanās nepārsteidza. Katru reizi, atgriežoties no jūras Rīgā, viņš krastā ieraudzīja kaut ko jaunu un pierada pie tā gluži tāpat, kā pierod pie jauniem, nekad agrāk neredzētiem cilvēkiem. Ja tā tas bija Rīgā, kādēļ gan Liepājā tas lai būtu citādi?

Pilsētas centrā Valdis izkāpa reizē ar pēdējiem pasažieriem. Cilvēki izklīda, aizgāja tramvajs zilganu dienasgaismas spuldžu apgaismotiem logiem, un tukšajā ielā Valdis palika viens. Baznīcas tornī pulkstenis iezvanīja jaunu dienu, vispirms četrreiz klusā, aizsmakušā balsī noskaitīja stundas ceturkšņus, pēc tam divpadsmit dobji, neskanīgi sitieni, cits cita nesagaidījuši, izdzisa zemajās bezzvaigžņu debesīs.

Ostā stāvēja tikai daži kuģi. Citādi tas nemaz nevarēja būt — bija taču pats karstākais zvejas laiks. Krasta prožektoru gaismā Valdis redzēja ieliektus bortus, sarkaniem plankumiem izraibinātus korpusus, izjauktas mašīnas uz klājiem. Tikai viens, pats pēdējais retajā rindā, ar spilgti apgaismotu klāju, balts un skaists, šķita gaidām-vienīgi komandu: «Atdot galus!» Tieši tādu Valdis vienmēr iztēlojās savu kuģi. Savu

Cilvēks krastmalā pasmaidīja. Mēms un noslēpumains ar iluminatoru gaišajām acīm Valdī vērās viņa kuģis. Viņa!

Ar ierastu kustību sakārtojis formas cepuri, jaunais kapteinis kā pirms mešanās ūdenī ievilka dziļi krūtīs elpu un devās augšā pa trapu. Virs stūres mājas spoži dega prožektors. Valdis zināja, ka tūlīt viņu apturēs sardzes vīra

jautājums: «Uz kurieni?» Viņš arī zināja, ko atbildēs, bet . klājs bija kā izmiris. Valdis nogaidīdams apstājās.

— Dežurant!

Nobūkšēja apgāzta kaste. No tumsas iznāca garā aitādas kažokā satuntuļojusies vecenīte.

— Ko tu bļausties? — viņa saīgusi noprasīja. — Dauzāties jūs te nakts laikā kā bez jēgas . I\o vajag? No jaunajiem būsi?

Valdis apjucis un saniknots kodīja lūpas. Kādēļ vecā sieviete nakts laikā atradās uz kuģa klāja?

Spēji un griezīgi pa atvērto iluminatoru izvēlās noreibušas sievietes balss, dobji nodunēja vīru smiekli, plīsa stikli

«Pie pirmā stūrmaņa.» Valdis pārāk labi pazina kajīšu izvietojumu. Vilšanās smeldze izdzēsa pirmītējo prieku.

— Nu, ko tu stāvi? — Vecenīte pienāca pavisam tuvu un aizdomīgi nopētīja nepazīstamo. — Ja esi nācis pa darīšanām, tad ej, kur pienākas, bet te neslaisties — nav atļauts. Piedzēries taču neesi

No stūrmaņa kajītes skanēja daudzu balsu dziedāta dziesma. Valdis neziņā pamīņājās un tikai tādēļ vien, lai nebūtu jāklusē, ievaicājās.

— Bet ko tad jūs, vecomāt, te? Kādēļ neguļat mājās? Vai jums te kāds piederīgais?

— Piederīgais? — vecīte nicīgi pārvaicāja un sabozās. — Sitie te plenči man piederīgie? Katrs pelna savu naudiņu, kā prot. Es te pa naktīm sargāju — katru nakti. No rīta paēdina, kas tiesa, tas tiesa, un naudiņu katru rītu samaksā. Kas tad viņiem — samet pa kapeikām, paši var mierīgi lustēties, bet man pāris rublīšu vai tad pie veikaliem sēdēt labāk? Te es paēdu

Valdis tālāk neklausījās. Šaurajā gaitenī, čemodānus neveikli sev priekšā izstiepis, viņš apstājās pie durvīm ar uzrakstu «Vecākais mehāniķis». Pieklauvēja. Durvis atvēra neliela auguma spēcīgs vīrs gadu četrdesmit pieci, piecdesmit. Viņa baku rētām nosētā seja likās nopietna, pat drūma.

Atmiņā atausa pārvaldes priekšnieka vārdi: «Vecākais mehāniķis jums būs Glūda. Nopietns cilvēks un labs jūrnieks. Pamēģiniet iegūt viņa simpātijas. Ir labi, ja blakus atrodas cilvēks, uz kuru var paļauties. Pieredzes viņam gana .»

— Labvakar, jūs pats laikam būsit biedrs Glūda? — Gaidīdams atbildi, Valdis saspringti pētīja mehāniķa seju. Valdim šobrīd šķita, ka no tā, kā Glūda atbildēs, no viņa balss, no viņa runas veida viņš nojautīs un sapratīs šo svešo cilvēku.

— Ja jau pie manis, tad nāciet vien iekšā. — Balss bija pavisam parasta, un visu laiku, kamēr Valdis novietoja nesamos un cepuri noņēmis, slaucīja norasojušo pieri, Glūda vēroja viņu vērtējošām acīm.

— Tātad kapteinis Jauns gan vēl esat . — iesāka mehāniķis, bet, pamanījis izslejamies Valda stūrainos plecus, pasteidzās piebilst: — Nē jau, nē! Jaunība taču nav nekāds grēks, taisni otrādi

Nosēdinājis atnācēju vienīgajā krēslā, Glūda piemetās uz saliekamas taburetes.

— No Rīgas braukdami?

Valdis pamāja.

Kajītē iestājās klusums, un tagad pavisam skaidri varēja izšķirt līksmotāju skaļās balsis. Abi sēdētāji neskatījās viens otrā. Valdis gaidīja, ka Glūda ko teiks, mēģinās attaisnot tos tur, bet mehāniķis klusēja. Vienīgi viņa pētošo skatienu Valdis juta sev pievērstu, bet no tā vieglāk nekļuva.

— Silts te pie jums , Vai neiziesim uz klāja ievilkt pa dūmam?

Glūda samiedza acis un pastiepa roku pēc cepures.

— Svaigā gaisā runas raisās Iziesim gan.

Tumsa kā bieza siena apņēma spilgti apgaismoto klāju. Viegli guldzēdams, aiz borta skalojās ūdens.

— Vai strāvu apgaismojumam ņemat no krasta? — it kā starp citu ievaicājās kapteinis.

Glūda ieinteresēts palūkojās Valdī un noraidoši papurināja galvu.

— Lielā gaisma mums tādēļ, lai vēlīnie pārnācēji neiekultos ostā. Vienubrīd pat skaļruni dārdinājām, bet kāds bija uzrakstījis vietējā avīzē, un kopš tā laika tad nu izlīdzamies vienīgi ar gaismu.

Runātājiem no aizmugures tuvojās šļūcoši soļi.

— Un tur mums, — Glūda pameta galvu atpakaļ, — naktssargs Ar visu miliča svilpi. Esam, ja tā var teikt, nodrošinājušies pret dažādām nelaimēm.

Glūda skumjo stāstu pārrāva skaļa aurošana krastā.

Mans mīļākais ir jūrnieks,

Viņš brauc pa Melno jūr*

Tālāk ar dziesmu dziedātājs netika, pēc brīža atskanēja tie paši vārdi, bet nu jau ar tādu kā niknumu.

— Liekas, Juhans... — uz reliņiern atspiedies, skatīdamies tumsā, ieminējās Glūda.

Skaļi pie sevis kaut ko murminādams, uz trapa parādījās vēlīnais nācējs. It kā spītējot siltajai naktij, Juhana galvu rotāja nosmulēta ziemas cepure. Zem vaļēja vatenieka tumsā blāvoja uz krūtīm sīkos caurumos izdilis sporta krekls.

— Ā-āāā, Glūda!... — uzmeimurojis uz klāja un pamanījis mehāniķi, viņš ierēcās dobjā, aizsmakušā balsī.

— Klausies, kā es gaudoju? Paklausies vien Sunim tas piederas, suns dara savu darbu, par to viņam atsviež pa kaulam, — bet es? Jūrā gribas, tādas ilgas pēc sāļa gaisa, ka ne gaudot vien vajadzētu Eh, Glūda, vai tad tā ir dzīve! Pat šņabis, nolādētais, vairs nav tāds, kā vajag

Apskurbušajās domās pīdamies, Juhans atslīga uz kravas lūka un neveikliem pirkstiem pārmeklēja kabatas.

— Šņabi, stāsta, tagad no zāģu skaidām taisot. Vai tiesa, meistar? Atbildi taču, čuguna dvēsele!

— Kur nu no skaidām, Juhan. No tās mantas tagad mājas būvē un mēbeles taisa .

Juhans pacēla galvu, un tikai tagad viņa skurbuma apmiglotais skatiens pamanīja Valdi.

— E, tu tresainais! — Formas tērps, likās, viņu uztrauca. — Ko tu blenz uz mani kā «Mērijas» šveicars? Dzeramnaudu gaidi? — Juhans piecēlās. Masīvo zodu uz priekšu izbīdījis, viņš tuvojās Valdim. Uzvēdīja degvīna un sīpolu asā dvinga. — U-ūū, bērniņ, tu taču nebūsi jaunais kapteinis? Tāds smuks, pat zābakus noviksējis Meistar, vai patiešām?

— Tā nu viņš iznāk, Juhan, — Glūda apstiprināja.

Iestājās draudošs klusums. Juhans noelsās un ar skaļu

krakšķi sacirta zobus.

— Bet vai tu, vardulēn, maz apjēdz, ko ar savu atnākšanu esi mums nodarījis? — Juhans vairs nezvāļojās. Alkohola un dusmu aizmiglotām acīm viņš urbās Valdī.

— Mums solīja kapteini, tu saproti, kapteini, kas jēdz strādāt, ar kuru var nopelnīt, jūrnieku, kas šitos te salašņas iebāztu maisā kā redīsu bunti. Bet ar tevi, puisīt, mēs kā cirvis pār bortu.. Kopā ar veco tanti Jūlu, ha, ha, ha... —- Juhana skatiens apstājās pie kažokā satuntuļotā stāva. —Tante Jūla, nu, pasakiet taču viņam, ka .

— Aiztaisi muti, ka neapsaldē zarnas! Parādiet manu kajīti, Glūda!

Pabīdījis sānis valodu zaudējušo Juhanu, kapteinis ar mehāniķi aizgāja.

Kajīte nebija vēdināta, oda pēc pelējuma. Valdis atlaidās kojā, bet aizmigt nevarēja. Pēdējo divu dienu notikumi virknējās atmiņā kā asas, šķautņainas lauskas. «Puisītis.» Likās, ka Valda priekšā atkal stāvētu noreibušais, dusmās rēcošais vīrs ar igauņu vārdu. «Mums solīja kapteini, ar kuru var nopelnīt, kurš komandu iebāztu maisā kā redīsu bunti...» Bet kurš tad varēja apgalvot, ka tas nebūs viņš — Valdis? Glūda nogaidīdams neko nerunāja, piesardzīgs, toties Juhans nebaidās.

Jaunais kapteinis uz mirkli pievēra acis, bet ar to pietika, lai pēkšņā nelaime ar Unu uzvirmotu visā savā skaudrumā. Valdis saprata, ka Mārča klātbūtne rītdien, pirmoreiz tiekoties ar komandu, būtu kā labas, nomierinošas zāles, bet arī Unu nedrīkstēja šobrīd pamest vienu

Ja būs nepieciešams, Valdis iztiks bez otrā stūrmaņa vēl vienu dienu.

Pa atvērto iluminatoru kajītē spiedās pelēka, dzestra migla, un Valdis kā zēna gados pārvilka segu pāri galvai. Doma, ka Mārcis ir pie Unas, viņu nomierināja. Iemiegot viņš dzirdēja, kā aiz kuģa sienas, klusi šalkdama, uz jūru steidzās straume.

Salons uz «Foreles» bija vienīgā telpa, kurā vienlaikus varēja sapulcēties visa komanda. Te vīri ēda, brīvajā laika skatījās kino, sanāca uz kopējām apspriedēm un sapulcēm

Atgriezušies no neveiksmīgā reisa Ziemeļjūrā, vīri ēdienreizēs nāca, kad iedomājās. Brokastīs un vakariņās vēl nekas — pavārs jeb koks, kā viņu uz kuģa sauca, nolika uz trauku skapīša verdošu kafijas katlu, sagrieza maizi bic zās, smagās šķēlēs, salika sviestu uz šķīvjiem, un, lūdzu, — ēdiet, ja kādam vēlēšanās. Toties pusdienās koks staigāja indīgs kā medūza. Vīram apnika glabāt izvārīto ēdienu, tādēļ izsalkušie centās ierasties laikā. Ja noliktajā stundā nepaēdi — vaino pats sevi.

— Ej sūdzies, — teica koks. Bet nebija jau neviena, kam sūdzēties.

Nākošā rītā pēc kapteiņa ierašanās uz kuģa valdīja neparasta rosība. Reizē ar griezīgo tējas katla svilpi, kas vēstīja, ka brokastis gatavas, salons sāka pildīties cilvēkiem. Pie nepierastās rosmes vainīga bija tante Jūla.

Naktī, iegājusi kambīzē iekost nakts maltīti, kā viņa mēdza teikt, tā sastapa samiegojušos koku. Atstāstījusi dzirdēto sarunu uz klāja, viņa interesējās, vai tikai jaunais nesāks tagad kārtot kuģa lietas pēc sava prāta.

— Cauri būs, — purināja galvu koks. — Es jau devīto gadu braucu uz jūras, bet par tādiem naktssargiem.. * Nav gadījies dzirdēt. Aiztrieks tevi krastā, tikko pamodīsies.

Tante Jūla tomēr izlēma savu turpmāko likteni noskaidrot pati un purpinādama izgāja uz klāja savā «postenī».

Pirmo ar jaunajām vēstīm kuģa pavārs Lakstīgala iepazīstināja bocmani Lauvu. No miega iztraucēts, pavecais vīrs žāvādamies uzklausīja koku un vienaldzīgi atmeta ar roku. — Nu, un kas tur briesmīgs? Vienreiz taču šai ellei vajadzēja beigties*,. — Bet tad pārdomāja un pacēlās kojā sēdus.

— Kapteinis, tu saki? Pats redzēji?

Lakstīgala vārds vārdā atkārtoja sarunu ar tanti Jūlu.

— Dabūsim mēs visi, arī par tanti Jūlu .. Brokastīs neko īpašu netaisi — lai redz, ko mēs ēdam un kā te dzīvojam. — Bocmanis Lauva pacēla spilvenu un paskatījās pulkstenī.

— Gulējuši esam divas nedēļas, tagad jāsāk strādāt. Cik dienām tev ir produktu?

Iekams uz kuģa vēl nebija ieradies otrais stūrmanis, bocmanis rūpējās arī par uztura sagādi.

— Divām dienām varbūt pietiks. — Koks nebija īsti drošs. — Bet, ja tā labi padomā, iznāks tikai šodienai

— Eh tu, lakstu gaili! Ja negribi dabūt pa ādu, ej sapos kambīzi tā, lai spīdētu! — Bocmanis izstūma Lakstīgalu no kajītes un sāka ģērbties.

Pēc dažām minūtēm par kapteiņa ierašanos zināja visi, kas tonakt atradās uz kuģa.

Tieši pulksten astoņos, noskuvies un uzvilcis jaunu ķiteli, pavārs pieklauvēja pie kapteiņa kajītes durvīm.

— Labrīt, biedri kapteini Te es jums atnesu brokastis. — Lakstīgala nolika galdā kafijas kannu, maizi, sviestu, desas, sieru, olas ..

— Varbūt jūs neesat pieradis tik agri brokastot — mēs varam sarunat visādi.

Valdis atņēma sveicienu un pārsteigts pārmaiņus skatījās te pavāra iztapīgajā sejā, te vēroja ēdieniem noklāto galdu.

— Paldies. Es ēdīšu kopā ar komandu. Vienmēr.

Lakstīgala pamīņājās, apjucis noglauda ķiteļa spītīgās krokas, vēl aizvien laipni smaidīdams, sakrāva traukus uz paplātes un atmuguriski izspraucās pa durvīm.

Ziņu, ka kapteinis ēdīs kopā ar komandu, vīri uzņēma klusēdami. Tāpat klusēdami viņi šķietami nevērīgi atņēma Valda labrītu un turpināja brokastot. Paēduši vīri nepiecēlās un neizklīda pa kajītēm, bet palika sēžot pie galdiem.

Smago klusumu pirmais pārtrauca mehāniķis Glūda. Atbīdījis izdzerto kafijas krūzi, viņš ierunājās savā vecīgi mierīgajā balsī:

— Pie mums, puiši, ieradies jaunais kapteinis. — Viņš pagrieza galvu uz Valda pusi, un vīru skatieni viņam sekoja. — Esiet pazīstami — sauc viņu Nulle. Valdis Nulle.

Salona viņa gala kāds iespurdzas.

— Tad jau nu gan . Te, ap šo vietu, parasti sēž melnie, būsim pazīstami. — Aiz galda, uz kura bez sadriskātu avīžu kaudzes atradās ar brezentu pārklāts kinoaparāts, atsaucās liela auguma puisis svītrotā jūrnieku kreklā. — Otrais mehāniķis Imants Vaivars. Esmu pierakstīts Liepājā, neprecējies ..

Valdis saspringti klausījās.

— Bet šis te ir no vecajiem orkānu jeņķiem, — salona otrā galā kāds nopietni skaidroja un aiz rokas vilka stāvus puisi ar krāšņu jūrnieka bārdu. — Arī neprecējies...

«Orkānu Jeņķis» stāvēja, plecus gļēvi nolaidis, kūkumu uzmetis, un ar savu māksloti vienaldzīgo skatienu atgādināja tos jaunekļus, kurus uz sauszemes dēvē par mambo zēniem.

— Džermans .. Pēc pases Hermanis Bērziņš. — Orkānu Jeņķis pacēla roku, kā to dara basketbolisti, piesakoties tiesnesim, un atkrita krēslā.

Neparastā iepazīšanās turpinājās. Ar īsta gvardista stāju noziņoja bocmanis Lauva. Jaunavīgi smaidīdams, piecēlās radists Bēris un, nočukstējis savu uzvārdu, nosarcis apsēdās.

Ja neviens vēl nesmējās atklāti, tad varbūt tikai tādēļ, ka vīrus mulsināja Valda spītīgā klusēšana.

Pienāca Juliānā kārta. Elkoņus galdā atspiedis, viņš skaļi sūca karsto kafiju, bet acis zem viņa savilktās pieres urbās pretējā sienā.

— Ar tanti Jūlu un Johanu esmu jau pazīstams, — Valdis beidzot tika pie vārda.

Masīvais stāvs galda otrā pusē ar nevaļīgu kustību nosvieda no pleciem vatenieku un, sažņaudzis savā milzīgajā plaukstā iztukšoto krūzi, piecēlās. Negaidītajā klusumā pavisam skaidri varēja dzirdēt, kā viņa spēcīgajos pirkstos kraukšķ krūzītes emalja.

— Par tanti Jūlu es nezinu, bet mani sauc Juhans. Ju-hans, nevis kaut kāds Johans. To tu liec aiz auss, lai vēlāk nav jāiet krastā priekšniekiem sūdzēties . . Un par to, vai es esmu precējies vai ne, tev pastāstīs pirmais stūrmanis.

Valdis atgriezās. Pirmais stūrmanis salonā ienāca, neviena nepamanīts. Rokas aiz muguras salicis, viņš stāvēja, atspiedies pret sienu, un uzmanīgi klausījās vīru izsmējīgās runas. īsu brīdi Valdis vēroja sava nākamā palīga tikko jaušami uzblīdušo seju, kārtīgi sasukātos matus ar šķirtni galvas kreisajā pusē, asu un taisnu kā naža muguru, formas tērpu ar nospodrinātām pogām un tikko iešūtu sniegbaltu apkaklīti. Stūrmanis bija vecāks par Valdi. Vērojot viņa sīkām grumbām izvagoto pieri, kas smaidot iztaisnojās un kļuva gluda, Valdis nez kādēļ nodomāja, ka šim vīram jau sen bija laiks pašam vadīt kuģi.

Valdis atcerējās pagājušās nakts uzdzīvi stūrmaņa kajītē, tanti Jūlu dežuranta vietā uz klāja, un viņa balss kļuva pavisam sausa un skarba.

— Kapteinis Nulle, — viņš stādījās priekšā. — Vai ' jums neliekas dīvaini, ka tieši mēs iepazīstamies paši pēdējie?

Stūrmaņa sejā iegula slinks, pieklājīgs smaids. Kad Valdis satvēra viņa pastiepto roku, tā bija karsta un vijīga, bet tvēriens bija stingrs.

— Stūrmanis Bauze, — viņš teica un pamirdzināja zelta zobu pāri. — Divdesmitajā gadsimtā notiek tik daudz dīvainību, ka par mūsu novēloto tikšanos es sevišķi neraizējos. Vai pabrokastojāt?

Tā bija visos sīkumos apdomāta nevērība.

Valdis klusēja. Viņam šķita, ka ir pamanījis neredzamu pavedienu, kas saista stūrmani ar komandas vīriem. Tā skolā bērni piesavinās klases drošuļa runas veidu, bieži neieredz, tomēr lieto viņa žargonu kaut vai tādēļ, lai tikai neatpaliktu no citiem.

Neveiklais klusums turpinājās. Valdis saprata, ka visa šī izrāde jābeidz jo ātrāk, jo labāk, tikai viņš nezināja, kā to izdarīt.

Pēkšņi durvīs parādījās tantes Jūlas kažokā ietērptais augums. Aplaidusi žiglu skatienu vīriem, viņa droši devās pie pirmā stūrmaņa.

Pavilkusi Bauzi aiz piedurknes, viņa centās runāt čukstus.

— Paklausieties, — tantes Jūles balsi dzirdēja ne tikai Bauze vien. — Kā tad nu paliek ar mani? Līdz šim brīdim taču komandierējāt jūs. Es savā muļķa prātā neticu, ka tagad visa noteikšana būs tam ... — No biezā lakata apakšas viņas smailais deguns pagriezās pret Valdi.

Bauze centās atbrīvot piedurkni. Viņš to darīja pavisam uzmanīgi, tā, lai citi nemanītu, bet tante Jūla bija citās domās. Atsitusi kažoku vaļā, viņa panācās salona vidū, vilkdama sev līdzi stūrmani.

— Kā tad nu būs? — viņa atkārtoja vēlreiz. — Ja naktssargs jums vairs nav vajadzīgs, tad pasakiet. Tikai par pagājušo dežūri vēl nav samaksāts. Tādēļ es prasu . . Bauzes kungs

Valdis šai brīdī negribēja atrasties pirmā stūrmaņa vietā. Bet, sastapis Bauzes nevērīgo skatienu, Valdis saprata, ka oda sīkšana stūrmani satrauktu vairāk.

Izņēmis no frenča kabatas naudaszīmi un turēdams to divos pirkstos kā noķertu peli, viņš teica.

— Lūdzu, tante Jūla. Tu savu darbiņu esi padarījusi... Un nepiemini mūs ar ļaunu

Tante Jūla paņēma naudu, aizsita pār krūtīm kažoku un, nevienā nepaskatījusies, aizgāja.

— Ir jau labi, biedri kapteini — pamanījis Valda sakustēšanos, stūrmanis pārkāpa pāri solam un apsēdās pie galda. — Viss ir skaidrs. Cerēsim, ka jūsu vadībā sardzes mainīsies ik pa četrām stundām un viss būs tā, kā jums jūrskolā mācīja.

Lakstīgala piesteidzās ar verdošu kafijas krūzi, iepriekš sagatavotām sviestmaizēm. Šķībi pār plecu paskatījies Valdī, viņš nolika stūrmanim brokastis.

Pēkšņi Valdis jutās viens šai cilvēku pilnajā telpā. Viņš stāvēja salona vidū un centās sakopot sevī tik daudz spēka, lai varētu apgriezties un aiziet.

— Biedri Nulle, — mokošajā klusumā pārgalvīga un skaļa nogranda otrā mehāniķa Vaivara balss.

Valdis nebija vienīgais, kurš saprata, kādēļ Vaivars viņu uzrunā tieši uzvārdā.

— Biedri Nulle, — pārāk svinīgi, lai to uzņemtu par nopietnību, skanēja Vaivara balss. — Man te viens jautājums ,, Es gribēju .,.

— Piecelieties, ja jums kas sakāms! — pārtrauca viņu kapteinis. — Ko jūs gribējāt?

Vaivars gorīdamies izslējās kājās un vienaldzīgi paburzīja svītraino kreklu uz krūtīm.

— Piecelties var, — viņš teica. — Redzat, mēs gribētu zināt, vai jūs, Nulle, esat atnācis pie mums, kā saka, pa Gaganovas līniju vai vienkārši tāpat — aiz nezināšanas. Mūs te dēvē par draņķīgāko komandu visā Baltijas jūras pastāvēšanas laikā . ..

— Klusu, nejēga! — Uz galda nodimdēja dūre. Tas bija Glūda. Baku rētām nosētā seja viņam dega kā karsoni.

Vaivars pārsteigts paskatījās vecākajā mehāniķi un apklusa. Smieklu vilnis dila un plaka, un to nespēja pacelt arī vairs Juhana rēcošais bass. Telpā uz mirkli iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt Vaivara gumijas zābaku gurkstoņu, pārliekot auguma svaru no vienas kājas uz otru.

— Ka uz «Foreles» nav disciplīnas — es zināju jau Rīgā. Tāpat es zināju, ka pirmajā reisā jums nepagadījās sijķu tik daudz, cik būtu gribējies, un tādēļ pārmukāt no jūras ., Bet, par Gaganovu runājot, — Valdis juta, ka viņš tomēr spēj pasmaidīt, un tas deva spēku, — bet, par Gaganovu runājot, pēc jūsu sejas, Vaivar, es neticēju, ka lasāt arī avīzes. Tātad tomēr muļķis jūs neesat. Sēdieties!

Paklausīgi kā mazs bērns Vaivars apsēdās un, izbrīna acis ieplētis, skatījās kapteinī.

— Bet traļmeistars Zombergs? — Valdis tik negaidīti pagriezās pret nicīgi smīnošo vīru, ka tas samulsis piecēlās. — Jūs, Juhan Zomberg, zināt, kas ir Gaganova?

Atbildi ikviens izlasīja apjukušā traļmeistara sejā.

— Slikti, meistar... Lasiet avīzes, mācieties! Varbūt vecumdienās no jums patiešām iznāks īsts jūrnieks.

Valdī šobrīd nebija tik daudz drosmes, lai paskatītos Juhana zvērojošajās acīs, toties viņš pamanīja Zomberga dusmās savilktos pirkstus — spēcīgus, ar saplaisājušu ādu virs kauliņiem. Tās bija darba cilvēka rokas, un Valdim neviļus bija jādomā par to, vai kādreiz iztaisnosies tagad dūrē savilktie pirksti vai arī tie atslābs tikai tanī dienā, kad viņš, vīru uzticību neieguvis, atvadīsies no sava pirmā kuģa.

GO

— Vai ir kādi jautājumi? — Valdis paskatījās vīros.

Zvejas vīri klusēja.

Sākās Valda pirmā darbadiena uz «Foreles». Smags viltīgu un izsmējīgu jautājumu mākonis savilkās pār kapteiņa galvu. Vīri likās zaudējuši pēdējās zināšanu paliekas. Viņi neprata vairs neko. Rindā sastājušies, tie nopietnām sejām gaidīja padomus un rīkojumus. Valdis pacietīgi skaidroja un jutās kā akmens, kas veļas no kalna — sākumā lēni, tad aizvien ātrāk un ātrāk, kūleņus mezdams, neko ap sevi vairs neredzēdams un nesaprazdams.

— Pie velna! — beidzot viņš vairs neizturēja. Viņa priekšā stāvēja Orkānu Jeņķis ar šķīvi, uz kura, dekoratīvi sakārtotas, kvēloja marinētu biešu šķēlītes.

— Jūs esot prasījis ... Pavārs gan teica, ka uz paģirām labāk...

— Pie velna! — Valdis pār sevi vairs nevaldīja. — Es uz paģirām kādreiz cilvēku nositu!

— Ko jūs .. — Orkānu Jeņķis īsti neticēja, tomēr no vientiesīgā smaida viņa sejā vairs nebija ne vēsts. Durvīs viņš saskrējās ar bocmani.

— Biedri kaptein! — Neskatoties uz krietno gadu nastu, Lauva ienāca stūres mājā stalts un spēcīgs. — Otrais stūrmanis vēl nav ieradies, bet šodien jāsaņem produkti

— Jūs saņemsiet! — Valdī vēl plaiksnījās dusmas. — Otrais stūrmanis Lemesis atbrauks vakarā. Viņš palika — Valdis aprāvās. — Jā, saņemsiet jūs!

Bocmaņa seja nepatikā savilkās.

— Varbūt nav laika? Citas lietas? Es zinu — jāsaņem veļa, inventārs ..

— Ne jau es par to, kaptein. Kāda tur māksla — saņemt ēdamo Bet atbrauks, kā viņu tur sauc, tas jūsu Lemesis, un sāksies visa ķēpāšanās no gala. Skaiti pēc tam tējas paciņas, sver kartupeļus un gaļu .. Jānodod taču viss pēc saraksta, ar aktu.

Valdis vēroja veco jūrnieku. Stingrs, ar skaļu balsi un lietišķām kustībām Lauva stāvēja, plecus iztaisnojis, un savām dzidri tīrajām acīm raudzījās Valdī.

— Ak ar aktu, tu saki? Bet tad jau iznāk, ka mēs tev neuzticamies, ko?

— Vecajam dievam kostē visādi cilvēki skaitās... — Lauva vairījās no tiešas atbildes. Viņam patika kapteiņa atmestā jūsošana, tomēr lieta ar produktiem mulsināja.

Valdis pagriezās iešanai.

— Tātad norunāts, bocman. Ņem vīrus un strādā! Kas tad mēs, kādi garnadži? — Valdis izgāja no stūres mājas.

«Garnadži...» domāja Lauva. «Visādi gadās, arī garnadži. Ej tu zini ar šitādu te salasītu orķestri! Bet, ja jau tikai bailēs vien dzīvot, tad jau labāk .» bocmanis neizdomāja līdz galam.

Pēcpusdienā, kad pie kuģa sāniem piestāja automašīnas ar sāli, komandas vīri steidzīgi izklīda pa kajītēm. Šoferi pacietīgi gaidīja krāvējus, bet klājs atgādināja cilvēku pamestu pilsētu.

— Ei jūs, uz «Foreles»! Vai nevienas dzīvas radības te nav? — šoferi auroja kā mežā, un viņu niknums krājās. Valdis tobrīd atradās stūres mājā un ar saspringtu interesi gaidīja, kas tagad notiks.

«Nenāks neviens, tu redzēsi, ka nenāks .» nepazīstama balss likās čukstam pie pašas auss. «Tu taču zini, ka tādām lietām ir pārvaldes krāvēji, arī vīri to zina. Nenāks ..» Valdis spītīgi paberzēja ausi, un balss apklusa. Pie durvīm kāds bailīgi pagrabinājās, un pavērtajā spraugā pazibēja Lakstīgalas baltā cepure.

— Biedri kaptein, — pavārs runāja čukstēdams, lūpas tālu uz priekšu izstiepis. — Atbraukuši ar sāli. Bocmanis aizskrēja uz pārvaldi pēc produktiem, bet veči — Lakstīgala piesardzīgi paskatījās atpakaļ un pielika pirkstu pie lūpām. — Veči, salikušies kojās, saka. «Pie velna, lai lādē kapteinis, ja nemāk krāvējus noformēt .» Bļauj «Kas mēs viņam — amerikāņi kādi? ..» Bet pirmais stūrmanis savā kajītē, es pa durvju ventilācijas spraugu skatos, smejas un Juhanam saka

— Lakstīgala! — Valdis pārtrauc pavāru un, dūres aiz muguras paslēpis, paspēra soli uz priekšu.

Pavārs vēl nesaprašanā blisināja acis, bet viņa seja stiepās aizvien garāka, līdz sadrebēja apakšžoklis, un tagad vairs varēja dzirdēt tikai šoferu saniknotās balsis.

— Ja es vēlreiz dzirdēšu, ka tu staigā noklausīdamies .. es ... vispirms iekaustīšu, bet pēc tam ... pēc tam atdošu komandai mācībā

Lakstīgala pazuda kā atvarā ierauta skaida.

«Komandai,» Valdis sarūgtināts atkārtoja un dusmās sacirta zobus. «Vai tad tā ir komanda?»

Skaļi un valdonīgi pār visu kuģi iekaucās trauksmes sirēna. Vienreiz, pēc tarn vēl un vēlreiz. Valdis spieda signāla pogu ar tādu nepacietību un satraukumu, ka likās — visa viņa griba un spēks ietriecās katrā kajītē, izdrāzās uz klāja, pa visu kuģi un vēl tālāk — pāri duļķainajam kanāla ūdenim.

Vīri izbira uz klāja — pārāk pavēloši kauca sirēna. Bariņos sastājušies, tie smēķēja un drūmi blenza pāri sarkanajiem spīķeriem debesīs. Viņu lēnajās kustībās, šļūcošajos soļos Valdis redzēja un saklausīja protestu. Vēl mirkli atpakaļ viņš zināja, ko teiks vīriem, kā paskaidros, ka nav citas izejas, bet pēkšņi tas viss izgaisa un pazuda. Palika tikai smags klusums visapkārt un asins šalkšana ausīs.

— Sāli pārlādēs klāja komanda, — viņš runāja sakostiem zobiem, un balss Valdim pašam šķita pārāk klusa un aizsmakusi, lai to citi dzirdētu.

Bet vīri dzirdēja. Viņi pagriezās pret runātāju un gaidīja.

— Es atkārtoju vēlreiz — sāli pārlādēs klāja komanda. Darbus vadīs pirmais stūrmanis. Sāciet!

Neviens nepakustējās. Lai cik savādi tas arī nebūtu, vīri stāvēja savās vietās ne jau tādēļ, ka sāli tagad varētu arī nepārkraut, — viņiem likās dīvaini, ka neviens nelamājas un nesāk spriedelēt. Dziļajā klusumā Valdim aiz muguras pēkšņi noklaudzēja soļi. Pāri klājam savā lācīgajā gaitā gāja traļmeistars Juhans. Zodu krūtīs iecirtis, viņš izkāpa krastā un satvēra mašīnas borta skrūvi.

— Bet tu, — viņš norēcās tieši sejā neliela auguma šoferim, — no tavas vāvuļošanas nelāgi metas. Dzirdēji, kā cilvēkam jārunā?

Vīri uz klāja sakustējās. Aizsvieduši pāri bortam pusiz-smēķētos papirosus, viņi sekoja Juhanam.

Sai mirklī ierunājās pirmais stūrmanis Bauze. Visu laiku viņš stāvēja, atspiedies ar muguru pret vinču, un vienaldzīgi mētāja no vienas plaukstas otrā savas ārzemju šķiltavas.

— Klausieties, kaptein, — viņa vārdos ieskanējās kaut kas tāds, kas lika vīriem apstāties. — Nav labi, ka jūs jau pašā sākumā apkraujaties ar lieku šanci. Kādēļ cilvēkus mocīt? Es jūsu vietā ...

— Es jūsu vietā nefilozofētu. — Valdis devās atpakaļ uz stūres māju. Visu laiku viņš domās atkārtoja vienu vienīgu vārdu: «Juhan, Juhan ... Juhan .„,»

Tovakar darbi ievilkās vēlu. Valdis pat nemanīja, kā jūrā iegrima saule. Kad kapteinis izgāja uz klāja, vīri pašreiz beidza darbu ar mucām. Aiz kuģa vēlās siltas miglas piesūkusies tumsa. Skanēja tuvās pilsētas klusinātie trokšņi. Spilgti apgaismots, pār kanālu savu kūkumu slieca tilts, pastaigājās cilvēki. Tumsā starp ūdeni un debesīm zibēja kuģu signālugunis, daudzkrāsainas kā zvaigznes tveicīgā naktī.

Juhans līkņāja klājā pār izstieptu traļa tīklu. Valdis nogaidīja, līdz vīri saiet kajītēs. Brīdi padomājis, viņš tuvojās traļmeistaram. Tagad, kad uz klāja viņi palika divi vien, Valdis juta, ka ir kaut kas jāsaka, kaut kas labs, kaut kas tāds, no kā Juhans atliektu muguru un pasmaidītu.

— Biedri Zomberg, — Valdis nedroši iesāka un tai pašā acumirklī saprata, ka viņa izturēšanās ir bērnišķīga, ka vecais vīrs nemaz neilgojas viņa atklātības, bet atkāpties jau vairs nevarēja.

— Ja es jūs netraucēju es gribētu zināt jūsu domas par zvejas spaili.

Juhans atlieca augumu un neuzticīgi nopētīja kapteini.

— Zvejas spaili? — Pa to laiku, kamēr Juhans izdomāja atbildi, viņš paspēja sameklēt papirosus, aizsmēķēja, krietni izklepojās un vēlreiz pārprasīja. — Zvejas spaili?

Valdis pamāja.

— Vai tu savā tauriņa mūžā īstu siļķu trali esi redzējis?

— Ir gadījies

— Bet zvejot ar trali ir gadījies?

— Arī zvejot ir gadījies.

Juhans ilgi klusēja. Pēc tam paspēra soli uz kapteiņa pusi un iesāka īgnā, nicinošā balsī:

— Spailē savu degunu nebāz. Tādām lietām es esmu uz kuģa. Bet tu, — Juhans sevī kaut ko pārlika, — tu gādā par pārējo. Ja tur, — traļmeistars pameta ar galvu uz jūras pusi, — cilvēkus no lieka tramdīsi, zvejot nejēgsi — goda vārds, tikko pārnāksim, purnu izdauzīšu. To tev pasaku es — es, Juhans Zombergs, Ziemeļjūrā, — pamanījis, ka Valdis gatavojas iet, Juhans satvēra kapteiņa frenča atloku, — Ziemeļjūrā mans vārds kaut ko vēl nozīmē!

— Eli, Juhan, Juhan, es tev gribu palīdzēt, bet tu kā mencu bullis rij ēsmu aizvien dziļāk un dziļāk. Visi taču vienu darbu darīsim ...

Juliāns palaida kapteiņa atloku un apsēdās uz zivju kastes. Ilgi viņš ar zābaka purnu viļāja tīklam piesietu ķēdes slogu, tad piecēlās, izvilka no kabatas atslēgu saišķi un devās uz kuģa priekšgalu.

— Divi traļu tīkli. — Atslēdzis baķa durvis, viņš rādīja kārtīgi saritinātus linuma baķus. — Trešais uz klāja. Virves jāpārdzen, soli jāsien, bet mūsējie — pat tīkla aci aizsiet neprot. Drifternieki... Ko tu no tādiem prasīsi — sadzīti kā pie tranšeju rakšanas ...

īsi pec pusnakts, kad uz «Foreles» klāja uzkāpa otrais stūrmanis Mārcis Lemesis, viņš prožektora gaismā pamanīja divus stāvus ar saivām rokās.

— Valdi! — vienā no viņiem pazinis kapteini, viņš sauca. — Vecais grēka gabal, es nāku ar labām ziņām un laikā.

Ja līdzās nebūtu Juhana, varbūt Valdis pamestu nepabeigto trali, ieskrietu kajītē un, klausīdamies Mārča stāstā, ar acīm aprītu Unas vēstules rindas, bet tagad viņš teica

— Labi, ka tu atbrauci, Mārci. Sameklē, Juhan, vēl vienu saivu — pa trijiem ies ātrāk.

Juhans saivu atnesa. Neuzticīgi nopētīja Mārča spīdīgās uzšuves, sēja tīkla slogus un klausījās otrā stūrmaņa prātīgajā valodā. Prātīgajā tādēļ, ka uzreiz varēja redzēt, ka otrinieks no traļiem kaut ko saprot

Izstāstījis nelaimes gadījumu sīkumos, Mārcis izvilka no kabatas aploksni.

— Labā roka Unai ieģipsēta, tādēļ rakstīju es — Mārcis samulsa. — Būtu jau varējis tev visu atstāstīt tāpat, bet Una gribēja, lai rakstu Lai tu visu zinātu, lai es neko nepiemirstu

Valdis bija pārāk satraukts, lai ieklausītos Mārča balsī. «Mīļais Valdi,» atlocījis papīra lapu, viņš lasīja. «Nedusmojies, ka es to saku pirmā. Tava Una.»

Valdis pazina Mārča rokrakstu — ieslīpi, apaļi burti, savijusies viens aiz otra kā pieneņu virtene, tie ļoti atgādināja Unas rokrakstu.

«Tava Una ...» Valdis pacēla acis uz Mārci. Zēnu dienu draugs un dzejnieks vērās kanāla tumšajā ūdenī. Viņš neredzēja sev pievērsto Valda skatienu. Šai mirklī viņš ap-skauda Valdi, apskauda viņa veiksmi darbā, viņa mūžīgo nopietnību un sīksto gribu. Apskauda viņu par visu

to tādēļ, ka tieši tāds Valdis patika Unai. Un pēkšņi juta, ka pats ir neveiksminieks.

Vēl šorīt, kad Una lūdza uzrakstīt vēstuli, Mārcis cerēja, ka tie būs tikai daži silti un draudzīgi vārdi —kādus Una varētu sūtīt arī viņam. Vēl rakstot, Mārcis cerēja kaut ko. Tikai tad, kad Una, neizprotamā tālē vērdamās, beigās pateica «Tava Una», Mārcis saprata visu. Bet vai tad domas par tādu meiteni kā Una var aizmest? Mārcis nevarēja. Valdis varbūt to izdarītu — nedomātu vairs, un viss. Bet Valdis bija Valdis. Tādēļ jau Una viņu mīlēja — kluso, stipro, spītīgo Valdi. Tikai neveiksminieki rakstīja pantiņus un cerēja.

— Mārci! — Neveikls un samulsis Valdis aizvilka Mārci tālāk no gaismas un Juhana. — Tu daudz man palīdzēji, veco zēn, paldies! Es to vienmēr atcerēšos.

— Ir jau labi, Valdi. Nepaliec salkans. Tādas lietas piestāv pantu kalējiem ...

Uz klāja nomainījās sardze. Noklusa trokšņi, tikai straume steidzās uz jūru, nemierīga kā cilvēku dzīve.

Nākošajā dienā uz kuģa ieradās komisija. Vīri formas cepurēs ar spīdošiem nagiem un dokumentu mapēm padusēs sakāpa uz klāja un, galvas atgāzuši, pētīja takelāžu, paviļāja pa tukšai mucai, aptaustīja enkurspilves koveri-ņus. Pie pārštagas kā cilpā iekļuvis, spārnus nolaidis putns bezvējā karājās «Melnais Pēteris» — zils signālka-rogs ar baltu kvadrātu —, vēstīdams, ka kuģis gatavs iziešanai jūrā.

Komisija apmierināta devās uz kapteiņa kajīti.

Valdis saīdzis sagaidīja atnācējus. Nakts viņam bija pagājusi, iepazīstoties ar kuģa dokumentāciju, nozvejas plāniem un cilvēku sarakstu. Palika vēl simtiem nepārbaudītu lietu, nenoskaidrotu jautājumu, bet reisa uzdevumā bija ierakstīts nepielūdzams datums — 28. jūlijs. Tāds bija rīkojums. Kāda jēga būtu lūgt vēl pāris dienu krastā — sezonas zveja Ziemeļjūrā tagad pašā karstumā, un «Forele» pašreiz ir vienīgais kuģis, kas nepilda plānu. Stāstīt par to, ka viņš vēl nepazīst komandu, ka cilvēkiem traļu zveja sveša, — ko tas dotu? Ne jau šais nedaudzajās dienās, kuras viņš varbūt izkaulētu, cilvēki apgūs jaunos zvejas paņēmienus ... Un vai malā iespējams tik labi cilvēkus iepazīt kā jūrā?

Valdis apsēdās un aizsmēķēja. Tagad viņš ar nepacietību gaidīja brīdi, kad kuģis atstās ostu. īstais darbs sāksies tur — jūrā.

īsumā paskaidrojis, kur pašreiz zvejo pārējā flote, komisijas priekšsēdētājs atvēra piezīmju bloku un, pildspalvu pacēlis, nevaļīgi noprasīja.

— Vai kapteinim būs kādas pretenzijas? Tas ir, izņemot materiālu sagādi. Mēs jums devām visu, kas vien atradās mūsu noliktavās. Es domāju — pretenzijas attiecībā uz cilvēkiem ..

Valdis klusēja. Kā raibā parādes gājienā gar acīm aizslīdēja kuģa ļaudis: bocmanis Lauva, viltīgais balamute otrais mehāniķis Vaivaru Imants, traļmeistars Juliāns, Orkānu Jeņķis ar jūrnieka bārdu un raibo kreklu, Lakstīgala, Mārcis .. un Valdis teica.

— Nē, pagaidām nekādu iebildumu nav

Valdis dzirdēja pats savu nedrošo balsi, un viņš saprata, ka tēvocis Mārtiņš par sava dēla stāju šai brīdī nepriecātos.

«Ķīselis,» tēvocis teiktu.

— Nu lūk! — komisijas priekšsēdētājs atviegloti nopūtās. — Tad jau viss kārtībā. Varbūt jūs paaicinātu vecāko mehāniķi un pirmo stūrmani — iespējams, ka viņiem kas sakāms.

Ar bakurētaino Glūdu nekāda lielā runāšana neiznāca.

— Mašīnas mums jaunas, — lielajā plaukstā bīd-mēru svārstīdams, viņš teica. — Par mašīnām es galvoju, un cilvēki es domāju — sastrādāsimies. Man tas ir viss. — Glūda grasījās iet, bet komisijas priekšsēdētājs ar mājienu viņu aizturēja.

— Paklausīsimies kapteiņa palīga Bauzes domas. Jūs abi bijāt pirmajā reisā un, ja tā var teikt, tagad esat komandas sirds un kodols.

Bauze negribīgi paraustīja plecus.

— Manas domas jūs jau zināt. Jau pēc pirmā reisa es lūdzu mani no «Foreles» norakstīt. Jūs arī zināt, kādēļ. Bet pašreiz, — viņš ironiski pamāja uz kapteiņa pusi. — pašreiz, man liekas, nekas labāks nav gaidāms.

Telpas klusumā pulkstenis retiem, smagiem tikšķiem skaitīja sekundes.

— Es nezinu, vai pārvalde rīkojusies pareizi, uzticēdama kuģi nepieredzējušam cilvēkam. Labums no tā nevar būt nevienam, arī kapteinim pašam ne. Tikai mokas.

Tra|meistars mums pagaidām ir vienīgais, kas Ziemeļjūrā zvejojis ar traļiem, un viņa domas ir — Tagad Bauze pavērās tieši Valdī. Tā skatās uz bērnu, kad tas lielajiem apnicis ar savām runām par jūras zirgiem un degunradžiem. — Kā viņš teica, biedri kaptcin? «Ar jums mēs kā cirvis pār bortu .» Varbūt es neizsakos pietiekoši skaidri, bet apmēram tādas ir komandas domas.

Valda kabatā krakšķēdama salūza sērkociņu kastīte.

— Pagājušā reisā, — vēl aizvien vārdus slinki veldams, atsāka stūrmanis, — es

— Par pagājušo reisu tu labāk nerunā, Bauze! Tik vien jau no tevis bija tā labuma, ka palīdzēji komandai nodzert līdzpaņemto alu. Arī šņabīti nesmādēji, ja kādam bija aizķēries.

Valdis ar pateicību klausījās Glūdas rāmajā valodā. Tā skanēja cauri tālai motoru dunoņai klusa, skaidra, spirdzinādama.

— Neviens mēs neesam jūrnieki piedzimuši, bet tā kārtība, kāda pie mums tagad, vienu otru par jūrnieku pataisīs. To jūs varat man ticēt.

— Jums kā kuģa vecākajam mehāniķim būtu pienākums paskatīties tālāk. Ka tikai beigās pašam neiznāk nagus grauzt

— Savus pienākumus es zinu, Bauze. Neaizmirsti tikai savējos! Atļausiet iet? — Glūda pagriezās pret Valdi, draudzīgi uzsmaidīja un aizgāja.

Pirmais attapās komisijas priekšsēdētājs. Iespiedis piestampātajā portfelī piezīmju grāmatiņu, kurā pa visu laiku tā arī nepaguva neko ierakstīt, viņš piecēlās un pastiepa Valdim roku.

— Nu, tad laimīgu ceļu, kapteini Nepievil, paļaujamies mēs uz tevi. Parādi klasi! Tikai par savu palīgu, — viņš ar plecu draudzīgi pastūma stūrmani, — par Bauzi, tu neuztraucies! Viņam asa mēle, bet sirds plaša. Kreņķējas cilvēks, par naudu domā. Citi zvejo, bet viņš pārvaldei pāris simtu vēl parādā. Katram sava kapeika dārga, nekas, gan sadziedāsities.

Valdis zināja, ka kapteiņi atvadoties izņem no atvilktnēm pa pudelei, piedāvā un iedzer paši, cītīgi noklausās malas cilvēku tēvišķīgās pamācības un dzirdēto tūlīt aizmirst, kā aizmirst izsmēķētu papirosu. Tā tas ir bijis vienmēr, kopš Valdis pazīst kuģus un jūrniekus. Arī šoreiz tas nebūs citādi. Tēvoča Mārtiņa vecais konjaks dzirkstī glāzēs. Komisijas vīri krastā nav visu paspējuši izrunāt.

Tagad tie stāsta cits citam nopietnas lietas, slavē dzērienu un sit Bauzem uz pleca.

— Nelauzies, stūrmani Redzi, kas tev par kapteini! Kas par to, ka tāds uzvārds pagadījies (piedodiet, kaptein) Nenožēlosi, ka es tev saku .

Valdis veras logā. Pēc divām stundām kuģis atstās ostu. Krastā pulcējas pavadītāji. Sievietes nāk ar ziediem. Jūlija svelmē tie apvītuši — bet vai tad tas ir galvenais? Cilvēki pavada zvejniekus jūrā . Liekas, ikvienam kāds atnācis. Vienīgi viņam pašam un Mārcim neviena nav Una ir slimnīcā. «Ja nebūtu slimnīcā .» domā Valdis, bet izdomāt nepaspēj.

Pa piestātnes dēļiem nāk Juhans. Vaļējā vatenī, kailām krūtīm. Aiz viņa streipuļo Orkānu Jeņķis un vēl daži. Dziesma ir skaļa, to dzird visi, arī stūrmanis Bauze. Viņš pieceļas un atver iluminatoru.

— Palūkojieties, — viņš saka komisijai. — Lūk, te viņi ir — atskurbtuves inventārs. Ar tādiem pat uz elli neērti kopā braukt, pat suņi bēg, bet jūs man potējat — nopelnīsit! — Stūrmanis varbūt pat nospļautos, ja te nebūtu kapteiņa kajīte. Piestātnē noklust dziesma, un kāda balss sauc Valdi.

— Kaptein! B, kaptein, tas esmu es — Juhans. Tu redzi — es esmu piegāzies kā pēdējais draņķis. Bet tās ir beigas, goda vārds. Dzirdi? Beigas! Šovasar Juhans tev parādīs, kur Skočos siļķe pa šo gadalaiku mētājas. Dzirdi?! To tev parādīs Juhans Zombergs. E, kaptein, tu dzirdi? Par tavu uzvārdu man nospļauties. Mans mīļākais ir jūrnieks

Valdis aiztaisīja iluminatoru.

Noliktajā laikā «Forele» atstāja ostu. Tās atvadu signālam neviens neatbildēja — ostā snauda kuģi bez balsīm, bet lielā flote atradās tālu, miglas ietītās Anglijas piekrastē.

Vēl ilgi pāri vasaras novakarē iegrimušās pilsētas namiem kopā ar kaijām lidinājās tālē gaistoša kuģa balss.

* * *

īsi pirms pusnakts, kad Mārcis ienāca stūres mājā pieņemt sardzi, viņa kajītes biedrs trešais stūrmanis Ainis Galdiņš aizvēra sardzes žurnālu un piegāja pie loga.

— Redzi?

Aiz kreisā borta tālas un mazas kā zvaigznes mirdzēja sīkas ugunis.

— Bornholma, — viņš teica, un pēc viņa balss Mārcis saprata, ka jāklausās tālāk. — Pieder Dānijai. Iedzīvotāju gandrīz tikpat, cik Liepājā. Nodarbojas ar zvejniecību, zemkopību, strādā granīta lauztuvēs, nekāda lepnā dzīve tur nevar būt. — Aiņa balss skanēja zēniski smalka, arī jūrnieka mundieris nespēja noslēpt viņa sīko augumu, un Mārcis nevi|us atcerējās jūrskolu. Tas nemaz nebija tik sen, kad viņš ar Valdi deldēja skolas solus, vasarās devās prakses braucienos ... Pēdējā kursā viņi iepazinās ar Unu, kopš tā laika tad arī Mārcis sāka rakstīt dzejoļus un nopirka bārdas skujamo aparātu ...

— Nu, bet tālāk? — Mārcis kavējās atmiņās un jautāja ne jau tādēļ, lai pārbaudītu Aiņa zināšanas.

— Tālāk? Ja tevi tas interesē, tad vienpadsmitajā gadsimtenī zviedri Bornholmas vikingu ligzdu aplaistīja ar svētītu ūdeni, un no tā laika veco jūrnieku vienīgā privilēģija bija tā, ka garīgās baznīcu dziesmas viņi drīkstēja dziedāt savā dzimtajā dāņu valodā. Sešpadsmitajā gadu simtenī pie Bornholmas notika vairākas jūras kaujas starp dāņiem un zviedriem ...

Stūres mājas tumsā Mārcis neredzēja Aiņa seju. Viņš neredzēja, kā spulgo viņa pelēkās acis, cik piesarkusi un līksma ir trešā stūrmaņa vasaras raibumiem noklātā seja. Viņš dzirdēja stāstu par senajiem vikingiem un priecājās, ka tieši Ainis ir viņa kajītes biedrs, ka viņi abi kādreiz runās arī par dzeju, skaistiem cilvēkiem, laimi, par daudz, daudz ko.

Tumsā izgaisa Bornholmas ugunis. Jūlija tveicīgās nakts ieskauts, kuģis ar smailo priekšgalu šķēla jūdzes, aizvien vairāk attālinādamies no dzimtā krasta.

Četros no rīta maiņu pārņēma pirmais stūrmanis Bauze. Vispirms rūpīgi pārbaudījis ierakstus kuģa žurnālā, viņš ilgi pētīja uz kartes nolikto Mārča kursu. Viņa gaita un kustības bija drošas un tai pašā laikā tādas kā lapsai — klusas, vijīgas. Viss, kam vien viņš pieskārās ar saviem veiklajiem pirkstiem, pat tāds nieks kā sekstants, ieguva neparastu vieglumu un paklausību. Vienīgi Bauzes smaids Mārcim nepatika. Tā smaida pieaugušie, staigādami starp bērnudārza zemajām, miniatūrajām mēbelēm.

— Nu, kā iet, otriniek? — Bauze bija tikko skuvies, un stūres māja sāka smaržot kā kafejnīca, kad tajā sēž bez-

darbībā nomocījušās sagādes aģentu dzīvesbiedres. — Brī-num taisni kursā esot noturējušies

Mārcis neatbildējā, tikai atzinīgi ar galvu pamāja uz stūres vīru.

Orkānu Jeņķis nopietni spaidīja stūres ierīces pogas. Biksēm pārlaistā spilgti izraibinātā kreklā, tumšās bārdas apaugušo zodu izslējis, viņš cītīgi vēroja kompasu.

Bauze stūres vīrā pat nepaskatījās. Apsēdies uz izbīdāmā sēdekļa, viņš atvēra logu, un telpā ieplūda svaigs, pēc jūras ūdens un miglas smaržojošs gaiss.

— Tavs kapteinis visā nopietnībā gatavojas pie mums te atvērt kaut kādu universitāti. Šorīt desmitos būšot praktiskas teorētiskas mācības. «Kas tas ir — tralis, un kā ar viņu zvejot». It kā to varētu tā vienkārši iemācīt un pie tam vēl viņš, puika! Pietiks Juhanam pavērt muti, un tavs Nulle sāks stostīties kā epileptiķis .

Mārcis nodūra galvu un pasmaidīja. «Maz tu pazīsti Valdi,» viņš domāja. «Varbūt mūsu kapteinis vēl nezina, kā pieņemts ēst zivis smalkā sabiedrībā, ar vienu dakšiņu vai divām, bet, kā dabūt zivi tralī . te nu tev, Bauze, nāksies savus uzskatus pārkoriģēt.»

— Bet vīri ar trali taču jāiepazīstina, kā tad citādi? — viņš skaļi teica.

— Jāiepazīstina? — Bauze pagriezās pret Mārci ar visu augumu. — Skaidrs, ka jāiepazīstina. Tikai ne tā. Savāc uz kuģa visādus salašņas, kas trali pat redzējuši nav, un uzreiz — aidā! — zvejojiet! Drifteru tīkli dārgi, traļi desmitreiz lētāki, tātad, lūdzu, esiet novatori! ... Ar vienu pašu Juhanu mēs nekur tālu netiksim.

— Tā nu īsti nav — Mārci kaitināja Bauzes pašnāvnieka tonis. — Kapteinis traļu zvejā nav pirmo reizi; mēs pagājušā gadā

— Mēs . Var jau būt, ka jūs kaut ko arī jēdzat, — bet ko tas dos? Pie traļa taču strādās matroži, mēs savus pirkstus sāļajā ūdenī nemērcēsim, bet matroži Nu, paskatāties uz šo te bārdaini. — Bauze sašķobīja lūpas un pievērsās Orkānu Jeņķim. — Jūrā kādreiz esi bijis?

Stūres vīrs, kā palīdzību gaidīdams, vispirms paskatījās Mārcī, pamīņājās un sadrūma.

— Nepiesienies! — Jaunā puiša acis satumsa spītā. — Baigais lohs .. Manējs ezerā ar jahtu vienmēr gāja pa pirmo pleķi. Es nav no freijeriem, manējs no sāļa ūdens neraustās ..,

Bauze pat neapvainojās, tikai pašūpoja galvu un pasmaidīja — žēli, kā pie tikko izrakta kapa ..

— Tu dzirdēji? Un šitiem tavs kapteinis šodien mēģinās ieskaidrot, ka traļu zveja ir daudz ekonomiskāka par drif-tertīkliem, ka mums jāpieliek visi prāti un spēki, lai siļ-ķīte uz tirgus maksātu vismaz divreiz lētāk

Mārcis zināja, ka vēlāk kajītē, visu prātīgi apsverot, viņš pavisam drīz atspēkotu pirmā stūrmaņa žultainos apgalvojumus, bet uzreiz viņš neprata atbildēt. Valdis gan to izdarītu, Valdis runāja maz, bet, ja viņš ko teica, — ar cirvi neizcirtīsi.

Mārcis sarūgtināts paņēma no plauktiņa savu cigarešu paciņu un devās uz kajīti līdz brokastīm nosnausties.

Jūlija pēdējās dienas pieturējās siltas, ar augstām, skaidrām debesīm un tikko jaušamā miglā ietītu tāli. Brīžiem no neredzamas, apvāršņa malā iegrimušas zemes atlidoja kaijas. Klusi, spārnus izplētušas, pārlidoja kuģim un pazuda zilgmē. Gaiss virs galvām stāvēja viegls, caurspīdīgs un virmojošs, un debesu svītra pamalē likās saplūdusi kopā ar ūdeni. Visapkārt kuģim stāvēja žilbinošs plašums — kluss un varens jūras plašums —, tāds, kādu to cilvēks ierauga un iemīl, atrazdamies tālu no visiem krastiem svelmainā bula dienā.

Komanda strādāja uz klāja. Taisnību sakot, strādāja traļmeistars Juhans, pārējie, kreklus nometuši, ar saulei pagrieztām mugurām stāvēja rindā kā kara komisariāta pieņemšanas komisijā un garlaikodamies sekoja Juliānā kustībām.

Ar vateni mugurā traļmeistars klusēdams rādīja, kā pacelt un nostiprināt traļa durvis, kā ar vienu sitienu atvērt aizturbloku, kur jāstāv, lai, durvīm ūdenī krītot, neiemestos uz galvas tām līdzi. Viņš nerunāja, nepaskaidroja — viņš strādāja nopietni, nesteidzīgi, bet prasmīgi.

No malas skatoties, vīriem viss šķita pavisam vienkāršs. Nē, patiešām, nu kas tur liels — pieturies ar kreiso roku pie metāla loka, nedaudz pārliecies pāri bortam un ar labo labo, bāc! Bloks atveras, un traļa durvis ar žvadzoņu pazūd dzelmē. Bleķis Kurš gan nepazīst Juhana niķi — vienmēr saviem traļiem piedēvēt nezin kādas tur noslēpumainības un vienkāršas lietas sarežģīt tiktāl, ka galva sāk griezties. Tagad pat: nu kas tur slikts, ka Or-

kānu Jeņķis tieši šobrīd aplūko kabatas spogulītī savu bārdu? Vai tādēļ jāpiesienas? Bet Juhans jau rēc:

— E, tu nelaikā dzimušais, panāc Šurp!

Juhana rēkšana Orkānu Jeņķi sevišķi neuztrauca. Pamatīgi noglabājis kabatā spogulīti, viņš mirkli pamīņā-jās, kā to dara cilvēki ar sabristiem apaviem, uzkāpjot uz kājslauķa, un, plecos šūpodamies, nostājās blakus traļ-meistaram.

— Kāp augšā! — komandēja Juhans.

Orkānu Jeņķis uzrāpās uz borta, apskāva metāla arku un gaidīja.

— Ai-ziet! — pēkšņi un dobji kā līnijkuģis norēcās Juhans.

Orkānu Jeņķis nesaprašanā pārlika auguma svaru no vienas kājas uz otru un nevainīga bērna acīm paskatījās Juhanā.

— Ai-ziet! — rēca līnijkuģis.

Likās, Orkānu Jeņķis beidzot saprata, ko no viņa prasa. Laipni uzsmaidījis traļmeistaram, viņš nolēca uz klāja.

— Tu negrantē — viņš iesāka, bet nepabeidza. Juhans nesita ar spēku, viņš tikai pacēla plaukstu, bet ar to pietika — Orkānu Jeņķis jau sēdēja sizāļu tauvu kaudzē.

— Ja teikts «ai-ziet», tad durvīm ir jākrīt. Skaidrs? — Juhanā klausoties, varēja domāt, ka viņš turpina nelaikā pārtrauktu interesantu stāstījumu. — Var gadīties, ka tādā brīdī nāk vilnis, «īsts Andrejs», bet tu dzirdi «ai-ziet» un, ja bail, aiztaisi acis, bet durvīm

Starp drūmo lektoru un klausītājiem nostājās kapteiņa palīgs. Pamanījis Bauzes sakrunkoto pieri, Juhans apklusa.

— Tādus niķus tu aizmirsti, Zomberg! Nagus nepalaid! Te nav pirātu kuģis. — Bauze nedaudz pagriezās. Tagad viņu dzirdēja arī kapteinis stūres mājā.

— Varbūt Nulle tevi pilnvarojis tā rīkoties, bet mēs, komanda, to nepieļausim. Tas ir zemiski. — Bauze gribēja iet un saskrējās ar kuģa zobgali Vaivaru Imantu.

Liels un masīvs kā kalns otrais mehāniķis stāvēja, kājas iepletis, un viņa pavērtās lūpas nemaz nepūlējās apslēpt smīnu.

— Žēlsirdība, stūrman, cik man gadījies dzirdēt, visspēcīgāk izpaužoties tieši šajos platuma grādos. Un arī tikai tad, ja nav labs garastāvoklis. Nu, kas te notika? Ne vienu vien te vajadzētu iekaustīt...

— Vaivar, izbeidziet! — atskanēja no stūres mājas. — Kauties jums neviens nav atjāvis.

Jau pēc mirkļa kapteinis atradās starp zvejniekiem.

Komandu šis atgadījums drīzāk uzjautrināja nekā satrauca. Vīri zirgodamies stāvēja ap sēdošo Orkānu Jeņķi un izteica neizpildāmas pamācības.

— Zomberg, — Valdis pievērsās traļmeistaram.

Uzrunātais pagrieza galvu, bet turpināja kārtot tauvas

galu.

— Zomberg, atvainojies Bērziņam!

— Ko? — Juhanam rokas pārstāja darboties, bet dzīslas uz viņa muskuļotā kakla piepampa zilas un mezglainas.

— Pasaki matrozim Bērziņam, ka tu pārsteidzies, varbūt ko citu, bet pasaki, Juliān, tā vajag!

Kapteinis aizgāja. Atliecis muguru, Juhans ar piedurkni pārvilka pār sviedru norasoto pieri, un viņa apjukušās acis it kā teica:

«Par ko, vīri? Vai tad es nepareizi? ...»

Juhana seja pauda tādu pazemojumu un sāpes, ka vīriem grūti bija viņā skatīties.

Motoram strādājot, tikko jaušami drebēja kuģa klājs. Aiz borta «Foreles» priekšgalā vienmērīgi šalca vilnis, un šai pierastajā un gandrīz nedzirdamajā čaboņā negaidot ieskanējās Orkānu Jeņķa stieptā, lēkājošā balss.

— Vecais, tu paklausies, — iesānis tuvodamies Juliānam, viņš teica. — Manējais domāja, ka tu fīrē mani atpakaļ uz deķa. Būtu tu meldējis, ka «aiziet», — viņš mēģināja atdarināt Juhana balsi, — būtu manējais zinājis, ka «ai-ziet» nozīmē sist ar dūri pa to bleķa gabalu, tu domā, mums būtu iznākusi šitā baigā pūkas mešana? Nelauzies, viss ir iekš ordnunga .. — Orkānu Jeņķis samierinoši pastiepa roku.

īsu mirkli Juhans vērās izstieptajā plaukstā, tad drūmi nopētīja vīrus, visus pēc kārtas, un, pārliecinājies, ka neviens nesmaida, nobraucīja savu rūsas pārklāto sauju gar biksēm un satvēra Jeņķa tievos pirkstus.

— Eh tu, vardulēn, — viņš noteica, un vīri pirmo reizi dzirdēja Juhana balsi tik aizsmakušu un nedrošu.

Tuvojoties Zundam, mācības pārtrauca, un vīri, uzvilkuši kreklus, izklīda gar kuģa bortiem. Uz klāja iznāca arī Mārcis ar trešo stūrmani Aini. Drīz ap viņiem stāvēja visi no sardzes brīvie zvejnieki. Saulē samiegtām acīm,

uztraukumā piesarcis, Ainis stāstīja. Viņš runāja ātri, brīžiem apstādamies, un tad likās, ka savā neizsmejamo zināšanu grāmatā viņš pāršķirtu nākošo lapu. Aiņa stāstījumā gadu skaitļi mijās ar kvadrātkilometriem, iedzīvotāju biezību un Dānijas flotes tonnāžu. Pārsteigtie vīri pārmaiņus vērās te svešajos krastos, te Aiņa satrauktajā sejā.

«Va velns,» likās sakām viņu skatieni. «Tīrais puika, tas mūsu trešinieks, bet tādām lietām taču vajadzīga galva! .»

Vienīgi bocmanis Lauva smaidīja. Kā tēvs, kas priecājas par dēla zināšanām. Brīdi pa brīdim viņš nobraucīja ūsas, sevišķi tādos brīžos, kad Ainis pieminēja seno vikingu drosmīgos jūras braucienus, sak: «Ne to vien mēs zinām. Mēs varam pastāstīt vēl trakākas lietas .»

Juhans neskatījās garāmslīdošajos krastos. Papirosa iemuti zobos maldams, viņš nenolaida acis no Aiņa lūpām; tikai izdzirdis teiksmu par dāņu princi Hamletu, viņš pēkšņi izslējās un, izņēmis no Mārča rokām binokli, pavērsa to pret zaļgani pelēku celtni krastā. Paskatījās vienreiz, tad vēl un vēlreiz. Ainis apklusa.

— Reizes trīsdesmit esmu gājis te cauri, bet par tādām lietām nebiju dzirdējis, — Juhans to teica tikai Ainim, un viņa sejā pazibēja izbrīns. — Ko tad tu pagājušā reisā turēji mēli aiz zobiem, trešiniek? Būtu kaut Juhana balss pārtrūka. Varbūt viņš atcerējās pagājušā reisa paģiras, kas pārstāja plosīt galvu tikai Ziemeļjūrā, varbūt viņš domāja par ko citu — Juhans klusēja. Tikai kopš šīs īsās sarunas traļmeistaru Juhanu un Aini komanda vēlāk redzēja šad un tad kopā. Vīri melsa, ka tieši no Aiņa viņš uzzinājis patiesību par Gaganovu, var jau būt. Par to, ko viņi runāja, zināja tikai viņi paši — mazais trešinieks un traļmeistars Juhans Zombergs.

Kategata šaurumā «Foreli» sagaidīja tumsa un di-nungs — smagi un apaļi bezvēja viļņi.

Kuģim ejot caur Zundu, pie stūres stāvēja Valdis. Tagad to nomainīja Mārcis. Nosaukuši kuģa kursu, nomainījās arī stūres matroži. Aiz sienas sīca un šņāku-ļoja radiostacija. Laiskajos viļņos kuģis cēlās un grima kā šūpolēs. Tumsa stāvēja aiz loga un stūres mājā. Blāvi mirgoja vienīgi kompass, bet gaismas no tā bija tik maz, ka Mārcis nevarēja saskatīt Valda seju. Un viņi klusēja abi. Klusēja un domāja. Mārcim likās, ka beidzot ir pienācis laiks izskaidrot, kāpēc viņš vēl nav paspējis ieiet

pie Valda un parunāties. Viņš gribēja Ui;u, pašreizējā situācijā nez vai būtu labi, ja komandas vīri ievērotu viņu draudzību . Mārcim nedeva mieru arī citas domas — viņš gaidīja, ka Valdis kaut ko ieminēsies par Unu, kaut vai dažus vārdus, bet Valdis klusēja, un Mārcis, kautrēdamies no stūres matroža, nezināja nekā cita kā sameklēt cigaretes un aizsmēķēt.

— Pēc divām dienām būsim pie Dogcra sēkļa, — tumsā no tās vietas, kur stāvēja Valdis, ieskanējās nogurusi balss. — Liekas, viss iet tāpat kā citām reizēm, vai ne, Mārci?

Mārcis juta drauga balsī dziļi slēptu nemieru, bet šobrīd viņam svarīgāka likās atziņa, ka viņu attiecībās nekas nav mainījies. Mārcis nemeklēja cēloni nemieram un satraukumam, kas Valdim neļāva tagad vienkārši aiziet no stūres mājas, nokāpt salonā pie komandas un skatīties filmu «Babete dodas karā». Viņš nezināja, ka pirms dažām minūtēm te bija stāvējis stūrmanis Bauze un devis kapteinim parakstīt pavēli. «Ievērojot traļmeistara Zomberga huligānisko izturēšanos, ar kuģa pavēli izteikt rājienu.» Mārcis nezināja, ka Valdis pavēli nav parakstījis un tādēļ viņam ar stūrmani bijusi smaga saruna. Ka Valdis nav noturējies un pateicis. «Labāk uz kuģa trīs tādi huligāni nekā viens stūrmanis — sausiņš!» Mārcis nevarēja zināt arī to, ka Bauze bija aizgājis pie vecā mehāniķa Glūdas, žēlojies tur un asi nosodījis kapteini.

Vecais Glūda sava mūža lielāko daļu bija pavadījis uz jūras. Jau zēna gados, strādādams par kuģa puiku uz buriniekiem, viņš bija apbraukājis neskaitāmas ostas, šķērsojis jūras un okeānus un jūrnieku dzīvi pazina labāk nekā savu biezo kabatas pulksteni. Sirmā mehāniķa taisnīgumu zināja visa komanda. Pie viņa nāca pēc padoma, pie viņa dažos mirkļos atšķetinājās un norima strīdi. Komanda uzticējās Vecā taisnīgajiem lēmumiem. Vīri cienīja Veco un klusībā baidījās no viņa.

Stūres mājā ienāca Glūda. Mehāniķa pirkstos čaukstēja pavēles papīriņš, kad viņš teica.

— Kaptein, ja tev būtu kāds brīdis laika, mēs varētu ieiet pie tevis kajītē. Vajadzētu parunāties.

Valdis dziļi un noguris nopūtās.

— Runā vien, nav mums ko slēpties ...

— Velns viņu būtu rāvis, to Bauzi, — Iesāka Glūda, bet tad, pametis acis uz stūres matrozi, pārējos vārdus it kā norija. — No vienas puses — galvenais taču ir disciplīna, no otras,.» es tevi saprotu, bet kauties, redzi, uz kuģa tomēr... Un tas, ka tu viņu par sausiņu, — vai tā vajadzēja? Pēc mana prāta .,

— Pēc tava prāta, varbūt var arī citādi, bet kapteinis esmu es. Es negribētu, ka jaucas manās lietās, — Valdis runāja lēni, bet viņa balsī nebija dusmu, tikai nogurums. Tā runā cilvēks, kas, ar milzīgām grūtībām izbridis purvu, uzkāpis stāvā kalnā, ierauga sev priekšā necaurejamu brikšņu. Arī brikšņa ir jāiziet, tādēļ cilvēks aizver acis un streipuļodams dodas pretī zaru savītajai sienai spītīgs un nedomādams.

Glūda klusēja. Mārcis nezināja, vai vecais mehāniķis saprot to, kas norisinās Valda dvēselē. Glūda tikai stāvēja un klusēja. Pēc tam čaukstēdams saplīsa papīrs, atvērtajās durvīs uzvēdīja jūras gaiss — un vecais Glūda izgāja. Drīz uz savu kajīti devās arī Valdis. Stūres māja ietinās tumsā un klusumā, kuru ik pa brīdim pārtrauca stūres ierīces klakšķi. Divi cilvēki uz kuģa bija nomodā — Mārcis un Orkānu Jeņķis sekoja kompasam, lai — kā kapteinis pirmīt teica — «pēc divām dienām mēs būtu pie Dogera sēkļa».

Pār jūru klājās pelēcīga novakares puskrēsla. Tālē melnēja nelieli punkti. Ar katru mirkli tie kļuva lielāki. Zemos mākoņus skardami, cēlās kuģu dūmi, un ikvienam no vīriem kļuva skaidrs, ka sasniegta zvejas vieta. Vēl nebija tiktāl satumsis, lai neatšķirtu lielos, modernos frančus no vācu dūmojošajiem tvaiciniekiem, baltos plūdlīnijas poļus no mazajiem holandiešiem un dāņiem.

Vīri uz «Foreles» klāja stāv kā pirms kaujas.

Traļmeistars Juhans un kapteinis nav strādājuši veltīgi. Komanda atrodas savās vietās. Neviens vairs nesmejas, neklaigā. Visu skatieni pievērsti Juhanam. Ja Juhans šai brīdī sadomātu un kliegtu: «Visi aiz borta —

ūdenī!,,,» — vīri mestos zaļganajās bangās. Tāds ir šis brīdis.

Pie stūres stāv Mārcis, skatās kompasā un gaida.

— Pieci grādi! — sauc Valdis.

Kuģis paklausīgi novirzās no iepriekšējā kursa.

— Vēl pieci!

— Ir Vēl pieci, — atkārto Mārcis.

Dzinējs strādā aizvien lēnāk un lēnāk. Spalgi noskan kuģa telegrāfs, un tagad liekas, ka mašīna apstājusies.

Valdis pieiet pie loga un pamaj

Uz klāja stāv Juliāns, traļa aizsieto galu — āmi — turēdams uz rokām kā zīdaini. Viņš ir gaidījis tikai kapteiņa mājienu. Tagad visi redz, kas Juhans par vīru. Kapteini viņš saprot bez vārdiem — pieiet pie borta un, sašūpojis savas spēcīgās rokas, aizmet āmi tālu viļņos. Kā gaisīga straume tam seko linums. Augstu gaisā ķērc kaijas, bet Juliānā varenā balss noslāpē visus trokšņus, kad viņš sauc: — Ai-ziet!

Jā, tas ir Orkānu Jeņķis, kas stāv uz borta un cenšas atbrīvot smagās traļa durvis. Kuģis zvalstās no vieniem sāniem uz otriem kā neprātīgs. Katru reizi, kad tas pārveļas viļņa mugurai un bezpalīdzīgi grimst dziļā aizā, Orkānu Jeņķis ierauj galvu plecos un ar plaukstu aizspiež muti.

— Ai-ziet! — daudz stiprāka un baigāka par vēja aurošanu tepat kaut kur līdzās rēc Juhana balss. Orkānu Jeņķa pirksti dreb, tie kļuvuši kā žagari, tie pat nejūt vairs sāpes Pat tādam vīram, kāds ir bocmanis Lauva, nākas krietni papūlēties, līdz viņš novelk no borta nobālējušo puisi. Nožvadz ķēdes, un durvis iegāžas viļņos. Orkānu Jeņķis pastreipuļo pāris soļu un sabrūk. Tālāk Mārcim nav vaļas skatīties.

— Desmit pa labi! Vēl pieci! — sauc kapteinis.

Kuģa korpusu sadrebina dzinējs. Ar slaidu loku «Forele» traucas uz priekšu, un aiz tās dzelmē pazūd tērauda trošu pavedieni.

— Tā, Mārci, — atviegloti nopūtās Valdis. — Tas ir sākums. Tu zini? — brīdi klusējis, viņš atsāka. — Mani moka bailes pašam par sevi. Baigi paliek, iedomājoties, ka visi šie divdesmit četri cilvēki klausa un izpilda manas pavēles. Kad es par to iedomājos, Mārci, man gribas iet un darīt kaut ko, darīt kaut ko tādu, kas nebūtu vēl padarīts. Tu saproti? Vai mēs to paveiksim, Mārci? Es tagad nedomāju par plānu un pilnām siļķu mucām, bet cilvēku uzticību — Valdis apklusa.

Nograbēja sienā iekārtotās lūciņas aizbīdnis. Nelielajā spraugā parādījās radista Bēra izpūrušā galva.

— Kaptein, jums telegramma.

Valdis spēji apcirtās, gribēja iet pie lodziņa, bet, pametis acis Mārcī, samulsa.

— Telegramma, Mārci, — viņš atkārtoja vairākas reizes. — Varbūt no tēvoča Mārtiņa? . — Valdis pats neticēja tam, ko teica, un Mārcis to redzēja.

—- Nē, kaptein. Parakstījusies Una. Tēvoči parasti tādā stilā ne — radista līksmā balss aprāvās pusvārdā. Divi satraukti acu pāri urbās viņā, un Bērim šķita, ka viņš izdarījis kaut ko aplamu, kaut ko tādu, par ko uz viņu drīkst dusmoties.

Čīkstēdams aizvērās aizbīdnis. Valdis ar telegrammu piegāja pie loga.

Telegrammas nekad nav garas, bet Valdis lasīja ilgi. Pēc tam aizsmēķēja un lasīja atkal. Mārcis baidījās pagriezt galvu. Neredzošām acīm viņš vērās kompasa gaišajā plankumā un gaidīja. Tūlīt, tūlīt ierunāsies Valdis, pastieps zaļgano papīriņu un teiks. «Izlasi, Una raksta .» Noklaudzēja durvis. Stūres mājā ienāca sardzes matrozis. Viņš bija palīdzējis izmest trali un tagad atgriezās savā postenī.

Valdis kaut ko pateica radistam, pēc tam gāja uz durvīm.

«Neviena vārda,» Mārcis domāja.

— Mārci, — kad Mārcis vairs negaidīja, viņam aiz muguras klusi ierunājās Valdis. — Una jūtas aizvien labāk. Gribēji izlasīt?

Mārcis papurināja galvu. — Nē, ko tu .. Tad jau viss kārtībā.

— Paņem, vēlāk pie gaismas izlasīsi! — Valdis stāvēja tepat blakus, un Mārcim likās, ka draugs dzird viņa sirds spēcīgos pukstus.

Uz komandtiltiņa dimdēja soļi, skanēja vīru balsis.

— Kaptein, vai drīkst ieiet paskatīties?

Stūres mājā atļauts uzturēties tikai maiņas stūrmanim un matrozim. Šoreiz Valdis atkāpās no stingri pieņemtās kārtības. Cits citu grūstīdami, vīri ielenca eholoti un uzmanīgi sekoja zaļganajam ekrānam. Neviens negribēja palaist garām momentu, kad gaišajā aplī parādīsies biezas, horizontālas svītras. Tas nozīmētu, ka kuģis iet pāri siļķu baram, bet horizontālo svītru nebija, un satrauktās balsis kļuva aizvien klusākas un klusākas, līdz aprima pavisam.

Tumši un smagi aiz borta auga viļņi. Vēja pieaurotā debess noslīdēja līdz viļņu galiem, un tagad pateikt bija jau pavisam grūti — vai tā ir tumsa, kas šūpo kuģi, vai nemierīgā jūra. Paceļot no dzelmes trali, vīri prožektoru gaismā, rokas izpletuši un slīdēdami, skraidīja pa klāju kā bez galvām. Tur, kur pēc Juliānā norādījuma vajadzēja atrasties vienam, cits pie cita pieķērušies, stāvēja trīs. Baltas un draudīgas putu vērpetes svaidot, pār noliekto bortu vēlās vilnis pēc viļņa. Juhans rēca un skraidīja starp cilvēkiem kā lauvu dresētājs arēnā. Orkānu Jeņķis vēl aizvien sēdēja uz virvju rituļa, muti ar pirkstiem aizklājis, un ar brīvo roku satraukti sev bakstīja krūtīs. Varēja domāt, ka vētra trako nevis aiz borta, bet viņā pašā. Pēc brīža savu vietu pameta vēl viens no jaunajiem. Juhans bēgli satvēra aiz apkakles, bet, paskatījies puiša nobālušajā sejā, sāka kliegt: — Kazas lūpa! No plika sievišķa tu nebēgtu, bet no jūras bail! Vārgulis

Trali kaut kā tomēr uzcēla. Sapinies un samudžināts tas izrisa pār klāju. Tikla astē spārdījās pārdesmit siļķu, un vīri pirmajā lomā skatījās īgni un ar nicināšanu.

— Kaptein, — pagriezies pret komandtiltiņu, sauca Juhans. — Metīsim vēlreiz?

Nē, tovakar trali vairs otrreiz neizlaida. Cilvēki sadrūmuši izklīda pa kajītēm un sakrita zvalstīgajās kojās. Uz klāja palika vienīgi Juhans. Nevērodams ūdens šļāces, kas viņu nepārtraukti mērcēja līdz ādai, viņš kārtoja izsvaidīto spaili. Vēlāk, nodevis savu maiņu, traļmeistaram palīgos devās arī Mārcis. Pamanījis sev blakus otro stūrmani, Juhans savilka lūpas smīnā.

— Ko tu lien, otriniek? Kas tevi sauca? Nebāz savu degunu tur, kur tevi neviens neaicina! — Juhana balsī nebija dusmu, pat īgnumu tur nevarēja saklausīt, un Mārcis saprata, ka Juhans rūc vienīgi aiz paraduma. Vēlāk viņiem piebiedrojās otrais mehāniķis Vaivaru Imants. Nevērīgi zobgalīgs viņš pienāca pie tīklu lāpītājiem.

— Nu, katordznieki? Darbs sabiedrības labā — goda lieta, vai ne? Atļausiet kopējiem pūliņiem pievienot arī manu sirdsdegsmi.

Juhans nospļāvās. Mehāniķi vienmēr bijuši tādi ļaudis, kas nelabprāt piedalās klāja darbos. Vienmēr viņiem atradīsies kāds sūknis, motors vai sprausla, kam nepieciešams remonts vai profilaktika, tādēļ arī viņus bieži sauc par «profilaktiķiem». Tādēļ arī Juhans neslēpa savu nicināšanu.

Atbildi nesagaidījis, Imants kaut ko vēl izmeta par tiesībām un konkurences nepieciešamību un ķērās pie darba.

Strādāja klusēdami, muguras ūdens šļācēm pagriezuši. Neviens nepieminēja pirmo lomu. Trīs izmirkuši vīri uz klāja risināja katrs savu domu. Ja Imanta un Juhana satrauktie prāti riņķoja un mētājās no rītdienas cerībām atpakaļ pie pirmās neveiksmes, tad Mārcim biedru nerunība atļāva visu laiku domāt tikai par zaļo telegrammas papīriņu kabatā. Nē, Mārcis neuzdrīkstējās būt tik iedomīgs, lai cerētu, ka Una, kaut arī tikai ar vienu teikumu, būtu griezusies pie viņa. Mārcim šķita, ka prieku viņam sagādātu arī «Pasveicini Mārci» jeb «Sveiciens Mārcim».

Papīrs svilināja kabatu, gruzdēja uz krūtīm un nedeva mieru.

īsi pēc pusnakts, pabeidzis lāpīt tīklu, Mārcis ienāca kajītē un, aizslēdzis aiz sevis durvis, atlocīja telegrammu. «Mīļais Valdi. Veseļojos. Kādēļ šoreiz Tevi gaidīt tik grūti? Kādēļ mēs agrāk tik daudz runājām par citiem? Bet Tu, Valdi, un es? Kādēļ mēs aizmirsām paši sevi? Gaidu. Una.»

Vējš pieņēmās spēkā. Spalgi šķindēdama, tējas glāze lēkāja metāla ietvarā. Kuģis drebēdams gāzās pāri viļņiem, un daudziem tonakt bija trausls un murgains miegs.

Vētra pierima tikai ceturtajā dienā. Cilvēki pamazām aprada ar nepārtraukto šūpošanos, pārcieta jūras slimību, un vakaros pat Orkānu Jeņķis uz brīdi ieskrēja salonā un pārguris, smagi elsdams, apsarkušām acīm nez jau kuro reizi skatījās, kā «Babete dodas karā» .

Valdis visas šīs dienas pavadīja radista kajītē — uzņēma sakarus ar citiem padomju kuģiem, un tagad jau aizvien biežāk ēterā skanēja saucieni: «Nulle, te Salaka», «Nulle, tevi izsauc Vimba!». Neviens Valda kuģi nesauca par «Foreli». Kapteiņi, uzzinājuši Valda uzvārdu, tūlīt to iegaumēja, un tā arī nosaukums «Nulle» figurēja tālo, nekad agrāk neredzēto kuģu atskaitēs un sarunās.

Tais dienās Ziemeļjūras Dogera sēklis gaidīja nārsta siļķi. Sudrabaino siļķu straumi gaidīja visa lielā daudz-nāciju flote. Līdzīgi piesardzīgiem medniekiem kapteiņi saspringti vēroja ehološu ekrānus un kuģus ap sevi. Nokavēt īsto brīdi nozīmēja palikt tukšā. Un kuģi riņķoja. Vai šodien? Varbūt pēc dažām minūtēm izirs gaidītāju aplis un sāksies traka dzīšanās krustām un šķērsām pāri sēklim? Kuģi riņķoja, gaidu un nemiera elektrības pielādēti. Riņķoja arī «Forele».

Augusta svelmainā diena jau sliecās uz novakari, kad visiem par lielu pārsteigumu skanīgā zviedru valoda skaļrunī pēkšņi zaudēja savu dziedošo ritmu. Iekliedzās vairākas balsis reizē. Tās kaut ko sauca, aicināja un lādējās. Izklausījās tā, it kā dzijā kastē kāds bērtu kartupeļus. Pēc tam ierunājās poļi — atkal visi reizē. Dāņi, norvēģi .. Kad neaprakstāmajā balsu jūklī noskanēja pazīstamais «Sākas!», vesela kuģu karavāna, baltus putu kalnus sev priekšā veldama, jau devās pāri sēklim. Kaijas, juzdamas laupījumu, mētājās gaisā kā viesuļa izsvaidīts papīru mākonis.

— Ai-ziet! — uz klāja taurēja Juhans.

Ilgi krātais satraukums un nemākulība parādījās vīru pirmajās kustībās. Tīkla linums it kā turējās vīriem pretim, ķērās, mudžinājās, dažviet pat plīsa.

— Pintiķi, kaut sievas jūs pamestu!... Nu, ko tu guli?! — Juhans paspēja būt klāt visur, viņš darīja triju vīru darbu, bet arī tas bija par maz. Kad izmeta trali un dzinējs drebēdams uzņēma apgriezienus, pārējie kuģi jau šūpojās tālu sēklī. Un tomēr tā bija vēl tikai pusbēda. Valdis ar bažām gaidīja mirkli, kad kaucošo, elsājošo un dimdošo kuģu vidū tīkls būs jāpacej. Pat pieredzējuši zvejnieki tai brīdī dažkārt zaudēja aukstasinību. Te viss bija atkarīgs no vīru izmaņas, prasmes. Valdis pat domās vairījās pieminēt šo vārdu.

Mārci pie stūres nomainīja Bauze. Mārcis un Juhans — katrs pašlaik atsvēra vairākus vīrus, bet Valdis saprata, ka arī tas viņus neglābs.

Bauze nervozēja. Nepalīdzēja nicīgā smīnā savilktās lūpas — tās drebēja. Tikko jaušami, bet drebēja. Pirksti stūres pogas spaidīja drudžaini, bez vajadzības, un Valdis ieraudzīja citu Bauzi — tādu, kādu Bauze pats rūpīgi slēpa no citiem, grāmatvedi, kādas iestādes direktoru, visu citu, tikai ne jūrnieku . .

Valdis nevijus atcerējās veco jūras vilku nostāstus par «mūžīgajiem stūrmaņiem».

Kaut kā izsitušies atbildīgajā stūrmaņa amatā, viņi gadiem ilgi mocīja padotos, tēlodami neredzēti stingrus kapteiņus, uzlika sodus, rakstīja priekšniecībai garu garos ziņojumus, un tomēr tikai retais no viņiem ieguva tik ļoti kāroto kapteiņa godu. Bet neveiksminieki pārmainīja ādu — kļuva komandas aizstāvji. Pie pudeles skaļi paļāja kapteiņus, klusēja par puišu pastrādātiem nedarbiem un nīda visu, ko darīja kapteinis.

«Vai Bauze nebija viens no «mūžīgajiem»?» stūrmani vērodams, domāja Valdis.

— Kaptein! — mazajā lodziņā sauca radists. — Sākušies pacēlumi. Poļiem un vāciešiem pa trijām četrām tonnām. Franči bļauj kā durvīs ievērti kaķi — laikam nekas prātīgs nav

Ar radistiem ir vienmēr tā — pajautā tu viņam, kā skan dāņu vai franču valodā «labrīt» vai «labvakar», — viņš neziņā raustīs plecus, toties katru pacēlumu tie uzmin tikai ar viņiem vien zināmiem paņēmieniem.

Valdis izšķīrās. Tralis jāpaceļ, pirms nav sasniegti pretī nākošie kuģi. Loms būs mazāks, toties tralis paliks vesels.

Iedārdējās vinča. Visa komanda atradās uz klāja. Cilvēku skatieni pievērsti jūras līganajai virsmai. Tagad nevar vairs darīt neko citu kā gaidīt. Ak, šīs gaidas! Acis var izskatīt tādā brīdī, bet tralis kuģim tuvojas lēni, tas slīd zem ūdens liels, piemircis un smags, un pēkšņi — metrus trīsdesmit no borta pār jūru ķērkdams aizveļas kaiju kamols. Turpat arī pazib siļķu sudrabs. Ne mazāk satraukti par kaijām ir vīru skatieni. Rokas cilājas pašas, dzīslas piepampst vīru deniņos, uz kakla — vēl mazliet, vēl! Jo vairāk tralis tuvojas bortam, jo smagākas kļūst zvejnieku kustības. Un pēkšņi kaijas sašutušas aizlido, it kā ar tām būtu izspēlēts neglīts joks. Valdim vairs nav jāskatās aiz borta — viņš visu jau sapratis.

Vīri paceļ tīklu, un uz klāja izbirst retas, smagas siļķes. Ilgi un izmisīgi tās sitas uz klāja dēļiem, gluži kā vīru domas tagad. Tik maz Tik sasodīti maz ..

Kurš gan nav dzirdējis par Dogerbaņķa pasakainajiem lomiem nārstā laikā! Sešas, astoņas, pat desmit tonnas siļķu vīri te cēluši vienā tralējumā, bet tagad — labi, ja nieka piecas mučeles ...

Vīri slepus pamet acis uz komandtiltiņu. Vienus māc neziņa un apjukums, citi uz kapteini skatās ar nicināšanu un neslēpj to.

Valdis ar acīm mēro tuvojošos kuģus. Nāk tie kā tanki kauja — nevienādā ierindā, smagi un draudoši. Ceļu tie negriezīs, tie ir kā milzīgas dzirnas — ja trali nepagūs izlaist īstajā brīdī, tie samals tīklu, atraus durvis, kā izmirkušu pakulu pavedienu saraustīs tērauda troses. Bet vīri uz klāja gaida. Viņi nezina, ko šais mirkļos pārdzīvo kapteinis, nezina to arī Bauze, kas stāv pie stūres un saka.

— Kādēļ jūs gaidāt? Atkal vilksimies pārējiem no muguras? Tā jau mēs sev sāli nenopelnīsim, par maizi nemaz nerunājot ..

Bet Valdis-zina, kas viņam jādara.

— Juhan! — viņš sauc. — Palaidīsim viņus garām un pēc tam .

Juliāns noliek atpakaļ uz klāja jau pacelto traļa āmi, atspiežas pret bortu un aizsmēķē. Viņa piemēram seko pārējie.

Pēc pāris minūtēm, smagi dunot, viņus apsteidza nekārtīgā barā ejošie kuģi.

Nākošā pacēlumā siļķu nebija nemaz. Neuzmanīgi izlaistais tralis pacēlās virs ūdens, sapinies un sagriezies kā milzīga čūska. Vīri neuzdrošinājās paskatīties cits citam acīs. Neviens nerunāja. Pēkšņās nelaimes nomākti, zvejnieki klusēdami noņēma gumijas priekšautus, novilka cimdus un reizē ar tumsas iestāšanos izklīda pa kajītēm.

Valdis necentās vīrus aizkavēt, pārāk smaga un ļauna bija šī diena. Apsēdies blakus radistam, viņš klausījās pārējo kuģu ziņojumus.

Līdz vēlai naktij viņš palika nomodā un domāja par savu komandu.

Nākošajā rītā atkārtojās iepriekšējā riņķošana ap sēkli. Kuģi atkal meta apli pēc apļa, atkal kapteiņi pētīja eholotes un, kā velosipēdisti trekā seko sāncenšu pedāļu kustībām, lai nenokavētu izšķirošo izrāvienu, — neizlaida no acīm pārējos kuģus.

Sānis no raibā karuseļa viļņos laiski zvalstījās balts, vientuļš kuģis. Tā klājā neredzēja cilvēkus, arī kajītes bija tukšas.

Sabozušies un ļauni kā velni vīri sēdēja salonā. Komandas nikno lamu tramdīts, Lakstīgala vāca no galdiem tukšos brokasta traukus. Lakstīgala aizgāja, pārstāja vīru valodas, un salons sastinga smagā klusumā.

— Nu tā, veči! — Valdis piecēlās, pārlaida acis komandai, uz mirkli apstājās pie Juhana pinkainām krēpēm apaugušās, dziļi noliektās galvas. — Vispirms mums jāiemācās kārtīgi strādāt. Lai zvejotu uz Dogerbaņķa, mēs vēl esam par zaļiem. Un arī siļķu te pagaidām nav Neviens īsti nezina, kad tās var parādīties. Tādēļ es lieku priekšā pazust no šejienes. — Valdis nogaidīdams apklusa.

Vīri nemierīgi sakustējās, nesaprašanā pameta acis cits citā, bet klusēja.

— Gaidot lielo lomu, var paiet nedēļas, bet gaidīt mums neviens nav devis tiesības

— Bet kas pārvaldei deva tiesības sūtīt jūrā neapmācītus cilvēkus? Kam ir tādas tiesības? — Bauzes vaigi sašutumā drebēja, Viņa degošais skatiens pievērsās neveiksmju satriektajam Juhanam. «Lai nu kas, bet traļ-meistars tevi, kaptein, tūdaļ atsēdinās .» likās sakām Bauzes uz priekšu izbīdītais žoklis.

— Tātad, — Valdis turpināja, — mūsu pirmais uzdevums — iemācīties zvejot. Šeit, jūs paši redzējāt, tas nav iespējams, tādēļ mans priekšlikums ir pāriet uz citu zvejas vietu. Saprotams, runa ir tikai par tiem cilvēkiem, kuri tic, ka es tos nepievilšu. Pārējie, kuri nevēlas nākt līdzi, pēc stundas varēs pārsēsties uz bāzes kuģa. Uz «Foreles» jeb «Nulles», kā mūs tagad sauc, paliks vīri, kas domā arī par rītdienu, par visu sezonu, nākošo, aiznākošo un vēl tālāk. Tie, kuriem rublis pieaudzis attiecīgajā vietā, var savākt savus loriņus un laisties.

Klusums. Ilgs un baigs klusums. Bet neviens nepiecēlās, neviens negribēja pārsēsties uz bāzes kuģa un doties atpakaļ uz Liepājas saulaino pludmali, kur parka vecajās liepās vēl zuzēja smagas, zeltainas bites

Vaivaru Imants? Kādēļ viņš slienas kājās?

— Vārdu sakot, kolhoznieki, apariet zemi rudenī...— sacīja otrais mehāniķis. — Viss skaidrs, kaptein!

Tikai vakarā flagmaņa kapteinis beidzot uzņēma sakarus ar Nulli un uzzināja, ka viens no flotiles kuģiem labprātīgi atteicies no Pētera loma Dogera sēklī un aizgājis uz tālās Skotijas piekrasti.

Kuģa ļaudīm sākās smagas, vienmuļa darba pilnas dienas. Vīri cēlās reizē ar sauli, gulēt devās jau dziļā tumsā. Pēc divpadsmit, dažreiz pat piecpadsmit stundu ilga darba cilvēki sakrita kojās, sapņoja par mājām, par sievām un līgavām, par bagātiem lomiem, kuru vēl aizvien nebija un nebija, bet rītos piecēlās sadrūmuši un neizgulējušies. Neveiksmīgas dienas mijās ar mierīgām, kad nesaplēsa traļus un tie nebija jālāpa līdz vēlai naktij. Vīri kļuva skarbi, iekarsa par sīkumiem un, kapteinim nedzirdot, lamājās ar to atvieglojošo aizrautību, pēc kuras drūmas domas sadeg kā tāsis ugunskurā.

Augusts šogad Ziemeļjūrā pieturējās mierīgs, ar lēniem, svaigiem vējiem, kas atskrēja pār ūdeņiem pēcpusdienās, izklīdinādami miglas blāķus un atsegdami sauli. Vakari stāvēja klusi, tumšām debesīm pārsegti. Tālu tumsā viegli šūpojās svešu kuģu ugunis, un izskatījās, it kā bezzvaigžņu naktī pār klaju lauku ietu vēlīni gājēji ar lākturiem rokās. Dažunakt pavisam sīka un blāva bliņķēja tālā Flam-boras bāka. Dienā to pamanīt varēja tikai zinātājs. Sarkanu mūru ieskauta, uz ķērpjainas sūnas apaugušas

klints stāvēja smaila celtne un vērās pāri skarbajam krastam.

Todien rīts uzausa gluži līdzīgs citiem. Tikko piecēlušies, vīri, dzestrajā miglā drebinādamies, izmeta trali, alkatīgi aizsmēķēja šīsdienas pirmo papirosu un pazuda salonā pie Lakstīgalas uzklātā brokastgalda.

Valdis domīgi vēroja zvejniekus un atkal juta uzmācīgo domu, kas riņķoja ap viņu rītos un vakaros: «Bet ja nu es esmu kļūdījies? ..» Šinī laikā te jābūt siļķei... Valdis to zināja no iepriekšējo reisu pieredzes. Siļķei ir jābūt! Viss liekas it kā pareizi: gan dziļums, gan straumes, gan vēji — viss ir tāpat kā pagājušā un aizpagājuša gadā, tikai siļķu nav Divdesmit dienās puse kravas Taisnība, sākumā komanda vēl nebija pieradusi pie jaunajiem zvejas rīkiem — bet tagad? Šorīt, vērojot, kā komanda izlaida trali, Valdis slepus lūkojās pulkstenī. Viss tika padarīts desmit minūtēs — tādu darbu varēja apskaust pat pieredzes bagātas komandas. Tātad tagad vaina vairs nebija vīros. Kuģi uz Dogera sēkļa smēla siļķi. Beidzot tā bija parādījusies. Pie labas veiksmes tie tur pāris dienās nozvejos tikpat, cik viņi, ellišķīgajā darbā nomocījušies, būs sagrabinājuši piecpadsmit dienās.

Meklējot cigarešu paciņu, pirksti sataustīja cieši salocītu papīra lapu. Telegramma no Unas. Telegrammas viņš tagad saņēma bieži — katru otro dienu. Tur bija tikai pāris vārdu, katru reizi gan citi, tomēr doma palika viena un tā pati: «Ir labi tā mīlēt .» Una bija laimīga, viņa to neslēpa, pat lepojās Viņa nesaprata, viņa nevarēja to zināt, ka tālu no viņas divdesmit četriem cilvēkiem pašreiz nav citu domu kā darbs. Visu garo dienu viņi strādā uz ļodzīgā klāja, viņu rokas, sāļā jūras ūdens saēstas, jau sen kļuvušas tulznainas un naktīs neganti tirpst. Un katru reizi, kad, paceļot trali, viņi tajā ierauga mazu nieku — izsmieklu, ne lomu —, viņi neviļus paveras kapteinī, kuram ir divdesmit četri gadi, mīļa meitene krastā, bet nav veiksmes zvejā, — tādos brīžos Valdis vienkārši nespēj domāt par Unu un to, ka «Ir labi tā ...».

Sastopot Mārci, Valdis šo pašu telegrammu dēļ vienmēr jutās it kā vainīgs. Līdz šim viņam no Mārča nekas nebija slēpjams, bet tagad taču viņš nevarēja ik pārdienas rādīt Mārcim tikai viņam pašam vien veltītus sirsnīgos vārdus. Valdis telegrammas krāja kabatā un kautrējās no Mārča.

Beigusi brokastot, vīri uznāca stūres mājā un sastājās ap eholoti. Sen uz kuģa vairs nedzirdēja smieklus. Mūžīgo neveiksmju satriektie zvejnieki šķita kā draudoša piroksi-līna saiņi — viena neuzmanīga kustība, viens negaidīts trieciens, un izjuks viss, ko sauc par kolektīvu, biedriskumu Valda nogurušās smadzenes izperināja vienu domu baismīgāku par otru.

Vienīgi Orkānu Jeņķis šajās drūmajās dienās nezaudēja savu stilu, kā viņš teica. Atvērtajā logā laiski izlaidies, viņš skatījās tālajā krastā un pļāpāja ar Mārci.

— Pie mums tu to nevienam neieklārēsi, — tikai Jeņķim vien raksturīgā veidā viņš risināja agrāk aizsāktu’ sarunu. — Kurš tev ticēs, ka te, englišu zemē, baigais reljefs. Drūmi Liepājas jurcītē pavisam cita štelle — jūrmala ar glanci. Gribi — zonnējies, gribi — knieb ar dāmām līdz pašiem Bernātiem. Pie kukurūzas ļaudīm nodzeries aukstu pienu un meties atpakaļ. Bet te? Londonā, skaidrs, — cēlas lēdijas, amīšu mašīnas, restorānos laiž «Teci, teci» līdz pašam rītam

— Kapteini — Juliāns stāvēja pie eholotes. — Kapteini — viņš atkārtoja, un viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas lika vīriem nodrebēt. Samiegtām acīm traļmeis-tars skatījās tikai Valdī un smaidīja. Viņš vairs pat nerunāja, tikai smaidīja savu šaušalīgo smaidu. Izskatījās tā, ka viņš tūlīt sāks kauties, trakot un kliegt.

— Juliān! — Valdis vēl neticēja. — Juliān, tu nedzen velnu! Juhan, vai patiešām? . — Ar vienu lēcienu kapteinis jau stāvēja pie eholotes.

— Jā-āā! — viņš sauca. — Juhan, Mārci, te viņas beidzot ir!

— Tē-vai-ņī-īī! — izbāzis galvu pa stūres mājas logu, auroja traļmeistars. — Puntūži, dzirdat, siļķe!

Kuģī dimdēja skrejošu cilvēku soli. Vīri drūzmējās ap eholoti, stāvēja gaitenī, uz kāpnēm. Dūca nemierīgas balsis, ieskanējās smiekli.

Dziļi zem kuģa ķīļa stāvēja siļķu tūkstoši, stāvēja kā aitu bars, saspiedušās blīvā masā, un šim zibošajam un smagajam biezumam kā milzīgs atvērts maiss pašreiz lauzās cauri viņu tralis.

— Tā! — Juhans atrāva uz krūtīm vatenieku. Pat bez zirga viņš tagad atgādināja kavalērijas ģenerāli. — Ja šoreiz tralis nebūs pareizi izlaists, — viņš uz mirkli apklusa un ieklausījās pēkšņi pār vīriem sastingušajā klusumā, — galvas jums noraušu kā pirmā rudens gaiļiem.

Vienalga, lai tiesā pēc tam, bet to es izdarīšu. Dzirdat? Es, Juhans Zombergs. Un tagad — pie darba!

Juhana draudi nepiepildījās.

— Nulle! — stāvēdams uz klāja zibošajā siļķu kaudzē, pēc brīža sauca zvīņām notrieptais bocmanis Lauva. — Tu redzi, Nulle, kas te darās! Tu zini, man, vecim, jau pāri piecdesmitiem, bet tādu brīdi, goda vārds... Tu neļaunojies, bet arī es neticēju ...

Un siļķes krājās uz klāja. Sālīšanas vīri un mucinieki nespēja tās apstrādāt. Kuģim sasveroties, blīvā siļķu kārta slīdēja pār klāju un krājās pie borta, draudēdama kā vilnis tam pārvelties pāri. Drīz vien dzīvā straume metās pret otru bortu, un vīriem bija pilnas rokas darba, lai siļķes iežogotu augstos dēļu nodalījumos. Kaiju simti riņķoja virs kuģa, pār mastiem un cilvēku galvām. Straujo putnu spalgie brēcieni jaucās un saplūda ar vīru līksmajām balsīm. Pat delfīnu bars, tikko paspējis iznirt no ūdens, tūliņ ar savām smailajām galvām pazuda jūras dzīlēs. Var jau būt, ka viņus biedēja troksnis ap kuģi.

Kad Valdis vakarā flagmaņkuģa kapteinim ziņoja par aizvadītās dienas nozveju, viņa vienmēr mierīgā balss nodevīgi drebēja.

— Te runā Nulle. Labvakar! — Nosaucis kuģa atrašanās koordinātes, Valdis uz mirkli apklusa. — Šodien aiz-vākotas 310 mucas. Darbi uz klāja turpinās. Līdz ar tumsas iestāšanos siļķes, kā parasts, pacēlās no grunts. Līdz rītam tralēšanu pārtraucam. — Noknikšķēja aparāts.

— Nulle, te flagmanis. Jūs zināt, ka vēl neiekļaujaties nozvejas grafikā? Pēc jūsu balss var domāt, ka jūs par to sevišķi priecājaties ... Klausos.

Jā, Valdis priecājās. Viņš to negribēja un nevarēja noslēpt. Vēl četras tādas dienas, un viņš būs grafikā. Flagmanim būs jāpierod pie Nulles priecīgajiem ziņojumiem, tagad tas bija pavisam droši. Garantija? Lūk, tur vīri uz klāja! «Draņķīgāko komandu visā Baltijas jūras pastāvēšanas laikā» vairs nevarēja pazīt. Uz slidenā, biezu zvīņu kārtu nolipušā klāja strādāja cilvēki. Šobrīd tie nebija vairs Liepājas ostā salasīti neveiksminieki, nemākuļi, darba kavētāji, «frišie» ..

Nav taisnība, ka tikai nelaimē un briesmās atklājas cilvēku īstā seja.

Citiem pa vidu uz klāja rosās pavārs Lakstīgala. Ar smago mucinieka āmuru viņš pienaglo aizvākotajām mucām birkas. Tas ir viegls darbs un neprasa sevišķu māku.

Tomēr Lakstīgalas seja rūpēs nomākusies. Pienaglojis finiera plāksnīti, viņš pieliec kreisās rokas pirkstu. Muca — pirksts, muca — pirksts, bet mucu uz klāja vesels lērums. TādēJ Lakstīgala rauc pieri un viņa priekam pārklājusies neziņas ēna. vai tikai tas nav uz ļaunu — viena dienā tāda bagātība?

Kapteiņa palīgs Bauze sēž stūres mājā. Mundiera kabatā viņš nēsā nelielu nagu vīlīti. Pašreiz liekas pats piemērotākais brīdis likt to lietā. Tas, ka siļķes uz klāja vīriem līdz cirkšņiem, tas ir patīkami. Tikai kāda velna pēc mazajam Ainim vajadzēja tur līst? Sēdi nu tagad viņa vietā Un nagu vilīte šņirkst kā zobārsta urbis.

Toties Orkānu Jeņķis . Valdis nedzird, ko viņš tur klaigā. Viņš tikai redz puiša zvīņām pielipušo bārdu, zibošos zobus un vējā sajauktos matus. Zivju liekšķeri viņš cilā kā lauku talkā izbraukusi vidusskolniece. Tā strādāt ir sasodīti grūti, un Mārcis cenšas viņam to ieskaidrot. Bet Jeņķis tikai smaida un grābj liekšķeri pēc liekšķeres. Arī vecais Glūda ir starp jaunajiem. Kopš paša rīta’ viņš stāv blakus sālītājiem, cilā smagās mucas un labsirdīgi purpina. Valdis jau ir izdomājis iemeslu, kā aizmānīt veco vīru atpūtā, kad skaļrunī iedimdas flagmaņa aizsmakušā balss.

— Nulle, te flagmanis. Vai sālīšanu nobeidzāt?

— Beigsim pēc stundas.

— Nulle, lai nebūtu jūs veltīgi jāmeklē, darbus nobeidzot, palieciet dreifā. Es eju pie jums. Dodiet peilējumu!

Radists Bēris izbrīnījies pacēla galvu. — Kas tad vecajam iedūries?

— Vai nu maz kas, — Valdis pasmaidīja. — Laikam pats grib te pamēģināt. Šodien pat Dogerbaņķī nav bijis vairāk kā mums. Cik ilgi viņi tur smels? Būs labi, Bērit!

Abi pasmaidīja.

Radists parakņājās papīru kaudzē un izvilka tīru telegrammas veidlapu.

— Kā jūs domājat, kaptein ... tādā dienā! Unai būs prieks.

Unu šajās nemierīgajās dienās Valdis atcerējās tikai tajos mirkļos, kad saņēma viņas sūtītās telegrammas. Tās krājās kabatā, kajītē uz galda. Pietika tanīs paskatīties, lai Una būtu līdzās, tepat kaut kur blakus, maza un smaidoša. Bet, kolīdz ieskanējās vīru balsis uz klāja, iedimdējās mašīnas, — Unas vairs nebija. Viņa palika

tur — tālu ... Una Valdim ir krasts, miers, atpūta. Un Valdim šķita, ka tā tam ir jābūt.

— Pēc desmit minūtēm man seanss ar krastu, — ieminējās Bēris. — Lai iet, kaptein, viena telegramma?

Valdis smiedamies papurināja galvu. — Šoreiz uz krastu sūtīsim divas. — Viņš izrāva no bloknota lapu un steigā uzmeta tekstu.

Pulkstenis rādīja pāri pusnaktij. Vīri nolaida tilpnēs pēdējās mucas, nomazgāja klāju un, iekoduši vakariņas, devās pie miera.

Pēc dažām stundām tālo, aiz divām jūrām paslēpušos Rīgu sasniedza divas vienāda satura telegrammas:

«Sī diena ir laimīgākā manā mūžā.

Valdis.»

Divi cilvēki tonakt saņēma priecīgo ziņu. Viens vecs, ar seno dienu tālbraucēja kapteiņa mundieri skapī, otrs jauns, ilgu un gaidu satraukts.

Mīlestības ir dažādas, bet šonakt viņi abi ieklausīsies kuģu svilpienos ostā.

Bet Valdis? Valdis varbūt tieši tai pašā laikā stāvēja uz komandtiltiņa un vēroja tāla kuģa ugunis. Tās tuvojās lēni, brīžiem it kā pagaisdamas biezajā tumsā. Pēc mirkļa tās pamirdzēja jau tuvāk, bet tad izzuda atkal. Pūta silts un pasmags dienvidu vējš, mākoņiem aizklādams zvaigznes un kapara krāsas mēnesi.

Uz laivu klāja noskanēja soļi. Tumsā uzliesmoja sērkociņš, uz mirkli apgaismodams Juhana plato, grumbām izvagoto seju. Valdis dzirdēja viņa smago, sēcošo elpu.

— Kaptein, — atskanēja no tumsas. — Man nepatīk ši-tas siltais pūtiens. Tā vien ož pēc štākera

Klausoties Juhanā, Valdis saprata, ka traļmeistaru moka tas pats gruzdošais nemiers, kas viņu. Melnā tumsa elpoja smagi un karsti, neko labu tā nesolīja.

— Ja tagad mums, Juhan, jāliekas ar degunu pret vilni, tad mūsu apstākļos lielāka neraža vairs nevar uzklupt.

Juliāns klusēja. Viņš saprata, ka vēlreiz uziet vētras laikā izgaiņāto siļķi diezin vai izdosies.

— Tu, kaptein, labāk būtu licies uz auss .. — Juhans klepoja un grieza galvu sānis. — Nav labi tā — pavisam bez miega. Acis tev spīd kā izkāmējušam kalmukam, diloni dabūsi . Tādas ir tās lietas — Juhans aizmeta izsmēķēto papirosu un, iedams uz kajīti, pameta ar galvu uz flagmaņa spožajām ugunīm. — Atvilkās Apsveiks tagad tevi, izprašņās, bet tu viņiem, tāpat kā man kādreiz, — ķer tieši pie rīkles. Tā, lai pirmajā brīdī paliek skaidrs, kas tu par vīru. Arlabunakt!

Valdis iegāja radiokabīnē. Bēris snauda, nolicis galvu uz krāsaina poļu žurnāla vāka, uz kura it kā ar bērna roku kāds bija uzzīmējis sievietes bez sejām, ar tievām svītriņām kāju vietā. Iesvilpās uztvērējs. Reizē ar flagmaņa pirmajiem vārdiem radists izslējās savā krēslā. Automātiski sameklēja zīmuli, nolika sev priekšā piezīmju bloku un ieklausījās pazīstamajā balsī.

— Nulle! Te flagmanis. Apstipriniet dzirdamību!

— Nulle klausās.

— Nu, tā. Apstākļi īsumā šādi: pirms divām dienām mūsu flote saņēma no bāzes kuģa jaunas konstrukcijas trali. Tagad tas jāpārbauda zvejā. Ievērojot īpatnējos apstākļus, kādos zvejo mūsu flote, vispiemērotākais kuģis, uz kura trali varētu izmēģināt, ir jūsējais. — Flagmanis ieklepojās un apklusa.

Izmantodams īso pauzi, Valdis iesmējās.

— Nekas neiznāks, kaptein. īsto adresi neesi paķēris. Tādām lietām ir speciāli kuģi, tos tad arī aplaimojiet ar jauno konstrukciju. Es atsakos.

— Tātad jūsējais. — Klausoties flagmaņa balsī, šķita, ka viņš Nulli nav dzirdējis. — Pasākums ļoti nopietns, tādēļ izmēģinājumus sāksiet jau ar rītdienu, saprotams, ja laika apstākļi atļaus. Pārējos norādījumus saņemsiet no speciālista, kas ieradīsies reizē ar trali. Vai ir kādi jautājumi?

— Ejiet pie velna ar visu savu speciālistu! Nekādus eksperimentus es neizdarīšu. Es atnācu uz Ziemeļjūru zvejot, nevis ākstīties.

— Kapteini Nulle, tāds ir rīkojums. Reisa uzdevumu jūs neesat izpildījuši — uz virsplāna prēmiju jums šoreiz nav ko cerēt, bet par izmēģinājumiem komandai maksās vidējo izpeļņu. Jūs neko nezaudējat

Valda acu priekšā uz mirkli pavīdēja šodien redzētās vīru sejas. Prieks, lepnums un apziņa, ka viņi spēj to pašu, ko citi; ka arī viņi prot vilkt bagātus lomus, ka viņi nav ne par mata tiesu sliktāki par pārējiem, ka viņi ir sastrādājušies. Tagad pat kalnus var gāzt — padod tikai! Vīri

alka darba, īsta, līdz nespēkam nogurdinoša, bet skaista darba. Un pēkšņi — svešs tralis, eksperimenti, atkal neveiksmes, neveiksmes Nē, nē, šobrīd tas būtu kritiens atpakaļ. Vīri viņam nekad to nepiedotu, un viņiem būtu taisnība.

— Flagman, — Valdis meklēja vārdus. — Saprotiet, es nevaru Citos apstākļos varbūt, bet šodien mēs pirmo reizi pa visu zvejas laiku pacēlām īstu lomu. Saprotiet, tikai šodien sākās īsta zveja, un vīri . Nē, es atsakos!

— Klausies, Nulle! Jauno trali jāizmēģina tieši siļķu koncentrēšanās vietā. Uz Dogera sēkļa to nevar izdarīt pārāk daudz kuģu. Tādēļ arī izvēle krita uz tevi. Bet komandai paskaidro, izstāsti. Tādēļ jau tu esi kapteinis. Un beigās — neviens taču nav teicis, ka jaunais tralis nederēs. Varbūt tu vēlāk meklēsi mani pa visu Ziemeļjūru, lai dabūtu vēl pārīti. Tātad — norunāts. Klausos.

Ilgi šņākuļoja raidītājs, pārāk ilgi.

— Nē, flagman, man nav tiesības tagad to darīt... Es atsakos. Atsakos! Viss.

Atbilde skaļrunī skanēja dobja un skarba.

— Pēc desmit minūtēm sagaidiet mūsu laivu. Par izmēģinājumu gaitu ziņot divreiz dienā — divpadsmitos un divdesmit vienos nulle nulle.

— Flagman, paklausies, flagman! — baidīdamies, ka viņu varētu vairs nesadzirdēt, dusmās piesarkušu seju kliedza Valdis. — Kamēr es būšu kapteinis, nekādi fokusi uz mana kuģa nenotiks! Dzirdi?! Es nedrīkstu cilvēkus piekrāpt! Ir lietas, kuras ar naudu nevar samaksāt. Laivu nesūtiet. Es nepieņemšu. Viss.

— Ja tas ir jūsu gala vārds, Nulle, tad pasauciet pie mikrofona pirmo stūrmani Bauzi. Pagaidām viņš izpildīs jūsu pienākumus. Jaunu kapteini saņemsiet pēc pāris dienām. Izpildiet! Klausos.

Valdis nobālēja. «Bauzi Bauzi par kapteini te, uz «Foreles»? Valdis neko vairs nesaprata. «Bauzi...»

Radists izbaiļu pilnām acīm vērās kapteinī.

«Viņam nav vairāk kā divdesmit gadu,» Valdis apstājās pie šīs domas un netika vairs tālāk. «Jauns vēl — varbūt tādēļ tā pārbijies . .»

— Kaptein, — Bēris sakustināja lūpas. — Kaptein, lūdzu, nedariet tā! Kā tad mēs bez jums . Nē, tā nevajag, kaptein. Pasakiet viņam, tam behemotam, ka jūs esat ar mieru! — Radists sniedza mikrofonu, mazu un apaļu kā putna olu.

Domas Valdī mētājās kā vāveres krātiņā.

— Labi, flagman. — Tas bija rūgts kumoss, un Valdis to rija rīstīdamies. — Nulle gaida jūsu laivu. Viss. Beidzu.

Gaidīt nenācās ilgi. Melnajos viļņos lēkādama, motorlaiva drīz vien iznira no tumsas un, gaidot izdevīgu momentu, tuvojās «Foreles» bortam. Cilvēks, kas vadīja laivu, prata savu amatu. Uzsēdusies viļņa mugurā, laiva it kā lidoja. Ar katru mirkli dila attālums līdz kuģim. Gumijas bojas, kas, pārkārtas laivas malai, atgādināja milzīgus bumbierus, izlīdzināja triecienu. Orkānu Jeņķis satvēra izsviesto galu, otru paķēra Bēris. Vilnim noplokot, laiva_ izzuda skatienam, tā it kā nogrima, ievēlās dziļā gravā, bet pēc mirkļa jau atkal cēlās augšā un šūpojās virs borta. Tādā brīdī jāprot izmantot viļņa augstāko punktu.

Pirmais pār «Foreles» bortu pārvēlās milzīgs sainis — tralis. Kad nākošais vilnis pacēla laivu, uz klāja būkšķēdams novēlās čemodāns un zaļais jūrnieku drēbju maiss.

— Ē, jūs! — kāds kliedza no laivas. — Saņemiet cilvēku!

Valdis devās vīriem palīgā. Klāja spilgtās gaismas apžilbinātās acis nespeja saskatīt laivā sēdošo cilvēku sejas. Uzšalca vilnis, laiva metās uz augšu, noslīdēja atpakaļ un pazuda aiz borta. Tā tas atkārtojās.

— Lec, netūļājies! — kliedza Valdis, kad laiva atkal cēlās reizē ar vilni. — Lec, ka tevi...

Tumšais stāvs laivas vidū jocīgi izpleta rokas un lēca. Bija arī pats pēdējais brīdis — laiva jau grima atpakaļ tumsa un bezdibenī.

Pirmais, ko Valdis iedomājās, satverot jauno pasažieri, bija — puišelis, viegls kā pūka. Rokām aptvēris Valda kaklu, tas vēl aizvien nespēja atbrīvoties no tikko pārdzīvota izbīļa.

Valdis neveikli pagrozīja kaklu. — Klausies, vai tu domā ilgi tā,*. — Un ieraudzīja lakatiņu. Pavisam vienkāršu un parastu galvas lakatiņu, kādus nēsā sievietes.

Sataustījusi zem kājām klāju, sieviete apmulsusi pacēla galvu un mēģināja smaidīt.

Kā rēgu ieraudzījis, Valdis nesaprašanā lūkojās sievietes sejā, pārlaida skatienu vatenim, kas šķita tikko izņemts no modes žurnāla, ievēroja šaurās tūristu bikses ar iešūtu vīli, tad acis atgriezās pie sejas un lūpām, kas

tagad vairs nesmaidīja, un Valda pārsteigumu nomainīja īgnums.

— Tā tikai mums vēl trūka, — viņš nepatikā izgrūda. Iedams atpakaļ uz stūres māju, viņš nevērīgi pārkāpa pār svešās sievietes čemodānu.

Sievietes uzacis spītīgi savilkās. Pastiepusi uz leju va-tenieka stūrus un sakārtojusi lakatiņu, viņa klusēdama ar acīm sekoja kapteinim.

— Paņemiet, lūdzu, manu čemodānu, — viņa pēkšņi ierunājās skaidrā, skanīgā balsī. Tā nebija pavēle, tas nebija arī lūgums. Tā runā autobusā: «Kasierīt, man šeit jāizkāpj.»

Valdis apstājās. Viņam gribējās teikt, ka te nav viesnīcas uzgaidāmās telpas, varbūt vēl kaut ko, kaut ko tādu, kas pašreiz gan neienāca prātā, bet kas šai speciālistei liktu vismaz nobālēt.

— Ja jūs gribat zināt, tad šeit par jūsu ierašanos neviens nav sajūsmināts! Jeņķi, — Valdis pievērsās matrozim, — palīdzi . dāmai.

Orkānu Jeņķis atlaida no laivas izdoto galu un, paspēris pāris soļu uz sievietes pusi, negaidot pārvērtās. Vienā mirklī izzuda viņa-soļu līganais smagums, brīvās, racionālās roku kustības, cilvēciskā sejas izteiksme. Savilcis lūpu kaktiņus, viņš pastiepa uz priekšu apakšlūpu kā lapsām nolemts ādinieks un tuvojās svešajai.

— Orkānu Jeņķis. — Viņa kreisais plecs izslējās. — Es ir jūsu rīcībā, lēdij. Kapteinim neiešāvās prātā pateikt, kādas telpas jums piešķirt. Varbūt luksusa numurā? . Manējs jūsu loriņus

— Paldies, — pārtrauca svešā. — čemodānu nešanai jums augums par sīku, džentlmen. Gan jau es pati.

Orkānu Jeņķis iestūma rokas bikšu kabatās.

Atbraucēja paņēma jūrnieku maisu, uzmeta to plecā, pacēla čemodānu un, iedama pāri klājam uz gaiteni, pameta ar galvu uz atvesto trali.

— Nolieciet drošā vietā, ka nenoskalo!

Aizgājis līdz stūres mājai, Valdis griezās atpakaļ. Paņēma no meitenes pleca maisu, klusēdams satvēra čemodānu un devās augšā pa kāpnēm. Pie stūres mājas viņš pasauca Mārci.

— Pret rītu, liekas, sāksies pūtiens. No siļķēm nost ne-laidies. Pasaki arī Bauzem.

Mārcis stāvēja atvērtajās durvīs un vēroja atbraucēju.

— Tiks izpildīts, kaptein, — viņš teica un pasmaidīja. — Kur mēs ciemiņu novietosim?

Valdis nosodoši savilka lūpas. «Ciemiņš,» viņš domāja. «Esi gan tu, Mārci. Ieraudzījis skuķi, un uzreiz «ciemiņš» ...» Valdis ar rūpēm domāja par to, kas notiks no rīta, kad pamodīsies vīri un uzzinās par jauno trali.

— Kaut kā jāiekārtojas, — viņš skaļi teica un atvēra kajītes durvis.

Varēja redzēt, ka meitene pazīst kuģa iekārtojumu. Atvilkusi aizkarus, kas atdalīja koju no pārējās telpas, viņa droši apgāja ap galdu un apsēdās uz dīvāna.

— Lieciet nesamos zemē, — pamanījusi, ka Valdis vēl aizvien stāv ar maisu un čemodānu, viņa pasmaidīja.

Iestājās neveikls klusums. Ja viņi nebūtu divi vien, Valdis varbūt.ieskatītos svešās sejā, pavērotu un, īgnumu pārvarējis, pateiktu kaut ko tādu, lai nebūtu nepieklājīgs, lai pārtrauktu šo nelāgo, kaitinošo klusumu. Tagad bez viņiem abiem par savu klātbūtni ar klusu sīkšanu atgādināja vienīgi ventilators.

«Bezgala muļķīgi ..» Valdis vēroja plauktā saliktās grāmatas. «No kurienes šis skuķis lai apjēdz, ka viņas jaunais tralis būs kā akmens kaklā visai komandai? Un viņa pati? Sieviete uz kuģa ..» Valdis daudz nostāstu ir dzirdējis par līdzīgām nelaimēm. Vīri jau’veselu mēnesi dzīvoja bez krasta, bet savus cilvēkus Valdis tikai tagad tā īsti sāka iepazīt. «Pat Mārcis . * kur, ellē, viņš pēkšņi izrāva tik salkanu smaidiņu? Un Orkānu Jeņķis? Vienā mirklī kļuva mīksts un lokans kā deju skolotājs, kas jūrskolā ieradās reizi nedēļā, lai puišiem iemācītu pirmos deju soļus .»

Valdis aizsmēķēja. «Ja strādātu tā kā šodien un ja vien neuznāktu vētra, pēc četrām dienām viņi jau būtu atpakaļceļā uz Liepāju. Atkristu niekošanās ar šo uzspiesto trali un tā pavadoni . Bet tagad? Ja nu viņš sadomā un nospļaujas par flagmaņa pavēli un zvejo, kamēr kuģa tilpnes pilnas? Pēc tam? Pēc tam, saprotams, lamāsies .»

Valdis pagriezās pret sēdētāju un ieraudzīja saules nobrūninātu seju, divas pelēkas, vaicājošas acis un valgu, pavērtu muti. Gaišie, īsi apgrieztie mati vērta meitenes seju īsti zēnisku. Bet tādi zēni ir spītīgi, tādi iekož apakšlūpu zobos un, kaut deguns sadauzīts, rij asaras klusēdami. Zēnus Valdis pazīst — bet vai tāpat tas ir arī ar meitenēm? Ja viņš tagad paskaidrotu, izstāstītu par komandu

visu atklāti, neko neslēpdams, varbūt viņa saprastu «Foreles» vīrus, saprastu milzīgo nozīmi, kāda ir šim mirklim, kad cilvēki beidzot iemācījušies strādāt ar savu trali, vilkt ar to lomus un līdz ar to sākuši ticēt traļu zvejai vispār un paši saviem spēkiem.

— Mani sauc Sabīne, — Valda domas pārtrauca meičas balss.

— Sabīne? — Valdis skaļi atkārtoja un neapjauta, kas viņu pārsteidza visvairāk — meitenes dīvainais vārds vai miers, ar kādu viņa to pateica.

— Jā, Sabīne. Sabīne Kalnupe, bet uzvārdā mani sauca tikai institūta pasniedzēji

«Sabīne,» Valdis pie sevis atkārtoja un nejuta, ka saspringti veras meitenes sejā.

Kapteiņa ciešā skatiena samulsusi, viņa neveikli aizgrieza galvu. Bet apmulsums nevilkās ilgi.

— Es jums varu pastāstīt, — tagad viņa jau atkal smaidīja, — ka Nulli es pati izvēlējos. Pārvaldes priekšniekam vienīgi atlika piekrist. Vispirms es gribēju redzēt, kāds izskatās kapteinis, kuram uzvārds ir Nulle Es bieži esmu domājusi — vai ļaudis tiešām ir tādi paši kā viņu uzvārdi. Vārds vien taču neko nenozīmē, un tomēr — tikko tu to dzirdi, neredzējusi vēl paša cilvēka, tūlīt acu priekšā nostājas kāds konkrēts cilvēka tēls

Valdis asi ieklepojās, un Sabīne, zodu pievilkusi, sāka meklēt uz vatenieka neredzamas pūciņas.

— Uz flagmaņkuģa par jums sākumā visi smējās — «Foreles» baigie tēvaiņi dabūjuši īsto kapteini, bet tagad

— Mani neinteresē, ko domā uz flagmaņa. Žēl, ka jūs saviem piedzīvojumiem izvēlējāties tieši mūsu kuģi. Nekā tāda, kas kairinātu nervus, te nav. Vienīgi varbūt tagad, kad uz «Foreles» ieradāties jūs ar savu trali

— Kas par «Foreli»? Visa flote jau sen jūsu kuģi sauc vienīgi par Nulli! Sabīne smējās. Tādēļ arī nācu pie jums — gribējās pašai savām acīm redzēt «baigus večus», goda vārds.

Klausoties Sabīnes čalošanā, Valdī uzausa kāda cerība. Varēja taču gadīties, ka tūristu biksēs iespīlētajai speciālistei vairāk interesēja pašas iedomātā romantika Ja izdotos aizvilināt viņas domas citā virzienā? Varbūt aprunāties ar Bauzi? Pirmā stūrmaņa izsmalcinātā uzvešanās un saldi dūdojošā balss ne tādām vien aitiņām kād-

reiz sagrozījusi galvu ... Tas būtu negodīgi, bet negodīga šobrīd Valdim likās arī visa šī pēkšņi uzspiestā jezga.

Šķindēdama uz galda apgāzās glāze. Sabīne pielika pirkstus pie kakla un norūpējusies paskatījās tumsā aiz iluminatora. Vējš pieņēmās. Uz vadža uzmestais dvielis šūpojās gar sienu kā pulksteņa vēzēklis, un tā vēzieni kļuva aizvien garāki un straujāki.

Valdis sameklēja skapī tīru gultas veļu un nolika uz kojas.

— šonakt pārgulēsit tepat. Nekas, nekas, — pamanījis Sabīnes sakustēšanos, viņš turpināja: — Tās dažas stundas līdz ausmai es nolikšos uz dīvāna. Vai jūras slimību jau esat izslimojusi?

Piespiedusi pieri vēsajam stiklam, Sabīne skatījās tumsā.

— Neesmu pirmo dienu jūrā, es nebaidos.

Kad Valdis pēc brīža atgriezās kajītē, viņš samulsis ilgi raudzījās uzklātajā dīvānā. Rūpīgi aiz malām aizspraustie palaga stūri un uzbužinātie spilveni šķita kā no citas pasaules. Valdis savilka pieri, meklēja sevī īgnumu, bet, neatradis to, nodzēsa uguni un, baidīdamies sapostīt uzklāto guļasvietu, uzmanīgi atlaidās uz segas.

Pec stundas sākās īsta vētra. Cauri viļņu dārdoņai Valdis saklausīja aizkaru gredzenu metālisko šķindoņu un piecēlās sēdus. Garā naktskreklā pīdamies, gaišs stāvs izmetās pa durvīm. Valdis vairs neaizmiga. Kad Sabīne atgriezās, viņš piecēlās un aizgāja uz stūres māju.

Sastapies ar Bauzes vaicājošo skatienu, Valdis juta, ka viņa iedomātais plāns nolemts aizmirstībai. Par tādā m lietām ar Bauzi viņš tomēr nespēja runāt

Gaismai svīstot, pavērās skats uz vētrā sakulto jūru. Platajos plecos uzcēluši putu kupenas, viļņi triecās pret kuģa priekšgalu kā satrakoti milži. Vizoši dzidrais ūdens pārvērtās pelēcīgi zaļganā masā, kas vēlās, grima, virpuļoja un dārdēja. Vel nepaspēja no klāja aizplūst pēdējā viļņa atstātas ūdens vērpetes, kad pār priekšgalu jau gāzās cits — vēl sirmāks un negantāks. Vēja kaukšana takelāžā atgādināja nepārtrauktu un baismīgu nezvēra aurošanu.

Cilvēki gaiteņos pārvietojās, turēdamies gar sienām kā noreibuši. Salona durvīs Valdis saskrējās ar Orkānu Jeņķi. Viņa seja pauda šausmas un tādu kā izbrīnu, bet ar plaukstu aizspiestā mute liecināja, ka Jeņķis uzsācis

izšķirošu cīņu ar jūras slimību. Nekas prātīgs no šīs cīkstēšanās neiznāca. Arī pavārs Lakstīgala sāka rosīties.

— Tfu, sasodītaisl Maitā tikai citiem dūšu .. Man šitāds pūtiens — bleķis, bet, ja tev blakus viens tāds sāk ..— Lakstīgalas taukainā seja kļuva aizvien dzeltenāka, un pēkšņi, nometis maizes griežamo tuteni, viņš aizmetās pakaļ Orkānu Jeņķim.

Vīri salonā sēdēja pie galdiem, rokās turēdami kafijas krūzes un maizes riecienus. It kā atgādinot, kāds liktenis piemeklēs nejauši uz galda noliktu priekšmetu, pa gludo virsmu no viena gala uz otru kūleņoja sinepju trauciņš.

Negaidītās viešņas ierašanās šeit nevienam vairs nebija noslēpums. Vēl pirms brokastīm vīri lādēdamies paspārdīja gaiteņa galā nomesto trali, izlamājās un, sagājuši salonā, sāka gaidīt kapteini. Pats svarīgākais tagad bija dzirdēt viņa domas.

Nē, vīri negribēja strīdēties ar Nulli, kāda velna pēc tas vajadzīgs. Tikai to nu gan lai viņš nedomā, ka starp viņiem atradīsies kaut viens, kas piedurs pirkstu atvestajām «gardīnēm». Tagad, kad siļķe nāca biezāka nekā uz zivju kombināta konveijera! Paldies!

Lūpas apdedzinādams, Valdis sūca karsto kafiju un vēroja vīrus. «Nupat ies vaļā, bet tu sēdi un klusē, kap-lein. .» lūpas kodīdams, Valdis klusībā strostēja sevi. «Tev ir kapteiņa diploms, mundieris ar spīdīgām uzšuvēm, bet pieredzes — tikpat, cik dzenim dziesmu ... Kā tu pateiksi vīriem, ka ar jauno trali tomēr būs jāzvejo? Kā tu to izdarīsi?

Varbūt tu baidies no vīru neapmierinātības un dusmām? Tu baidies, ka viņi varētu tevi arī neuzklausīt? Bet tad jau tu neesi kapteinis ...»

— Lauva, — viņš uzrunāja bocmani un steigā pie sevis izlēma, ja Lauva tagad piecelsies un ies izpildīt viņa pavēli, gan jau pēc tam viņš atradīs arī pareizos vārdus, kā pārliecināt vīrus ķerties pie jaunā traļa. — No Lakstīgalas Šodien nekas nebūs — sameklē kambīzē kaut ko ēdamu un uznes augšā ... tam skuķim.

Lauva ir pieradis izpildīt pavēles. Viņš piecēlās un, turēdamies pie iluminatora skrūves, gaidīja, līdz Juhans to palaidīs garām. Bet traļmeistars nekustējās. Sagumis pār galdu, Juhans izskatījās kā visu pasaules dusmu pieblīvēts maiss.

— Juhan, — Lauva neveikli iesāka.

Juhans nosvieda uz galda izdzerto krūzi un, vienaldzīgi

noraudzījies, kā tā grabēdama noveļas uz grīdas, pagrieza galvu pret Valdi.

— Varbūt .vēl kabatas lakatiņus viņai izmazgāt? Tu taču pateici, kaptein, lai viņa vācas pie dieva krustmātes ar visiem saviem kankariem?!

Tagad Valdī vērās ne tikai Juhana saniknotais skatiens.

— Ja tas nav noslēpums, kaptein, komanda vēlas zināt — vai tā ir taisnība, ka tieši mums atsūtīts jaunais tralis izmēģināšanai? Ar nevajadzīgu noslēpumainību, manuprāt, nav ko spēlēt uz komandas nerviem, — Bauze, kā vienmēr, runāja uzsvērti vienaldzīgā balsī.

Tātad, vīri, ir pavēle. Tikko paliks lēnāks — paskatīsimies, kas tur var iznākt. Nav taču izslēgta iespēja, ka jaunais zvejos vēl labāk par mūsu traļiem. Juhan, es ceru, tu mums palīdzēsi?

— Es? Nekad! Nekad, dzirdi?! Tagad, kad mana spaile noregulēta kā pulkstenis, kad zveja iet. . — Juhana balss savādi aizlūza. — Kaptein, vai tev ir sirds krūtīs? — Tas gāja pāri Juhana spēkiem. Atmetis ar roku, viņš palaida garām Lauvu un salīcis tam sekoja. Vīri klusēdami izklīda. Palika vienīgi vecākais mehāniķis Glūda. Pacēlis sažņaugto dūri, viņš lēni bez sitiena to nolaida atpakaļ uz galda.

— Kā tās lietas ir, Valdi?

Valdis skopos un niknos vārdos atkārtoja nakts sarunu ar flagmani. Tikai par Bauzcs kandidatūru noklusēja.

— Stulbeņi, — šķendējās Glūda. — Citi atteicās, nu ko, lai ņem Nulle un mokās. Vai tad patiešām nevarēja uz kādu laiku atlikt jauno trali?

Valdis pārvilka ar plaukstu pār nogurušajiem plakstiem un piecēlās. — Es darīju visu, kas bija manos spēkos, — aizejot viņš teica.

Pārāk daudz smaguma sev vienam plecos bija uzvēlis Valdis. Viņš streipuļoja ar šo nastu, tomēr tik smaga tā vēl nebija, lai salauztu jaunā kapteiņa spītu un neatlaidību.

Noguris un neapmierināts ar sevi, Valdis gāja atpakaļ uz kajīti. Telpas vidū uz nobružātā čemodāna sakņupuši sēdēja Sabīne. Kad Valdis aizvēra durvis, viņa pagrieza jūras slimības izmocīto seju un, pāri plecam skatīdamās, pūlējās pasmaidīt.

— Visu laiku es taču nevaru dzīvot jūsu kajītē, — viņa it kā taisnojās, ar roku pārvilkdama pār sakrautajām mantām.

— Paldies dievam, ka pati pratāties. — Valdim tagad bija vienalga, ko par viņu domā Sabīne. — Nupat atbrīvojām jums 21 kajīti. Ja turpmāk jums rodas kādi jautājumi — griezieties pie . vienalga, kaut vai pie pirmā stūrmaņa Bauzes.

— Un viņš ir tikpat neciešams kā jūs? — Nodevīgās žagas varonīgi slēpdama, Sabīne pielika pie lūpām kabatlakatiņu.

— Jā, arī viņš ir neciešams, bet jūs abi sapratīsities.

Valdis pacēla Sabīnes maisu un attaisīja durvis. — Es

jūs aizvedīšu.

— Paldies, — Sabīne nopūtās. — Es neesmu vēl aizmirsusi, kā jūs mani vakar sagaidījāt.

Valdis iznesa maisu gaitenī, atgriezās kajītē un, nelikdamies zinis par Sabīnes sašutušo skatienu, nevērīgi atslīga dīvānā.

Bet Sabīnei bija vēl kas sakāms.

— Vai uz «Nulles» jums visās kajītēs pie sienām sakarinātas sieviešu ģīmetnes?

— Kas? — Valdis nesaprata.

— Es saku — ģīmetnes. Mani, piemēram, tas traucē. Kas viņa jums ir? — Sabīne enerģiski pameta ar galvu uz kojas aizkariem, kur blakus boksera Tumiņa attēlam baltoja Unas gaišā seja.

Tagad Valdis saprata. Viņš pietrūkās kājās un, nikni vaibstīdamies, tuvojās Sabīnei.

— Tā ir mana sieva! Viņa ir godīgs cilvēks, viņa nedauzās pa jūru, iespīlējusies muļķīgās tūristu biksēs. Viņa ir Jūs viņai ūdeni nevarat atnest! Vai tagad jums pietiek?

— Bet kādē| viņas telegrammas mētājas pa visu kajīti? — Par spīti nodevīgajam bālumam, Sabīne turējās dūšīgi. — Sievas tā neraksta, un melojat jūs kā slikts kolhoza priekšsēdētājs.

Sabīnei abas rokas bija aizņemtas — aizejot viņa atstāja durvis vaļā.

Vējš lēnāks nekļuva. Ar katru stundu viļņi šķita augam lielāki un draudošāki. Zemajās, mākoņainajās debesīs vairs neredzēja kaiju. Tikai viļņu kalni visapkārt — milzīgi, ar putainām, vērpetē sagrieztām galotnēm vēlās cits aiz cita. Šķita, ka kaut kur tālu pašā pasaules malā kāds

ar milzīgu pletni ritmiski kultu ūdeni, un viļņi vēlās un vēlās, dārdinādami kuģa korpusu, svaidot un grūstot cilvēkus. Apdulluši un puskurli sardzes vīri izmocīja savas četras stundas, pēc tam sakrita kojās, bet arī tur miera nebija. Elkoņiem un kājām iespiedušies kojas sienās, cilvēki murgoja un ar šausmām domāja par nākošo maiņu.

Pēcpusdienas sardzē neieradās pirmais stūrmanis Bauzc. Mazais trešinieks Ainis skaļrunī viņu sauca vairākas reizes, un drīz vien visiem kļuva skaidrs, ka jūras slimība pieveikusi arī Bauzi.

Mazo Aini Valdis atrada pārgurušu un bālu.

— Šīnī laikā Ziemeļjūrā, kaptein es neesmu lasījis par tādām vētrām, — sazilējušās lūpas kodīdams, Ainis centās runāt vienaldzīgi.

— Varbūt vienkārši neraksta, lai nebiedētu cilvēkus.—

Aiņa pārspīlētā nevērība Valdi smīdināja. — Kādēļ tevi nenomaina? n

Stūrmanis Bauze .. Vīri teica, ka. *. laikam arī stūrmanis

— Un kā tev pašam? Nesvaida?

— Svaida, nevaru un nevaru noturēties, bet tas ir sīkums. Mans vectēvs ar šoneri Indijas okeānā kādreiz pat taifūnā Deviņpadsmitajā gadsimtenī mūsu jūrnieki — Pēkšņi pār stūres māju pacēlās īsts «sirmais Andrejs». Likās, tas noslaucīs kuģa virsbūvi kā smilšu mājiņu. Nodunēja sienas, telpa ietinās tumsā, kaut kas gāzās, bet, kad kļuva atkal gaišs, stūres māja stāvēja savā vietā, tikai «deviņpadsmitā gadsimteņa šoneru jūrnieka» vairs nebija blakus Valdim. Pārsisto pieri berzēdams, viņš tupēja uz grīdas un apjukušām un nelaimīgām acīm skatījās kapteinī. — Un visu laiku tā, kaptein. Traks var palikt. — Ainis izberzēja acis, bet spīta asaras krājās plakstos un tecēja pār vaigiem lielas un dzidras kā meitenei.

— Man kādreiz negāja labāk .. — Valdis negribēja melot, bet izdomā nu tādā brīdī, ko teikt. — Ejot uz kajīti, paskaties, ko dara mūsu speciāliste ..

Ainis drīz atgriezās.

— Durvis noslēgtas, — viņš teica. — Es klauvēju, saucu, beigās sāku spārdīt durvis.

— Neatbild?

Ainis paberzēja punu pierē un šņākulīgi nošņauca sadauzīto degunu.

— Lamājas ...

— Kas, Sabīne?

— Jā, kaptein. Pienāk' pie aizslēgtajām durvīm un kliedz: «Lasieties lapās! Ko vajag?» Es saku — kapteinis interesējas, grib zināt... «Ak interesējas?» šī kliedz, un nevar saprast, vai viņa raud vai rīstās. «Pasaki savam kapteinim, ka te nav bērnudārzs. Pasaki, ka jūsu kapteinis ir ...» vārdu sakot, lamājas ...

— Cieta meitene. — Valdis pie sevis pasmaidīja.

Tikai pēc pusnakts, kad vētra sāka pagurt, nodevis

maiņu Mārcim, viņš aizgāja gulēt.

Kad Valdi modināja, viņš bija gatavs apzvērēt, ka gulējis tikai dažus mirkļus. Izberzējis acis, viņš nikni atgrūda roku, kas nepārtraukti purināja viņa plecu, un piecēlās sēdus. Pa aizkaru spraugu blāvoja pelēka rītausma.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

— Tas nu gan ne pēc kā neizskatās... — Valdis pazina Sabīnes balsi un pārvilka segu pāri galvai. — Vētra ir pāri — nieka piecas sešas balles Jāsāk domāt par darbu.

— Tātad jūras slimība beigusies? — Valda balss skanēja kā no pagraba.

Noklaudzēja durvis, un Sabīne bija jau prom.

Ģērbjoties Valdis pameta acis uz jūru. Zemas, saullēktā nosārtušas mākoņu gubas skrēja pāri viļņiem. Jūra vēlās smaga, tumša un drūma. Par zvejošanu šodien nevarēja būt ne runas. Sabīnes atgriešanos Valdis gaidīja ar nepatiku un centās pats sev iestāstīt, ka ir saniknots, ka uzstājīgās meitenes izdarības viņam apnikušas...

Ar spalgu troksni atvērās durvis. Negaidīta viļņa trieciena sviesta, kajītē ieklupa Sabīne. Rokas izpletusi, viņa aizstreipuļoja līdz pretējai sienai, apdauzīja ceļgalus pret krēsla aso malu un apsēdās.

«Vēl divas trīs dienas, un mēs varēsim tevi nodot bāzes lazaretē, putniņ,» skaudra un nežēlīga doma ieperinājās Valdī. «Ja vētra turpināsies, mēs tiksim no tevis vaļā pavisam vienkārši. Pārāk sīka tu esi... Četri vīri jau guļ kajītēs zaļi kā mūmijas ... bet tie ir vīri, spēkaiņi. Ilgi tu nečiepstēsi...» Valdi pat pārņēma tāds kā prieks. Vētra tik drīz nepierims — vējš griežas pret sauli, bet pēcpusdienā sauszemes putniņš jau atkal gulēs kojā un murgos redzēs krastu, kur ļaudis, kuri nekad nav bijuši sabangotā jūrā, konstruē jaunus traļus un neko nezina par jūras slimības izmocīta cilvēka ciešanām.

— Kaptein, — no krēslainā kakta atskanēja klusa balss. — Jums vajadzētu iepazīties ar traļa zīmējumiem.

Valdis pulējās neskatīties runātājā. Viņš vēl aizvien domāja par to, ka vētra nepāries ne šodien, ne rīt, ne parīt. Droši vien šo domu var izlasīt viņa sejā, tādēļ Valdis izlikās, ka neko nav dzirdējis.

— Es zinu, ka jūs uz mani dusmojaties, — tonakt es dzirdēju jūsu sarunu ar flagmani .. — Nošņirkstēja karafes stikla aizbāznis, nokltinkšķēja ūdens giāzē un, noskalojusi nelabumu, Sabīne ierunājās atkal: — Bocmanis Lauva man šorīt pateica, ka es esot slampa un lai pēc iespējas ātrāk aizvācoties no kuģa. Komanda esot pārliecināta, ka jūs nekādos mēģinājumos neielaidīšoties. Bet es teicu, ka tā nav tiesa, ka mēs visu jau esam norunājuši, es pateicu vēl daudz ko tādu, ko jums nemaz nedrīkst stāstīt.

Brūnais iedegums viņas sejā bija izzudis. Bāla, iekritušiem vaigiem Sabīne cieši skatījās Valdī, un viņas pelēkās, smejošās acis bija kļuvušas tumšas un lielas. Krampjaini sažņaugtajos pirkstos baltoja mikls, saņurcīts kabatlakatiņš.

«Neizturēs,» Valdis domāja. Tikai tagad viņš par to vairs nepriecājās — meitenes pelēkās acis bija kļuvušas tumšas. Valdis vēl nezināja, kādēļ, bet no šo tumšo acu koncentrētā skatiena viņam metās kauns.

— Es jūsu vietā būtu mācījies mājsaimniecību, — Valdis pats nezināja, kādēļ viņš to teica.

Sabīne pacēla lakatiņu pie mutes. — Vai tas nav šausmīgi — man atkal paliek nelabi, — viņa teica. Paspērusi soli kajītes vidū, viņa uzmeta Valdim izbiedētu un nelaimīgu skatienu. Tikai tagad Valdis aptvēra, ka savādais tumšums viņas acīs radies no aizturēto asaru smaguma. Vēl dažus mirkļus atpakaļ Valdis gaidīja šīs asaras, cerēja, ka vētras spīvums salieks meitenes šauros plecus, tagad viņš kaunējās pats savu domu. Viņa priekšā stāvēja raudoša meitene asarām noslacītu seju, salipušām skropstām, apsarkušu degunteli.

— Kaptein, bet pēc tam ilgāk par piecām minūtēm tas nevilksies, es ienesīšu zīmējumus.

Sabīne neelsoja, viņa nešņaukājās, nevaimanāja. Asaras pār seju ritēja klusi, ritēja un ritēja. Valdis atcerējās viļņa trieciena nosviesto Aini. «Tā mani te mētā,» viņš teica, bet acīs viņam dega spīts. Vai Sabīnes nobālušajos vaigos un satumsušajā skatienā nekvēloja tas pats skaudrais mirdzums?

Valdis nemanīja, kā Sabīne aizskrēja, neredzēja, kā viņa atgriezās. Tikai vēlāk, kad viņa, izklājusi uz galda zīmējumus, pieskārās Valda elkonim, viņš it kā pamodās. No tādiem cilvēkiem kā Ainis un Sabīne neizaug Bauzes, tagad viņš to zināja — un viņam kļuva simtkārt vieglāk.

— Vētra šodien nepāries. Lieciet zīmējumus pie malas un ejiet atpūsties, — viņš teica.

Sabīnes nogurušajā sejā pavīdēja skumjš smaids.

— Kāda gan te var būt runa par atpūtu, kapteini Kad es atnācu vasaras praksē uz flagmaņa, tīklu fabrikas ļaudis atnesa šo pašu trali un lūdza. «Atdodiet zvejniekiem un pasakiet, ka tas no mums. Mēs gaidīsim jūs atgriežamies, mēs gaidīsim jūs ar priecīgām ziņām, jo trali mēs konstruējām paši. Daudz pūļu, Sabīn, tur ir ielikts, daudz labu cerību ..» Es maz esmu bijusi jūrā, es zināju, ka būs grūti .. Bet pie vētrām es pieradīšu, goda vārds! — Sabīnes īkšķis ar sārtu, īsi apgrieztu nagu nervozi skrāpēja galda apmali. — Nedzeniet mani prom, es taču nevaru katru minūti skriet no savas kajītes cauri visam gaitenim uz tualeti Vīri sastājas atvērto kajīšu durvīs, un, kad es eju atpakaļ, tie skatās manī tādām acīm, it kā es viņiem būtu atņēmusi pēdējo maizes kumosu.

— Tas, ko jūs ar šo trali tas pašlaik ir vēl vairāk

nekā maizi . — Valdis paņēma no plauktiņa Unas te

legrammas, neveikli sastampāja tās kabatā un gāja uz durvīm.

— Ja vēlaties, palasiet, paklausieties radio. Es būšu stūres mājā.

— Bet zīmējumi? — Sabīne noskumusi vaicāja.

Valdis redzēja viņas noliekto galvu ar īsi apgrieztajiem

matiem, rokas, mazas, ar viegli sārtiem nagiem, sīko augumu.

— Gan jau paspēsim, — viņš teica. — Jūras slimības laikā guļus stāvoklis esot pats ērtākais no visiem ..

Visu dienu Valdis nostāvēja stūres mājā, skatījās pelēki zaļganajos viļņu vālos un klusēja. Arī cilvēki ap viņu klusēja. Tikai Mārcis, pieņemdams maiņu, apstājās līdzās Valdim un pateica:

— Komanda gaida, ko tu esi izlēmis. Vienīgi tu esi noteicējs par visu. Ja tu piekāpsies tā skuķa priekšā, veči par tevi nospļausies.

— Tikko pierims vējš, iesim uz klāja. Tralis ir jāizmēģina. Nekas cits neatliek, Mārci, jāmēģina ...

Mārcis ilgi grozīja rokās binokli. — Nu ko, — domīgi viņš teica, — Kā būs — būs. Kas būs, to kristīs .,.

Katra vētra kādreiz beidzas. Pievakarē vējš iegriezās atpakaļ zīdvestā. Drīz tāli aizsedza bieza lietus seģene. Vēja griezīgie kaucieni takelāžā noslāpa, bangotnei nodila baltās putu cepures, un tagad ikviens varēja uzelpot — šī nakts būs mierīgāka par iepriekšējām.

Izspūris un sabozies Lakstīgala kambīzē trokšņaini šķindināja katlus un lamājās ar vīriem.

— Ko? — viņš kliedza. — Divas dienas siltu ēdienu neesi nogaršojis? Nospļaujos, te nav restorāns — saproti?

Nekādas lielās saprašanas te nevajadzēja. Pietika paskatīties pavāra zaļganajā sejā, un viss kļuva skaidrs.

Kaut arī dzinēji vēl strādāja pusgaitā, kaut arī kuģis kā noguris ceļinieks vēl klanījās viļņu kalnos pret vēju — komanda vakariņās ieradās gandrīz pilnā sastāvā. Nemanīja tikai Orkānu Jeņķi un vēl vienu no jaunajiem. Vīri ēda klusēdami, vienīgi mehāniķis Vaivaru Imants, lūpas taurītē savilcis, klusi kaut ko stāstīja Juhanam.

— Vīri! — negaidīta un spalga kā petarde kambīzē atskanēja Lakstīgalas balss. Izbāzis galvu pa produktu lodziņu, viņš rādīja noslēpumainas zīmes. — Peld — Izskatījās, ka viņš aiz sajūsmas tūlīt zaudēs samaņu. — Mūsu vārava peld!

Noklusa ēšanas troksnis. Vīri pacēla galvas, un tie, kuri sēdēja ar mugurām pret durvīm, pagriezās. Visu skati tagad bija pievērsti nācējai.

Pārkāpusi pāri slieksnim, Sabīne ar roku pieturējās pie stenderes, bet viņas acis, lielas un vaicājošas, slīdēja pāri vīriem.

— Labvakar... — nočukstēja viņas lūpas.

«Slikti tu sāc, meiten,» Valdis nodomāja. «Ja tu būtu skaļi pateikusi: «Labu apetīti, vecie zēni!» — daudz kas varbūt ievirzītos citās sliedēs, bet tava balstiņa tikko pīkst, un tāpēc vīru sejās neredz nekā cita kā vienīgi nievas un izsmieklu.»

Salonā pie galdiem vīriem ir katram sava vieta. Ja nav ieradies Orkānu Jeņķis un vēl viens, tad tas nozīmē tikai to, ka var izvietoties mazliet ērtāk ..,

Un Sabīne stāv pie durvīm.

Bet vīri blenž ienācējā. Viņu smīni ar katru mirkli kļūst nelādzīgāki. Un tad — tas ir Vaivaru Imants, kas pieceļas un saka:

— Dievs lai ir svētījis tavu atnākšanu.», un, tā ir komandas vēlēšanās, tavu aiziešanu ...

Imants apsēžas, bet telpu tricina smieklu pērkons.

Sabīnes seja savelkas sāpīgā smaidā, un viņas skatiens, it kā vēl neticēdams, apstājas pie kapteiņa.

— Klusu! — Valdis triec dūri galdā. — Nāciet šeit un apsēdieties!

Kamēr Sabīne iet ap galdu, visi dzird, kā čīkst viņas jaunie, neienēsātie slēpju zābaki. Bet tagad Sabīne ir apsēdusies un Valdis pagūst pateikt to, kas reiz viņam tā kā tā būs jāsaka. Tas nekas, ja Bauzcm uzacis nicīgi savilktas un viņa labi koptā roka domīgi berzē tikko skūto zodu.

— Cilvēks *., — Valdis pats nesaprot, kādēļ viņš nesauc meiteni vārdā. — Cilvēks atsūtīts pie mums ne jau uz paša vēlēšanos. Tīklu fabrikas ļaudis izgatavojuši jaunu trali, un viņai uzdots uz mūsu kuģa to pārbaudīt zvejā. Tādēļ te nav ko tēlot aizvainotas vecmeitas un nav jāsafabricē diezin kāda traģēdija. Lūdzu, — Sabīnē nepaskatījies, Valdis drošinādams pamet ar galvu, — pastāstiet komandai par trali, par sevi. — Valdis ar šausmām jūt, ka tūlīt ies vaļā gatavā biezputra, bet, vienalga, tagad viņu var pat nosist, neko labāku izgudrot viņš neprot.

— Par sevi? — Sabīne nedroši iesāk, bet ar katru nākošo vārdu, ar katru nākošo satraukto nopūtu viņas runa top gludāka un sakarīgāka. — Es, puiši, esmu studente. Bet pie jums, tieši uz «Nulles», mani neviens gan nesūtīja. Kapteinis ir kļūdījies, ja viņš tā domā. Es pati prasīju, lai mani nozīmē tieši šeit...

— Paldies par kūkām . — tas ir Vaivars, bet vairāk viņš neko nesaka, un Sabīne var turpināt.

— Par jums es dzirdēju jau uz bāzes kuģa. «Uz «Nulles»,» viņi tur sprieda, ««baigie tēvaiņi» salasījušies. Ar tādiem kapteinim vairāk raizes nekā maizes... Neprot vīri zvejot. Neveicoties.» Nu, un tad es nolēmu .. Redziet, jaunajam tralim sevišķu konstruktīvu izmaiņu nav Galvenā atšķirība ir tā, ka kokvilnas linums te nomainīts ar kapronu. Vieglais linums atļauj tīklu taisīt lielāku, ar lielāku atvērumu .. Ja tagad mēs kopā apspriestos, es do-māju, ja jūs man palīdzētu, ja mēs kopīgi,,. saprotiet,.

Es ticu, ka mums veiksies, citādi jau nemaz nebija vērts strādāt pie jaunās konstrukcijas.

Jūsu tra|meistaru es vēl nepazīstu, bet to es ievēroju jau uz citiem kuģiem, ka bieži šajā specialitātē nodarbināti cilvēki, kuri vēl nav apguvuši šo grūto arodu. Bet es palīdzēšu, goda vārds, cik vien būs manos spēkos, es ..

— Nevāries! — Juhans ir pietrūcies kājās. Tagad viņš atgādina rēpuļainu, negantā viesulī aplauzītu ozola stumbeni. — Savus padomus un pamācības tu vari uzrakstīt uz papīriņiem un izlietot attiecīgā vietā. Gnīda, vai tu redzējies! Tu mani mācīsi, kā apieties ar trali! Nedomā, ka ar to vien pietiek, ja uzvelk vīrišķa bikses. Prātam jābūt augšā. — Juhans ar dzelzs tapai līdzīgo pirkstu baksta sev deniņos. — Te, augšā, nevis citā vietā .

— Rimsties, Juhan! — Valdis uzliek roku traļmeistara plecam. — Ar kašķēšanos mēs neko nepanāksim.

Juhana vaigu muskuļi savādi viļņojas kad viņš paskatās kapteinī.

— Aizstāvis atradies Sievišķi ieraudzīji? Bet tā meita, Una, — tā taču viņu sauca? Aizmirsis esi? Bet es atceros, kā otrinieks tev toreiz sveicienus no Rīgas veda . — Juhans nošņācās un, kaut arī neviens līdz šim to salonā neuzdrīkstējās, aizsmēķēja. — Nezinu, kā citi, bet es tam freilenes draņķim pirkstu klāt nelikšu. Āmen!

— Arī uz mani šoreiz neceri, kaptein. Man mašīntclpā šansīte līdz kaklam, — Juhana ultimātam pievienojās Vai-varu Imants.

Valdis niknumā smaidīja.

— Nekas, — viņš teica. — Kārtību uz zvejas kuģiem jūs zināt. Katram būs jāpilda un viņš pildīs savus pienākumus. Ja rītu no rīta laiks atļaus — piegatavosim jauno trali un zvejosim. Vai ir kādi jautājumi? Nav? Tātad skaidrs. Bet jūs, — Valdis pievērsās Sabīnei, — uznāciet pie manis. Es gribu iepazīties ar zīmējumiem.

īsi pirms pusnakts pie kapteiņa kajītes atskanēja žēli stieptas suņu rejas.

Sabīne tobrīd bija satinusi zīmējumus un gatavojās iet uz savu kajīti. Tagad viņa izbrīnījusies paskatījās Valdī. — Es nemaz nezināju, ka jums pat suņi ir līdzi Valdis atrāva durvis.

Mazajā gaitenī, kaklu izstiepis, stāvēja Vaivaru Imants un gaudoja.

— Vaivar! — Valdis juta, ka tūlīt sāks kauties.

Vaivars pat nepaskatījās. Izmocījis vēl dažus žēlabainus

brēcienus, viņš pagriezās ar seju pret Valdi un, smieklus žaketes stūrī slēpdams, rāmi sāka skaidrot:

— Man |oti nepatīkami, kaptein, bet mēs spēlējām zolīti, līdz piecdesmit punktiem. Es, kā par nelaimi, vienīgais paliku mīnusos. Jūs jau paši zināt, — Vaivars skatījās pāri Valda plecam uz Sabīni, — uz naudu spēlēt noliegts, tādē| man kā zaudētājam vajadzēja uzkāpt pie jūsu durvīm un gaudot. Bet kāršu parāds, pats saprotat ..

Valdis saprata, ka spēlētājus interesējis ne tikai tas vien, kas gaudos.. — Kas to izgudroja? — beidzot viņš izšķīrās.

— Mēs Tas ir, Bauze, Juhans, Lakstīgala un es.

— Ejam! — Valdis satvēra Vaivara piedurkni.

Mehāniķa vietā pie kāršu galda tonakt sēdās kapteinis.

Noteikumi palika gandrīz tie paši. Tā bija traka spēle. Vīri, nikni klusēdami, dauzīja galdu, bet pēc pusnakts pārējo partneru klātbūtnē spēles iniciators Bauze uz komandtiltiņa ilgi un negribīgi mīņājās, līdz beidzot, redzēdams, ka bez dziedāšanas šoreiz vaļā netiks, sāka vilkt nedrošā un aizsmakušā balsī:

Ak, lakstīgala, nedziedi Pie mana loga sērīgi

Pavāram bija tiesības izvēlēties dziesmu, un Lakstīgala izvēlējās «pašu vērtīgāko», kā viņš teica.

— Tu zinies, — kad Bauze beidza dziedāt un nervozi aizsmēķēja, ieminējās Juhans. — Tev, Bauze, neskan ar izteiksmi. Mums Lazduciemā dzīvoja nelaiķe Vārguļu Līze. Arī viņa trīcināja balsi tāpat kā tu, tikai Vārguliencs dziedāšanā varēja manīt dvēseli, bet tu drebini tā, ka zobi atmiz kā pēc skābiem āboliem .

Atgriezies kajītē, Valdis iekrita kojā un, laizdamies miegā, ar šausmām domāja — kas būtu noticis, ja zaudētājs izrādītos viņš pats Jūrskolā jaunajiem kapteiņiem kāršu spēli nemācīja, bet tādēļ jau, paldies dievam, paliek vēl prakses gadi ..

Diena ausa lēni. Smagi, lietus piesūkušies mākoņi peldēja zemu, vēja sadriskātām nokarēm skardami mastu galus. Jūra viļņojās nevienmērīgi, un tās sirmā mugura

daudz neatšķīrās no izsvaidītajiem un saplosītajiem padebešiem.

Samiegojušies un nīgri vīri iznesa uz klāja jauno trali un ieraudzīja Sabīni. Rīta drēgnumā nosalusi, viņa sēdēja uz kravas lūkas. Kad zvejnieki nosvieda viņai pie kājām smago saini, viņa piecēlās, savilka kapuci pār matiem un teica:

— Labrīt! Es domāju, ka sāksim tikai pēc brokastīm. Kā jūs gulējāt?

Vīri grieza prom galvas no sīkā lietus un klepodami smēķēja.

Sabīne negaidīja uzmundrinošu smaidu, viņa tikai cerēja, ka no vīriem kāds pienāks, paskatīsies viņā un vismaz pateiks: «Ak tad šis ir tas tralis ...» Bet vīri klusēja, un nemiera mirdzumam Sabīnes acīs pievienojās vēl bailes no drūmajiem vīriem.

Pacēlusi groziņu, kurā Juhans glabāja saivas, diegu kamolus un smailu mālšpiķi, viņa izņēma baismīgi garu un viņas rokām pagalam nepiemērotu nazi.

— Te ir jāpārgriež, citādi mēs nevarēsim atritināt .

Raupja, spalvaina roka izņēma nazi no Sabīnes pirkstiem.

— Nemaisies pa kājām, — kaut kur augšā norūca dobja balss.

Sabīne atlieca augumu, un viņas acis sastapās ar Juliānā drūmo skatienu. Tā skatās cilvēks, kuru apšļakstījusi garāmbraucoša automašīna.

Sabīne ar roku sataustīja kravas lūku un apsēdās turpat, no kurienes pirms pāris stundām viņa vēroja dienas mošanos. Varbūt viņa tur nosēdētu līdz pašam vakaram maza un izmirkusi, acīm sekodama vīru kustībām, ja pēkšņi no stūres mājas neatskanētu kapteiņa balss:

— Siļķe, vīri! Netūļājieties, eholote rāda siļķi!

Vienmuļajā viļņu dunoņā šis sauciens noskanēja kā

starta šāviens. Cilvēku steidzīgie skatieni uz brīdi apstājās pie jaunā traļa, kas, nevērīgi izritināts, baltoja uz klāja, tad visi, kā norunājuši, pavērās meitenē. Pēkšņi Sabīnei blakus pavīdēja Vaivaru Imanta eļļām notrieptā seja.

— Tagad skaties tikai, meitiņ, — viņš auroja, zobus mirdzinādams. — Ja tava sasodītā traļa dēļ mēs palaidīsim garām siļķi... Skaties! — Viņa baltie, vienādie zobi sacirtās. Sabīnei pār muguru pārskrēja tirpas. Arī Valdis saprata, ko nozīmē Vaivara zvērojošais skatiens. «Mēs tomēr esam nelieši... Vai viņa to ir pelnījusi...» Tā bija

smaga doma. Kādēļ pie šīs atziņas Valdis nonāca tikai tagad?

Tralis nogrima dzelmē, un kuģis devās pretim siļķēm.

Komanda aizgāja brokastot, kapteinis atgriezās stūres mājā, klājs šķita kā izmiris. Sabīne piegāja pie borta un ilgi skatījās tumšajos viļņos. Spožā, biezā barā, nekur nesteigdamās, peld siļķes. Kā milzīga nezvēra atvērta mute tām tuvojas tralis. Bet vai mute ir atvērusies pietiekoši plati? Siļķes atrodas pie pašas grunts — bet tralis? Vai pietika slogu vieglajam linumam? Bet ja nu tas tagad, pacēlies no grunts, slīd pāri siļķu baram? Ja virvju garums nav izvēlēts pareizais?

Sabīne nejuta traļmeistara pienākšanu. Acis nemirkšķinādams, Juhans lūkojās neizdibināmajā dzelmē.

«Tagad, meiten, skaties .» tikko dzirdami Sabīnes lūpas atkārtoja Vaivara draudu. — Es skatos, ai, kaut jūs zinātu, kā es skatos

— Khm, — ar lūstoša dēļa troksni viņai blakus nokrakšķēja Juhana balss. — Tagad skatīties par vēlu. Tagad tikai jāgaida.

— Jā, tēvoc, — paklausīgi piekrita Sabīne, un viņai nemaz nelikās savādi, ka kopā ar viņu šai brīdī ir lielais, negantais traļmeistars. — Jāgaida, tēvoc

Kapteinim stūres mājā siļķu pārvietošanās bija pārredzama nesalīdzināmi labāk. Kamēr izlaida trali, siļķu galvenā masa jau pazaudēta. Bet nelielus, atsevišķus barus eholote rādīja vēl aizvien, un tas nenozīmēja pašu sliktāko. Valdis pārmaiņus vēroja eholotes zaļo ekrānu un divus vientuļos stāvus uz klāja. Arī viņš gaidīja. Un domāja.

«Ja tagad tralī būs siļķe — viss kļūs bērnišķīgi vienkārši. Sabīne no sveša, nevēlama viesa pārvērtīsies savā cilvēkā. Uz kuģa atkal skanēs smiekli, vakaros dūks kino-aparāts, un, kaut arī vīri jau neskaitāmas reizes redzējuši, kā «Babete dodas karā», viņi skatīsies to atkal un atkal, un Sabīne smiesies un uztrauksies kopā ar viņiem. Ja kinomehāniķim būs labs garastāvoklis, un tā tas droši vien būs, viņš parādīs, kādu baudījumu šī filma sagādā, ja to skatās no otra gala, no beigām, ja .. siļķe būs Pāris dienās piepildīsies kravas tilpne, un kādu vakaru — ja siļķe būs, tad tas notiks pavisam drīz — viņu kuģis pagriezīsies pret austrumiem. Aiz divām jūrām ir liela zeme ar labiem ļaudīm un saules apmirdzētu liedagu. Ja Sabīnes tīklā būs siļķe...»

Siļķu nebija ne pirmajā pacēlumā, ne arī vēlāk. Jau krēsloja, kad trali uzcēla pēdējo reizi. Tīkla galā spārdījās plekstes, mazas kā plaukstas, un dažas siļķes. Zivju kamolam pa vidu jaucās jūras zāles, vēži un garkājaini krabji. Uzskatot bēdīgo lomu, katram kļuva skaidrs, ka tralis pa jūras dibenu iet nepareizi. Vai te ko citu maz varēja gaidīt? Vai Juhans par to jau nebija runājis? Pēc šodienas zvejas tikai ārprātīgais varētu vēl cerēt. Vīri nometa slapjo trali uz klāja un, kājas augsti cilādami, brida pāri linumam uz gaiteni. Tā no neveiksmīgas kaujas atgriežas karavīri. Kad kajītēs noklusa vīru soļi, uz klāja iznāca Sabīne. Vispirms viņa izstiepa trali pār visu klaju, pēc tam sāka pārmērīt virves. Pēdu pa pēdai viņa nostaigāja gar tīklu, kaut ko pierakstīja un rēķināja.

Valdis ar Mārci stāvēja stūres mājā un vēroja Sabīni.

— Viņā ir krietna porcija neatlaidības, — domīgi ieminējās Mārcis. — Pēc šodienas panākumiem es viņas vietā vismaz pakārtos. Uz kādiem brīnumiem tas cilvēks vēl gaida?

Par rezultātiem Valdis vakara pārraidē paziņoja flagmanim.

— Jā-aa, — tas domīgi novilka. — Vai darījāt visu, kas bija nepieciešams?

— Visu.

— Ko saka Sabīne? Jūs ar viņu apspriedāties?

Valdis klusēja. Vai tiešām flagmanis ticēja, ka Sabīne

vēl spēj pateikt kaut ko tādu, kas nebūtu skaidrs pat Orkānu Jeņķim?

— Cik saprotu, neesat runājis. Ieteicu jums to izdarīt. Izmēģinājumus rītdien turpiniet. Pēc tam redzēsim, ko darīt tālāk. Viss.

Uz klāja Sabīnes vairs nebija. Valdis iegāja salonā. Vīri pašreiz beidza vakariņot.

— Kā tu domā, kaptein, vajadzētu tagad pie reizes sakārtot mūsējo, lai no rīta nav lieka kavēšanās? — Juhans jau visu bija izdomājis. Tagad viņš tikai gaidīja kapteiņa rīkojumu — noņemt Sabīnes trali un tā vietā pielikt savējo.

— Nē, Juliān, — Valdis ātri pateica. — Rītdien vēl zvejosim ar jauno.

Izejot no salona, viņš dzirdēja vīru lādēšanos.

Apnicis un īgns Valdis pieklauvēja pie kajītes nr 21 durvīm.

Sabīne stāvēja pie atvērta iluminatora un skatījās naktī. Viņa pat nepagriezās pret ienācēju.

— Es atnācu, lai norunātu, ko darīt tālāk. Vīri lamājas, un viņiem ir tiesības ..

Tikai tagad Sabīne pievērsās kapteinim. Nē, viņa neraudāja, viņa nebija izmisusi un satriekta. Lūpas sakniebusi, viņa cieši skatījās Valdī, un viņš nodūra acis.

— Jums visiem ir tiesības, visiem . — Sabīne apsēdās uz kojas. — Jums ir tiesības lamāties, jums ir tiesības nedomāt, jums ir tiesības smieties par citu cilvēku darbu, kaut ari šie cilvēki ne par mata tiesu nav sliktāki par jums. Tikai jums ir tiesības

Valdis klausījās Sabīnes vārdos, bet domāja par citu. Viņa taču vienā ziņā tik |oti līdzīga Unai! Tas pats mazais augums, trauslās, vieglās rokas, atklātā seja tikai acis ir citas. Unai nekad nepietiktu drosmes tā runāt un skatīties Una nekad nedotos vīriem līdzi jūrā, viņa nekad nekāptu uz kuģa, kur ir tikai «baigi veči», lai palīdzētu tiem zvejā Kādēļ Sabīne tagad skatās viņā tik pārmetoši, it kā visās šīsdienas nelaimēs vainīgais būtu tieši viņš? Kādēļ viņas pelēkās acis atkal kļūst tumšas? Šovakar tajās nav asaru, bet acis tomēr kļūst tumšas.

— Kapteini — Sabīnes vaigos ielija sārtums. — Es atradu Es atradu kļūdu. Slogu bija par daudz. Ja rītā šai rajonā būs kaut viena siļķe — tā būs mūsu tralī. Kap-tein, vai jūs man ticat?

Valdim šķita, ka Sabīnes acis kļūst aizvien tumšākas, un, jo ilgāk viņš skatījās, jo vairāk viņam likās, ka Sabīnei taisnība un viņš tai tic. Viņš juta, ka viņā pašā notiek dīvainas pārvērtības. Sabīne tagad varēja sarunāt vēl trakākas lietas — un Valdis viņai ticētu. Paskatītos viņas piesarkušajā sejā, kurā kā divi krēslaini mežezeri mirdz tumši pelēkas acis, un noticētu..

— Vajag ļoti mīlēt savu darbu, lai pēc šodienas vēl runātu par šo sasodīto trali, Sabīn. — Valdis nemanīja, ka meiteni nosaucis vārdā. Viņš runāja par trali, bet pats ar visu spēku centās skaidri atcerēties mirkli, kad Sabīne tonakt ieradās uz kuģa. Valdis bija pārliecināts, ka jāatceras kaut kāds sīkums, pavisam mazs nieks, ka no tā, cik precīzi viņš tagad to atminēsies, atkarīgs daudz kas, varbūt pat tas, vai tralis rītā zvejos vai ne . Kā tas īsti bija?

Pie durvīm kāds klauvēja. Valdis satrūkās un, kā nedarbos pieķerts, samulsis pietrūkās kājās.

Durvīs stāvēja Mārcis. Ilgi un aizdomīgi viņš nopētīja apjukušo Valdi, uzmeta acis Sabīnei, un viņa sejā ievilkās ļauns, izsmējīgs smīns.

— Kapteini — Viņš izvilka no kabatas zaļganu papīru. Mārcis ilgi to turēja pirkstos, bet viņa skatiens, salts un nosodošs, visu laiku kavējās pie Sabīnes.

— Tev telegramma, Valdi. No Unas ..

— Paldies. — Valdis gaidīja, ka Mārcis aizies.

— Man ar tevi jārunā, Valdi. Varbūt tu iznāktu?

Aizejot Valdis gribēja kaut ko teikt, bet, pamanījis, ka

Sabīne vēl aizvien skatās zaļajā telegrammas lapā, viņš steidzīgi iebāza to kabatā un sekoja Mārcim.

«Kā viņš drīkst, ar kādām tiesībām? .» atceroties Mārča smīnu, Valdis sašutis šķendējās. «Ko tad es tādu . un galu galā. .» Tomēr neizprotamā un mokošā vainas sajūta neizzuda.

— Nu? — tikko pārkāpis savas kajītes slieksni, Valdis nepacietīgi jautāja.

Mārcis apsēdās dīvāna stūrī un ilgi knibināja nagus.

— Redzi, Valdi. — viņš iesāka, bet, pamanījis Valda nikno skatienu, neuzdrošinājās turpināt.

Nekas labs no šīs sarunas nav gaidāms, to saprata arī Valdis, bet tieši šī atziņa darīja viņu nepacietīgu.

— Pēc tava ģīmja var domāt, ka tu esi saņēmis ceļazīmi uz atpalikušu kolhozu... Ja tu atnāci, lai’ komandas vārdā runātu par Sabīnes trali, tad mēs veltīgi kavējam laiku.

— Ak viņu sauc Sabīne? — Mārcis vērīgi nopētīja Valdi no galvas līdz kājām. — Es to vēl nezināju. Izrādās, Valdi, ka es daudz ko vēl nezinu .

Valdis platiem soļiem staigāja pa kajīti.

— Nu, un tālāk? Nestosties, tev tas nepiestāv!

Tagad piecēlās arī Mārcis.

— Valdi! — Viņš tīši meklēja drauga niknās acis. — Vīriem nepatīk, ka tu ar viņu, ar Sabīni .. Viņi domā, ka tas tralis .. ka tu ar visu šo lietu ķēpājies tādēļ, ka tev ar Sabīni. tu saproti?

— Ko tu — Valdis izbijās. Lai labāk saskatītu Mārča sēļu, viņš pārsteigts pakāpās soli atpakaļ. — Ko tu runā, Mārci — Izskatījās, it kā viņš būtu ierijis karstu kumosu. Viņš neizsekoja domai par Sabīni līdz galam, viņš tikai juta, ka sveša roka grib atņemt viņam tikko apjausto dārgumu, un Valdis saniknots novērsās.

— Tava dzejnieka samaitātā fantāzija, Mārci, kādreiz iegrūdīs tevi nelaimē. Ja manā vietā tagad būtu kāds cits — tu dabūtu pa savu skaisto aci.

— Kā redzi, — Mārča balss kļuva skarba. — Mēs vairs neesam jūrskolas zēni. Mūsu dzīvē puicisku joku atgadās aizvien mazāk. Es nejokoju. Vīru domas es atnācu tev pateikt tikai tādēļ, ka mēs abi uz jūras no saviem zābakiem esam vairāk ūdeni izlējuši, nekā cits redzējis visā mūžā. Līdz šim es nekad tev neesmu prasījis, vai tu uzskati mani par savu draugu. Es to neprasīju tādēļ, ka jutu to visu laiku, es biju iedomājies, ka arī tagad nekas nav mainījies. — Satvēris rokturi, Mārcis stāvēja pie durvīm un skatījās zābaku purngalos. — Iespējams, ka mēs maldāmies, ka mums visiem nav taisnība, bet es atnācu pie tevis tādēļ, lai pateiktu — Una to nav pelnījusi, un es nejaušu viņai darīt pāri. Nevienam neļaušu! Arī tev ne. Iegaumē to, Valdi! Ar labu nakti!

Tikai tagad Valdis atcerējās Unas telegrammu un pacēla to pie acīm.

«Esmu izveseļojusies. Tevi gaidot, dienas pārvērtušās gados. Sveiciens no tēvoča Mārtiņa. Una.»

«Nekas taču nav noticis,» Valdis domāja. «Ko tas Mārcis te sarunāja?»

Un tomēr, lai arī kā Valdis centās sev iestāstīt, ka viss ir tāpat kā pirms dienas, pirms nedēļas, mēneša, — gruzdoša nemiera balss viņu it kā sauca un vilināja pie citas domas, tālas un neskaidras. Tur nebija nekā reāla, nekā tāda, pie kā varētu apstāties, ko varētu izdomāt. Bija tikai nemiers, ne tā kā Unas telegrammās, kur viss šķita salikts pa plauktiņiem un atvilktnītēm — gaidas un skaidrība, pieradums un miers. Miers

Aiz durvīm ieskanējās satrauktas balsis. Steigā nepieklauvējis, Orkānu Jeņķis pabāza galvu atvērtajā spraugā un, acis bolīdams, kliedza:

— Kaptein, Juhans nejēgā pietempies, laužas iekšā jūsējās vonungā!

Valdis nobālēja. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija uzkliegt Jeņķim, ka vajag pasaukt vīrus, lai sasien Juliānu. Bet, kamēr viņš to izdomāja, Orkānu Jeņķa vairs nemanīja.

Šaurajā gaitenī, muguru pretējā sienā atspiedis, Juhans ritmiski un bezkaislīgi spārdīja Sabīnes durvis. Pie katra sitiena viņa noliektā galva pacēlās un reibuma aizmiglotais skatiens šķielēdams pavērās griestos.

— Taisi vaļā, tu . — viņš kliedza. — Kādēļ tu baidies? Varbūt es esmu par vecu? Es — Zombergu Juliāns... — Atkal dimdēja durvis. — Es tevi nenositīšu,

knīpa! Vecais Juhans grib ar tevi parunāt, vecajam Ju-hanam vēl kaut kas ir palicis sirmajā galvā Vai tu klausies? Es tev varu pastāstīt, cik tādam tralim kā tavējais slogu jāpieliek .. Atver! — Juliāns metās ar plecu durvīs.

Gaitenī bez Juhana vairāk neviena nemanīja. Skrienot pie traļmeistara, Valdis redzēja atvērtas kajīšu durvis un saprata, ka vīri neiejaucas — sēž kojās un ņirgājas.

Pēkšņi kā no zemes blakus Juhanam izauga Glūdas salīkušais augums. Satvēris traļmeistaru aiz pleciem, Glūda pulējās viņu atraut no Sabīnes durvīm.

— Juhan, — viņa balss bija smaga, tikpat smaga kā rokas. — Juliān, padomā, ko tu dari!

Uzrunātais stīvi pavērās pār plecu.

— Ak tu tas esi, Glūda? Nejaucies! Es viņiem parādīšu ..

— Juhan!...

— Beidz! — Traļmeistars savilka plecus, un vecais Glūda, slīdēdams pa mitro metāla grīdu, iestreipuļoja kaktā. — Viņa mani mācīs, mani, Juhanu Zombergu! Viņa vēl nebija piedzimusi, kad es Sakas placī ar trali jau plekstes vilku! Knīpa-aa! — Juhana lielās, spalvainās dūres rībināja durvis. Un tad viņu atsvieda sānis dzelžains tvēriens. Gluži tāpat kā vētras laikā uz klāja, Juhans nošūpojās ieliektajos ceļos un pārsteigts pagriezās pret negaidīto uzbrucēju.

— Kapteinis? — viņš nošņācās caur zobiem, un viņa noreibušajās acīs uzplaiksnīja pārsteigums. — Es domāju, tu esi tur, iekšā . — Juhana savilktie pleci saguma, rokas tvarstīja pavēderē noslīdējušo jostu. — Es domāju, ka jūs tur pie viņas kombinējat ..

— Ej gulēt, Juhan! — Valdis redzēja, ka traļmeistara dusmas zaudē asumu. — Liecies uz auss, veco zēn!

Juhans ilgi un neskaidri kaut ko pie sevis murmināja.

— Pagaidi — bet kādēļ tu nelamājies? Tu taču viņai par brūtgānu taisoties

— Ir jau labi, Juhan. — Pieliecies traļmeisiaram pie auss, Valdis čukstēja. — Rītā noņemsim liekos slogus, un jaunais tralis zvejos, vai ne, Juhan?

— Slogus? — Juhans aplaizīja apkaltušās lūpas. — Slogus, tu saki? No kurienes tu to izrāvi? Iznāk — arī tu zināji? — Traļmeistars pārsteigumā blisināja acis.

Valdis par slogiem vēl nebija īsti drošs, viņš tikai atkārtoja Sabīnes vārdus.

— Un tu nedzen mani pie velna? — Juhana balsī ieskanējās asaras. Tās bija piedzēruša cilvēka asaras, un tomēr Valdim kļuva it kā siltāk.

— Ar labu nakti, Juhan. Rītā būs grūta diena.

Juliāns zvāļodamies, lēni gāja uz kajīti. Pusceļā viņš

apstājās un vēlreiz paraudzījās atpakaļ.

— Ar labu nakti, kaptein. Tikai tu neceri, ka esi mani aptinis ap pirkstu. Ja es gribētu... no jūsu traļa... nu labi!

Noklaudzēja durvis, un Juhana vairs gaitenī nebija.

— Valdi, — krēslainajā nišā ierunājās vecais Glūda. — Panāc, lūdzu, parunāsimies!

No mehāniķa Glūdas Valdis uzzināja to pašu, ko viņam izmeta Mārcis, to pašu, ko dzērumā kliedza Juhans.

— Vīri grib, lai tu ar viņiem parunā. Gan par jauno trali, gan par visu pārējo Te nepieciešama atklāta valoda. Ja vīriem nav taisnība — pieliec punktu tukšajām un muļķīgajām runām. Ar vienu griezienu, un viss būs atkal kārtībā.

Valdis sadrūmis klusēja. Ilgi.

— Labi, lai notiek, meistar! — Viņš pārlaida nogurušu skatienu Glūdas augumam. — Skaidrībai jābūt visās lietās. Tikai par Sabīni . Es nezinu, kā es vīriem to pateikšu Ar labu nakti!

Līdz rītam Valdis nostāvēja stūres mājā. Vēroja tumsas pārklāto jūru, redzēja tālas, nemierīgas zvaigznes, dzirdēja svešu lidmašīnu griezīgo kaukšanu .. un paša sirds dunu.

Rītausmā masta galā nosēdās kaija, balta un cēla. Kaija sakustināja spārnus, un Valdim šķita, ka putns viņu steidzina.

«Nekas taču nav noticis,» Valdis sevi mierināja.

Pie kāpnēm viņu gaidīja Sabīne. Rokas bikšu kabatās sabāzusi, viņa stāvēja, atspiedusies pret sienu, un vēroja vīrus, kuri pa vienam un bariņos devās uz salonu. Vīri gāja sarunādamies, un Sabīne viņiem bija tukša vieta. Redzot Sabīnes nogurušo seju, nenācās grūti pateikt, ka viņa pārlaidusi smagu bezmiega nakti. Ar Valdi viņa sasveicinājās tā, it kā šodien nestāvētu priekšā ne muļķīgā sapulce, ne zveja ar nelaimīgo trali. Viņa pat izlikās, ka Juhana ārdīšanos naktī nebūtu dzirdējusi. Smaids, kādu viņa uzmeta Valdim, likās, teica: kāds skaists rīts!

— Nav labi tik agri no rīta smēķēt, — viņa sacīja un pastiepa sveicienam savu mazo, iegareno plaukstu. — Kā jūs gulējāt?

Kaut gan Sabīne pūlējās smaidīt, viņas acīs slēpās nemiers.

Valdis vēl aizvien stāvēja līdzās Sabīnei un domīgi raudzījās šais pelēkajās, nogurušajās acīs. Valdim neienāca prātā, ka viņa neatlaidīgais skatiens mulsina Sabīni. Viņš nezināja, ka Sabīne ir tuvu asarām, viņš tikai skatījās un domāja: «Tu esi krietna meitene, Sabīn. Lai tikai kāds mēģina kaut ar vārdu ...»

— Ejam! — Valdis saņēma Sabīnes roku un, vilkdams viņu aiz sevis, lieliem soļiem devās uz salonu.

Vīri vēl grūstīdamies drūzmējās ap galdiem, kad, pārējos trokšņus nomākdama, ieskanējās Valda skarbā, steidzīgā balss:

— Tā, draugi! īsas runas nav garas. Jau Dogerbaņķī es atļāvu jums izvēlēties. Ja toreiz neviens no kuģa neaizgāja, tad es uzskatīju, ka esat nolēmuši strādāt nopietni. Nekas nav izmainījies arī šodien. Ja kādam te nepatīk — lūdzu, savāc savu maisu un staigā. Vienreiz pie kaut kāda gala mums jātiek, un, jo tas notiks ātrāk, jo labāk — vismaz tiem cilvēkiem, kas nolēmuši te palikt un strādāt. Ar jauno trali mums ir jāzvejo un mēs zvejosim! — Valdis paskatījās apklusušajos vīros. Visi kaut ko gaidīja. Valdis to saprata no vīru noliektajām galvām, no spītīgi savilktajām lūpām un stindzinošā saltuma, kas, līdzīgi dziļi iegrimušam ledus kalnam, peldēja tagad kaut kur starp viņu un komandu. Jābūt daudz pieredzējušam, lai apietu šo bīstamo šķērsli. Jābūt piesardzīgam.

Valdim vēl nebija pieredzes. Viņa tiešais raksturs un dedzība nedraudzējās ar piesardzību. Kaut kur tepat līdzās, pavisam tuvu, sēdēja Sabīne. Valdis viņu neredzēja, viņš tikai juta meitenes pleca pieskārienu, draudzīgu un uzmundrinošu. Tagad stāvēja priekšā pats grūtākais.

_— Kas attiecas uz Sabīni, — Valda balss kļuva klusākā. Viņš drudžaini meklēja sevī vārdus, pašus skaidrākos un nepārprotamākos, bet domas pinās un mudžinājās. Vārdu nebija. Bija tikai neganta iekšēja svelme, kurā sadega domas, pazuda iepriekš rūpīgi saliktie, dzelžainie teikumi, vienīgi sviedri spiedās uz pieres, un tie nez kādēļ likās salti.

Vīri manīja Valda stomīšanos. Ziņkāri un divdomīgi skatieni atdūrās Valda sejā, spieda viņa krūtis un smacēja.

— Par Sabīni.** tikai nelietis varēja to izdomāt, un man ir kauns par jums, vīri. Bet vienu es jums pateikšu. Atcerieties — ja es kaut vienu reizi vēl dzirdēšu tādas lietas, es ... — Valdis saprata, ka tas nav pareizi, ka tā nedrīkst, bet viņam šai mirklī nekas cits neienāca prātā. — Lūk, ja citādi nevarēs ...

Dūres ir dažādas. Juhanam, piemēram, tās ir vēl lielākas un smagākas nekā Valdim, arī bocmanim Lauvam varbūt, bet komandas vīri nopietni skatās uz saspringti savilktajiem Valda pirkstiem, un viņiem kļūst skaidrs, ka tieši tā jārīkojas kapteinim, ja viņam ir tīra sirdsapziņa un viņš ir īsts jūrnieks.

— Vai ir kādi jautājumi? — Valdis nolaiž dūri un aizsmakušā balsī vaicā.

Klusums.

— Ja nav... — Valdis atviegloti nopūšas, un viņam liekas, ka negaiss jau pāri.

— Varbūt jūs atļautu man? — Tā ir Sabīne. Viņa pieceļas un nostājas blakus Valdim. Tikai tagad īsti redzams, cik viņa ir maza un drosmīga, šī knīpa.

Vīriem nekas nav pretī pakļausities, tieši otrādi. Viņi iekārtojas ērtāk solos un gaida.

— Vispirms dažus vārdus par jauno trali. Vakar pēc zvejas es tīklu pārmērīju — viss ir kārtībā. Tātad vaina bija jāmeklē citur, un man izdevās to atrast.

Vīri negrib pārsteigties, gan viņi savas domas vēl paspēs pateikt. Tagad viņi nolēmuši tikai klausīties.

— Tīkls par daudz bija noslogots, tagad arī es to saprotu. Bet ir cilvēki, kuri to zināja jau pirms manis, jau tad, kad mēs no jūras vilkām tikai gliemežus un krabjus.

Nē, to nu neviens nevar teikt, ka Sabīne skatītos tieši Juhana zemu noliektajā galvā.

— Noņemsim liekos slogus, un tīkls zvejos. Par to vairs nav ko runāt. Es tikai vēlētos pateikt jums dažus vārdus par citu — par sevi un . kapteini. — Sabīne skumji pasmaida. — Ir jau tiesa — zvejas kuģis un jūra nav īstā vieta, kur par to jāstāsta, bet šoreiz taisnība ir jūsu pusē — skaidrībai jābūt, lai arī cik grūti man šoreiz nebūtu runāt. Man patīk jūsu kapteinis. Tas varbūt nav pareizais apzīmējums, bet gan jau jūs sapratīsit. Ko lai

dara, ja ieraugi cilvēku, tieši tādu, par kādu tu esi domājis, ar kuru kopā tev nebūtu bailes pat no visbriesmīgākā, kur nu vēl no jums . Tāda es esmu, man visu no acīm var nolasīt, es to nepratu noslēpt, un jūs tūlīt to pamanījāt . — Sabīnei satraukumā nav kur likt rokas, un

viņa tās paslēpj bikšu kabatās. — Bet kapteinim jūs uz-klupāt nevietā. Vai tad jūs neredzat, cik viņš tagad apjucis? Viņš taču neko nezināja, viņš vienīgais neko nesaprata Kapteinim ir meitene, kura viņu gaida mājās, un viņam nepatīk skuķi, kas dauzās pa jūru, staigā garās biksēs un visas komandas priekšā atzīstas mīlestībā. Tādas ir tās lietas, vīri. Nemeklējiet nelaimi tur, kur viņas, vismaz jums, nav.

Vīri neziņā grozās uz soliem. Viņi ir apjukuši un pārsteigti. Kaut kas nav tā, kā viņi to bija izdomājuši. Vai tikai te neslēpjas kāda viltība? Trakas lietas ar to skuķi. Tagad vīriem liekas neticami, ka viņu kapteinis būtu tāds stulbenis, par kādu to pataisa. Viltīga, velnēns, vairāk nekas Bet vīriem izsists pamats zem kājām, un nekādā īstā ārdīšanās vairs nesanāk. Tomēr par jauno trali kaut ko vajadzētu teikt.

Pirmais stūrmanis Bauze gan nav pats piemērotākais vīrs tādām nopietnām lietām, bet Juliāns pēc vakardienas jandāliņa galīgi zaudējis valodu. Nu ko — lai runā Bauze. Stūrmanis ir kā indes pievilcies sūklis, un katrs viņa vārds ir skaudrs un āķīgs kā lamatas.

— Jūs, meitenīt, — viņš vispirms pievēršas Sabīnei,

— savas emocijas pataupiet citam brīdim. Mēs uz Ziemeļjūru neatnācām tādēļ, lai lāpītu pavieglas mīlestības. Ja nemaldos, arī jūs šeit atsūtīja galvenokārt strādāt. Es atkārtoju — strādāt. Muļķu uz «Foreles» ir mazāk, nekā pirmajā brīdī jums izlikās. Es pašlaik nerunāšu par tik cēlam lietām ka pienākums pret Dzimteni, ar uzviju izpildīts plāns un visu pārējo. īsi sakot — mums vajag kaut ko arī nopelnīt! Neļaunojieties, ar jūsu trali to nekādi nevar savienot. Vajag taču saprast arī kaunu. Ne jūs esat pirmā, ne pēdējā, kas tādā veidā niekojas. Ejiet atpakaļ uz turieni, no kurienes jūs atnācāt, un ļaujiet mums strādāt.

Sabīne papurināja galvu.

— Nekur es neiešu, iekams pati savām acīm nebūšu pārliecinājusies

— Juhan! — Bauze pavēloši uzkliedza traļmcistaram.

— Pas'dki taču tam skuķim, pārliecini viņu!

Juhans klusēdams skatījās pretējā sienā.

— Nu, Juhan, vakar tu biji dūšīgāks ..

— Liecies mierā, — tikko jaušami sakustējās traļmeis-tara lūpas.

— Būs jau labi, Bauze, — mehāniķa balss kā sega noslāpēja spīvo nemiera liesmu. — Dosim vārdu kapteinim. Viņš šādā brīdī vislabāk zinās, kā rīkoties tālāk.

— Tālāk? — Valdis saprata mirkļa nozīmību. No tā, ko viņš tagad pateiks, vīri vai nu celsies kājās un kāps augšā uz klāja, vai arī viss aizies pie velna.

— Vīri! — Valda mute kļuva sausa. — Līdz šodienai jūs man ticējāt. Paldies par to. Bez ticības viens otram mēs būtu kā nazis bez asmeņa. Šodien mums uzticas visa flote — tieši mums uzticēja izmēģināt trali. Mums, par kuriem pirms mēneša smējās — «frišie» un «baigie tēvaiņi» .. Šodien mēs esam kolektīvs

— Kolektīvs?! — Bauze pielēca kājās, un viņa lūpas kļuva bālas un plānas. — Ko tu runā par kolektīvu! Tu! . No mums visiem es vienīgais tevi pazīstu. Manās acīs tev ir tikai viens apzīmējums. Pie-lī-de-nis, dzirdi? Pielīdcnis! — Ilgi krātais naids tagad neslēpdamies liesmoja Bauzes acis, spiedās kopā ar siekalām uz lūpām, drebēja pirkstos. — Veltīgi tu tēlo naivu puišeli. Ar to tu vari apstulbināt viņu, — Bauze pameta ar galvu uz Sabīni, — viņu, tikai ne mani. Es zinu, kas tu esi, es zinu, kas bija tavs tēvs, ja vien es gribētu, tu nekad vairs nebrauktu par kapteini. Nulle . Tu neesi slikti izdomājis savu jauno uzvārdu.

Vīri sakustējās. Daži piecēlās kājās un nesaprašanā pārmaiņus raudzījās te Bauzē, te kapteinī.

— Paklausies, Bauze! — Piecēlās arī vecais Glūda. — Ja tev ir kas sakāms kapteinim, tad to jūs nokārtojiet vēlāk, bet šeit .. tagad vīriem jāiet uz klāja.

— Vēlāk? — Bauze stāvēja vīru vidū, un viņa skatiens kā spīlēs iespiesta čūska šaudījās un meta cilpas. — Nē, es pateikšu tagad, lai visi dzird, lai komanda zina, ar ko viņiem darīšana. — Bauze panācās tuvāk Valdim. — Es pazinu tavu tēvu, Nulle! Viņa uzvārds bija Krasts —1 inženieris Krasts. Kara pēdējās dienās viņš aizbēga uz Vāciju, bet Latvijā palika viņa dēls Valdis. Kādēļ inženiera Krasta dēls tagad pārvērties Nullē? Varbūt tu mums to varētu paskaidrot? Atklātību pret atklātību — tavai pielūdzējai droši vien būs interesanti dzirdēt dažus sīkumus no tavas biogrāfijas ...

Tas nāca tik negaidīti un ļauni, ka Valdis apstulba. Viss, ko Bauze nupat teica, bija patiesība, bet kādēļ stūrmaņa acīs gailēja tik negants prieks?

— Ha, ha, hal — uzvaras priekā smējās Bauze. — Lūk, mūsu kapteinis, un viņš vēl runās par kolektīvu! Tagad jūs saprotat, zvejnieciņi, kādēļ mēs labāk zvejojam ar nederīgu trali, kādēļ mums pie pirmās izdevības rāda dūres un sola nosist? Saprotat? Ābols nekrīt tālu no zirga, to jūs varat man ticēt.*. Paskatieties uz viņu, pat komjaunatnē ielīdis, lai ērtāk strādātu savas neģēlības. Par cik Jūdasa_ grašiem tu esi pārdevis mūs, Nulle un Krast vienā personā? Cik tev maksā par šo netīro darbu?

Komanda klusēdama gaidīja kapteiņa atbildi. Nevarēja būt, ka tagad viss paliks pa vecam. Kaut kam ir jānotiek, kaut kam briesmīgam, un tas notiks tepat tūlīt.

— Klausieties, puiši!

Valdis pacēla acis uz runātāju. Durvīs stāvēja Mārcis.

— Puiši! Valda tēvs bija inženieris Krasts, bet Valdis to nekad nevienam nav slēpis... bet tagad viņu sauc Nulle, tāpat kā viņa tēvoci, veco kapteini Mārtiņu Nulli... — Mārcim runāšana neveicās. Šobrīd viņš juta, ka Valdim grib nodarīt pāri, izspēlēt ar viņu nejēdzīgu joku, tik nejēdzīgu, ka bail līdz galam izdomāt... Bet sirds palika tikai sirds, tā prata sāpēs sažņaugties, taču vārdi, skaidri un vienkārši vārdi, lai pateiktu patiesību, neradās.

Vīru drūmie skatieni atgriezās pie Valda.

— Teic kaut ko, kaptein, pasaki, ka Bauze ir nelietis, un mums visiem kļūs vieglāk, — mazais trešinieks Ainis aizsmakušā balsī, liekas, pateica visas komandas domas. Valdim iespiedās kaklā rūgts kamols, un viņš nevarēja pateikt ne vārda.

Un tad piecēlās Juhans. Visu laiku, kamēr vīri spiedās ap kapteini un Bauzi, traļmeistars sēdēja savā ierastajā vietā un šķita, ka viņam gar notiekošo nav nekādas daļas.

Bet tagad Juhans piecēlās. Ar smago elkoni viņš atbīdīja vīrus no ceļa un piegāja pie Bauzes. Piegaja tik tuvu, ka viņu drēbēs saskaras.

— Viss ir kā bībelē, — viņš teica. — Iznāk, ka tevi, svētais mocekli, tagad vajadzētu tikai piesist krustā un pārdurt vēderu, bet to mēs vēl paspēsim. Sēdieties! — Viņš aplaida ar roku ap sevi pusloku.

Vīri atkāpās gar sienām, tikai apsēsties gan nevienam neienāca prātā. Ari Bauze it kā sarosījās, bet Juhans viņu saņēma aiz pogas un pavilka atpakaļ.

— Tu paliec! Galvenā runāšana man būs par tevi.

Bauzes ļaunā priekā savilktie vaigi pēkšņi sakrita. Viņa

skatiens, šaudīgs kā pārbiedēta pele, meklēja, kur ielīst un paslēpties. Bet visapkārt stāvēja vīri, skarbi un nepielūdzami. Viņi gribēja zināt patiesību, vienalga, kāda tā arī būtu, bet patiesību.

— Juhans ir pļēgurs, to jūs visi zināt, bet nelietis Juhans nekad nav bijis. Taisnība, vakarvakarā es dzēru Bauzes šņabi, gandrīz divas pudeles izlaku. Vairāk viņš man nedeva. Viņš savā prātā bija izlēmis, ka ar to pietiek, lai Juhans ar sērskābi salaistītu jauno trali. Tā tu biji izdomājis? Atbildi!

Sālsstabi laikam tādēļ iekļuvuši ļaužu valodās, ka tie klusē .. Un Juhans turpināja:

— Tu labi zināji, ka man nepatīk jaunais tralis, ka man nepatīk, ja mani kāds māca. To visu tu zināji. Bet tavā stulbajā galvā neienāca doma, ka Juhanam tīkls ir tas pats, kas mātei bērns. Kaut arī gaudens, bet bērns. Un skuķim bija taisnība, ka slogu par daudz, to es vakar redzēju, šodien es pats būtu liekos noņēmis un mēs zvejotu. Es tev vakar to izstāstīju, bet tu neticēji, negribēji klausīties, tu teici: «Uzlej skābīti — tīkls ūdenī izšķīdīs kā kaijas kankālis, un zvejosim atkal ar tavējo. Tavējais ir drošs .» Bija tā, kā es saku?! — Juhana rāmā balss pēkšņi pārvērtās rēcienā. — Bija? Tagad tu klusē, bet vakar tu mani tik ilgi urdīji, līdz es, piedzērušais stulbenis, sāku ticēt, ka mūsu kapteinis piegulēs to meiteni un mēs no kauna Liepājā nezināsim, kur acis likt. Tā tu teici? Teici. Un vēl tu teici, ka, ja vien gribētu, tu sakurinātu kapteinim tādu pirti, no kuras viņš diez vai kādreiz maz izkultos. Teici? Par aizbēgušo tēvu un kapteiņa špio-nēšanu teici? Arī teici. Un tagad — Juhans paskatījās vīros. — Atzīsties, ka tu visu to teici, vai arī .

Pārsteigti un vēl neticēdami, visi skatījās, kā Juhans atsprādzē bikšu jostu un nover no tās makstī paslēptu somu dunci. Kapteinis nepaguva satvert Juhana roku, kad lūgdamies ievaidējās Bauze:

— Tu to nedrīksti, Juhan! Ja arī es dzērumā tev būtu samuldējis, Juhan!

Tā nebija stūrmaņa Bauzes balss. Svepstēja sīks cilvē-

ciņš — glaimīgi un lūgdamies. Bet Juhana sirds ir jūrnieka sirds.

— Eh tu, marmora galva ... — viņš iesmējās un iebāza duncīti atpakaļ makstī.

Un visiem kļuva neizsakāmi viegli. Cilvēkus pārņēma sajūta, it kā kuģi savos plecos būtu pacēlis slaids, varens vilnis un tagad šalkdams nestu viņus pretim gaišai, saules pielietai dienai.

Un vīri smiedamies kāpa augšā uz klāja.

Pēc trijām dienām Sabīne atvadījās no Nulles vīriem. Uz klāja starp aizvākotajām siļķu mucām pie zvejnieku kājām stāvēja noliktas Sabīnes mantas. Viegla kā pūka, viļņos svaidīdamās, aiz borta viņu gaidīja laiva ar otro stūrmani Mārci pie stūres un Orkānu Jeņķi priekšgalā.

Līdz šodienai neviens nezināja, ka Juhana mantu maisā visu laiku glabājies balts virskrekls ar iestīvinātu apkaklīti. Tā žņaudza traļmeistara muskuļaino kaklu, bet Juliāns tomēr turējās slavējami.

— Nu tā, baigie tēvaiņi! — Sabīne pārlaida skatienu zvejniekiem, pie katra uz mirkli apstādamās un pārdomādama. — Es tik ļoti gaidīju brīdi, kad mūsu tralis sāks zvejot, bet tagad tagad tas viss jau aiz muguras.

It kā sapratis Sabīnes vārdus, mastā žāvēšanai uzvilktais tralis atbildei dobji rībināja metāla pludiņu bumbas.

Izspraukusies cauri mucu labirintam, Sabīne pienāca pie Valda.

— Laimīgu ceļu, kapteini Pasveiciniet dzimteni. Es mājās nebūšu ātrāk kā dziļā rudenī. — Sabīne sniedza Valdim roku un pelēkos vākos iesietu nozvejas žurnālu. Pēc tās dienas vētrainās sapulces viņu acis bēga un vairījās vienas otru. — Ierakstiet, lūdzu, visu par mūsu trali, — viņa teica, lai nebūtu jāklusē, un skatījās klāja spurainajos dēļos. — Un pasveiciniet dzimteni

Valdis gribēja pacelt Sabīnes zodu, vēlreiz pavērties meitenes lielajās, pelēkajās acīs, bet Sabīne pagriezās, uzspieda lūpas pārsteigtā Juhana sarainajam vaigam un ielēca laivā.

Iesprauslojās motoriņš, uz klāja izlidoja Orkānu Jeņķa sviestie virvju gali, un tagad nekas vairs neturēja laivu pie borta. Ar katru vilni tā slīdēja tālāk un tālāk, kļūdama aizvien mazāka un mazāka.

— Sabīn! — Pēkšņi Valdis vairs nejuta vīrus ap sevi. Pieskrējis pie borta, viņš salika plaukstas pie mutes un sauca. — Sabīn! Sa bī-īīn! . Uz redzēšanos ..

Mazs stāvs tālu jūrā virs galvas vēcināja lakatiņu.

— Izlasi nozvejas žurnālu! — vējā saraustīta balss atsitās un sapinās kuģa vantīs. — Tur viss ir uzrakstīts. Val-dīīīī . žurnālā-āāā!

Mārcis ar Orkānu Jeņķi atgriezās drīz.

Viss bija sagatavots ceļam. Viss, ja neskaita mazo, sārto vimpeli kapteiņa rokās.

— Matrozi Bērziņ! — Valdis sniedza Orkānu Jeņķim sārto trīsstūra karodziņu. — Sakarā ar dotā uzdevuma izpildi uzvilkt mastā goda vimpeli!

— Ko? — Jeņķis paplēta muti.

— Urā-ā! — ierēcās bocmanis Lauva.

— Urā-ā-ā! — kliedza cilvēki uz klāja. — Urā!

Balsis pacēlās augstu virs kuģa un kopā ar izbiedētiem albatrosiem izklīda tālē.

— Urā-āā! — skanēja vēl un vēlreiz. Un tad iekaucās sirēna. Sākumā smagi, bet ar katru mirkli tās plosošā balss kļuva tīrāka un jautrāka, un varenāka.

— Angļu admirālis . — balsu jūklī kliedza trešais

stūrmanis Ainis. — Pēc Jitlandcs kaujas viņš uz sava flagmaņa lika pacelt signālu. «Labi darits, kurinātāji!» Mūsu signāls: «Labi strādāts, zvejnieki!» — Satraukumā viņš gandrīz aizrijās.

Nokāpa Orkānu Jeņķis no masta, noklusa sirēna, un varens spēks sadrebināja kuģi. Dzinēji strādāja pilnā gaitā. Uzšalca vilnis priekšgala, skaidrs un dzidrs kā vīru prieks, un, nokratīdams no sevis baltās, sakultās putas, kuģis uzsāka tālo ceļu pretī dzimtenei.

MADARA ĢIMENE

Visiem par lielu izbrīnu Madars pēkšņi apprecējās. Tīklu sievas mutes vien ieplēta un satraukumā spaidīja pakrūtes. — Nē, ir nu gan tiem meitiešiem tagad prāts! Ar tādu . . Ja Madaru sastapsi nokrēslī — aiz pārbīļa rozi var saķert... Ar šitādu šausmoni!

Madara komandas biedri klausījās nenovīdīgajās runās, smīkņādami miedza acis un kasīja pazodes. «Sievu tēr-gas,» likās, teica viņu nicīgi savilktās lūpas. «Laime, ka puisim pietika tik daudz prāta atvest sievu no svešienes. Viņai jūsu dīkšana vienā svarā ar sirseņa zimzēšanu. Zentai tagad pie sāniem Madars ar savām varenajām plaukstām un karsto sirdi.»

< Ļoti ticams, ka tenkas būtu apklusušas pavisam drīz, ja vien Madara sieva nestaigājusi tik lepni paceltu galvu. Tās retās reizes, kad Zenta atnāca ostmalā, viņa gāja cēli, smailos papēdīšus klikšķinādama, gurnos līgani šūpodamās. Un zvejnieki vienmēr noskatījās viņā ilgi, ilgi. Un sievas arī

— Tik daudz jau eņģelim ir tās atšķirības no velna, ka vienam spārniņi, otram ragi . — Tā’ mēļoja sievas. Bet pagaja pusgads, un runas par eņģeli un velnu apklusa.

Ja sieviete gaida bērnu, nelāgās valodas apraujas —tās jaunajai dzīvībai var nodarīt tikai ļaunu, bet ļaunu Madaram un viņa ģimenei neviens nevēl. Nav jau tas Madars nekāds^plencis un laupītājs, tikai neglīts pārlieku. Un vaļas brīžos tiklu sievas dedzīgi deldē mēles vairs tikai par to, kurā mazais būs atsities — mātē vai tēvā. Lai dievs nedod, ja tēvā

Bet Madars? Madars smaida, viņš ir laimīgāks nekā jebkad. Madars pats jūt, ka kļuvis pavisam cits cilvēks, kopš viņa istabiņā saimnieko Zenta. Un kur tad vēl puika! Madars dēlam gribēja dot vārdu Jurģis, tādu pašu, kāds bija nelaiķa tēvam, — bet vai tad var turēties pretī Zentai? Madars nevar, tādēļ dēlu nosauca tā, kā vēlējās viņa.

Elmārs .. Nav nemaz slikts vārds. Daudzus Elmārus Madars sastapis savos divdesmit sešos gados, un daudzi no • viņiem bija krietni zēni. Tādas ir jaunā tēva domas, tās ir mierīgas un labas domas. Un Madars smaida.

— Paklau, šķielaci!

Madars iztrūkstas kā no sapņa. Nākdami no ostas, viņi sasnieguši caurlaides namiņu. Divdesmit piecu vatu spuldze apgaismo vīru neskūtās, salta vēja appūstās sejas. Četri draudzīgi acu pāri veras Madarā, bet viņš netiek un netiek vaļā no domām par Zentu un Elmāru un to, ka ir laimīgs. Tik laimīgs, ka tīri kauns biedros pavērties.

Par to šķielaci vecais kapteinis Vilkaste ne jau no ļauna prāta. Bet uz jūras iesauka pielīp kā zvīņa, īstam vīram par tādiem niekiem ne silts, ne auksts. Madars, tāpat kā nelaiķis Jurģis, ir īsts vīrs. Kā lācis — platiem pleciem, stiegrainām, muskuļotām rokām, augumā gandrīz vai milzis. Tikai vara krāsas matu ērkulis, vasaras raibumi un uz iekšpusi savilktās zilo acu zīlītes laikam ir par iemeslu tīklu sievu šaušalām.

Madars kā rotaļādamies pieceļ tuvāk sienai gaitenī atstātu motociklu. Tagad vīri var brīvi iet uz izeju, un, ja viņiem sakāms kas nopietns, Madars ir gatavs klausīties.

Kapteinis Vilkaste nokremšļojas, ar dūri paberzē ūsas.

— Raudzībās tu mūs neesi lūdzis, tad nu mēs nolēmām, ka piekāpsim pie tevis bez visas lūgšanas. — Komandas apstiprinājumu gaidīdams, kapteinis paveras vīros.

Mehāniķis ar savu palīgu vēl tīrie puikas — tie vienīgi piekrītoši pamāj ar galvu; traļmeistars tā īsti sāk runāt tikai pēc trešās glāzītes, un tāpēc Vilkaste turpina.

— Savējai, kā viņu tev sauca . Zenta? Zentai neko nesaki! Mātei ar zīdaini klapatu vairāk nekā mums ar zivju inspektoru . To iešanu jau varēja arī kādu citu reizi, vēja dienā, bet šie te, — kapteinis pamet ar galvu uz abiem jaunajiem, — nedod mieru. Pa komjaunatnes līniju, saka, jāapsveic. It kā es bez visām līnijām nezinātu, kas jādara.

Spējš siltums ielīst Madara krūtīs. «Ek jūs, velni!» viņš domā un neviļus, kā visus četrus apskaut gribēdams, izpleš savas lielās rokas ar tulznainajām plaukstām.

— Vareni! Zenta priecāsies, vai, kā priecāsies! «Kā mūki dzīvojam,» viņa saka. «Tevis dēļ, briesmoni, visi godīgi cilvēki no mums bēg. Visa sabiedrība .»— tā viņa saka, ha, ha, hā . — Madara smieklos notrīc caurlaides lodziņa rūts, un sardze paver durvis.

— Madar, ja tu baidīsi cilvēkus, es rītā teikšu priekšsē-• dētājam. Kolīdz pārvedi to gaisa grābekli, tā galīgi no

prāte esi izdzīvojies.

— Labi jau, labi, māt. — Madars grib vērt durvis, bet sardze vēl nav ar savu teicamo galā.

— Bijusi es tava māte sen viņu būtu aiztriekusi. Viņdien, — runātāja pamet bailīgu skatienu vecajā kapteinī, — viņdien te viens šoferis ar savu mašīnu stāvēja. No visa redzams — kārtīgs cilvēks, bet, tikko pamanīja tavējo, tā sāk smīnēt. «Ak tad Zenta uz šejieni pārcēlusies?» prasa. «Zvejnieciņi laikam krietni nopelna .» Un man tā kā miegs no acīm nokrita Es

— Ejam! — Kapteinis ar kāju atsper durvis, un vīri iziet dzestrās miglas pieblīvētajā tumsā.

Pa kreisi aiziet Madars, pa labi — pārējie četri. Vīri neatvadās, jo šovakar viņi uz dažām stundām nolēmuši pabūt kopā ar lielo šķielaci, viņa dēlu Elmāru un kaut uz mirklīti pamest acis Madara brīnumā — skaistajā Zentā. Vecajam Vilkastem bez komjaunatnes līnijas ir vēl īpaša — sievas uzdota līnija, jāpavēro, vai Madara dēlēns atsities mātē. Kaut arī tās ir tikai tādas sievu darīšanas, kapteinis īsti nezina, kā viņš tiks ar šo uzdevumu galā.

Kamēr vīri sapošas, biezā migla pārvērtusies sīkā lietū. Klusi, bez trokšņa rudens mitrā elpa noklāj ietņu asfaltu ar tumši mirdzošu glazūru, aizķeras kailo liepu melnajos zaros, lai pēc tam, smagi pakšķēdama, kristu uz nedaudzo gājēju galvām.

Viņi iet bariņā, šie četri Vilkastes vīri. Iet klusēdami, un viņu skatieni pievērsti baltiem, atsperīgiem bērnu ratiņiem, kurus saudzīgi, ar pašiem pirkstu galiem, pa lietū no-glumējušām ielām vada pats kapteinis. Tā ir jauno puišu iedoma — dāvināt ratiņus. Vilkaste saprot, ka Madars savam dēlam duci tādu kariešu nopirktu, ja vien Zenta to vēlētos. Nav ko runāt par rocību, zvejnieki tagad dzīvo pārtikuši! No kapteiņa neatkāpjas tāda kā izbrīna un neizpratne. Vai tas ir tik sen, kad pats Vilkaste savu dēlēnu vizināja sanaglotā dē]u kastē ar baļķa galam nozāģētām ripām riteņu vietā? It kā nebūtu sen — pirms gadiem trīsdesmit. Bet šodien? Tālajā čehu zemē cilvēki pūlējušies, meistarodami īstu karieti, lai vienkāršs zvejnieks savu Elmāru vizinātu. Trakas lietas!

Madara logā spīd uguns. Vīri apstājas pie durvīm, ar papēžiem izrīvē kvēlojošos smēķu galus, un kapteinis jau

paceļ dūri, lai pieklauvētu, kad visiem priekšā iznāk vienmēr klusējošais traļmeistars. Elsdams un tusnīdams viņš novelk savu pelēko lietusmēteli un, pāris reižu to pārlocījis, ņemas berzt nolijušo ratiņu jumtu un sānus. Berzē smagi un ilgi, kā tālā skrējienā sadzītu zirgu. Tagad tas ir padarīts — un kapteinis var pieklauvēt. Vīriem jāgaida ilgi. Beidzot gaiteņa durvīs nograb slēdzene. Nē, tā nav Zenta, kas viņiem atver. Tas nav arī Madars. Kā zobu sāpēs vaigu aptvērusi, Vilkastes vīros izbiedētām acīm skatās paveca sieviņa.

Kurš gan nepazīst pirms kara celto īres namu šauros gaiteņus! Ratiņi ir plati un vīriem pietiek, ko noņemties, līdz tie nokļūst līdz Madara durvīm. Vai tādā brīdī kādam vaļas vērot izbiedētās sieviņas sāpīgā vaibstā savilkto seju?

Madara durvis vecais Vilkaste ver klusi, bez klauvēšanas. Bet, jo platāk tās veras, jo vīru priecīgais satraukums plok, un liekas — tas nav sakurinātās istabas siltums, kas veļas pretī, bet kaut kas pavisam cits. No šī saltā, neizprotamā sirds savelkas nejaukās nojautās, un pat vecais Vilkaste nevar dabūt vārdus pār lūpām.

Madars sēž istabas vidū, melns, kā no jūras nācis, un viņa liekšķerēm līdzīgajās plaukstās tikko samanāmi šūpojas zils vīstoklis. Vīru skatieni atraujas no Madara sastingušās sejas un pievēršas drēbju gabaliem, kas karājas pusizvilktajās skapja atvilktnēs, mētājas pa grīdu, uz krēsliem. Tā saniknoti vērši kādreiz mežmalas ganībās izsvaida žagaru kaudzes; un vīru acis norūpējušās vēlreiz atgriežas pie Madara. Bet milža šķielača sejā tie neredz neko citu kā vien dziļu, neizsakāmu neizpratni un sāpes.

Pirmais pāri slieksnim pārkāpj vecais Vilkaste. Istaba patiesībā nav liela — soļi seši gar vienu sienu, četri gar otru, bet smagajā klusumā vīriem tagad šķiet, ka tie būtu ienākuši baznīcā. Neviens viņus neaicina atģērbties, nepiedāvā krēslu, tādēļ viņi stāv starp nekārtīgi izsvaidītajām mēbelēm. Ūdens rit no viņu mēteļiem un krājas uz grīdas mazās lāmās. Beidzot kapteinis tīri sievišķīgi paceļ virs gurniem salijušā mēteļa malas un atkrīt krēslā, pārējie piemetas kur nu kurais. Kad pēdējais troksnītis norimis, Madars, tikai viņam vien zināmā punktā kavēdamies, pēkšņi pasaka:

— Zenta ir prom. — Pēc tam viņš atkārto šos neticamos un neviena negaidītos vārdus vēlreiz, tikai tagad viņa balss skan ka no bedres: — Zenta ir prom ,. ,

Krietns laika sprīdis paiet, iekams vecais Vilkaste ir tiktāl, ka var sākt runāt.

— Tā, tā, — viņš saka. Kapteiņa seja pa šiem mirkļiem kļuvusi pelēkāka un grumbaināka.

— Varbūt tu, nelaimes kaudze, pastāstīsi mums, kā tas notika?

Gluži neticami, ka tā ir vecā Vilkastes balss, tā paša Vilkastes, kas savā laikā nav nobijies no trīs dienu ilgas viesuļvētras jūrā.

Madars uz brīdi pārstāj šūpot ceļgalus un pagriež savu rudo cekulu uz galda pusi. Sekodams viņa skatienam, Vilkaste pieceļas un paņem no galda aprakstītu papīra strēmeli. Cik nu uz tāda papīreļa var uzrakstīt, bet Vilkaste lasa ilgi, izstieptajā rokā vēstuli tālu no acīm turēdams.

Abi jaunie — mehāniķis ar motoristu — sēž izslējušies un saspringti kā jauni kurti. Viņi ir gatavi lēkt kājās pie kapteiņa pirmā vārda. Viņus moka neziņa, un puiši grib pēc iespējas ātrāk no tās atbrīvoties. Traļmeistars savā dzīvē daudz pieredzējis, pēc viņa sejas izteiksmes neko nevar pateikt, bet neviens jau arī nepēta. Neuzkrītoši, lai citi to nemanītu, viņš pūlas paslēpt kabatā nodevīgo Šampanieša pudeles kaklu. Līdzpaņemtais cēlais dzēriens tagad te iederas tikpat labi kā viņa iemīļotā dziesma «Laša kundze bola acis .».

— Tā — Vilkaste beidzot ir galā. — Ak tad šitā .. Pat naudiņu nav aizmirsusi paķert līdzi

Tikai tagad komanda uzzina, ka bez citiem spēcīgiem teicieniem viņu kapteinis prot arī vēl veselu lērumu lamu vārdu angliski.

Vilkaste panākas tuvāk griestu spuldzei un vēlreiz paskatās papīrā.

— «. nemeklē mani. Lai cilvēki domā, ko grib . .» — Kapteinis nelasa visu pēc kārtas, pārāk liels ir viņa niknums. Katrs vārds, katra frāze, ko viņš tagad izrunā skaļi, veido tumšu, netīru straumi, no kuras gribas ātrāk aizbēgt un nedzirdēt tās pretīgos šļakstus. — «. Tavu dēlu. Viņš bus vēl neglītāks par Tevi .»

Vilkaste papīru sažņaudz pirkstos.

— Rādi šurp! — Viņš pieiet pie zilā vīstokļa Madara klēpī, paceļ segas stūri un, vecīgi salīcis, ilgi un uzmanīgi skatās. LJn pēkšņi istabā iedārdas smiekli. Kapteinis smejas! Kas par to, ka mazais no tāda trokšņa jau pamodies! Kapteinis smejas un apmierināts ar dūri’brauka ūsas.

— Šķielē! Nē, vai zinies, Madari,.. Ja dēls var šitā at-

sisties tēvā! .. Pat matu cekuls ruds kā jauns pieckapei-ķis. Vareni! Puiši, nāciet šurp, paskatieties! Zvejnieks, es jums saku, Madars kas Madars!

Vīri pienāk un uzmanīgi pāri Madara plecam skatās mazajā. Sārta pūciņa uz galvas, un divi dzidri zilumiņi veras vīru nopietnajās sejās. Platā smaida kļūst redzami traļmeistara lielie, apdzeltējušie zobi. Vēl aizvien mazajā skatīdamies, viņš izvelk no kabatas šampanieti un priecīgs, ka beidzot radusies izdevība likt to lietā, groza pudeles spožo kaklu zīdainim pie paša deguna.

— Uf, uf, — viņš dziļā nopietnībā kustina lūpas.

— Kaptein, — pavilcis veco Vil kasti sānis, čukst mazais motorists. — Es ar puišiem viņu sameklēšu kaut vai pašā ellē!

— Ko jūs meklēsiet? — kapteinis nesaprot.

— Zentu .. Ja visa sabiedrība, ja mēs ar viņu parunāsim tā pa īstam Galu galā ir taču arī vēl likumi . —-Mazais motorists nemierīgi mīņājas, un viņa acīs deg sašutums un nepacietība.

— Likums, tu saki, — Vilkaste domīgi atkārto. — Jauns tu vēl esi, puisi Katram draņķim likumu neuzrakstīsi

— Madar, — viņš pēkšņi pievēršas sēdošajam. — Slienies kājās un sameklē vēl vienu segu! Jurka jāietin kārtīgi.

Madars pieceļas, un tagad tikai tā īsti var redzet, cik viņš ir apjucis.

— Es saku — jāietin. Iesim pie manas vecas, nevar taču tādu puisi, tavu Jurku, postā aizlaist.

— Elmārs, kaptein . Nevis Jurka, bet Elmārs. — Madars turas pie šī vārda kā slīcējs pie baļķa.

— Ja teikts Jurka, tad tā arī paliks. Saprati?

Madars tikko jaušami pasmaida.

Vīri jau pagājuši krietnu gabalu pa naksnīgo ielu, kad negaidot ierunājas traļmeistars. Viņa neveiklajos vārdos ir neapgāžama loģika.

— Tos ratiņus tomēr vajadzēja paņemt. Tomēr parocīgāk nekā stiept uz rokām ..

Pēc brīža mazais Jurka guļ ratiņos — un gājiens var turpināties. Tā nav nekāda mierīgā pastaiga — Jurka taurē pilnā balsī, bet vīri pīpē un smejas. Smejas tādēļ, ka viņi, pieraduši pie vētras aurošanas, saprot — lai jūrnieks spētu pārkliegt vētru, viņam jābūt ar spēcīgu balsi.

MELNAIS NIKLĀVS

JA jums bijusi izdevība pārstaigāt mūsu zvejniekciemus un iepazīties ar cilvēkiem, kas tur dzīvo un strādā, būsiet ievērojis, ka gandrīz katrā kolhozā bla-kus vienkāršiem, smagā darbā norūdītiem vīriem, kam ir pierasti un pazīstami vārdi — Andrejs, Miķelis vai Arvīds —, nākas sastapt arī tādus, kurus dēvē par Melnajiem. Vienā vietā tas ir Melnais Džeks, citur Melnais Konrāds, Melnais Janka vai vienkārši Melnais. Visi viņi lielākoties ir cilvēki pāri pusmūžam, runīgi, bieži ar jūrnieku mezglā sasietu sarkanu lakatiņu ap kaklu un, lai cik dīvaini tas arī neliktos, nez kādēļ nepavisam nav melni. Sie tālo jūru romantikas apdvestie vīri, pēc viņu nostāstiem spriežot, savā nemierīgajā mūžā daudz ko pieredzējuši, un tādēļ, nejauši iepazīstoties tuvāk ar vienu no viņiem — Melno Niklāvu —, arī radās šis stāsts.

Melnajam Niklāvam bija 'plakans, ielauzts deguns, dobja, it kā no zemes dzīlēm nākoša balss un uz kreisā pleca skaidri salasāms tetovējums — Rio-de-Janeiro. Stāstot par Melno Niklāvu, nedrīkst nepieminēt viņa garo, izstīdzējušo augumu.

— Pāri sešām pēdām un simt septiņdesmit divas mārciņas, — nevērīgi dūmu gredzenus izpūzdams, tādās reizēs paskaidroja jau sirmot sākušais vīrs. Toreiz, kad «Pie Ješkas», kā zvejnieki dēvēja nelielo kiosku, vēl varēja pasēdēt pie alus kausa vai vīna pudeles, nebija tāda vīra, kas izvilktu Melnajam Niklāvam «krampjus» vai noliektu roku.

Pēdējā laikā «Pie Ješkas» tirgojās vairs tikai ar saknēm un pienu — un Melnā Niklāva slavas oreols sāka bālēt. Nelīdzēja aizrautīgi stāstītie Riodežaneiro piedzīvojumi — zvejas vīri tos sen jau zināja no galvas —, arī uz «kram-

pjiem» neviens vairs neielaidās, un likās: kādreiz tik slavenais jūrnieks pilnīgi iejuks zvejnieku vidū kā olis jūrmalas smiltīs, ja pēkšņi negadītos, lūk, kas.

Kā jau katru gadu arī pērn flote zvejoja tālajos kvadrātos. Pavasaris atnāca bez lielām vētrām, bagāts ar zivīm, un bieži sagadījās tā, ka pārbraucieni līdz zvejas vietai un atpakaļ kļuva vīru vienīgā atpūta.

Nodevuši kombinātā zivis un nokasījuši nedēļu augušo bārdu, zvejnieki sēdās pie vakariņām. Beidzis notiesāt sievas atnesto kartupeļu biezputru ar speķi un labpatika atraugājies, Melnais Niklāvs pasniedzās pēc ķocī paslēp tās «maskavieša» pusītes.

— Dieva dzēriens. — Ieņēmis malku, viņš pacēla pudeli pret gaismu. — Pareizi, frišais?

Par frišo uzrunātais klusēja. Jaunais puisis nejutās īsti labi. Pirmo reizi jūrā pavadītā nedēļa lika sevi manīt. Pēc nerimtīgajām viļņu šūpārn vēl tagad ostas mierīgajā ūdenī Kramēnam likās, ka viss ap viņu turpina kustēties un viļņot, pat zupas karote..

— Jā .. — Melnais Niklāvs iedzēra vēlreiz, saviebies noskurinājās un paraudzījās jaunajā puisī. — Jūrnieka dzīve, draudziņ, nav bez misēkļiem. Viens, pa jūru dauzoties, zaudē apetīti, citam pazūd sieva

— Tev, Melnais, tavējā kura būs — trešā vai ceturtā? — acis no lāpāmā traļa nepacēlis, iejautājās vecais stūrmanis Verste.

Melnais Niklāvs aizrijās. Krietni izklepojies, viņš iztukšoja pudeles pārlikumu un, acis piemiedzis, paostīja rupjmaizes garoziņu.

— Ko tas kapteinis žāvējas tur malā .. Laiks būtu iet

Neviens neatbildēja. Niklāvs aizsmēķēja un, slinki gorīdamies, izstiepa zem galda garajos zābakos ieautās kājas. Kubrika krāsniņa dvesa patīkamu siltumu, galvā Niklāvam dunēja samtaini vescrīši un, vērojot Kramēnu, viņš nenocietās.

— Kad es tā skatos uz tevi, draudziņ, man metas šķe

bīga dūša. Nāk prātā jaunība .. Tikai tu nedomā, ka arī es biju tāds ķīselis! Eh, toreiz, kad mēs no Lisabonas gājām uz Riodežaneiro, visus ostas krogus pa ceļam izsitām. Un slava, draudziņ, tā gāja mums pa priekšu kā. nu, kā . — vārdus meklēdams, Niklāvs uz brīdi apklusa.

— Ar slavu bija tā. Tu navigāciju esi mācījies? Nu, lūk, tai grāmatā par navigāciju rakstīts, ka jūrā visi

tvaicenieki un citi štimeri dod ceļu buriniekiem. Tā mums bija ar slavu — visi ceļu grieza i jūrā, i malā.

— Nūū-ū,,. — neticīgi novilka vecais Verste.

— Goda vārds! — Niklāvs piesita dūri pie kaulainajām krūtīm. — Zēni bija kā izlasīti! Es pats tais gados... Būtu tu redzējis .. Bet par haizivi, ko Klusajā okeānā peldoties nožmiedzu, par to es laikam netiku stāstījis? — Runātājs iepriecināts paskatījās Verstē.

— Par haizivi? Kā nu ne, vēl pagājušajā nedēļā plātījies.

Melnais Niklāvs gribēja kaut ko teikt, bet šai brīdī kubrikā ienāca kapteinis.

— Nu ko, vīri, aiziet?

Niklāvs savilka izstieptās kājas, pakasīja masīvo pakausi un, Kramēnam pāri raudzīdamies, pašūpoja galvu.

— Mūsu frišajam pasaule šūpojas...

— Nelāgi? — ievaicājās kapteinis. — Nekas, Kramēn, Melnajam sākumā gāja daudz grūtāk .. Jā, ka es nepiemirstu. — Kapteinis Sieksta pārlaida acis komandai. — Ostas uzraugam pienākusi ziņa, ka vakardien jūrā manīta klejojoša mīna. Tas gan bijis tālu no mūsu kursa, bet pie stūres turiet acis vaļā — katram gadījumam.

Melnais Niklāvs tramīgi pacēla galvu, un viņa acīs iedegās nemierīgs mirdzums.

— Mīna, tu saki? Jā-ā, ar tiem velna bumbuļiem vajag prast apieties. — Niklāvs nozīmīgi apklusa un paskatījās vīros. Viss viņa stāvs, sagrumbotā piere un noslēpumaini piemiegtās acis liecināja, ka viņam arī ar mīnām savā laikā bijusi darīšana, bet, tā kā no komandas vīriem neviens neizrādīja gaidīto interesi, viņš brīdi pacietīgi klusēja. — Ar mīnām ir tā, — grumbas Niklāva pierē iztaisnojās, — man ir gadījies. Peld tev pretim tas sasodītais apaļums, ragus kā vērsis izcēlis. Bet tu piedursies, pat piedurties nevajag, pietiek kuģa priekšgalam vilnīti uzšļākt, un — sveika, dzīve! Dvēseli no tevis izsitīs ... Bet katrai nelaimei ir savi buramie vārdi, un es ...

— Melnais, šonakt tev pirmajam jāstāv pie stūres! Vajadzētu sākt kustēties, — Niklāva runas plūdus saīdzis pārtrauca kapteinis Sieksta.

— Pag, tu paklausies! Ja tev nav gadījies, paldies dievam, bet es zinu. Tātad buramie vārdi taisnību sakot, arī nekādi buramie vārdi pret šito fašisma palieku nelīdz. Tādā reizē jādabū vīrs ar kārtīgiem nerviem, tāds, kam nagi netrīcētu. Nu, lūk, mīnu ūdenī var redzēt jau

pa gabalu. Šūpojas viņa viļņos melna kā nosprāgusi valzivs un tā vien taisās tev pieglausties. Bet tu — at-pakaļgājienu, rikvercu, kā senāk teica. Pēc tam lieta pavisam vienkārša. Es aplieku korķu vesti, luk, ta, man nagi nekad nav trīcējuši, bet te tas ir pats galvenais... Pārlaižos pāri bortam un peldu tai sprāgoņai klāt. Uzmanīgi noskrūvēju raģeļus, uzmanīgi tādēļ, ka te, draudziņ, kreisā vītne. Ja skrūvēsi kā parasti, tas pats, kas ar atombumbu tiešā trāpījumā . Kad radziņi izskrūvēti — sper kaut vai ar kāju, nesprāgs! Es, draudziņ

No Verstes kojas atskanēja smaga krakšana. Dzīslaini stiegro roku malai pārkāris, vecais vīrs gulēja. Melnais nosodoši pašūpoja galvu un, uzacis savilcis, brīdi blenza kubrika tumšajā stūrī.

— Mēs runājam par mīnām, bet šis te... — Niklāvs neapmierināts piecēlās, aizpogāja vatnieku un gāja uz durvīm. — Pēc četrām stundām modināšu. Verste... verstes stabs, ne cilvēks. Man vienreiz ar tādu guļavu..

Varbūt viņš būtu pastāstījis arī šo savas dzīves epizodi, bet kapteinis, kas nogurušām acīm kādu brīdi pacietīgi bija vērojis runātāju, negaidot ielikās kojā un aizgriezās pret sienu.

Jau trešo stundu kuģis vagoja līganos viļņus, bet Melno Niklāvu neatstāja doma par mīnām. Cik reižu jau viņš centās sevi piespiest domāt kaut ko citu — svilpoja, mēģināja dziedāt, pat skaitīja līdz tūkstotim _un atpakaļ, bet veltīgi: paša stāstītais notikums ar mīnām neizgāja no prāta un urdīja smadzenes kā zobu sāpes. Un, jo vairāk Niklāvs domāja, jo biežāk viņš notvēra sevi bailīgi pētām naksnīgo jūru. Bija mirkļi, kad viļņainajā ūdens klājā pavīdēja tumši, baismīgi plankumi, bet tās nebija mīnas

— Nolādētā spoku gaisma, — sakostiem zobiem Niklāvs šķendējās, pametis acis uz mēnesi.

Jau atkal tur, priekšā, nē . un tomēr ...

Drebošiem pirkstiem Melnais Niklāvs pārvilka sejai un juta, ka šausmās āda uz pakauša savilkās.

Tfu, velns, nekā nevar saprast, bet ja nu tomēr...

Jau divas stundas viņu mānīja spocīgā ēnu rotaļa, vai tad nu pēkšņi, tagad, tieši sardzes beigās Kapteinis taču runāja tikai par vienu, bet, lūk, tur, priekšā, divas, trīs... piecas! Jā, šoreiz tās bija mīnas! Tumšajos viļņos laiski gorīdamās, tās tuvojās kuģim.

Savāds saltums pārskrēja Niklāva mugurai. Beigas! Tātad, lūk, šitā beigsies Melnā Niklāva dzīve, un neviens nekad īsti neuzzinās, kā tas viss notika

Niklāva drebošā roka uzdūrās atpakaļgājiena svirai.

Rikvercs! Satvēris vēso metālu, stūres vīrs to atlieca līdz pašam galam. Kuģis nodrebēja un, baltas putu šļakatas svaidīdams, sāka rāpties atpakaļ.

— _Veči'i! — izbāzts galvu pa stūres mājas durvīm, pārvērsta balsī kliedza Melnais. — Veči-ī, uz klāja! Trauksme! Velns lai parauj!

Pirmie no kubrika izskrēja kapteinis ar Kramēnu.

— Ko auro! — satvēris Melnā plecu, cieti noprasīja Sieksta.

— Tur, — Niklāvs rādīja uz kuģa priekšgalu, — mīnu, ka biezs, goda vārds! Nebūtu es laikā tās netikles pamanījis, mēs visi jau būtu ...

Kapteinis ilgi un klusēdams skatījās norādītajā virzienā, pēc tam ielūkojās tālskatī. Samazinājis dzinēja apgriezienus, viņš beidzot pievērsās Niklāvam:

— Nu tā, Melnais, uzliec glābšanas jostu un sāc rīkoties!

Niklāva sešpēdu augums saduga. Galvu plecos ierāvis,

viņš izbijies blenza Siekstā.

— Tu dzirdēji? — nepacietīgāk atkārtoja kapteinis.

Niklāvs paspēra dažus soļus uz priekšu, bet tad, kā

strāvas ķerts, atlēca atpakaļ un pieķērās pie stūres mājas durvīm.

— Nē, tas ir, dzirdēju, kaptein, bet kādēļ tu tā mani, vecu zēnu, nāvē grūd

Sieksta paskatījās vīros. Tumsā viņa seja nebija redzama, toties balss skanēja ar to pašu skarbumu:

— Tu, Melnais, esi vienīgais, kam kādreiz bijusi darīšana ar tādām lietām. Nebūtu tevis — mēs izmestu bojas un gaidītu rītausmu, bet tagad, pats saproti, atradām mīnas un neko nedarījām Sodīs mūs visus pēc kārtas Jā, nekas cits neatliek — rāpies pāri bortam,,.

Niklāvs savilka plecus un mēģināja smaidīt.

— To nu tu veltīgi, kaptein! Tādā tumsā, un kas tad es par peldētāju

— Bet haizivs, ko tu Klusajā okeānā? . — ierūcās vecais Verste.

— Haizivs... nu, ar haizivi bija tā, ka Kluso okeānu es., nu ko jūs, veči, — raudulīgi ievaidējās Melnais Niklāvs, — kas tad es jums — kāds admirālis Nelsons, ka man nakts laikā jālien ūdenī pie šitiein te draņķiem,

— Par Nelsonu es nezinu, peldēja viņš pie minām vai ne, — kapteinis skatījās bālēt sākušajā mēnesī, — toties tev, kas bijis Riodežaneiro un jods viņu sazin kur vēl ne...

— Bet tu paklausies, kaptein, arī ar to Riodežaneiro ir

tā. ka

Šoreiz daudz piedzīvojušais jūrnieks nepaguva izstāstīt par tālo Dienvidamerikas braucienu — dobji būkšķēdams, pret kuģa priekšgalu atsitās viens no melnajiem briesmoņiem. Niklāvs nodrebēja un aizvērtām acīm gaidīja sprādzienu. Gaidīja, liekas, veselu mūžību

Kad Melnais piesardzīgi pavēra plakstus, pirmo viņš pamanīja Kramēnu. Tas bija jaunais puisis, kas smiedamies nolika uz klāja tukšu siļķu mucu. Pēc tam viņš uzcēla no viļņiem vēl otru — jaunu, ar labu stīpojumu un nesalauzītiem galdiņiem.

Kopš tās nakts par Melno Niklāvu runā atkal.

Kad vasarā no jūrskolas uz kuģiem sarodas praktikanti, viņi dažreiz nejautā vairs pēc Melnā Niklāva, bet noprasa:

— Vai admirālis Nelsons strādā uz šī kuģa?

Ja tādā brīdī uz klāja pagadīsies vecais Verste, viņš pacels saules izbalinātās uzacis un ar saliekto pirkstu parādīs uz brūni iedegušu vīru, kura plecu rotā tetovējums — Rio-de-Janeiro.

VECĀ ROMANTIĶU PIRTS

Veselu gadu esmu bijis prom no savas pilsētas! Visu šo laiku es ilgojos pēc mīļiem cilvēkiem, domāju par mājās palikušajām sīkajām, pierastajām lietām, bez kurām tālumā var iztikt, bet es gaidīju tikšanos ar tām gluži kā ar veciem draugiem. Ir cilvēki, kas, pirms došanās tālā ceļā atvadoties, uz brīdi apsēžas un šķiršanās klusumā it kā atskatās uz kopā noieto ceļu. Ir arī tādi, kas, atgriezušies no ilga brauciena, vispirms noskūpsta savus tuviniekus un, paķēruši ziepju gabalu, dodas uz pirti. Es piederu pie pēdējiem.

Ir sestdiena. Ielās gājēji kaut kur steidzas, bet mans solis ir mierīgs — es eju uz pirti, un te nu steiga var visu tikai sabojāt. Lai ātrāk noskalotu ceļa putekļus, man pietiktu paiet dažus kvartālus, lai pēc piecām minūtēm jau stāvētu zem dušas jaunuzceltajā pirts kombinātā, bet es esmu noilgojies pēc vecās pirts. Esmu noilgojies tik ļoti, ka pat sirds iesmeldzās, par to iedomājoties. Tā ir veca pirts ar apaļiem, maizes klaipiem līdzīgiem akmeņiem lāvas telpā. Tur ir dušas, no kurām pār tevi līst vai nu tikai karsts, vai arī ledaini salts ūdens. Cilvēku tur vienmēr stāvgrūdām pilns, vienmēr tur gaitenī stāv gaidītāju rinda, bet tas viss ir nieks, ja tu, iekļuvis svelmainajā lāvas telpā, vari zvetēt ar smaržojošu slotu pa kņudošu muguru un melno akmeņu svilinošā elpa tavu ķermeni padara vieglu un lokanu. Veselu garu gadu esmu ilgojies šīs tikšanās, tādēļ tagad eju lēni, jau iepriekš ar patiku izbaudīdams vecās būdas neērtības un jaukumus.

Pie vīriešu nodaļas rindas nav, vienīgi radioskaļrunis, sašķobījies un mitrajā gaisā norasojis, skandina pāri skumjajai telpai Edītes Pjelias dziedātu smeldzošu melo diju. Blakus skaļrunim kādreiz stāvēja plāksnīte ar uzrakstu «Mest atkritumus uz grīdas un smēķēt aizliegts!». Tagad plāksnītes vairs nav, bet tās vietā piesprausts plakāts: «Pilsoņi, apdrošiniet dzīvību!»

Tātad pat smēķēt tagad te atjauts. Bet dūmus gaisā nejūt, tāpat kā nejūt vīrus, kas, cigaretes saujās paslēpuši, te kādreiz pēc pēršanās alkatīgi rāva pa dūmam.

Es piesardzīgi paveru durvis. Iespējams, ka ģērbtuve jau pilna un mani nelaidīs iekšā. Nekā. Vecais pirtnieks pietrūkstas' no soliņa un steidzas man pretī kā ilgi gaidītam ciemiņam.

— Lūdzu! — Es pastiepju viņam pretim biļeti, ar kuras izmēriem varētu lepoties pat Operas teātris, bet pirtnieks nevērīgi atmet ar roku.

— Kur tas laiks, biedrīt! — Mēģinādams kaut ko atcerēties, viņš šūpo galvu. — Kur tas laiks ... Es jau vienubrīd domāju, ka esat pārcēlies uz citurieni. Te būs skapītis. Lūdzu, biedrīt..,

Ģērbtuvē nekas nav izmainījies, vienīgi pelēkie skapīši tagad pārkrāsoti violetā krāsā. Un tomēr... Pustukšajā telpā ienācis kaut kas neparasts, un pirmajā mirklī to pat grūti pamanīt. Tikai vēlāk, kad noģērbies eju pie pirtnieka pēc bērzu slotas, es visu saprotu. Vecā Mārtiņa augums iespīlēts iestīvinātā, baltā virsvalkā, bet galvu rotā cepure. Varbūt tādas jānēsā pavāriem, varbūt frizieriem, bet uz pirtnieka noskūtās galvas tā atgādina ķeizara kroni, varbūt kaut ko vēl jocīgāku.

— Khm ... — Juzdams manu izbrīnu, vecais vīrs nemierīgi mīņājas, un viņa acis kautrējas sastapties ar manējām. — Mums tagad jauna priekšniecība... Ak slotiņu! Aizliedza jau mums, bet kas tad pirts bez pēršanās ...

Naudu par slotu viņš neņem.

— Vēl man kāds ducītis palicis, bet tās es tikai vecajiem romantiķiem, kā mums vecos kundes te iesaukuši... Kā saka, par mūsu kopā nodzīvotajām sestdienām. — Skumjā smaida savelkas sīkām krunciņām pārklātā seja.

Lāvas telpā tāda svelme, ka elpa aizcērtas. Uz paša augstākā pakāpiena, atkrituši uz muguras, divi vīri ar slotām slānī gaisā izceltos stilbus.

— Eh ... eh ... Uh, uh, jāāā

— Bērniņ, — pamanījis mani, vecīgā balsī mīlīgi sauc sīks, kaulains večuks. — Uzmet, bērniņ, vēl vienu ķipīti! Uh, svētā dievmāte, tikai ņem no siltā — dzirdi?

Dunēdami un rūkdami noelšas akmeņi krēslainajā stūrī, un gars kā liesma apdedzina man plecus un galvu, padarīdams augumu vieglu un domas netveramas.

— Viņdien, — kā no milzīga attāluma es dzirdu večuka čerkstošo balsi, — viņdien mani uz ielas sveicina viens vecis. «Labdien, Upenieku tēv!» šis sauc.

«No kurienes tu mani pazīsti?» es prasu. Ak jē, kā muguru svilina! «No kurienes?» es prasu.

«Pēc pirmā kara, puika būdams, es redzēju, kā jūs pa šo ielu katru dienu uz Drāšu fabriku darbā gājāt.»

«Pareizi,» es atbildu. «Nu jau labs laiciņš pagājis. Cik tad tev pašam?» prasu. Uh, bērniņ, uzlej vēl vienu!

Švīkst slotas, sēc elpas, un liekas, ka tā vairs nav mana mugura, pa kuru es plāju un plāju kā bez prāta. Šķiet, ka manis vairs nav Ir tikai svelme ap mani un domas, kas lido drausmīgā karstumā. Man ir tā, it kā no karaliskiem augstumiem es redzētu pats sevi, un man ir jāsme-jas pašam par sava auguma un gudrības niecību.

— «Cik tad tev pašam?» — aiz daudzām svelmainām jūrām es dzirdu večuka atsākto stāstījumu.

— «Sešdesmit četri,» šis atbild. Tu dzirdi, Jēkaup? Sešdesmit četri, bet man viņmēnes astoņdesmit astotais, ha, bā ... Jēkaup, lai iet vēl viens ķipītis, ko?

— Par grēku jau nebūtu, — labpatikā atbild mierīga balss, un es esmu pārliecināts, ka arī Jēkaupam nav mazāk par astoņdesmit

Seju ar roku aizklājis, es vēl dzirdu, kā noelšas apa|ie akmeņi, un tad metos ārā.

Priekšniecība vecajā pirtī ieradusies jauna, bet dušas ūdens palicis tāds pats. Vai nu tikai karsts, vai ledaini salts.

Un tad es sēžu jau ģērbtuvē. Iztvīcis, noguris, laimīgs. Un zinu, ka šodien ir sestdiena.

Pēc neilga brīža sārts, pērļainās ūdens lāses no sevis šļakstinādams, iznāk Jēkaups ar Upenieku tēvu. Abi par kaut ko klusi dudina, un viņu balsis kļuvušas dzidrākas un skaidrākas.

— Mārtiņ! — aiz skapīšiem atskan tīri pārgalvīgs sauciens. — Atnes mums, lūdzu, ar Jēkaupu pa kausiņam!

Drīz pirtnieks Mārtiņš atgriežas ar diviem aukstumā norasojušiem kausiem, un alus tajos dzirkstī zeltaini dzeltens kā saules stars, sajaukts ar medu un pārliets ar apiņu rūgteno elpu. Un es noreibstu no šīs elpas, kā pavasaros noreibst cilvēks no ievziedu klēpja.

— Biedri Mārtiņ, — mana balss gluži vai dreb, kad uzrunāju veco pirtnieku. — Vai nevarētu arī man... divus kausus?

— Var, biedrlt, var, kāpēc tad nevarēs. Cik nu man tā gājuma — pāris soļu līdz bufetei.

Viegli garaiņi ceļas no sakarsušā ķermeņa. Sīkas sviedru pērlītes krājas uz krūtīm, bet alus putas viegli saldē zobus. Pirtnieks Mārtiņš, pirms pieskaras kausam ar lūpām, noņem savu ērmīgo cepuri un iebāž to kabatā.

— Nav atļauts, — it kā atvainodamies viņš saka. — Dienests ...

Mēs sūcam alu maziem, maziem malciņiem, un man ir tā, it kā ar šo vīru kopā būtu izbraucis tālas jūras un pieveicis mežonīgus šļūdoņus.

— Patukšs pie jums nez kādēļ, — es piesardzīgi ieminos.

Pirtnieka Mārtiņa vecīgie pleci sagumst vēl vairāk.

— Nelaime, biedrīt*». Nelaime piemeklējusi mūsu veco pirti.

Es iesmējos. Neapdomīgi. Mārtiņa pelēkās, izbalējušās acis kļūst skumjas. Lūpas tālu uz priekšu izstiepis, viņš nodzer malku no kausa un visu laiku skatās manī. Kā vērtēdams.

— Vai tad tā vairs tagad ir dzīve? Vēl pirms gada cilvēku bija kā jūra. Stāvēja rindas kopš agra rīta. Kā te gāja! Vai nu jums man tas jāstāsta .. Atceraties? Lamājāmies, vietu nav, bet cilvēki nāk un nāk. Nepagūsti no grīdas aizslaucīt pienesto dubļu kārtu, kad ņem atkal lupatu un slauki no jauna. Bet cilvēki sauc no visiem stūriem: «Mārtiņ, man divdesmito skapīti, pirtniek, man ceturto, vienpadsmito!» Mētājos es no vienas malas uz otru kā vāvere krātiņā, bet citi jau laužas iekšā pa durvīm. Visi grib mazgāties, tādēļ jau pirts uzcelta. Troksnis, smiekli, valodas . .

Alus kausi mums izdzerti. Esmu jau apģērbies, bet aiziet nevaru. Es klausos vecā Mārtiņa rāmajā valodā un sāku nojaust viņa skumju iemeslu.

— Vai ir vēl lielāks prieks kā redzēt cilvēku, kad tas, nomazgājis visu nedēļas sūrumu un sviedrus, priecīga spraucas cauri drūzmai uz durvīm un sauc: «Uz redzēša nos, Mārtiņ! Paldies.» Nav lielāka apmierinājuma. Mart nav Bet tagad? Visapkārt saceltas jaunas mājas. Katram īrniekam sava vanna! Vai tas ir pareizi, biedrīt? Vai cilvēks var kārtīgi nomazgāties tādā silē? Bez gara, bez slotiņas , Vai tā ir pareizi, biedrīt? Nīkstu tagad te kā pēdīgais bezdarbnieks — algas dienās kauns pēc naudas

iet... Bet nenāk vairs ļaudis, paši redzat — vannās tagad mazgājas.

— Es, tēvoci Mārtiņ... — nedroši ieminos.

— Jūs nāksiet, es zinu. Daži vēl nāk. Bet pasakiet saviem draugiem, ka vecais Mārtiņš viņus gaida. Lai nāk, vietu tagad diezgan, slotiņu iedošu, tikai pasakiet viņiem ... Visu labu, biedrīt, visu labu ... — Acis nodūris, it kā no manis kaunēdamies, pirtnieks Mārtiņš vecīgiem pirkstiem satausta kabatā savu ērmīgo cepuri un uzliek to galvā.

* * *

Veco pirti noplēsa pirms diviem gadiem.

NORA

Zilganajā dūmakā jau pavisam skaidri varēja atšķirt krasta roboto strēmeli, kad stūres mājā ienāca kapteinis Ernests. No viņa vēdīja puķu odekolona saldenā smarža, un balsī skanēja neparasts svinīgums.

— Tā, Arni, tagad palaid mani, bet pats ej saposies — pēc stundas būsim mājās.

Lielie, spēkpilnie puiši apmainījās vietām. Kapteinis satvēra stūres ratu, kas vēl glabāja Arņa plaukstu siltumu, un tādā kā nepacietībā pavērās tālajā krasta svītrā.

Arnis uz kubriku neaizgāja. Atspiedies ar plecu sānu durvīs, viņš vienaldzīgi raudzījās viļņu slinkajā rotaļā.

— Arni, — nerunīgais kapteinis ar pūlēm meklēja vārdus, — jau atkal spītējies? Veltīgi, es saku ...

Nomainītais stūres vīrs negribīgi pagriezās un nogaidīdams paskatījās Ernestā.

— Komandas puiši un ... es, — kapteinis uz brīdi tā kā sastomījās, — mēs nospriedām, ka šovakar tu nāksi mums līdzi uz klubu. — Grozot stūres ratu, Ernests skatījās uz kuģa priekšgalu, kas ritmiski cēlās un grima pretim skrejošajos viļņos.

— Tā, kā tu dzīvo, īsais Krūmiņš saka, tā neesot dzīve. Un skaidru patiesību saka. Nu jau trešā nedēļa, kā esi pie mums, bet valsties uz kuģa, it kā Zarciemā brīvu istabu nevarētu sameklēt. Cilvēki jau runā ... — Ernests saprata, ka īsais Krūmiņš visu to pašu būtu izklāstījis skaidrāk un saprotamāk, un saīga.

Arņa skatienā pazibēja nemiers, bet viņš to centās neizrādīt.

— Nekas neiznāks šovakar, kaptein ...

Ernests kaut ko nesaprata, un tādās reizēs viņš pēkšņi kļuva drūms un spītīgs.

— Bet es saku — nāksil Ja nav naudas — aizliksim, skaidrs? — Sarunu izbeidzis, kapteinis atvēra stūres mājas durvis, Telpā ieplūda dzestra mitruma piesūcies gaiss.

m

Arnis jau pārkāpa slieksni, bet tad negaidot atgriezās.

— Ak tad cilvēki runā, ko? — Nemieru balsī viņam tomēr neizdevās noslēpt.

— Velns ar viņiem, lai runā, vai tad tev pašam

— Bet tu pastāsti, ko runā! — Arnis neatlaidās. — Ja jau sāki, tad arī beidz.

Kapteinis sadrūma aizvien vairāk. Tagad viņš domāja, ka labāk nemaz nebūtu šo sarunu pasācis.

— īsais stāsta — sievas melšot, ka esot redzējušas

Noklaudzēja durvis, un pēc brīža Ernests redzēja, kā

Arnis pārgāja pār klāju un pazuda kubrikā.

Ciema sievu tenkām kapteinis sevišķu vērību nepiegrieza, bet to, kādēļ Arnis vēl aizvien dzīvo uz kuģa, arī viņš nesaprata.

Sākumā viss bija tā, kā tam jābūt, bet tad ar viņu kaut kas atgadījās. Jau tā klusais puisis kļuva vēl noslēgtāks. Citu kuģu vīri sprieda, ka jaunais esot pārlieku lepns, bet kāda tur lepnība, ja cilvēks nebārsta vārdus vēja ka zibošas, sakaltušas zvīņas. Lielais un spēcīgais stūrmanis Ernestam iepatikās jau pirmajā dienā. Kapteinis pats bija beidzis septiņas klases tepat Zarciemā, tāpēc ar klusu apbrīnu vēroja jūrskolu beigušo stūrmani. Kad vīri sāka spriest, ka Arnim vajadzētu pašam savas istabas, Ernests arī to bija ar mieru nokārtot. Bet Arnis atteicās. Nē, un viss — kā apmāts. Tomēr dzīvot uz kuģa, ja esi pārnācis no jūras izmircis un nosalis, — Ernests zināja, ko tas nozīmē. Krāsniņa dūmo, maize sāk pelēt jau otrā dienā, un drēbes — tās īsti neizžūst nekad. Vīri izrunājās gan tieši, gan aplinkus, bet Arnis dzīvo uz kuģa kā kurmis alā vēl šodien. Un kapteinis sāka ieklausīties ciema sievu valodās.

.».Ostas vārtos dārdēdamas plīsa zaļgani sirmas bangas. Tūlīt tās satvers un sadrebinās kuģi līdz pašam ķīlim, un Ernests uz brīdi izmeta no galvas domas par Arni.

Pēdējās zivju kastes bija izkrautas. Arnis paņēma šļūteni un nesteigdamies sāka mazgāt klāju. Skali sarunādamās no zivju kombināta kalnā kāpa strādnieces. Drīz viņu balsis izdzisa krēslainajā novakarē un pār upi noklājās dzestrs klusums. Vējš, kas dienā no viļņu galiem dzenāja sāļā ūdens šļāces, piegura, un tikai skaidrās, retām, agrām zvaigznēm izraibinātās debesis liecināja, ka šodien

ziemelis savu ir padarījis un tagad snauž tālā pamales mākonī.

No kubrika iznāca kapteinis ar īso Krūmiņu. Brīdi pie durvīm neveikli pamīņājušies, viņi tuvojās Arnim.

— Stūrman. — Tas bija īsais. — Kapteinis saka, lai tu metot mieru. Ejam!

Arnis pacēla galvu un paskatījās pienācējos. Krūmiņa sīkais augums tik tikko sniedzās līdz kapteiņa krūšu kabatiņai. Ernests klusēdams raudzījās pāri upei, no kurienes tikko jaušami smaržoja uzartas zemes svaigums.

— Šoreiz nevaru. — Arnis nolika šļūteni. — Man uz mājām vēstule jāuzraksta un .

— Nemāžojies! Ja teikts jāiet — tad jāiet, — Ernests nošņācās, vēl aizvien pāri upei skatīdamies. — Man par tevi jāatbild visu priekšā. Esi taču cilvēks un saproti.

— Patiešām, vecais, iesim gan. Paskatīsies mūsu meitenēs, iekampsim pa mēriņam — dzivei būs pavisam cits burbulis!

Krūmiņš nepaguva pabeigt. Pacēlis viņu aiz padusēm un nolicis uz trapa, Arnis smiedamies gāja uz kubrika atvērtajām durvīm.

— Citā reizē, īsais ... Nekavējieties!

Kapteinis sirdīgi nospļāvās un, atmetis ar roku, izkāpa krastā.

Palicis viens, Arnis steidzīgi sāka rīkoties. Vispirms izslaucīja grīdu, sakārtoja pārsegus kojām, uzbužināja sagulētos spilvenus. Nelielā spuldzīte pie griestiem blāvoja sarkana un skopa, padarīdama vienkāršo telpu nemājīgu un nabadzīgu. Kā tagad te iederētos pirmīt pļavas līcī redzētā pureņu bagātība! Arnis paskatījās pulkstenī — kavēties vairs nedrīkstēja ne minūti. Uzgājis klājā, viņš ilgi mazgājās no upes uzvilktajā ūdenī. Mazgājās un ik pa brīdim pameta acis uz zivju kombināta satumsušajām ēkām.

Vienā no logiem vēl mirdz ugunis, bet drīz arī tās nodzisīs — Arnis to zina. Atgriezies kubrikā, viņš uzvelk tīru virskreklu. Mitrajā telpā sen necilāts, tas vēdī rūgtu pelējuma smaku, bet līdzēt te neko vairs nevar — kapteiņa puķu odekolona pudelīte ir sausa. Arnis apsēžas un sāk gaidīt. Tagad, kad nav vairs ko darīt, laiks šķiet stāvam uz vietas. Liekas, kubrika klusums dun ausīs kā smagi viļņi. Arnis vairs ilgāk nespēj izturēt, viņš uzkāpj klājā un skatās tālajā gaismā tik ilgi, līdz beidzot tā izdziest. Tagad arī kantora ēka iegrimst palsajā tumsā,

un tikai zinātājs vairs pateiktu, ka aiz vecajiem vītoliem atrodas zemu, it kā zemei pieplakušu māju puduris.

Vakars ir dzestras valgmes piesūcies un tik kluss, ka Noras soļus viņš samanīs krietni tālu jau pirms ostas steķiem. Aizrit mirkļi, paiet minūtes, pusstunda, varbūt pat vairāk, un tikai tad Arnis pēkšņi attopas, ka ilgāk gaidīt ir veltīgi. Pakāpies krasta stāvajā nogāzē, viņš ilgi klausās vakara skopajos trokšņos un tad nāk atpakaļ. Noras nav

Kojā atlaidies, Arnis samiegtām acīm skatās augšējās guļvietas nobružātajos dēļos, domā par Noru un, kaut ari zina, ka tas ir veltīgi, gaida viņu. Jau kuro reizi Arnis mēģina atmiņā savirknēt viņu retos tikšanās mirkļus, bet tas nekādi negrib izdoties, un viņš domās atgriežas pie tās dienas, pie pašas pirmās, no kuras pagājušas tikai divas nedēļas.

Todien, ceļot trali uz klāja, Arnis nelaimīgi paslīdēja un nobrāza elkoni. Nebija jau nekas nopietns, bet kapteinis ātrāk nelikās mierā, līdz aizvilka viņu uz kombināta rned-punktu. Ernests te jutās kā mājās. Šķelmīgi atsitis cepuri pakausī, viņš uzmanīgi pavēra durvis, un viņa balsī vairs nebija ne vēsts no drūmās nerunības.

— Noriņ, vai drīkst? Man te viens — lācis, ne cilvēks — kuģi gribēja apgāzt Saremontēsi?

Istabas vidū stāvēja stalta auguma tumšmate baltā virsvalkā. Sasveicinājusies ar Ernestu, viņa cieši pavērās Arnī. Tā skatās cilvēks, kas, ilgi klīdis pa biezu, krēslainu mežu, pēkšņi iznāk nepazīstamā klajumā.

— Labvakar, — viņa teica klusā, padobjā balsī.

Arni mulsināja Noras pētošais skatiens.

— Man te tāds nieks — Uzrotījis piedurkni, viņš parādīja elkoni. Un visu laiku, kamēr Nora darbojās ar pārsējiem, Arni neatstāja savāda mulsa, kas viņu pārņēma jau pirmīt, Noru ieraugot.

— Nu, tā. — Kad viss bija padarīts, viņa paskatījās Arnī. — Ja rītdien nebūsiet jūrā — atnāciet, es pārsiešu ..

Arnis klusēdams pamāja.

— Vai taisnība, ka jūs tiešā ceļā no Rīgas?

Arnis to negaidīja. Tātad Nora par viņu jau bija dzirdējusi.

— Jā, — viņš teica un pasmaidīja.

— No Rīgas .. — Nora domīgi pašūpoja plauksta marles sainīti un nodūra galvu. —Atnāciet, es pārsiešu...

Nākamajā dienā pūta vējš un kuģi palika ostā. Arnis piecēlās agri. Ilgi skuvās, mazgājās, pēc tam, atlaidies kojā, pārlasīja nedēļu krājušos laikrakstus. Avīžu lapas bija biezas, mitrumā uzblīdušas, ātri plīsa, un Arnis dusmojās. Šodien viņu kaitināja viss, arī pulkstenis pie sienas. Sekundes tas skaitīja lēni, kā aizrīdamies. Arnis nospodrināja kurpes — minūte. Iekūra plīti un uzvārīja kafiju — piecpadsmit minūtes. Tādā dienā kā šodien varēja aiziet līdz pasaules malai un uz vakariņām jau būt atpakaļ.

Ap četriem viņš aizslēdza kubriku un kāpa kalnā uz ambulanci. Pamanījusi viņu, Nora pietrūkās no krēsla, un Arnim likās, ka arī viņa šo brīdi gaidījusi, bet satikšanās izvērtās pavisam citāda. Arnis cerēja, ka Nora vismaz iejautāsies par Rīgu, — viņš pat bija izdomājis, ar ko tādā gadījumā sākt, — bet Nora klusēja un vairījās Arņa nemierīgā skatiena.

— Nu tā, — sakārtojis piedurkni, sausām lūpām ieminējās Arnis, — paldies ..

— Ne par ko, tas jau mans pienākums.

Arnim vēl gribējās pateikt kaut ko pavisam neparastu, kaut ko tādu, kas Noru ieinteresētu, par ko viņa pasmaidītu. Viņš ilgi meklēja vārdus, bet nekas neienāca prātā.

— Nu, tad es iešu . . — viņš ieminējās.

Nora pacēla galvu un vērīgi ieklausījās telpas klusumā.

— Pagaidiet, — viņa teica gandrīz čukstus, piegāja pie durvīm un, atvērusi tās, paskatījās gaitenī. Pēc tam atgriezās un apsēdās savā vietā pie galda. Pamanījusi Arņa izbrīnu, viņa pūlējās pasmaidīt.

— Ciema iedzīvotāji necieš, ja pie manis kāds uzkavējas pārāk ilgi. Lūdzu, — viņa pamāja uz krēslu istabas stūrī.

Arnis paklausīgi apsēdās, un saspringtais klusums atkal nostājās starp viņiem. Kaut kur tālu, aiz daudzām sienām, strādāja motors. Līdz šejienei skaņas atplūda klusas kā kamenes dūkšana. Nora lēni ar roku pārvilka pār pieri, noņēma balto cepurīti, un tikai tagad Arnis pamanīja, cik viņas mati ir biezi un tumši. Galvu nedaudz pagriezusi, viņa cieši paskatījās Arnī.

— Jūs jau zināt, ka mani sauc Nora?

— Jā.

— Un ko vēl jums par mani pastāstīja? — Nora mēģināja smaidīt, bet viņas pievērtās acis raudzījās nopietni.

— Vairāk neko; es te esmu tikai dažas dienas un par jums ...

— Ir jau labi. — Nora strauji piecēlās. — Bet tagad gan, lūdzu, ejiet! — Nora norādīja uz durvīm un pirmo reizi uzsmaidīja Arnim atklāti un droši.

Arnis izgāja uz ceļa un, galvu atgāzis, pētīja pret aus-trumiem skrejošos mākoņus. Zīdvests šņāca, vaigus piepūtis, ar pelēku miglu piekraudams krastmalas kroplās priedes un vecos vītolus. Tādā laikā par jūrā iešanu nebija ko domāt. Vēl vismaz rīt viņš redzēs Noru! Ceļš bija noklāts ar jaunu grants segumu, un Arnis gāja kā puikas dienās, dzenādams lielos, pelēkos oļus un svilpodams.

Nākamās dienas pievakarē viņš atkal stāvēja ambulancē. Noņēmusi pārsēju, Nora viegli ar pirkstiem pārvilka sadzijušajam elkonim.

— Tā lāci, tas arī viss

Viņi bija tik tuvu viens otram, ka Arnis juta Noras elpu uz kakla.

— Nora, — viņš dzirdēja pats savu balsi, svešu un aizsmakušu. — Nora, es gribēju jums kaut ko teikt. . Es... Nora...

Nora atglauda matus no deniņiem un ilgi skatījās Arņa sejā kā pārbaudīdama. Tad pagriezās un piegāja pie loga.

Tumsa . Pār upi cēlās migla.

— Šonakt jūs iesiet jūrā. Bet es jūru nemīlu. — Viņa skumji šūpoja galvu. — Ja jūs zinātu, cik man grūti, katru rītu pamostoties, vispirms ieraudzīt viņas zaļgano, rievaino muguru .. Palieciet vēl brītiņu, — saklausījusi aiz muguras Arņa soļus, viņa piebilda, — ja jums nav jāsteidzas ..

Arnis sataustīja mazu, ar dermatīnu pārvilktu dīvāniņu. Kad Nora apsēdās viņam līdzās, istabā jau bija ienākusi bieza tumsa. Pa ceļu aizbrauca automašīna, pārvilkdama plauktā saliktajām zāļu pudelēm zilganu staru kūli. Pēc tam tumsa istabā kļuva vēl biezāka un klusāka. Ilgi viņi nepārmija ne vārda. Arnis sameklēja Noras siltos pirkstus. Viņa roku neatrāva, un Arnis, tumsā plati atplestām acīm skatīdamies, juta, kā no Noras mierīgās plaukstas viņa pirkstos sitas viegls asiņu pulss.

— Kas ar mums notiks, Arni? — Šķita, ka Nora to jau* tātu pati sev, tik klusi viņa to pateica.

— Kas tad nu tagad vairs, ja mēs abi.. *

— Nē, Arni. Nē, nē! — Nora strauji piecēlās. Piegājusi pie galda, viņa ilgi kravājās atvilktnē. Nošvirkstēja sēr-

kociņš. Maza, sarkana liesmiņa apgaismoja Noras pieri un skropstu ēnā paslēpušās acis.

— Ir jau vēls, Arni, ej! Atliek tikai kādam mūs redzēt kopā ... Ja tu zinātu, cik tas viss sarežģīti...

Arnis neko nezināja. Viņš redzēja cigaretes sarkano oglīti, kas, iegailējoties uz mirkli, pārvērta Noras seju sārtā plankumā.

— Ja mēs abi, Nora.,. — viņš čukstēja. — No kā mums jābaidās ...

— Bet, ka es smēķēju, — vai tas tevi nebaida?

Arnis iesmējās, un to varēja saprast dažādi.

Nora atvēra vēdlodziņu un izmeta cigareti. Kā maza zvaigzne tā krītot iekvēlojās un izgaisa naktī.

— Uzklausies, Arni. — Noras balss izmainījās. Tagad tā skanēja cieti un skaidri. — Šeit tu vairs nenāksi nekad, dzirdi? Apsoli man to; es iešu pie tevis ..,

— Bet es taču ...

— Es zinu, naktīs uz kuģa tu esi viens pats. Kad fabrikā vairs neviena nebūs, es noskriešu lejā. Ja manā logā izdzisīs uguns, tad zini — es eju pie tevis. — Viņa runāja steidzīgi, vārdus meklēdama, un Arnis piekrita visam, ko viņa teica.

Vēlāk, kad viņi uz kuģa bija tikušies jau vairākkārt, Arnis apsolīja, ka neuzrunās Noru ne kombinātā, ne Zar-ciema smilšainajās ielās, kur to varētu redzēt cilvēki«, nekur . Arnis vēl joprojām neizprata, kam vajadzīga šī jau apnikusī slepenība. Mūžīgā slēpšanās padarīja dzīvi neizturamu.

— Tas nebūs ilgi, mīļais. Mēs kaut ko izdomāsim, bet līdz tam laikam — lūdzu, lūdzu .. Ja tu gribi, es atmetīšu smēķēšanu . — Viņa savilka lūpas kā maza, noskumusi meitenīte, un viss palika, kā bijis.

Pēdējo reizi viņa atnāca tikai uz pusstundu. Ejot prom, viņa ilgi stāvēja pie durvīm, un Arnim šķita, ka arī Noru ir nomocījuši šie slepenie nācieni.

— Brauksim no šejienes prom! — Satvērusi durvju rokturi, viņa nogurušām acīm paskatījās Arnī. — Es vairs nevaru te izturēt. Man liekas, ka katrs zarciemietis zina par mums abiem, bet cilvēki te ir šausmīgi — viņi man to nekad nepiedos, arī tev ne

— Bet kādēļ mēs viņiem to nevarētu pateikt paši? Nora, vai tad tā ir dzīve? Izstāsti, lūdzu, kas tevi nospiež, un mēs par abiem ... mēs, ja tikai tu vēlētos ...

— Tikai to ne, Arni, lūdzu, to ne. Līdz sestdienai, kad tu pārnāksi no jūras, es visu būšu izdomājusi. Varbūt mēs aizbrauksim no šejienes, tā būtu vispareizāk, bet sestdien es atnākšu — cik tad vairs ilgi — Arnī nepaskatījusies, Nora uzkāpa pa kāpnēm un aizgāja.

Sestdiena.

Arnis sniedzās pēc cigaretēm, kad klājā noskanēja soji. Spējš prieka vilnis to uzrāva sēdus, bet tad viņš izdzirda Ernesta rāmo, dobjo balsi:

— īsais, tad tā arī zini — ja reiz dievs tev devis mēli, tad proties likt to lietā.

Milzīgo augumu saliecis, pirmais kubrikā nokāpa kapteinis. Paskatījies Arņa kojā, viņš apmierināti pasmaidīja.

— Tas labi, ka tīru kreklu esi uzvilcis. Un bārdu arī nodzini? Tad jau iznāk, ka mēs pašā laikā! īsais, krauj galdā savējo, kā viņu tur sauc

— Cilindrs, kapteini — Krūmiņš uzlika galdā degvīna pudeli.

— Tādu stūrmani, — rīkodamies ap traukiem, klāja vaļā mazais mehāniķis, — kapteinis saka, tādu stūrmani ar lodlampu jāmeklē, saproti? Pilsētnieki rāda teātri, bet kapteinis tikai par tevi, taisni kā iemīlējies. Nu un tad mēs otrā puslaikā pametām visu un nācām šurp. — Krūmiņš piepildīja glāzes.

— Par tiem, kas jūrā!

Uz mirkli kubrikā iestājās klusums. Pacēlis glāzi, Ernests ar acu kaktiņiem vēroja Arni. Par pārsteigumu abiem stūrmanis piecēlās, paņēma glāzi un izdzēra to vienā vilcienā.

— Tā-ā... — noelsās Ernests. — Varbūt uz otru kāju? īsais!

Arnī skatīdamies, Krūmiņš ielēja otru. Visi trīs klusēdami izdzēra. Pēc tam trešo. Pie ceturtās mehāniķis kā jautadams pavērās kapteinī.

— Tev, īsais, pietiek. Tālāk mēs ar Arni.

Iztukšojis glāzi un uzkodis, kapteinis skaļi caur nāsīm ievilka gaisu un noprasīja.

— Vai tu vari man atbildēt uz vienu jautājumu?

— Ja gribi zināt, kādēļ es dzīvoju uz kuģa, tad ne.

Viltīgi smaidīdams, Ernests noglauda gludo zodu.

— Jods ar tevi. Manis pēc dzīvo kaut vai zem Kāķa vecās laivas . *. — Kapteinis ar dūrēm atspiedās galdā un piecēlās. — Tu esi nācējs?

Arnis pameta acis pulkstenī. Vienpadsmit. Noras šovakar vairs nebūs, tagad viņš to zināja pavisam skaidri.

— Ejam! — Un pēc brīža visi trīs uzkāpa kalnā, aiz kura pāri ce]am mirdzēja kluba gaišo logu rinda.

Pie ieejas, smēķu sarkanās oglītes zibinādami, drūzmējās jaunie zvejniekpuiši. Viņi dedzīgi par kaut ko sprieda un pienācējus pamanīja tikai pēc tam, kad nakts klusumu pāršķēla Krūmiņa skaļā, neatkārtojamā balss.

— Ē, sīkie, pagriež ceļu, pagriež ceļu — Toma brigāde nāk!

Stāvi tumsā pašķīrās.

Rasainajā maurā no durvīm krita dzeltens taisnstūris. Iegājis gaismā, Ernests apstājās.

— Pašreiz nespēlē. — Galvu pieliecis, viņš uzmanīgi ieklausījās. Pēc tam sameklēja kabatlakatu un sāka tīrīt rasā sabristās kurpes. — Mēs ar Tomu, — berzēdams bikšu atlokus, skaidroja Ernests, — deju starpbrīžos nekad iekšā nelīdām. Visi skatās, nopēta no galvas līdz kājām .. Sapīpēsim.

Sīko liesmu plaukstās paslēpuši, viņi aizsmēķēja.

— Ernest, kas tā par Toma brigādi?

— Redz, kāds tas jefiņš, —- kāds tumsā atsaucās, pārējie iespurdzās un pēkšņi apklusa.

— Veči, spēlē! — durvīs sauca īsais. — Nāk šurp!

Ernests aptaustīja kaklasaites mezglu, noklepojās un

devās augšā pa pakāpieniem.

— Bet tad nu ir gan tēvaiņi. — Večuks, biļešu kontrolieris, nogrozīja galvu. — Aizkaitini tādus, un balle pagalam — kā skaidas izsvaidīs

Zālē bija karsti. Putekļi, kas cēlās no dejas grīdas, spuldžu gaismā pārvērtās zeltainā, tikko jaušamā dūmakā. Zāles dziļumā spēlēja orķestris, un skaņas līdz Arnim atplūda klusināti dobjas, kā no pazemes.

Cauri skatītāju bariņam, kas drūzmējās ap vienīgajām durvīm un aizņēma krietnu daļu jau tā šaurās zāles, lauzās piesarkusi meitene, vilkdama aiz rokas sadrūmušu puisi.

— Tādi jūs esat — jāvelk ar varu ...

Arni apreibināja nepazīstamās meitenes satrauktā elpa, viņas valgās lūpas un smejošās acis.

Nora smējās tik reti.., Kur šai brīdī ir Nora, ko viņa tagad dara? Bet jā nu viņa gaida uz kuģa!... Arni sagrāba spējš nemiers. Viņš jau pagriezās pret izeju, bet tad atcerējās Noras logu, kurā gaisma izdzisa jau pirms stundām trijām.

— Kaptein, — piesarcis un nepacietīgs jau pa gabalu sauca Krūmiņš. — Nu, ko jūs stāvat kā mastu koki! Dejot taču neprotat ne viens, ne otrs, bet bufetē albāņu konja-ciņu pārdod.

Pēc brīža visi trīs sēdēja pie galdiņa. Krūmiņš atnesa konjaku.

— Tu, kaptein, nedomā, ka es tevi, kā saka, velku uz pļēgurošanu. — īsais paskatījās sadrūmušajā Arnī un piemiedza aci. — Dejošana, kaptein, tā ir tāda profesija, kas .., Nu labi, labi.

Pamanījis Ernesta savilktās uzacis, īsais pacēla glāzi.

— Par tiem, kas jūrā!

Sarunas nevedās. Ernests slepus zem galda mina īsajam uz kājas un rādīja uz Arni. Krūmiņš gribēja kaut ko teikt, bet, pavēries stūrmaņa noliektajā galvā, bezcerīgi noplātīja rokas un no jauna piepildīja iztukšotās glāzes.

Pie galdiņa kāds pienāca un runāja ar kapteini. Arnis dzirdēja viņu balsis, bet vārdos neieklausījās. Pēkšņi pienācējs pieminēja Noru — un Arnis saspringa .

— ...viņa ir zālē. Priekšsēdētājs man lika tev pateikt, lai tu aizejot un parunājoties. Viņa jau

— Kas, Nora? — Arnis pielēca kājās un kā neticēdams satvēra puiša svārku atloku. Piecēlās arī Ernests. Ar plaukstu pārvilcis pār nepaklausīgajiem matiem, viņš paskatījās Arnī.

— Es ilgi nebūšu, paši saprotat — Pagriezis pārsteigtajam Arnim muguru, Ernests izgāja zālē.

Krūmiņam konjaks bija krietni sakāpis galvā. Kļuvis neticami nopietns, viņš aicināja Arni sēsties.

— Jā, lielais, Nora Vai tu maz zini, kas Zarciemā ir Nora? Tu teiksi — feldšere zivju kombinātā. — Krūmiņš pašūpoja galvu. — Pārsien nobrāztus elkoņus, un viss? Eh, lielais Bēdu pasaule.. Padzīvosi tu ilgāk pie mums — pats redzēsi. Sākumā veči šūpoja galvas — pilsētniece, vējaslota, kur tev tādai zveju dzīvi saprast un cienīt . Bet — nekā. Palika toreiz un dzīvo vēl tagad. Viens otrs toreiz būtu atmetis visam ar roku un aizbraucis, vai tad pasaulē vietu trūkst, bet mūsu Noriņa...

Arnis atgrūda krēslu, šķindēdamas apgāzās glāzes, sašūpojās pusizdzertā pudele.

— Lielais, pagaidi, taisni kā apsēsts ...

Arnis neklausījās. Iegājis zālē, viņš pārlaida skatienu gar sienām saliktajām krēslu rindām. Pirmo viņš ieraudzīja Ernestu. Galvas tiesu lielāks par citiem, smagās rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš sēdēja blakus Norai un kaut ko stāstīja. Apklusa mūzika, dejotāji izklīda, un Arnim likās, ka viņi divi vien ir palikuši lielajā telpā — Nora un viņš. Atliekusi galvu, Nora skatījās kaut kur sānis un smaidīja. Šeit, zāles spilgtajā gaismā, viņa tam šķita daudz skaistāka. Te nemājoja kubrika sarkanīgā puskrēsla, kas sejas padarīja ēnainas un skumjas; te neoda pēc pelējuma un degvielas. Visapkārt skanēja smiekli. No stūra spuldzes Noras matos krita šaura gaismas strēle, un Arnim likās, ka tie vizētu tumši kā viļņi skaidrā, zvaigžņotā naktī. Tādu viņu Arnis nepazina. Šķita neticami, ka mierīgi smaidošā meitene ir tā pati, kura vēl pirms dažām dienām noskumusi un nelaimīga čukstēja.

— Mīļais, brauksim, lūdzu, no šejienes prom.,,

Ieskanējās mūzika. Straujais ritms it kā pagrūda Arni.

Izspraucies cauri cilvēku pūlim, viņš gāja pāri zālei. Krēslos sēdošo sejas saplūda dzeltenos, bezveidīgos plankumos. Tikai vienu no sejām Arnis redzēja skaidri, bet šī viena — tāla un gaiša — lika viņam spert soļus, lika asinīm dunēt deniņos. Atpakaļceļa nebija, bija tikai viens — pie Noras.

— Vai drīkstu? — Arnim šķita, ka viņa balsi klausās tagad visa zāle.

Nora pagrieza galvu. Smaids viņas sejā neizzuda uzreiz. Mirkli vēl smaidīja acis un lūpas. Tad tikai lūpas.

— Paldies ... nē. Jūs taču zināt, ka es nedejoju ...

Arnis nekā nezināja. Pašreiz viņš jutās tā, it kā būtu

jāceļ nasta, kuru, skaidri redzams, nekad nepanest. Viņš nekustējās, viņš nez ko vēl gaidīja.

— Nora, — Arnis ar neprātīgu ietiepību atkārtoja, — labāk dejosim ... nāc!

Tie, kuri zāles vidū jau griezās dejā, apstājās un pārsteigti lūkojās šurp. Cits aiz cita uz skatuves apklusa instrumenti, un šai klusumā visi dzirdēja kapteiņa Ernesta balsi:

— Esi mierīgs, Arni. Nora nedejos.

Arnis palaida Noras roku un tagad jau pavisam mierīgi pasmaidīja.

— Ernest, tu esi prātīgs zēns, bet šoreiz labāk nejaucies. Mēs ar Noru, ja tu gribi zināt ..

— Arni! — Noras izbaiļu pilnais sauciens viņu pārtrauca pusvārdā. — Viņš taču ir piedzēries, Ernest, vai tad jūs to neviens neredzat!

Pienāca priekšsēdētājs. Viņš vienmēr smaidīja tikko jaušami, bet no šī smaida vīru savilktās dūres atlaidās, un tādās reizēs viņi nezināja nekā cita kā apjukumā no cietajām plaukstām lobīt sarepējušo ādu.

— Tu, puis, pie mums vēl esi jauns, — viņš teica,

— Toma Noriņa nedejos, un par to tev nevajadzētu dusmoties ..

—* Toma? — Arņa pleci savilkās uz augšu, un viņš paskatījās Norā. — Jūs sakāt — Toma Noriņa?

Priekšsēdētājs pamāja.

Arnis izvilka cigaretes, bet tad iebāza tās atpakaļ kabatā.

— Toma... — viņš atkārtoja šo vārdu un savilka pieri. — Bet kur tad viņš ir, tas jūsu Toms? Stāsta, es pat viņa brigādē skaitoties . Lai viņš nāk šurp — es labprāt ar viņu parunātu! — Arnis pamanīja izbailes Noras pārvērstajā sejā, bet tas viņu neatturēja. Arnis bija nolēmis pateikt visu:

— Ja satiksiet viņu, tad pasakiet, ka Nora ...

Kaut kas smags ķēra Arņa zodu. Viņš sagrīļojās.

— Velni, es jau tā domāju .. — pāri zālei no durvīm

skanēja vecīga, spalga balss. Pieskrēja cilvēki. Arnis pārvilka ar piedurkni pāri zodam, un, Ernestā skatīdamies, piecēlās. Starp viņiem atradās tikai Nora.

— Būs labi, Nora, — Arnis teica, — ļauj mums parunāt!

Un tagad starp viņiem nebija arī vairs Noras. Divas karstas elpas sitās viena otrā.

— Varbūt tu pateiksi, kādēļ .. Ernest?

Kapteiņa samulsušais skatiens apstājās pie priekšsēdētāja. Jau sirmot sākušais vīrs pienāca pie Arņa, uzlika roku viņa plecam, un Arnis pamanīja, ka vienmēr smai došās priekšsēdētāja lūpas savādi trīs.

— Redzi, puis, — viņš runāja klusi un skaidri, — Toms pie tevis vairs atnākt nevar Nu jau ir divi gadi kopš lielās vētras , Toreiz mēs palikām bez sava labākā kapteiņa un Nora... — priekšsēdētājs uz brīdi apklusa,

— tais dienās mēs gatavojām iesalu Noras un Toma kāzu alum.

Arnis ar skatienu meklēja Noru. Muguru pagriezusi, viņa stāvēja pie loga un skatījās naktī.

Ciešā lokā Arni ieslēdza cilvēki un klusums. Tāds klusums var būt kapā.

— Piedodiet, — Arnis pateica sausām lūpām. Aizejot viņa soļi skanēja vientuļi un skaļi kā uz tilta klusā naktī.

Arnis negāja uz kuģi. Rokas kabatās sabāzis, viņš staigāja pa Zarciema tumšajām, smilšainajām ieliņām. Aiz māju žogiem samiegojušies suņi viņu pavadīja aizsmakušiem rējieniem. Tumsas pārklātajiem kokiem pārslīdēja nakts vēsma, atstādama gaisā saldi rūgteno ievu smaržu. Atmiņā uznira dienā redzētais pureņu piebārstītais upes līcis.. Arnis staigāja ilgi. Pašam nemanot, soļi viņu atveda pie zivju kombināta. Noras logs bija tumšs.

«Guļ,» Arnis skatījās zilgani vizošajos logu stiklos, «visi guļ, arī Nora,» — un gāja uz steķiem.

Pie paša kuģa viņš uzdūrās tumšam stāvam.

— Arni...

Pacēlis galvu, viņš noguris paskatījās Norā.

— Arni, — viņa teica un lūkojās zemē. — Mums jāparunājas, es tevi gaidīju...

— Nevajadzēja ...

Saņēmusi Arni aiz rokas, Nora uzkāpa uz klāja. Pamanījis plaši atvērtās kubrika durvis, viņš neziņā apstājās.

— Lejā neiesim. — Nora apsēdās turpat uz zivju kastes. — No šejienes mēs labāk redzēsim, ja kāds nāks.

Spārniem nošalcot, pār upi pārlidoja putnu bariņš un sabira vecajos krastmalas vītolos.

— Mīļais, mums jābrauc prom no šejienes pie tevis, uz Rīgu ... Tu klausies?

Arnis pamāja.

— Mēs aizbrauksim katrs par sevi — lai nerastos aizdomas.

— Nē, Nora, slēpties es negribu, pietiek! No rīta es kapteinim visu izstāstīšu. Man prakses laiks jānostrādā te, Zarciemā, bet, ja tas nebūs iespējams, tad aizbraukšu no

šejienes kā godīgs cilvēks.

— Bet es?

— Arī tu, Nora.

— Nerunā tā, Arni. Tu nezini, kā te uz mani skatās. Toreiz, kad uznāca lielā vētra un viņš ar saviem vīriem izbrauca meklēt Ernesta kuģi<,.

— Toms? — stingri noprasīja Arnis.

— Jā, Toms Ernests atgriezās, bet viņus izmeklējās veltīgi. Tu vari iedomāties, kas toreiz notika ciemā. No tās dienas viņi sāka nākt pie manis un saukt mani par Toma Noriņu. Vienudien atnāk skolēni, citreiz man pavisam sveši, salīkuši veči. Es biju tikko no Rīgas atbraukusi, bet braukt man nevajadzēja — to es sapratu daudz vēlāk, kad Toma vairs nebija. — Nora uz mirkli apklusa. Sameklējusi somiņā cigaretes, viņa aizmēķēja un iegrima domās.

— Katru pavasari, pieminēdami Tomu, zvejnieki jūrā atstāj vainagu. Tai dienā viņi nāk pie manis un sēž, un klusē līdz vēlai naktij

Cēlās vējš. Varēja dzirdēt, kā, viegli pakšēdami, pret kuģa sāniem sitas sīki vilnīši.

Arnis domāja par Tomu un Zarciema ļaudīm.

— Bet ja mēs tomēr paliktu, Nora? Tu no šejienes aizbraukt nedrīksti, bet es... gan jau zarciemieši mani sapratīs.

— Sapratīs? Tevi? — Nora nervozi iesmējās. — Nē, Arni, nekad neviens tevi te nesapratīs! Tu nepazīsti zar-ciemiešus. Ernests tevi šovakar piekāva, to pašu būtu darījis Toms — viņš nebūtu atvainojies, te tas nav cieņā. Pat puikas te kaujas kā vilcēni, klusēdami un zobus zibinādami .*.

Arnis pagrieza galvu un ilgi skatījās uz rītiem. Pāri tālā meža galotnēm ausa zaļgana gaisma.

— Kā tu, Nora, varēji te divus gadus nodzīvot?

Nora nospieda cigaretes galu pret kasti un pasmaidīja.

— Es biju Toma Noriņa. Tikai tādēļ Nedomā, ka tas bija viegli. Sākumā biju pārliecināta, ka jābrauc prom — jo ātrāk, jo labāk. Bet tad sāka nākt viņi — zvejnieki. Reiz ieradās priekšsēdētājs, izrunājies par vēju un zivju kūpināšanu, pateica.

«Tu, Nora, mūsu ciemā esi kā savs cilvēks. Visi par tevi tikai labu, esam iemīlējuši tad nu neatstāj mūs. Arī bez daktera — pati zini — pilsēta tālu ..»

Kad priekšsēdētājs aizgāja, es sapratu, ka visas tās runas par Tomu, aizkustinošie vainagi jūrā, viss — tikai tādēļ, lai ambulance nepaliktu bez feldšera .. Kāda te mīlestība?

— Nora, ko tu runā!

— Tā ir, Arni. Tas pats Ernests .. Vai tiešām tu tici, ka viņš Toma dēļ tevi? .. Kāds tu esi muļķītis!

Arnis atlieca Noras pirkstus, kas krampjaini turēja viņa delnu, un piecēlās.

— Ej mājās, Nora, — viņš klusi teica, un viņa balsi bija tāds saltums, ka Nora nodrebēja.

— Arni, bet tu taču .. — Nora izbijusies pietrūkās kājās un aizstājās Arnim ceļā.

Austrumos krāsojās rīta blāzma. Tās iesārtajā gaismā Noras pārsteigtā un baiļu pārvērstā seja šķita pelēkāka par izbalējušu buru.

— Nebaidies! — Arnim bija smagi, un viņš meklēja vārdus. — Tu drīz no šejienes aizbrauksi, bet par to, ko mēs šonakt runājām, neviens nekad neuzzinās — arī Ernests ne. — Arnis pabīdīja Noru sānis un nokāpa tumšajā kubrikā. Iededzis gaismu, Arnis pie galda ieraudzīja kapteini. Tātad viņš . *.

Atņēmis rokas no sejas, Ernests piecēlās un panācās Arnim pretim.

— Paldies, stūrman, — viņš teica tikai divus vārdus. Pēc tam viņi klusēja.

KROPLIS

NO šauras mazpilsētas ieliņas uz piestātnes laukuma iznāca divi vīri pusmūža gados. Viņi nebija vietējie, to varēja pateikt pirmajā acu uzmetienā, — kurš mazās pilsētiņas iedzīvotājs gan valkātu gaiši zilu treniņtērpu, ja gadu skaits tuvojas piecdesmitiem? Un neparocīgās somas, ko viņi stiepa gandrīz gar zemi? Ar tādām somām staigāja tikai vecāko klašu skolas zēni. Nē, šie abi nekādā ziņā nebija vietējie, jo vai gan citādi viņi tik pašpārliecināti ietu uz autostaciju?

Brūni nokrāsotās divviru durvis, protams, bija aizslēgtas. Viens no viņiem, augumā garākais, paraustīja ļodzīgo rokturi un nesaprašanā pavērās druknajā ceļa biedrā. — Tāāā ,. Pēču, — viņš teica. — Cilvēks diemžēl vēl nav iemācījies paredzēt nelaimi, kas viņu gaida pēc minū-/ tes ... — Viņa balsī skanēja ironija un aizturēts niknums.

Mazais resnītis nolika zemē somu, savilka uz leju izstaipīto treniņblūzi un sāka pētīt uz durvīm piespraustās zīmītes. Viena no tām vēstīja, ka autoostai vajadzīga apkopēja, uz citas nez kādēļ gari un plaši bija izklāstīts, ka ar piena kannām, kuru tilpums pārsniedz desmit litrus, autobusā neielaiž, un tad viņa skatiens apstājās pie īsa, ar violetu tinti rakstīta paziņojuma.

Autobusu satiksme līdz turpmākajam pārtraukta.

Ce[i rūgst.

Sekojiet sludinājumiem vietējā laikrakstā!

— Karmen! — Resnītis nesteigdamies pacēla somu un pievērsās savam biedram, kurš vēl aizvien sirdīgi kratīja durvju rokturi. — Par Rīgu tu šodien izmet no galvas! Ceļi rūgst.*. — Un viņš parādīja uz zīmīti, kas bija rakstīta ar violeto tinti.

Pēc tam viņi apsēdās uz šaura, sagraizīta sola, skatījās. kā pār mazo pilsētiņu, vējā nosarkusi, riet pavasara saule, aizsmēķēja un sprieda, kas tas ir, ja ceļi rūgst.

— Tā ir cūcība, — teica Karmens. — Cilvēki vienmēr kaut ko izdomā, lai paši sev sabojātu dzīvi.

— Pavasari cilvēki nav izdomājuši. Vismaz šo lietu tu man nepiesien.

— Vienalga. Ceļi rūgst! .. Mīkla rūgst, alus, ja tu to vēlies, bet ceļi nedrīkst rūgt! Dzīve pārāk īsa, lai to sagandētu vēl ar visādām muļķībām. — Garais Karmens aizmeta pusizsmēķēto cigareti. Pēc mirkļa to satvēra vējš un, dzirksteles šķaidīdams, aiztrieca pa asfaltu.

— Visa šī rūgšana ir viena vienīga neizdarība. — Vēl aizvien saērcināts par neizdevušos braucienu, Karmens sakļāva spēcīgos žokļus, un viņa vaigos izspīlējās kunkuļaini muskuļi. — Šodien rūgst ceļi, rīt dzelzceļi, bet pēc nedēļas visa dzīve, ko? Ne velna! Uztaisi kārtīgu ceļu pēc visiem likumiem, kārtīgu dzelzceļu

— Un kārtīgu dzīvi pēc visiem likumiem . — Pēčus to it kā neteica Karmenām. Acis samiedzis, viņš skatījās šaurajā, degošajā saules maliņā virs mājas jumta, un varēja likties, ka šai mirklī viņš skaita vienīgi sekundes, kad saule pazudīs un mazo pilsētiņu pārklās puskrēsla.

— Jā! — Karmens atsaucās asi un nekavēdamies. — Jā, arī dzīvi! Visam ir savi likumi. Ja esi visu pārdomājis un izsvēris, ja redzi, ka tā ir pareizi, tad dzīvo savu dzīvi tā...

— Pēc sava likuma? Bet pasaulē cilvēku taču ir daudz. Vairāk nekā trīs miljardi. Es par to lasīju «Padomju Jaunatnē».

— Neāksties! Tu pārāk labi saproti, kā es to domāju.— Karmens izņēma jaunu cigareti, paburzīja to pirkstos, bet tad iebāza atpakaļ paciņā.

— Karmen! — Resnītis tusnīdams pārlika labo kāju virs kreisā ceļa un ņēmās pētīt nodilušo slēpju zābaka zoli. — Pēdējā laikā no mūsu literatūras sāk izzust tava tipa pozitīvie varoņi. Tādi, kas izlemj, nosprauž mērķi un tad nu vico neskatīdamies.

Karmens aizsmēķēja un salika rokas virs krūtīm.

— Es atpakaļ neblenžu, es

— Kādēļ atpakaļ? — mēģina iebilst Pēčus, bet Karmens vēl visu nebija pateicis.

— Man patīk skatīties uz priekšu, nākotnē. Viss ir nākotnē. Viss! Tā, redzi... Bet par to literatūru un pozitīvo varoni, ko tu pieminēji, tās ir muļķības. Dzīvē viss ir daudz vienkāršāk. Saprotams, grūti, bet nekā sarežģīta te nav.

Pēčus piecēlās un pārsvieda somu pār plecu.

— Tev patīk skatīties tikai uz priekšu .. Bet ce]i tomēr rūgst, skaties uz priekšu vai neskaties.

Pēc brīža, uzzinājuši, ka vilciens uz Rīgu atiet tikai pēc pusnakts, viņi lēniem soļiem devās uz staciju.

— Paklau, Karmen? — Resnītis pēkšņi apstājās un, rokas sānos iespiedis, vērās akmeņainajā ielā, kuras vidū stalta, spēcīga sieviete ar slotu rausa vienkopus zirgu mēslus.

— Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka sitās kaudzītes aizies no šīs pasaules reizē ar mūsu paaudzi?

Karmens atskatījās. Ieraudzīja sievieti un apstājās.

— Viņa ir jauna, — viņš teica. — Tu dabūsi ar slotas kātu.

Un viņi devās tālāk. Agrajā vakara stundā pilsēta bija tukša. Vienīgi milicis stāvēja netālu no ielu krustojuma un, garlaicības mocīts, ar kabatas nazi tīrīja panadzes. Pēču laikam vēl aizvien mocīja pārdomas par mūža tuvo galu. Apstājies iepretī milicim, viņš dziļā nopietnībā vaicāja.

— Piedodiet — vai jūsu pilsētā zirgu ir palicis vēl daudz?

Milicis mierīgi savāza nazi, noglabāja to kabatā un, acis samiedzis, teica: — Pilsoni, ja esat iereibis, ejiet mājās!

Pēčus neatlaidās. Viņš gari un ar savādu satraukumu sāka stāstīt, ka zirgus tagad var ieraudzīt tikai, lūk, šādās pilsētiņās, ka Rīgā viņš sen tos nav redzējis Ka pašreiz ir pavasaris, ka bērnībā viņš no ielas nesis uz mazo dārziņu zirgu mēslus, ka jā, vai milicis patiešām nezinot, cik zirgu atlicis pilsētiņā?

— Nezinu, pilsoni, par zirgiem nav mana darīšana. Bet vispār labāk ejiet, kur jums jāiet! Nav atļauts

Netālu no stacijas Karmens sagausināja soli un iešķībi pavērās Pēčū.

— Dažreiz man liekas, ka visa tava mūžīgā dclverēša-nās ... nu, piemēram, kā šovakar ar to milici . brīžiem var nodomāt, ka tu visu to nopietni. Un vispār

— Ko — vispār? — vērdams smagās durvis, pārvaicāja resnītis.

— Kam tas tev vajadzīgs? Visi šie mēsli, zirgi, ņirgāšanās par cilvēkiem?

Pēčus neatbildēja, un viņi iegāja stacijas apgaismotajā zālē.

Cilvēku bija maz. Pie aptiekas kioska pavecs kolhoznieks ilgi nevarēja izvēlēties piemērotas krāsas termoforu. Kārtodams darīšanas pilsētiņā, viņš bija mazliet ietiprinā-jies, un varbūt tādēļ viņš savas domas izteica tik skaļi, ka tās dzirdēja visi, kas atradās uzgaidāmajā telpā.

— Jau ceturto reizi cs pērku šitos gumijas maisus. Bet krāsa visu laiku viena un tā pati — zila kā vērša mēle. Apnicis, nudien!

Jauniņā pārdevēja pacēla acis no grāmatas, un varēja domāt, ka tikai nupat viņa pamanījusi neapmierināto pircēju.

— Ja nepatīk, kādēļ jums jāpērk? — Viņa bija nogurusi, visu dienu sēžot, varbūt arī tādēļ viņas smaids atgādināja sasēdētu platmali.

— Es varu piedāvāt jums smaržas, tās mums plašā izvēlē.

Kolhoznieks tomēr nopirka termoforu, salocīja to kā avīzi, iebāza kabatā un smagiem noguruša cilvēka soļiem devās pāri zālei pie bufetes stiklotajām durvīm.

Durvis aiz vecā aizvērās, un uzgaidāmajā telpā iestājās klusums. Aptiekas kioska pārdevēja izbāza galvu no savas stikla kastes, brīdi pavēroja abus atnācējus, tad paņēma no plauktiņa spoguli, ar virtuozu kustību uzkasīja matus un ķērās pie lasīšanas. Otrā stikla kastē aiz avīžu un žurnālu kaudzēm paveca māmuļa ar smalku adatu tamborēja apmali sniegbaltam kabatas lakatiņam. Kaut kur tālāk aiz augstajiem, tumšajiem logiem aprauti iekaucās lokomotīve un apklusa.

— Ir nu gan vietiņa, — čukstēja Karmens, skatīdamies gleznas reprodukcijā, kurā mākslinieks, it kā pasvītrodams cilvēka vientulību, bija atainojis zilgu, apsnigušu priedi stāvas kraujas malā. — Un tas ir divdesmitais gadsimts Es varu ar tevi līgt, ka kioskā gan «Rīgas Balss», gan «Sportiņš». Labāk tās trīs stundas būtu pasēdējuši turpat sporta zālē

— Pasēdēt mēs varam arī tepat. — Pēčus skatījās uz bufetes stiklotajām durvīm. — Ja jau tu domā tikai sēdēšanu.

— Bet ne vairāk kā vienu simtu. — Nevarēja īsti saprast, vai Karmens to teica pats sev vai Pēčum.

Pie bufetes stāvēja vecais kolhoznieks un, jaukdams vienā laidā krievu un latviešu vārdus, centās bufetniecei kaut ko ieskaidrot. Pamanījis ienācējus, viņš nedaudz pakāpās sānis un, ar plaukstu aizsedzis vaigu kā zobu sā* pēs, ierunājās klusā, padobjā balsī:

— Vai tad es par naudu.*, Nauda jau nav galvenais ...

Bufetniece smaidīdama skatījās Karmenā, bet viss viņas augums, pat matu sprogas zem mazās aubītes nepatikā pret veci tikko jaušami drebēja.

— Mums tēju. Divreiz. Kafija jums droši vien no cigoriņiem? Tātad — tēju, pāris maizīšu un pa konjakam.

Večuks, vēl aizvien turēdams plaukstu pie vaiga, pagrieza galvu pret Karmenu un it kā pielipa ar skatienu Karmena lūpām. Acis viņam bija nedaudz apsarkušas, bet vērīgas.

— Jūs sakāt — cigoriņi. Bet vai tagad kāds maz zina, kas tas cigoriņš īsti ir? Jūs, par provi. — Viņš vēl joprojām vērās Karmenā ar tādu uzmanību un nepacietību, ka Karmenām neatlika nekas cits kā paraustīt plecus. Kar-mens to prata — nez vai bija cilvēks, kas pēc šīs nevērīgi elegantās kustības uzdrošinātos bilst vēl kaut vārdu.

— Nūja. — Večuks ar brīvo roku sāka meklēties kabatās. — Nūja. Piedošanu. Kā tad... — Un sāka kabatas lakatiņā burzīt degunu.

Telpa šķitās kaila un nemīlīga. Oda pēc mitras grīdu lupatas, toties tēja bija laba, stipra un smaržīga.

— Tu zini, — skatīdamies pāri glāzes malai, čukstēja Karmens. — Sēžot te, cilvēks tā īsti prot novērtēt, ka viņam Rīgā ir dzīvoklis. Es, ja tu to vēlies .

Karmens nepaguva pabeigt. Neviena nemanīts, pie galdiņa bija pienācis večuks. Viņš stāvēja un klusēdams pārmaiņus skatījās te uz Pēču, te Karmenu. Roku no vaiga viņš bija atņēmis, un Pēčus ieraudzīja veča sejā drausmīgu rētu. To pat nevarēja saukt par rētu. Ja cilvēkam trūkst roka vai kāja, tad nekad, pat domās, nesaka — rēta. Svešajam vecim nebija vaiga! Kāds it kā ar karoti bija izdobis vaiga mīkstumu, atstādams iesārtu, plānu ādu, kas gluži kā zīdpapīrs no svešu acīm slēpa zobus un vaigu kaulu. Neskarts nebija palicis arī mutes kaktiņš, tādēļ šķita, ka vecis smīnētu. Smīnētu visu laiku un par visu.

— Vecie zēni, — večuks pavēra lūpas, un viņa balss bija dīvaini mundra. — Vai es nevarētu

— Nē. — Karmens aizgrieza galvu sānis. — Lūdzu, lieciet mūs mierā!

Večuks apjucis pamīņājās no vienas kājas uz otru.

— Man, redzat, tāda nopietna darīšana, bet ko tu tādam muļķa sievišķim... Ja vēl šī prastu latviski.,, — Arī otrs mutes kaktiņš vecim savilkās smaidā. — Traki muļķīga padarīšana, tādēļ jau nācu pie jums.

Pēčus pameta īsu mirkli Karmena brūnajās acīs. Tās bija tumšas, valgas un skaistas. Kā stirnai. Un tikai. Pēčus nepavisam negribēja aizvainot Karmenu, kad viņš vecim teica: — Sēdi nost, vecais! — Tomēr Karmena plaksti savilkās, atstādami šauru, tumšu acu svītriņu. īsu brīdi viņš sēdēja nekustīgs un saspringts un tad piecēlās.

Jau daudzus gadus Pēčus pazina Karmenu, viņš saprata, ka Karmens tagad aizies. Klīdīs pa mazpilsētiņas tumšajām ieliņām, klusībā pie sevis lādēs viņu — Pēču — un, pēc trijām stundām atgriezies stacijā, stāstīs, ka nejauši sastapis vecu paziņu, ka vakars bijis brīnišķīgs, un sašutis brīnīsies, kādēļ Pēčus nekādi netiek un netiek vaļā no savām bērnišķībām.

Karmens aizgāja. Nevērīgi pārsvieda pār plecu savu somu, nevērīgi pabīdīja uz Pēča pusi naudaszīmi un aizgāja.

— Sēdies un klāj vaļā, kas tev par nelaimi! — Pēčus piedāvāja vacajam krēslu un no bufetes atnesa tīru glāzi.

— Jūsējais apvainojās? — Vecais apsēdās un vainīgi paskatījās Pēčū. — Karsts pārlieku un lepns laikam?

Pēčus neatbildēja. Vērodams svešā seju,viņš centās uzminēt šī cilvēka dzīvi. Ne jau visu — no bērnības līdz šodienai —, bet to, kāda tā bijusi pēc nelaimes gadījuma. Pats īsti neapzinādamies, kādēļ, Pēčus centās sev iestāstīt, ka tas noticis pirms pāris gadiem, nesen. Tā bija vieglāk. Tā bija vieglāk skatīties svešinieka sakropļotajā sejā, tā bija ērtāk domāt par nodzīvotu dzīvi.

— Kad tas notika? — viņš pēkšņi vaicāja.

— Sen.

— Ļoti sen?

— Tik sen, ka negribas atcerēties.

Pēčus ielēja glāzēs konjaku. — Prozitl — viņš teica.

Svešais nevērīgi paskatījās uz glāzīti.

— Dzer vien! — Viņš pameta ar galvu un izvilka no kabatas zilo termoforu. — Vispirms jānokārto šitā padarīšana.

Pēčus nogaidīdams nolika glāzi uz galda.

Vecais izņēma no kabatas naudu un sniedza to Pēčum.

— Redzi, man ar to ģīmi nelaime, īpaši krogos. Dzen ārā — domā, ka es diedelēju... — Skumjš smīns pārslīdēja pāri lūpām un apstājās veselajā mutes kaktiņā. — Tādēļ jau traucēju. Ņem naudu un atnes piecas pudeles alus!

Kad Pēčus atgriezās ar alus pudelēm, svešais jau skrūvēja vaļā termofora korķi. — Redzi nu, vismaz krogā noder vesels ģīmis. — Acis viņam smaidīja labsirdīgas un gaišas. — Bet tu neļaunojies, es nedomāju tevi.

Vecais ņēma pudeles un lēja alu termoforā. — Ar laiku cilvēks daudz ko iemācās. Sākumā es ņēmu divas, bet tad maišelis nav īsti pilns. Trīs vajag.

Kad termofors bija piepildīts un aizskrūvēts, vecais pacēla konjaka glāzīti. — Tagad var iedzert. Mani sauc Gvido. Pēc mērkaķa, vai ne? Prozit!

Drīz vien viņi noskaidroja, ka Gvido ir divpadsmit gadus vecāks par Pēču. — Tu varētu būt mans dēls, — teica vecais. — Bet kur nu tādam spokam dēls? Tagad sitās lietas jāmet pie malas. Ja sešdesmit gados neesi parūpējies par pēcnācējiem, kur tad tagad, kad smiltis birst...

Kad mazā karafīte bija iztukšota, viņi dzēra Gvido alu.

— Pēc konjaka alum nav vairs tā garša. A, tu neesi no runīgajiem? Nekas, mēs tīri labi varam pasēdēt arī tāpat.

Pēčus brīdi pa brīdim pameta steidzīgu skatienu priekšlaicīgi novecojušajā vīrā. Kaut arī Gvido sēdēja viņam tepat līdzās, Pēču neatstāja sajūta, ka šis cilvēks stāvētu aiz biezas, necaurredzamas sienas, no kurienes skan skaidri, mazliet skumji vārdi, bet paša cilvēka nav Pēčus nekad šo cilvēku nav redzējis, varbūt nekad to vairs neredzēs. Atmiņā paliks tikai balss siltais tembrs, neizzināta noslēpuma alkas un skumjas par šķiršanos, kaut gan satikšanās nekad nav notikusi. Ja cilvēku neredz, viņam var pajautāt daudz ko tādu, ko citā reizē neatļautos, un Pēčus pārmeta biezajai sienai jautājumu kā striķi:

— Kādēļ jums katrreiz jāpērk jauns termofors? Vai nav ērtāk nēsāt to kabatā sev līdzi?

Gvido lūpas sašķobījās smaidā, un viņa pirksti pieskārās veselajam, ar bārdas rugājiem apaugušajam vaigam.

— Ak tā. Tu par termoforu . Ak tad tu domāji, ka es to sev? — Viņš noraidoši papurināja galvu. — Man ir drauģelis — dzelzceļnieks. Kur tie gadi, kā neesam tikušies! Nu nekādi neiznāk. Pie tam viņam ģimene, bērni . Kur es, tāds spoks ... Bet drauģelis viņš man zelta vērtē. Ko tikai mēs neesam abi pieredzējuši! Eh! Nu un tad es redzi, uz pilsētiņu es atbraucu reizi pa diviem trim ga-dicm, bet viņš — mans drauģelis Kristaps — strādā uz pārbrauktuves par sargu. Vilcieni tur nepietur, un tad es izdomāju šito numuru — kā braucu no pilsētiņas, tā blaukš! Pašā nakts vidū izmetu šito maišeli. Tieši pie būdas durvīm. Ha, ha, ha! — Gvido izberzēja no acīm saricsušās smieklu asaras. — Es zinu, ka Kristaps uz alu vairāk nekā velns uz marmelādi!

Pēčus apjucis burzīja pirkstos papīra salveti.

— Bet jūs taču vairākus gadus neesat tikušiesl Varbūt tā jūsu Kristapa nemaz vairs nav

— Kur šis paliks. Gadus divpadsmit atpakaļ mēs satikāmies Rīgā. Bērnu viņam pilna māja, un Kristaps nav tas cilvēks, kas līdīs pilsētā.

Pēčus skatījās uz zilo termoforu. Skatījās ilgi, tad piecēlās un atnesa no bufetes vēl vienu karafīti. Pēc tam kad Gvido bija pierādījis, ka viņš «uz cita kabatu nedzer», Pēčus piepildīja glāzītes.

— Uz Kristapa veselību! — viņš teica. — Cik es saprotu, jūs abi esat kara biedri.

— Nē, draugs. — Gvido izdzēra un ar pirkstu galiem apslaucīja lūpas. — Mums nelaimējās. Jā, — viņš domīgi atkārtoja vēlreiz, — mums nelaimējās, mēs visu karu pa lēģeriem nodzīvojām. Sākumā tepat Latvijā, bet vēlāk, kad krievi nāca virsū kurš tagad nezina par Vācijas nometnēm — tik daudz grāmatu par to uzrakstīts.

— Tad tur jums to vaigu?

— Vaigu? — Vecais Gvido ar ierastu kustību strauji pacēla plaukstu pret sakropļoto seju, bet tad tāds kā nokaunējies iestūma roku kabatā. — Tfu, jupis, kad neesmu cilvēkos, pavisam par to aizmirstu. Bet vaigu nav ko žēlot . Tur, Vācijā, — Gvido pameta ar galvu pa kreisi, it kā Vācija atrastos tepat līdzās bufetei, — tur pa nometni klaiņoja vilku suņi. Cilvēki klupdami rikšoja pāri pagalmam, bet suņi tupēja un vēroja. Vienudien es pat nemanīju, ka biju sācis iet soļiem. Atjēdzos, kad ieraudzīju siekalainus ilkņus pie deguna. Ja patrāpītos zemāk — es šovakar konjaku gan nedzertu. Tur, draudziņ. . — Gvido negaidot apklusa un pasmaidīja. — Pietiks, ielej!

Pa šo laiku cilvēku bufetē bija saradies daudz. Skanēja trauki, murdēja balsis, bija tā, kā jau tas mēdz būt tādās vietās, kad visi galdiņi aizņemti, kad raisās valodas, kad asinis dzīslās riņķo straujāk un daža laba ikdienas rūpē kā šveicars palikusi aiz durvīm.

— Tu varētu pastāstīt par sevi. Jums jau tur Rīgā katru dienu visādi notikumi. Negribi? Nu tad par savu amatu —■ ko tu strādā?

Pēčus pacēla galvu un ilgi skatījās pretimsēdētāja grumbu izvagotajā pierē. Ko viņš varēja šim vīram pastāstīt par savu amatu? Vai tas, ar ko viņš nodarbojās visus šos gadus, bija amats? Pēčum šis jautājums vienmēr izraisīja mokošas pārdomas. Anketās viņš parasti rakstīja — audzinātājs, bet tā bija puspatiesība. Runāt ar Gvido puspatiesībās nebija iespējams. Pēčus to saprata, un viņš ilgi un grūti meklēja vārdus.

— Es esmu sportists, — viņš vilcinādamies iesāka un tai pašā laikā pamanīja dīvainu pārvērtību Gvido sejā. Mūžīgais smīns lūpu kaktiņā savilkās grimasē un neizzuda visu laiku, kamēr Pēčus nebija pabeidzis savu steidzīgo stāstījumu. — Taisnību sakot, es biju sportists, bokseris, bet tagad, kādus gadus divdesmit, es trenēju jaunos, mācu viņiem boksu. Saprotiet, man grūti to jums tā izstāstīt. Mana nodarbošanās nav īsti ne amats, ne..,

— Kādēļ ne? — Gvido klusi iebilda. Šķita, ka viņš sarunātos pats ar sevi, tik dīvaini domīga un tāla bija viņa balss. — Tu māci jaunos. Arī tas ir amats. Grūts amats .. Un tas otrais, kas te sēdēja kopā ar tevi, vai arī tas kādreiz nebija bokseris?

Pēčus piekrītoši pamāja. — Tas bija Karrnens.

Vecais negaidot sarosījās: aizpogāja vatnieku, drebošiem pirkstiem paņēma no galda termoforu un, ne vārda nebildis, piecēlās un devās pie durvīm. Pusceļā starp galdiņiem viņš apstājās, brīdi stāvēja domīgs un sasprindzis kā pirms grūta ceļa, tad pēkšņi saduga, kļuva it kā mazāks un vecāks. Atpakaļ viņš nāca gurdiem soļiem, uzgrūzdamies krēsliem, neviena neredzēdams.

— Tas nevar būt, — apsēdies uz pašas krēsla maliņas, tikko dzirdami viņš ierunājās. — Es jau daudzreiz esmu sevi tā piekrāpis. Pirmīt, kad jūs abi ienācāt, man kā zibens izskrēja caur dzīslām — tas ir viņš, kāds it kā man sauca pie pašas auss. Tās pašas brūnās acis, piere, deguns. Nebijis man tas vaigs nebijis tas kroplums, es būtu pajautājis... bet, tikko viņš ierunājās, es apliju kā ar ūdeni — toreiz tam balss bija pavisam cita. Balss taču var izmainīties, ko? — Vecais Gvido satvēra Pēča roku. — Var izmainīties vai nevar? Var! Ja tu saki, ka tavs drauģelis ir sportists, ka viņš arī bijis bokseris.*, Nu,

ko tu sēdi kā piemineklis! Kāpēc tu viņu aizdzini! Un ja nu viņš ir tas bokseris?

Pēčum noreiba galva. Lai kaut cik sakārtotu domas, viņš pacēla karafīti un piepildīja glāzes.

— Iedzersim, — viņš rāmi teica. — Sāksim visu no gala. Kas īsti jums bija ar to bokseri?

Vecais pietrūkās kājās, steidzīgi izmeta glāzīti, pavēra muti, lai sāktu runāt, bet tad atmeta ar roku un apsēdās.

— Muļķības... Laikam jau muļķības vien. Konjaku tu tnan vairs nelej, — un, atpogājis vatnieku, iesāka lēni stāstīt: — Tas bija četrdesmit pirmā gada rudenī. Es jau trešo gadu strādāju Slotiņu apgaitā par mežsargu. Mājas man pašā ceļa malā. Nu, un tā vienā vakarā šis ienāk. Izbadējies un nomocījies kā briedis dziļā sniegā. «Es izbēgu no gestapo.» Gadu šim tā ap divdesmit, bet balss kā vecam dzērājam pēc auksta alus. Kur man tai laikā bjja zināt, kas tas gestapo! Ja jau izbēdzis, es šim rādu pavēli, kur rakstīts, ka nošaus visus, kas slēpj bandītus un komunistus. Bet šis sēž plīts priekšā uz soliņa un raud.

«Mani nošaus, ja tevi te atradīs,» es viņam skaidri un gaiši tā arī pateicu, bet puisis raud. Nevar saprast, vai raud aiz noguruma vai bailēm. Un tad es teicu, lai paliek kādas dienas. Un sākām dzīvot. Lepns viņš bija kā velns un nerunīgs. Pat nepajautāja, kā mani sauc. Tā mēs abi kā rēgi staigājām pa istabām. Viens otram ne vārda. Daždien man uznāk tāda kāre parunāties, ka ne izturēt, bet šis tikai «paldies» un «lūdzu». Nezinu, cik ilgi mēs tā būtu dzīvojuši, ja vienudien Toreiz rīdziniekiem bija tāda mode — klaiņot pa laukiem un mainīt visādas grabažas pret ēdamo. Ne jau prieka pēc viņi klaiņoja — taču kāds kumoss gaļas cilvēkam nepieciešams. Viņi bija trīs — divas sievietes un vīrietis. Manējais lepnulis tobrīd grozījās pie plīts. Vīrieti viņš tā kā pazina — apjautājās par Rīgu, teicās, ka drīz pats braukšot uz mājām ...

Kad pauninieki aizgāja, manējais vienubrīd sāka runāt: «Kādēļ jūs laižat svešus cilvēkus savā mājā? Nedrīkst! Tādā laikā ... turpmāk dzeniet visus ratā, visus! Tā būs drošāk mums abiem.»

Redzu, ka manējais satraucies ne pa jokam. Bet man tīri priecīgi ap sirdi — ja jau cilvēks sāk runāt, tad būs dzīvotājs. Kaut arī es nekāds runu turētājs neesmu, tomēr tā, kā mēs dzīvojām, — tīri bail metās no tādas nerunī-bas.

Un tad otrā istabā iezvanījās telefons. Atceros kā šodien — manējam acis ieplešas lielas, lielas un pateikt vairs ne vārda. Bet telefons zvana tā, ka liekas — tūlit, tūlīt atkritīs no sienas. Es iegāju otrā istabā.

Vada viņā galā pie telefona Grīnbergs, mežzinis. Ja runātājs bijis kāds cits, kas zina, kā viss toreiz būtu iekārtojies, bet mežzini es pazinu labi — kā nekā trīs gadus kopā bijām nostrādājuši.

«Gvido,» šis prasa, «vai pie tevis vēl ir tas rīdzinieks?»

«Ir gan,» taisni kā dulluma apsēsts, es atbildu. «Vai kas noticis?»

«Ņem tūlīt bisi un nelaid viņu ne soli no mājas ārā! Pagasta policists ar palīgiem jau izbrauca.»

«Pagaidi,» es saucu, «vai tu vari pateikt, kas īsti noticis?»

«Gvido, ņem bisi! Tu dzirdi? Ņem bisi — viņš ir izbēdzis no cietuma. Laikam slepkava, dzirdi? Policists man lika tev pateikt, ka tu par viņu atbildēsi ar savu galvu.»

Kā pa murgiem es noņēmu no sienas bisi, pielādēju un gāju uz lielo istabu. Rīdzinieks stāvēja turpat, kur es viņu atstaju. Ieraudzījis bisi, viņš sāka kāpties atpakaļ un uzgrūdās plītij.

«Tātad tomēr,» lūpas nelabi kodīdams, viņš teica. «Bet es cereju, ka tu esi cilvēks .»

Rokas man drebēja, arī bise drebēja pirkstos, un, lai sevi iedrošinātu, es viņam teicu: «Pēc desmit minūtēm policija būs te. Tu esi slepkava. Tādiem manā mājā nav vietas. Diez cik cilvēku tu esi nobendējis, un es tevi — slepkavu! ...» — es viņam to teicu un atkārtoju vairākas reizes pēc kārtas, bet, jo ska]āk es kliedzu, jo skaidrāk sapratu, ka visa šī bļaušana vajadzīga man pašam — lai rokas pārstātu drebēt. Un rīdzinieks laikam to uzminēja.

«Es neesmu slepkava.» Viņš panācās man soli tuvāk, un es ieraudzīju asaras viņa acīs. «Vācieši mani ielika cietumā par to, ka es klausījos Maskavas ziņas. Tikai par to!» Viņš nāca man arvien tuvāk un tuvāk, un asaras viņam tecēja pār vaigiem un pilēja uz bises stobra. «Es neesmu slepkava, mežsarg! Es esmu sportists, bokseris; jūs zināt, kas ir bokseris? Es nevienam nekad ļaunu neesmu nodarījis! Es esmu Rīgas čempions, sportists . .»

Pēčus pietrūkās kājās. — Karmens! — viņš izgrūda. — Paklausies, vecais Kvazimodo, tas ir Karmens! Ja jau tādā brīdī kāds spējīgs atcerēties savu čempiona titulu! Nē, nav šaubu, tas ir Karmens! Stāsti, velns lai parauj!

Atmiņu pārņemts, Gvido domīgi skatījās Pēčū. — Tu saki — Karmens? Varbūt viņu arī tā sauca, bet toreiz., toreiz viņš raudāja kā mazs bērns, atkārtodams vienu un to pašu: «Es neesmu slepkava, es esmu sportists, Rīgas čempions, mežsarg! Atlaidiet mani, mīļo mežsarg! Es bēgšu uz leišiem, mani tur neviens nepazīst, es kaut kā tur iekārtošos, mīļo, mīļo mežsarg!»

Varbūt viņš manā sejā kaut ko saskatīja. Ieraudzīja varbūt kaut ko tādu, kas deva cerības, — lēni, soli pa solītim, viņš sāka virzīties uz durvju pusi.

«Es tevi nedrīkstu palaist,» es viņam teicu. «Ja tevi te neatradīs — vācieši paņems mani. Un kas to lai zina — varbūt tu no tiesas esi slepkava?» Es jau pats tam vairs neticēju, un viņš to saprata.

Viņš stāvēja uz durvju sliekšņa, satvēris kliņķi, un skatījās manī.

«Jūs nešausiet? Goda vārds, es esmu sportists, jūs nešausiet?»

Brīdi mēs tā stāvējām, viens otru ar skatieniem mocīdami, un tad viņš aizskrēja — bez mēteļa, bez cepures.

Vēl šodien netieku gudrs —kādēļ es viņu palaidu. Es dzirdēju viņa soļus, kad viņš skrēja pāri pagalma sasalušajai zemei. Jau tobrīd es zināju, ka vācieši mani paņems ciet, bet es stāvēju istabas vidū, un visu laiku man ausīs kā pulkstenis skanēja vieni un tie paši vārdi: «Mīļo mežsarg, es esmu sportists, es esmu sportists ...»

Pēčus piecēlās un smaidīdams skatījās pulkstenī.

— Viss ir skaidrs. — Viņš bija nedaudz noreibis no konjaka un Gvido stāsta. — Pēc dažām minūtēm notiks šī gadsimta visinteresantākā tikšanās! Mīļo mežsarg, tavs Rīgas čempions drīz parādīsies, lūk, tur. — Un viņš ar galvu pameta uz durvju pusi.

Neticēdams un tāds kā pārsteigts vecais vērās Pēčū, bet, pēc tam kad Pēčus viņam īsos vārdos atkārtoja kādreiz Karmena stāstītu notikumu — kā viņš bēdzis no vāciešiem —, piecēlās arī Gvido. Acis no durvīm nenolaizdams, viņš ar savām sastrādātajām plaukstām uzmanīgi pieglauda retos, iesirmos matus un sastinga gaidās.

Ilgi viņi tā stāvēja. Daudzreiz vērās durvis. Cilvēki cēlās no galdiņiem un, skaļi sarunādamies, devās uz peronu. Kad klusajā un piesmēķētajā telpā atskanēja bufetnieces skaļais sauciens. «Ko nīkst, tūlīt vilcieni būs klāt!» — vecais mežsargs lēni uzlika galvā ausaini un,

acis no Pēčus slēpdams, paņēma no galda ar alu piepildīto termoforu.

— Varbūt viņš gaida tevi ārā, — kā tāla gaisma večuka balsī skanēja tikko jaušama cerība.

Karmena nebija arī uz perona. Pēčus vēlreiz atgriezās stacijā. Ieskrēja bufetē, pavēra tualetes durvis un tad gāja atpakaļ pie Gvido. Gandrīz vienlaikus no abām pusēm stacijai tuvojās vilcieni. Šeit tie satikās, lai brīdi šņākdami pastāvētu līdzās viens otram un pēc tam dotos tālāk uz to pilsētu, no kuras tikko cauri tumsai bija atskrējis pretimnācējs.

— Nu tad — visu labu! — Vecais mežsargs sniedza Pēčum roku. — Ja satiec viņu, to sportistu, tad piemini par mani. Varbūt atcerēsies. — Viņš jau gatavojās kāpt vagonā, bet tad negaidot atgriezās. — Kā tu domā ... vai alu viņš drīkst, tas čempions?

Pēčus neviļus sarāvās, ieraudzījis Gvido izstieptajā rokā zilo termoforu. Sai mirklī viņš neuzdrošinājās domāt par Karmenu.

— Bet Kristaps? Tas taču ...

— Kristaps nav tas cilvēks. Kristaps neapvainosies Iedod viņam, saki, ka tas no mežsarga.

— Paldies, — teica Pēčus. — Karmens uz alu vēl vairāk nekā velns uz marmelādi!

Varbūt viņi būtu vēl ko teikuši viens otram, bet vilcieni iesvilpās gandrīz reizē, un, nepaguvuši pat atvadīties, viņi izšķīrās.

Iebraucis Rīgā, Pēčus tieši no vilciena devās uz Karmena dzīvokli. Jā, Karmens jau bija priekšā. Labi izgulējies un atpūties, viņš smaidīdams stāvēja spoguļa priekšā un ar elektrisko bārdas skujamo berzēja vaigus.

— Tu atnāci izlamāties? — ieraudzījis Pēčus nogurušo seju, viņš iesmējās skaļi un draudzīgi. — Piesēdi, sieva tūlīt tev atnesīs kafiju. Es zinu, pēc konjaka nākošajā dienā tu neesi lietojams ... Bet vakar tā iznāca: uz ielas satiku senu paziņu — brīnišķīgs cilvēks. Viņš brauca uz Rīgu, un mašīnā viena vieta vēl bija brīva. Pēc pusnakts jau biju mājās. Kādēļ tu nedzer kafiju?

Pēčus nostājās līdzās Karmenām un izrāva kontakta dakšiņu. Istaba pielija ar klusumu.

— Karmen! — Pēčus cieši ieskatījās Karmena brūnajās acīs. — Tas bija tavs mežsargs.

— Kāds mežsargs? — Karmens nesaprata.

— Tas pats, pie kura tu slēpies vācu laikā.

— Ko tu saki! Tu viņu satiki? — Karmens ieinteresēts pagriezās pret Pēču.

— Tas bija viņš, kas pienāca pie mūsu galdiņa. Tas,

ar to vaigu.

— Tas kroplis? Pēču, tu atkal kaut ko putro!

— Es neko neputroju. Viņš man visu izstāstīja.

Domās iegrimis, Karmens brīdi vēroja savu attēlu spogulī, tad nolika uz galda bārdas skujamo un lēniem soļiem piegāja pie loga.

— Ko viņš no tevis gribēja? — pēc ilga klusuma Karmens iejautājās.

— Viņš gribēja satikt tevi.

— Ak tā Es gan neticu, ka tas bija viņš. Mēs būtu viens otru pazinuši. Vismaz es viņu pazītu. Tādas lietas neaizmirst.

— Tas bija viņš.

— Nu labi, pieņemsim. — Karmens atgriezās no loga. — Pieņemsim, ka tas bija viņš. Bet kādēļ tu skaties uz mani tā, it kā es būtu nositis tavu māti?

— Bet viņš tevi gaidīja. Visus šos gadus viņš tevi ir gaidījis.

— Nu labi. — Karmens apsēdās Pēčum līdzās. — Neesi kā bērns. Kara laikā bija desmitiem tādu vietu, kur es slēpos. Vai tu domā, ka man ir iespējams tagad sameklēt visus šos cilvēkus? Tas bija tāds laiks, kad mēs visi...

— Kāpēc tu saki — mēs visi? Ar mežsargu tas bija pavisam, pavisam kas cits. Viņš tevi tik ļoti gaidīja. Tu esi parādnieks ..

— Nu labi, es esmu parādnieks. Un ko tu vēl gribi no manis?

— Es gribu, lai tu saprastu

— Es saprotu. Es visu saprotu; bet vai tu zini, ka tavs mežsargs toreiz gribēja mani nošaut?

— Un tad tu viņam pateici, ka esi Rīgas čempions boksā?

— Es vairs neatceros, ko es toreiz viņam teicu. Es tikai redzēju, ka viņš grib mani nošaut.

— Viņš to negribēja, Karmen! — Pēčus piecēlās. Novilka uz leju izstaipītās treniņblūzes malas un gāja uz durvīm.

Karmens pēkšņi sāka smieties. Smiedamies piegāja Pēčum, draudzīgi uzlika roku uz pleca un teica:

— Tu esi nelabojams, Pēču! Tajos laikos vācieši kuram katram šaujamo gan neuzticēja ... Vai man nav taisnība? Pēču, PēčuUn tagad beigsim runāt par šīm vecajām muļķībām*

Kādā pavasara rītā, kad uz laukiem vēl rūga ceļi, nelielā Rīgas kafejnīcā ienāca maza auguma resnītis. Viņš paņēma no bufetes glāzi, apsēdās pie galdiņa, lēja no zila termofora glāzē alu un dzēra. Kad termofors bija tukšs, resnītis piecēlās un gāja mājās.

STĀSTS PAR ČETRĀM DZĪVĒM

Atverot apavu darbnīcas durvis, man virs galvas klusi nošķind drebulīgs, aizsmacis zvaniņš. Es eju pie letes, novelku kurpi un sāku gaidīt. Kaut kur gaisā lidinās izmērcētu zoļ-ādu un piķa smarža. Tikko samanāmi aiz sienas neritmiski būkšķ āmuri, un šķiet, ka nevienam nav nekādas daļas par manu kurpi ar atlēkušo zoli. Nenotiktu šī nelaime Rīgā, es ietu mājās, uzvilktu savus vecos puszābakus, bet kurpi gan jau sameistarotu mūsmājas sētnieks. Tagad nekā — jāgaida.

Kad esmu tādu brīdi jau stāvējis uz vienas kājas, vēl reiz iešķindas zvaniņš. Darbnīcas augstajam slieksnim pārkāpj plecīga auguma vīrs kurpnieka skotelē.

— Pusdienas laiks, — pat īsti nepaskatījies uz mani, viņš norūc un izņem no kabatas atslēgu. — Tikai vienu brīsniņu atstāj durvis vaļā, un gatavs. Nāk un nāk, ne paēst neļauj... — Rokā viņš tur papīrā ievīstītu desas gabalu un četrus pīrāgus.

Es neatbildu. Pat nepakustos.

— Te nav ātrā labošana. Sapratāt?

Es visu saprotu, bet ar tādu kurpi uz ielas rādīties es arī nevaru.

Vīrs panākas man tuvāk, un es redzu, ka labās kājas vietā viņam protēze.

— Kurlmēmais? Par sprukstiņu iztaisies? — Ar diviem pirkstiem viņš paceļ no letes manu kurpi un, ieraudzījis atlēkušo zoli, nicīgi saviebjas. — Nē, draugs, mums tagad pusdienas laiks un vispār Mēs nedrīkstam ...

— Bet pāris naglu un āmuru taču drīkst? Iedodiet man āmuru, un es pats ...

— Ak pats? Tagad jau visi gudri. Kas tagad kurpnieka amats atomu laikmetā . — Nopētījis manu jauno neilona lietusmēteli, viņš atstumj ar plecu durvis uz blakustelpu. — Viļum! — viņš sauc caur durvīm. — Iedod viņam sešpadsmit nagliņas un āmuru! Nāc iekšā!

Vēl aizvien turēdams rokā kurpi, es ieeju darbnīcā. Pie plata, zema galda sēž trīs vīri. Uz bruņa ķeblīša piemetas atomu laikmeta kurpnieks. Viņš iztin no papīra desas gabalu, pīrāgus, izvelk no kabatas «Kristāla» pudeli un, atstūmis sānis špeiļu kārbiņas, noliek to visu uz galda starp sevi un Viļumu. Arī Viļumam kājas vietā protēze. Kad viņš man nesa nagliņas, es dzirdēju, kā tā griezīgi čikstēja un it kā elsoja sāpēs.

Nagliņas ir mazas. Tik mazas, ka pirksti jūt katru āmura belzienu. Kad grīdas spraugā pazūd sestā nagliņa, es saprotu, ka zoli piesist man neizdosies. Bet kurpnieki izturas tā, it kā manis te nemaz nebūtu. Tas, kurš mani te ieveda, ielej no pudeles un uzmundrina pārējos. Dzer visi. Bez sevišķa prieka un patikas. Pēc tam uzkož un iedzer atkal.

Es āmuru esmu nolicis uz galda. Nav vērts — pirksti smeldz un liekas kļuvuši divreiz resnāki.

Kad pudele izdzerta un noglabāta sieviešu zābaciņā, plecīgais sakārto brezenta skoteli un paskatās manī.

— Nu, kā tad pa-šam iet?

— Neiet, — es saku. — Neprotu. — Jūtu, ka tagad sekos vesela kaudze pamācību par kurpnieku grūto darbu un nejēgām, kas tik vien zina kā atraut kurpēm zoles.

— Panes šurp! — Viņš paņem āmuru un ieber mutē veselu sauju zilgano nagliņu. — Vajadzētu gan kārtīgi, ar špeilēm ., *

— Lūdzu, tā, lai būtu ātrāk. — Tagad pavisam skaidri apjaušu, ka esmu šiem cilvēkiem atņēmis viņu īso atpūtas mirkli.

Būkšķ āmurs. Viegli grabēdams, sienā griežas ventilators.

— Ko tad cienītais pats strādā? — sabīdījis nagliņas ar mēli mutes vienā pusē, jautā amatnieks.

— Tā.,,

— Kā — tā? Katram taču sava maize jāpelna.

Četri acu pāri pagriežas pret mani. Brīdi es grozos kā nosalis. Melot man negribas. Vai tad esmu sliktāks par citiem, ka man jāslēpj sava profesija?

— Es rakstu. Stāstus, aprakstus ..,

Tagad grab tikai ventilators sienā.

— Ak rakstnieks! Jā... Tad jau gan.., Un kā ar izpeļņu? Ģimenei maizi varat nopelnīt?

— Visādi gadās .,,

— Bet, ja raksta tikai patiesību, visu tā, kā ir, vai tad maizei iznāk? — Jautājumi ir vienkārši un asi, gluži kā zilganās nagliņas, kuras jau atkal āmurs dzen manas kurpes zolē.

— Stāstus rakstot, ar patiesību vien nepietiek...

Smieties viņi sāk visi reizē. — Kā tad! — viņi sauc cits

pār citu un smejas. — Bišķīt mīlestības, puslitra rīcineļļas ...

Augsta ir cena. par manas kurpes remontu.

Smiekli drīz noklust. Vīri ņem rokās āmurus — kāda viņiem daļa par manu profesiju... Viņi pārliecinājās, ka nagliņas zolē es neprotu iedzīt. Katrs cilvēks kaut ko prot, bet daudz vairāk ir tādu lietu, ko cilvēks neprot. Apavus labot es neprotu — bet rakstīt stāstus? Arī to es neprotu. Pagaidām es ar to vēl lepojos, lai gan šai lepnībai ir asaru piegarša. Daži rakstnieki pat romānus ir iemācījušies rakstīt, ne tikai stāstus vien. Ja nu gluži ne iemācījušies, tad vismaz apguvuši, tā man liekas.

— Paklau, rakstniek, — vai tev par kurpniekiem nav gadījies rakstīt? — manas literārās pārdomas pārtrauc tas pats plecīgais, kas naglo manu kurpi.

— Nav gadījies.

— Zēl. Bet tu ņem un uzraksti — ko? Par mums visiem četriem. Vot, būtu numurs!

— Es nerakstu par profesijām..

— Par profesijām nevajag — uzraksti par mums, par invalīdiem. — Pats savas domas pārsteigts, viņš platām acīm skatās manī. — Tagad taču par visiem raksta — par zvejniekiem, par ganiem, ministriem un cūkkopēm... Redzi, kurpi es tev sataisīju. Bez kurpniekiem tu nekāds rakstītājs nebūtu. Ko? Slavas mums nevajag, kādam velnam mums tā vajadzīga! Vai ne, veči? — Viņš pavērās pārējos. — Vai tu, Viļurn, neizlasītu par sevi? Vai tu vienreiz mūžā nepaskatītos uz sevi tā, no malas? Ja patiesību uzraksta, es pat izlasītu par tevi, Reini, kaut gan manās acīs tu neesi cilvēka vērtē.

Reinis ir sīks vīrelis plāniem matiem un tik bērnišķīgi zilām acīm kā pavasara debess.

— Ha, ha, hā! — pēkšņi īstā lauvas balsī ierēcas Vijums. — Ko tad par mums var uzrakstīt? — Tikpat pēkšņi, kā sācis smieties, viņš apklust un, saspraudis lūpās koka tapiņas, skatās manī.

— Viļumā tu neklausies! Viņš ir ķerts. Uz kuģiem. It kā pasaulē nekā cita vairs nebūtu .. Ņem kurpi un sit saujā!

Ko lai es daru? Kurpe man vajadzīga, bez kurpes es neizdarīšu to, kādēļ esmu atbraucis uz Rīgu.

— Es neesmu rīdzinieks, — kad kurpe beidzot laimīgi kājā, es saku. — Lai kaut ko uzrakstītu, ir jāiepazistas...

— Skaidrs, ka jāiepazīstas. Kā tu domā — pagrābt no zila gaisa? Nē, mēs gribam, lai par mums būtu visa patiesība. — Viņš skatās manī kā spēlmanis, ko aizrāvusi jauna, nepazīstama spēle, tāda spēle, kuras noslēpumus viņš vēl nav aptvēris, bet kura vilina, no kuras vairs nav iespējams atteikties.

— Labi, — es saku. Es citādi nevaru. Ir tādi brīži cilvēka dzīvē. — Labi, — es atkārtoju. — Vakarā cs būšu viesnīcā. Tas nav tālu — uz stūra, pretī kinoteātrim.

Izvada viņš mani pa sētas durvīm. Viņa elpa smaržo mazliet pēc sīpolainajiem speķa pīrādziņiem un pēc degvīna, un man liekas, ka līdz vakaram viņš būs aizmirsis gan mani, gan neuzrakstīto stāstu par četriem kurpniekiem.

Septiņos vakarā viņi bija klāt. Visi četri. Pirmais durvju spraugā pabāza galvu tas pats plecīgais vīrs, kas salaboja manu kurpi.

— Pareizi ir — nekas nav samelots, — sveiciena vietā viņš teica. Drīz vien viņi stāvēja viesnīcas šaurajā istabiņā, nostājušies dīvainā ierindā, un no viņu elpas es nopratu, ka pirms nākšanas uz šejieni viņi bija iztukšojuši vismaz vēl vienu pudeli.

Plecīgais, mazliet pieklibodams, piegāja pie galda, izņēma no apdriskātā skolēna portfelīša divas pudeles, kūpinātu siļķi un dažus sīpolus.

— Taisni kā bērni, — kraudams nesumu uz galda, viņš labpatikā pukojās. — Ja reiz norunāts, tad norunāts. Vai tad labāk šeņķī sēdēt? Man tur jau sen apnicis. Cilvēks gaida, es viņiem saku. Norunājām, ka tiksimies, bet šie Vārdu sakot, mēs esam atnākuši. Iepazīsimies. Mani sauc Augusts Peņķis. — Viņš man pastiepa plaukstu, smagu un kaulainu.

Kad nosaucu savu uzvārdu, viņš ilgi, it kā cenzdamies ko atcerēties, skatījās manī.

— Nav dzirdēts, — mazliet vīlies, viņš izmeta un pagriezās pret pārējiem. — Jūs neesat kaut ko lasījuši?

Vīri stāvēja samulsuši, un es sapratu, ka viņiem patiešām žēl, ka par mani līdz šim neko nav dzirdējuši. Tādas bija viņu sejas, un es nesāku smieties tikai tādēļ, ka šie vīri to nebija pelnījuši.

— Kā redzams, tu neesi no slavenajiem. Nekas. Visi jau nevar būt ne Rutku Tēvs, ne Vilis Lācis. Tu mūs atvaino un nekreņķējies — vēl jau tev visa dzīve priekšā.

Pēc tam viņš sāka mani iepazīstināt ar pārējiem. — Sis ir Vijums. Citādi labs cilvēks, tikai, kad piemetas, par jūru un kuģiem vien, bet amatnieks labs.

Atbalstījies uz veselās kājas, Vijums skatījās manī, pieri savilcis, un es atcerējos viņa rēcošo balsi.

Peņķis gāzelēdamies paspēra soli tālāk. — Purinu Andžs — mūsu profesors. Zem sievas tupeles. Tikai sievas dēj pa vakariem skrien uz skolu. Mēs nepretojamies — lai skrien, sieva izglītota, tādai .

— Labi jau, labi. — Purinu Andžs pasmaidīja un aizgrieza galvu pret logu. — Piedodiet, ka mēs tā Ilgi jūs neaizkavēsim. Bet pie Peņķa jāpierod Un vispār — nevajag visu ņemt nopietni par to rakstīšanu. — Purinu Andžs klibodams aizgāja pie loga un apsēdās gaismā, kas krita istabā no krēslainā pagalma. Apsēdās arī Vijums, tālu zem galda izstiepdams čīkstošo protēzi.

— Bet šis, — galvu mazliet pagriezis, Peņķis nevērīgi meta vārdus pāri plecam, — mūsu brigadieris Reinis. Tu esi brigadieris? — Peņķis pacēla balsi. Sīkais vīrelis ar debeszilajām acīm pakāpās soli atpakaļ. — Esi vai neesi?

— Ne tu mani iecēli, ne atcelsi. Un nebļausties, pie cilvēkiem atnācis!

Peņķis iesmējās. Kaut kāds ilgi krāts rūgtums skanēja viņa smieklos. Krāts, bet neslēpts rūgtums. — Ne jau tā-dēj, Reini, tevi iecēla brigadiera godā, ka tu vienīgais taisi jaunos apavus. Ne jau tādēļ, un tu pats arī tīri labi to zini. Kāda jau vajag, kas atnes, kas aiznes, kas paskrien .. — Peņķis ar visu augumu pagriezās pret

mani. — Es viņu neieredzu, bet tā ir mana personiskā darīšana. Viņš, muļķis, domā, ka es viņa veselo kāju dcļ, nē — Smagi nopūties, Peņķis paņēma Reini ap pleciem un veda pie galda.

Kad maize, siļķe un sīpoli bija sagriezti un sakārtoti uz trīskārt salocītas avīzes, Peņķis pacēla manas istabas vienīgo glāzi. — Nu, tad uz satikšanos!

Dzērām visi pēc kārtas, «pa saulei». Pēc tam aizsmēķējām un klusējām.

— Ak tu saki, ka tā rakstnieka dzīve nekāda saldā vis nav? — veselus dūmu mākoņus pūzdams, ieilgušu klusumu pārtrauca Peņķis.

Es gan neatceros, ka būtu to teicis, bet apgalvot pretējo es arī nevarēju.

Peņķis vēlreiz ielēja visiem, un pirmā pudele bija tukša. Sarunas nevedās. Es nezinu, ko šajā brīdī domāja mani viesi, bet mani bija pārņēmusi tik neatvairāma vēlēšanās palikt vienam, ka gandrīz vai satrūkos, izdzirdis Vijuma rēcošo balsi:

— Tārpi jūs visi esat! Ar visām savām liestēm un zīmuļiem. Amatnieki!

Reinis, sīkais vīrelis, sarāvās vēl mazāks. Aiz sienas kāds pagrūda krēslu un ilgi klepoja. Pēc tam viss noklusa — un es dzirdēju vienīgi Vijuma satraukto elpu, kad viņš ievilka gaisu krūtīs un sāka dziedāt:

Viens jūrnieks vecs, kad jūrā iet,

Viņš meičai bučas dod ...

Daudz kuģiem jāaiziet,

Bet meičām jādzivo!

— A-mat-nie-ki! Ha, hā! Ja es tev izstāstītu vienu numuru, tu kājas nostirinātu. — Vijums paņēma pilno pudeli un, pārgalvīgām acīm manī skatīdamies, lēja sev glāzē degvīnu. — Ko viņi tev var pastāstīt? Kurpnieki.

— Viļum! — draudīgi iesaucās Peņķis. — Neapvaino mūsējos!

— Mūsējos .. — Vijums vienā ņēmienā izdzēra glāzi un nesaviebies sāka kraukšķināt zobos sīpola šķēlīti. — Mani pie savējiem neskaiti. Es jau tev esmu teicis. Ja mani vecie zēni zinātu, ka es tagad lāpu dubļos sabristas tupeles, viņi nospļautos par mani, un viņi pareizi darītu .. Tu Norvēģijā esi bijis? — Viņš pēkšņi pagriezās pret mani. — Nē? Nu skaidrs. Bet ne jau Norvēģija te galvenais. Galvenais ir tas, ka es neesmu kurpnieks, un to tev vajadzētu aizlikt aiz auss.

— Bet zoļādas tu no Reiņa zodz vairāk par mums visiem un kreiso preci taisi. Pasaki tu man, — Peņķis pacēla lielu, spalvainu dūri, — kad tu naudu stūķē ķešā, — vai tad tu kādu brīdi atceries, ka par taviem jūrnieku stāstiem neviens tev naudu nav maksājis?

— Es drīz no jums aiziešu. Pavisam drīz un uz visiem laikiem. Kaut vai par naktssargu ostā, bet kur nu tev,

āmurgalva, tādas lietas saprast. — Drūms un sabozies Vijums apklusa.

— Nevajadzēja ņemt viņu līdzi. — Peņķis taisīja vajā otro pudeli. — Es vēl neesmu redzējis tādu cilvēku, kuram viņš nebūtu sabojājis garastāvokli. Andž, — viņš pagriezās pret logu, — pastāsti rakstniekam par sevi! Tu esi jaunākais no mums, tev arī jāsāk.

Purinu Andžs pasmaidīja. Viņa seja kļuva daudz jaunāka, un mulsuma tajā bija atliku likām. — Ko tu blēņojies! Kas es par stāstītāju, un vispār — tu taču nedomā nopietni par to stāstīšanu un rakstīšanu ..

— Tas, ko es domāju, nav tava darīšana. Stāsti!

Andžs vēl aizvien smaidīja. — Man nav ko stāstīt. Es

savu kāju par dzimteni un Mildu neesmu atdevis. Karā, paldies dievam, neesmu bijis

— Muti, zīdaini! — Peņķis trieca ar spalvaino dūri pa galdu. — Karā! Atradis, ar ko lepoties! Toties cietumā tu esi sēdējis. To jau katrs gan nevar atļauties...

Andžs piecēlās. Ejot pēc mēteļa, smaids viņa sejā bija sastindzis. — Peņķis ir cūka, — sniedzot roku, viņš teica skumjā, nogurušā balsī. — Varbūt karš viņu par tādu padarījis, bet daudzreiz man kauns... ka esmu viņam pateicību parādā... ka arī tādi karojuši par... par mūsu zemi. Arlabvakaru!

Mēs visi dzirdējām, kā pa viesnīcas skanīgo gaiteni aizkliboja Purinu Andža soļi.

— Vai, kā šitos pārgudros vajadzētu mācīt! Cietumnieks, bet paklausies, ko viņš runā! Reini! — Peņķis drebošiem pirkstiem sniedza mazajam vīrelim glāzi. — Kā tur ar viņu bija, ar to cietumu?

Varbūt no izdzertā degvīna, varbūt spuldzes spilgtā gaisma bija vainīga, bet Reiņa debeszilās acis bija kļuvušas blāvas kā pērlenes. — He, he, gatavā muļķība. No viena gala līdz otram. Ar šo pašu Laimu viss arī sākās. — Reinis izslēja spico zodiņu un labpatikā to berzēja ar plaukstu. — Toziem viņš strādājis meža cirsmā. Laiduši kokus. Nu un vienvakar, šito lietu viņš man kādreiz izstāstīja, he, he Jā, un vienu vakaru šis zvana uz pastu — vai nav pienākusi vēstule. No Laimas, saprotams. Briesmīgi esot gaidījis. Ne īsti strādāt, ne dzivot varējis, nu muļķa puika! Bet pastā atbild — jā, Puriņu Andžam vēstule esot gan. Un šis, trakais, — ne nociesties līdz rītam, nekā. Ielec gruzovikā, un aiziet — bez atļaujas, saprotams. Bet kas šim var dot atļauju, ja šofera tiesību

nav? Joņojis kā negudrs. Pastā saņem vēstuli un atpakaļ. Bet atpakaļceļā, cits jau tur nevarēja iznākt, — baļķu mašīnai virsū gan! He, he. Bleķi un misiņi pa gaisu.

Kaut gan, ja skaita «pēc saules»,, kārta dzert, bija Viļamam, mazais Reinis izdzēra degvīnu un neaizkodis smiedamies skatījās Peņķī.

— Tā nu slimnīcā kāju nost. Labi, ka pats palika dzīvs, bet tiesas pristavs stāv aiz durvīm un gaida, kad izveseļosies. Kā tu domā — par mašīnas salaušanu neviens tevi neglaudīs. Un tā — trīs gadi. He, he — Acis piemiedzis, Reinis labpatikā berzēja zodu un skatījās Peņķī, kā uzslavu gaidīdams.

— Jā, — Peņķis smagi nopūtās. — Tādu muļķību dēļ zaudēt kāju

— Skaidrs, ka muļķības dēļ. Bet tas vēl nav viss, he, he, iekšas var sabeigt, ja pateikšu pašu trakāko, — tā vēstule nemaz nav bijusi no Laimas. Kur nu. Laimas mazais brālelis atradis Andža adresi un vēstulē sazīmējis visādus ķēmus — zemūdenes un lidmašīnas, un zaldātus . Andžs pats man stāstīja, he, he, he Bet Laima, pats saproti, sievišķis vien ir, ne tur kāda mīlestība, nekā. Aiz žēluma šo apprecēja. Es saku, kāda tur mīlestība .

— Riebeklis, ne kurpnieks. — Vijums it kā pamodās no snauda. — Tu dzirdi, rakstniek? — Smagi elsdams, viņš rādīja ar pirkstu uz Reini. — Tagad to redzi, kādi mūdži vēl dzīvo uz pasaules?

— Jā. — Peņķis pacēla lielo dūri un trieca pret galdu. Apgāzās pudele, bet neviens to vairs nepacēla — pudele bija tukša. — Jā, Reini, tu esi riebeklis, un neko citu no tevis arī nevarēja gaidīt. Vijumam taisnība. Sievu tu man atvīli? Pārmānīji pie sevis? Atbildi, tu, lupatu kaudze!

Brigadieris Reinis tagad skatījās tikai manī. Mazs, sarāvies, gaišām, izbalējušām acīm. Lai nebūtu jāredz viņa šaurā, savītušam ābolam līdzīgā seja, es izņēmu no čemodāna mājām domāto konjaka pudeli, nodzēru pāris krietnu malku tāpat no pudeles un pasniedzu to tālāk Viļumam.

— Tagad tu izliecies svētāks par Jēzus mazo pirkstiņu, tagad tu gandrīz neko nezini? Andžu Laima apprecēja aiz žēlastības? Tā tu teici? Bet kāpēc mana Milda aizgāja pie tevis? — Saniknotais Peņķis mēģināja piecelties, bet smagā protēze viņu traucēja, un viņš saguma pāri galdam. — Visu karu viņa mani gaidīja un mīlēja, visus tos gadus un arī vēlāk, kad es pārnācu ar vienu kāju. Taisnība, es .daudz dzēru, brīžiem kāvos, taisnība Andžam —

es esmu cūka, gan es tam katordzniekam vēl parādīšu par to zemes atbrīvotāju, bet kas tu esi, Reini? Milda pie tevis aizgāja tādēļ, ka tu nedzer. Ne jau tādēļ, ka tev abas kājas. Mildai par to nospļauties. Tu nedzer, tu nekaujies . Kur tev, vārgulim, kauties . Mana Milda tevi pagultē iebāzīs, pamēģini tikai. — Peņķis paskatījās uz konjaka pudeli, bet Vijums paņēma no galda plastmasas aizbāznīti, aiztaisīja pudeli un iebāza kabatā.

— Tā, Reini, es domāju. Un vēl es domāju, ka beigu beigās es tevi iemācīšu dzert. Jau tagad tu vairs neatsakies, un pienāks diena, kad mēs būsim uz vienas strīpas. Es tevi pieradināšu kā kaķi pie sinepēm. Tu dzirdi, brigadieri? Un tad Milda nāks atpakaļ pie manis — pie sava likumīgā vīra. Es savu kāju esmu atdevis par.

— Rakstniek, — it kā gaiņādams uzbāzīgu odu, Vijums pacēla roku, — triec tos pasaules brūtgānus ratā! Paņem aiz apkakles un svied ārā! Es viņus pazīstu — svied ārā! Man ar tevi nopietna runāšana.

Sīkais vīrelis piecēlās pirmais. Uzlika cepuri, pacēla no grīdas Peņķa nodriskāto portfelīti un, sabāzis tajā tukšas pudeles un neapēstās uzkodas, satvēra Peņķi zem padusēm.

— Ejam, — viņš teica. — Ejam, Peņķi! Mēs kungiem neesam pietiekami smalka kompānija.

Pie durvīm viņi apstājās. Peņķis ar kreiso roku aptvēra brigadiera plecus. — Eh tu, nejēga Reini. Ja tu zinātu, kā man riebjas tev pieskarties, bet viens līdz mājam es netikšu. Bet tu, — viņš nicīgi savieba lūpas, — tu nekāds īstais rakstnieks neesi. Neviens tevi nepazīst, neviens nav lasījis tavas grāmatas. Sprukstiņš, vairāk nekas. Ar kurpniekiem dzer kopā šņabi!. . Vai īsti rakstnieki tā dara? Lauķis tāds .. — Un viņi aizgāja, viens otru balstīdami, un es nezinu, vai viņi tonakt vēl runāja par Mildu vai ne.

Istaba kļuva klusa un nemīlīga. Ja pie galda nesēdētu vecais jūrnieks Viļums, ja gaisā nešūpotos izsmēķēto papirosu dūmu blāķis, gandrīz neticami liktos, ka pirms mirkļa te skanēja Peņķa un Reiņa balsis, ka pirms pusstundas no šejienes aizgāja Purinu Andžs . Aizgaja trīs dzīves, trīs kurpnieki. Bet ceturtā dzīve sēž pie galda un pētī mani. Uzmanīgi, vērīgi un ilgi. Tad beidzot viss ir izlemts.

Viļums piecēlās un izvilka no kabatas aizsākto konjaka pudeli.

— Noliec kaut kur Šovakar pietiks. Mums vēl tāls ceļš priekšā.

— Ak tā? — es teicu.

— Tikai pašā sākumā mums jānoskaidro viena lieta. — Vijumam bez rēcošās balss bija vēl viena neatkārtojama īpašība — viņš prata savilkt pieri tik niknās krunkās, ka bail bija uz viņu skatīties.

Es gaidīju.

— Man ir skaidri un gaiši jāzina, ko tu par mani domā. Tas ir, nevis ko tu par mani domā, bet kas es esmu jūrnieks vai kurpnieks.

— Jūrnieks, — es teicu. — Protams, ka jūrnieks.

Es iebāzu pudeli kabatā, uzliku cepuri, un mēs būtu varējuši iet, ja Viļumam nebijis vēl kas sakāms.

— Man tā ir pati nopietnība. Un, ja nu tu kaut kā, šā vai šitā, iztaisīsies par stulbeni vai muļķi, tad zini, sadot tev pa kaklu — man tas neko nemaksā.

— Protams, — es teicu, un mēs izgājām uz ielas.

Līdz Pārdaugavai mēs aizbraucām ar tramvaju. Pēc

tam gājām pa līkumainām nomales ieliņām. Pretimnācēju bija maz, sāka līņāt. Spuldzes virs ielas lēni šūpojās vējā, un varbūt tādēļ man likās, ka Viļuma klibojošā ēna uz ietves mētājās no vienas puses uz otru. Kaut kur aiz zemajiem žogiem rūgti un asi smaržoja tikko zāģēta bērza malka. Izretis tālumā sasaucās suņi, kokos čabināja lietus, bet mēs tikai gājām — Vijums soli pa priekšu, es aizmugurē. Vienbrīd mani pārņēma aizdomas, ka mazajai ieliņai nekad nebūs gala, ka tā iestiepjas kaut kur ļoti tālu — pāri pļavām, izlokās cauri Jelgavai un kā maza tērcīte izsīkst kaut kur pie Grobiņas vai Liepājas . Tomēr ieliņa izrādījās daudz īsāka, tā notrūka kā pavediens pie mazas koka mājeles. Viļums izņēma no kabatas vārtu atslēgu, un mēs bijām atnākuši.

Ievedis mani tumšajā pagalmā, Viļums ar elkoni man iebakstīja sānos. — Tu pastāvi te. Es tikai sameklēšu sveci.

Kaut kur pavisam tālu debesīs baloja Rīgas uguņu atblāzma, bet te bija tumsa, tuvas, pielijušas pļavas smarža un melns klusums.

Nograbēja durvis, iečīkstējās Viļuma protēze, un pēc brīža mēs jau stāvējām pie maza malkas šķūnīša. Tādi malkas šķūnīši ir katras pilsētas nomalē. Viļums visu laiku klusēja. Klusēdams atslēdza durvis, klusēdams aizdedzināja sveci un, kad mūsu acis ar tumsu jau bija apradušas, klusēdams skatījās manī. Pēc tam viņš nolika

sveci uz malkas skaldāmā kluča — un mazā šķūnīša kakti piebira ar drebulīgām ēnām.

Cauri lietus čaboņai es dzirdēju Viļuma smago, sēcošo elpu. Kaut kur pāri jumtam aizskrēja kaķis savās nakts-gaitās, švirkstēdams sveces liesmā sadega odam līdzīgs kukainis ar garām kājām, un, lai pārtrauktu šo sasodīto klusēšanu, es ieminējos, ka nenāktu par ļaunu apsēsties.

— Apsēdies gan, — Vijums čukstēja. — Apsēdies, citādi tas, ko es tev izstāstīšu. Pagaidi — vai tu man vari parādīt kādu papīru, ka tu patiešām esi rakstnieks?

Pārmeklēdams kabatas, es vispirms atradu konjaka pudeli. Mēs to nolikām uz kluča blakus svecei. Ar pasi Vijumam nepietika. — Pase ir katram kurpniekam, — viņš teica. — Es tev gribu parādīt vienu tādu lietu .. tādēļ tev nevajadzētu ņemt ļaunā, ja es te rakājos pa taviem papīriem.

— Nekas, nekas, vai tad tu esi sliktāks par citiem?

Vijums brīdi stāvēja sabozies un neuzticīgs, bet tad pacēla sveci un, pagājis pāris soļu tālāk krēslainajā kaktā, klusi teica: — Skaties!

Es skatījos. Ilgi. Ilgi tādēļ, ka plīvojošās liesmiņas gaisma izrāva no tumsas tikai atsevišķas, man pavisam negaidītas un neizprotamas kopējas ainas detaļas: akmens — pelēks un graudains, enkurs, ķēdēm apvīts, it kā lidmašīna, it kā krusts .. Krusts? Viegli, ar pirkstu galiem, es taustīju cirtņu atstātos izciļņus auksta ja akmenī.

— Viļum, — es teicu, — tas ir kapakmens. Kāds cilvēks to ir gribējis uzstādīt kapos. Varbūt tas kādreiz jau ir bijis kapos, jo...

— Tas nav kapakmens, bet piemineklis. Pie-mi-nek-lis, — svinīgi un lēni viņš šo vārdu atkārtoja pa balsienam. — Un, ja kāds cilvēks to kādreiz kaut kur ir gribējis uzstādīt, tad tas cilvēks esmu es — Viļums Lankasjēkulis.

Es paņēmu sveci no Viļuma Lankasjēkuļa un vēlreiz uzmanīgi apskatīju masīvo laukakmeni. Krusts un enkurs, apvīti ar smagu ķēdi, — sensenā emblēma, kuru es tik bieži esmu redzējis ietetovētu uz jūrnieku krūtīm un pleciem. Akmeņkalis bija strādājis godīgi — mana dzirde vairs neuztvēra tikai lietus lēno grabināšanu uz jumta. Man likās, ka es ar visu augumu sajustu naksnīgas jūras čaboņu, redzētu tālu, vizošu mēness tiltu un daudzus vienkāršus pieminekļus, izkaisītus pa mūsu Latvijas jūras piekrasti. Klusi un vientuļi kāpas galā tie pārlaiž gan vētras,

gan bula laiku, skarbi un nerunīgi glabājot to vīru piemiņu, kuriem tie uzcelti.

Es gribēju izlasīt akmenī iekalto uzrakstu. Šķita, ka sārtā bluķa sāni noraso liesmiņas kvēlē — pārāk ilgi es burtoju un liku zilbi pie zilbes, līdz manā apziņā lēni sarindojās seši vienkārši vārdi — TEV, DRAUGS, KĀ BIJA APSOLĪTS. VĪLUMS.

Vijums izņēma man sveci no pirkstiem un nolika to uz kluča līdzās konjaka pudelei. Skopā gaisma meta melnas ēnas viņa niknajā pierē.

— Es tevi atvedu uz šejieni, lai tu man palīdzētu, — viņš teica. — Man ir tāda nojaušana, ka tu to varētu. Kā tev liekas?

Man bija izkaltusi mute, un es iedzēru pāris malku.

— Taisnību sakot, es vēl neko īsti nesaprotu, — es teicu.

— Tā jau ir, — Vijums domīgi piekrita. Smagi nopūties, viņš nedaudz ieņēma no pudeles un, manī neskatīdamies, iesāka stāstīt aprauti un steidzīgi, pārlēkdams laikam un sīkumiem.

— Trīsdesmit septītajā mūsu «Monika» noštrandēja pie Norvēģijas. Bija sniegputenis, plāja kā ar slapjām lupatām. Acis nevarēja attaisīt; un ko tas būtu līdzējis, ja acis vaļā? Tāpat neko redzēt — nakts. Mēs ar Jāni iebirām ūdenī tieši no klāja. Peldējām, viens pie otra turēdamies, visu nakti. No krasta ne smakas, bet spēka vairs nav ne man, ne Jankam. Patiesībā man vēl kaulos kaut kas bija atlicis, bet ar Janku — cauri. Visu ko izdomājos. Par dzīvi, par Janku, kas turējās pie manis, bikšu jostā ieķēries. Pats saproti, bikšu sprādzi attaisīt — špickas lieta,, vienam būtu vieglāk, tā es uz beigām domāju. Ne tu man brālis, ne švāģeris. īsts slepkava, tā es domāju par Jāni, — pats jau gatavais mironis, bet otru vaļā nelaiž. Kādēļ viņš mani rauj dzelmē, ar kādām tiesībām? Visu ko izdomājos Par vīriem, kuri nepaspēja nolēkt no kuģa, par jūras dibenu, par slīkoņiem, kas valstās starp apglumējušiem akmeņiem...

Pret rītu pamanīju klinti. Viļņi gāzās uz krastu, rēkdami kā balti lāči. Ja trieks pret akmeņiem — nāve tā vai tā. Kā tu domā? — Vijums pagrieza seju pret mani. — Kā tu domā — kur jūrnieks grib nomirt? Jūrā vai uz zemes? Kaut arī šī zeme nav nekāda zeme, bet radžaini klinšu bluķi. Nu?! Uz zemes, rakstniek! Bez zemes cilvē-

kam dzīvot grūti, bet nomirt bez zemes vēl grūtāk... Tā mēs toreiz izlēmām.

Jankam nepalaimējās. Viņš uz radzēm satrieca galvu, es tikai kāju. Kāju var noņemt un vēlāk noņēma ar, bet ar galvu ir citādi.

Divas dienas mēs gulējām uz apsnigušām klintīm. Janka visu laiku runāja tikai par saviem bērniem. Par beriliem vien, it kā sievas viņam nemaz nebūtu. Vēlāk viņš tikai vaidēja. Vaidēja tik briesmīgi, ka man sirds kāpa ārā pa muti, un tad es viņam to apsolīju. Tagad tu saproti?

— Ko apsolīji?

— Nu pieminekli. Es redzēju, ka Jānis nav dzīvotājs, žēl man viņa sametās.

«Jāni», es teicu, «tu nebēdājies. Es šito tā neatstāšu. Es uzcelšu tev pieminekli uz šīs nolādētās klints. Lai cilvēki redz un zina, kaut vai pēc simt gadiem saprot, kas tu biji par vīru. Es to izdarīšu.»

Jānim murgi tā kā pārstāja. «Tu patiešām to izdarīsi? Viļum, es zinu, ka tu to izdarīsi, vai ne?»

Kad atbrauca norvēģu zvejnieki, Jānis jau nebija vairs starp dzīvajiem.

No šķūnīša kakta klusēdams manī vērās iesārta lauk-akmeņa piemineklis. Uz jumta klusi grabināja lietus. Viļams klusēja.

— Vai sen jau viņš te stāv?

— Drīz būs divi gadi. — Vijums ilgi un grūti cēlās augšā no malkas klucīša.

— Nūja ... — es teicu.

Pa šķūnīša šķirbaino sienu spiedās iekšā rītausmas pelēkā gaisma.

— Tagad tev vajadzētu uztaisīt tādu lūgumrakstu, kur viss būtu gaiši un skaidri uzrakstīts. Par Norvēģiju, par Jāni, tā, lai viss ir kā uz delnas, kur sūtīt un kā . — Zem Vijuma niknās pieres manī skatījās divas samulsušas acis.

Un es ķēros pie rakstīšanas. Tas bija pats grūtākais un sarežģītākais darbs, kādu es jebkad esmu darījis, — Vijums ilgajos gados vairs īsti neatcerējās, vai Jāņa uzvārds bija Sakne vai Sieksta. Vienubrīd viņam pat likās, ka pareizāk būtu rakstīt — Saksis. Bet arī par to viņš nebija īsti pārliecināts. Vēl Vijums nekādi nespeja atsaukt atmiņā to rajonu, kur trīsdesmit septītajā gadā štrandēja

«Monika», bet Norvēģija jau nav nekāda Amerika, viņš teica.

Pieminekļi ir dažādi. Ir tādi, kas pastāv gadsimtiem ilgi, ir tādi, kurus nekad neuzceļ, ir arī tādi, kas glabājas malkas šķūnītī.

Kad mēs atvadījāmies, Vijums Lankasjēkulis stāvēja savas mazās būdeles vārtos un bija pārliecināts, ka no kurpniekiem nu viņš beidzot tiks vienreiz vaļā uz visiem laikiem, jo piemineklis Jānim ir izkalts un lūgumraksts par tā uzstādīšanu uzrakstīts..,

ALLAŽU LIĶIERIS

Veliits Kārlim S.

Sapulce beidzās vēlu. Neraugoties uz stingrajiem aizliegumiem, vīri solu pēdējās rindās atkal bija slepus smēķējuši — gaisā lidinājās zilganu putekļu migliņa, ietīdama skatuves prožektorus it kā pieputējušā tillā. Pie izejas, skaļi sarunādamies, drūzmējās vīri.

— Nu, Lūce, — pāri visai telpai nodimdēja skaļa, parupja balss. — Tagad tu varēsi sestdienās skatīties zilo uguntiņu un hokeju! .. Dzirdi, Lūce?

Steigdamies ātrāk izkļūt nakts dzestrajā gaisā, es vēlreiz pametu skatienu atpakaļ. Mūsu ceha vienīgais sievišķis — apkopēja Lūce — stāvēja zāles vidū un kā karstu kartupeli no vienas plaukstas otrā svaidīja «mūža caurlaidi» — grāmatiņu zilganos vākos.

«Lūcei tagad gada pēdējās dienās caurlaide vairs nebūs jānes uz kadru daļu pagarināšanai,» jau stāvot saltajā naktī, man nez kādēļ iešāvās prātā. Mūža caurlaide... Šodien Lūce pēdējo dienu cehā slaucīja dzelzs skaidas, krāva tās vecos, eļļainos spaiņos un nesa pāri visam pagalmam uz izgāztuvi. Pēdējo reizi viņa šodien pusdienas laikā atnesa piena pudeles un izdalīja vīriem . Pēdējo reizi tādēļ, ka rīt Lūce būs pensionāre, jo Lūce jau ir veca, un šodien viņai iedeva mūža caurlaidi, lai viņa vienmēr jebkurā laikā varētu nākt uz savu cehu Bet pienu tad jau nesīs cita un skaidas arī stieps pāri visam pagalmam tā — jaunā. Un ko gan vecajai Lūcei te meklēt? Cilvēks savu darba mūžu jau nodzīvojis, bet pēdējā dienā viņam kā lielu dārgumu beidzot uztic mūža caurlaidi, uzdāvina televizoru un bet tālāk?

Es pats nevaru pateikt, kādēļ man pēkšņi uzkrita šīs pēkšņās, smagās skumjas. Man ir tikai trīsdesmit gadu. Trīsdesmit... Tieši tik daudz, cik Lūce nostrādājusi mūsu cehā.

Es jau atvēru sava sagrabējušā moskviča durvis, kad no tumsas iznāca meistars Dambis, Mūsu meistars ir

spēcīgs vecis —- zems un stiegrains kā purva malā izaudzis ozols. Un Dambja abi dēli ir tādi paši — mazi, muskuļaini un tikpat nerunīgi kā vecais. Dambim jau arī laiks iet pensijā, bet viņš arvien vēl nevar un nevar saņemties, lai arī viņa kabatā būtu zilganā grāmatiņa, lai arī viņš uz rūpnīcu varētu nākt, kad vien vēlas. Ne tā kā tagad — tikai no septiņiem līdz pusčetriem, ja neiekrīt kāda sapulce vai pensijā aizvadīšana, kā tas bija šodien.

— Kāp iekšā, meistar! — Es atvēru mašīnas durvis. Dambis apstājās un, pavērtajās durvīs lūkodamies, kā man likās, domāja sen aizsāktu domu. Pēc tam viņš pagāja pāris soļu tālāk un, galvu spītīgi noliecis, sirdīgi iespēra ar kāju pa mašīnas priekšējo riteni. Spilgtajā prožektoru gaismā es pirmo reizi tā īsti ievēroju, ka Dambis patiešām kļuvis vecs. Grumbas uz pieres meta sīkas, nogurušas ēnas, acis dobumos bija iegrimušas dziļi, dziļi, un stāvās rievas, kas stiepās no vaigiem līdz lūpu kaktiņiem, atgādināja sen sadzijušas, bet sāpošas rētas.

Motoram strādājot, mašīna viegli drebēja. Durvis vēl aizvien stāvēja atvērtas, un man ap ceļiem sāka lodāt vēsums. Bet es neskubināju Dambi — cilvēkam droši vien kādreiz ir jāpastāv tā, nevienu neredzot, jāizdomā kāda doma, ko nevar atlikt uz vēlāku laiku, nevar atlikt uz vēlāku laiku tādēļ, ka cilvēks jau ir vecs, ka laika daudz vairs nav palicis.

Es redzēju, kā Dambis atlieca galvu un, skaidrajās nakts debesīs skatīdamies, dziļi ievilka elpu, tad pēkšņi saliecās uz priekšu kā svarcēlājs, pilns apņēmības pacelt vēl nekad neceltu smagumu. Un tad viņš nāca šurp. Klusēdams iekāpa mašīnā, aizcirta durvis un, manī neskatījies, pavēra lūpas.

— Tā viņš ir, sprukstiņ ... Brauc!

Bet es nebraucu. Es pēkšņi atcerējos, ka kluba zālē uz sola esmu aizmirsis savu portfeli ar termosu. Pārskrējis pāri tumšajam pagalmam, es atrāvu kluba durvis. Gaismu vēl zālē nebija izdzēsuši. Es mirkli stāvēju uz sliekšņa, plakstus samiedzis, bet, kad atvēru acis, arī tad vēl negāju pēc sava termosa.

Man ir trīsdesmit gadu, un es nekad vēl nebiju redzējis vientulību. Tās retās stundas, kad, savu domu nomākts, esmu meklējis cilvēku, kas būtu ar mieru paņemt no manis kaut vai cigareti un izsmēķēt to kopā ar mani, — tās stundas nebija vientulība, to es sapratu tikai tagad, skata« lies mūsu apkopējā Lūcē. No griestu lustrām uz vizošo televizoru krita rāma, vēsa gaisma. Tā pati rāmā, baltā gaisma kā glazūra bija noklājusies uz baltajiem krizantēmu pušķiem, kas, piespiedušies pie Lūces krūtīm, snauda tur kā trīs noguruši pūdclēni.

Pamanot mani, Lūces sejā iegula silts, pateicības pilns smaids.

— Klapatas vien ir jums ar mani. — It kā tikai uz mani vien būtu gaidījusi, viņa piecēlās, saposusies iešanai. Pūdeļi pie viņas krūtīm pārvērtās krizantēmās.

Nosvīdušām plaukstām es aptvēru televizoru.

— Nāciet te . Lūce. — Izgājis ārā, es viņai māju ar galvu uz mašīnas pusi.

— Vai dieniņ, kur tad nu tik lepni — Lūce čukstēja, bet es dzirdēju klusu gandarījumu viņas balsī.

— Ar mašīnu Kas tad es par kundzi . — Silti, vecīgi smiekli noguldzēja kā putains piens krūzē.

Pamanījusi mašīnā sēdošo Dambi, Lūce bijīgi apstājās.

— Attaisiet durvis, meistar, — atbalstījis televizoru uz ceļgala, es saucu.

Dambis nekustējās. Galvu kā vērsis spītīgi noliecis, viņš nelikās par mums ne zinis. Es redzēju viņa resno, spēcīgo kaklu, un man gribējās lamāties.

Visu ceļu mēs braucām klusēdami. Lūce aizmugurē sēdēja nekustēdamās, un tikai brīdi pa brīdim līdz mums atlidoja nopūta — sargāta un negribēta.

Pie Lūces mājām, kad es ar televizoru rokās jau stāvēju uz vecās mājas akmens pakāpiena, Lūce saudzīgi pieskārās manam plecam un tāda kā nelaimīga pameta ar galvu uz mašīnas pusi. Pēc tam, negaidīdama atbildi, viņa paskrēja tos dažus soļus atpakaļ līdz mašīnai, un es dzirdēju viņas balsi, nedrošu un klusu.

— Vai tu . Matīs, neienāksi pie manis? Tikai uz brītiņu, kamēr Jānis uzstellēs to aparātu? Matīs

— Es pagaidīšu tepat, — Dambis atrūca tādā balsī, it kā viņam kāds lūgtu naudu.

Lūces istabiņa apņēma ar gurdu siltumu un priežu sveķu smaržu. Aiz sakurinātās krāsns kā asi nodrāzti zīmuļi kalta smalki sacirsti dēlu nomaļi, pildīdami mazo telpu ar tāla meža smaržām. Kamēr es uzstādīju televizoru un pievienoju antenu, Lūce neatģērbusies piemetās uz krēsla un nogurusi vērās man kaut kur garām. Kad iemirdzējās ekrāns un kineskopa izliekumā parādījās diktora seja, es, nezinādams, ko darīt tālāk, paliku stāvot istabas krēslainajā stūrī.

Lūce bija tālu no manis, tālu no zibošās kastes. Rokas salikusi, viņa skatījās uz saviem reimatisma saliektajiem pirkstiem, it kā tagad tos būtu ieraudzījusi pirmo reizi.

Es paņēmu no galda tukšu vāzi, virtuvē no spaiņa iesmēlu ūdeni un ieliku krizantēmas vāzē. Bet aiziet es nespēju. Lai izietu pa durvīm, man vispirms bija jāatvadās, jāiztraucē Lūces tālu aizklīdušās domas, un tādēļ es paliku. Ko es tai brīdī domāju? Es atcerējos eļļainos spaiņus, pilnus ar metāla skaidām, atcerējos bieži dzirdētus un lasītus vārdus par sirmgalvju gaišajām vecuma dienām, redzēju spilgti apgaismotajā zālē vientuļu, vecu sievieti, kas sēdēja blakus mirdzošam televizoram, pie krūtīm piespiestas krizantēmas, kas atgādināja nogurušus pūdelēnus, un . . un ko vēl? Vairāk neko, jo uz paaugstināto saistību saraksta cehā apkopējas Lūces vārdu, saliktu no glītiem putuplasta burtiem, meklēt bija veltīgi. Arī racionalizatoru sapulcēs viņa nepiedalījās. Ko es zināju par gadu un smagās darba nastas saliekto sievieti? Ka viņa ir vecmeita un tādēļ svētdienās ejot baznīcā . Tā cehā pa brīdim izmeta kāds zinātājs. Vecmeita ar darbā savilktiem pirkstiem, no kuru panadzēm, tāpat kā man, nekad neizzūd nolādētais eļļas melnums...

Pēkšņi Lūce pietrūkās kājās, lakats viņai noslīdēja uz pleciem, un, pagriezusi galvu uz durvju pusi, viņa paskatījās manī spulgu, priecīgu skatienu. Uz kāpnēm skanēja soļi. Tad tie noklusa, un pēc brīža kāds uzmanīgi sāka taustīties pie durvīm. Ilgi un nedroši kāda cilvēka pirksti meklēja durvju rokturi, ļoti, ļoti ilgi .. Un tad durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Dambis. īgns un sabozies viņš skatījās grīdā, un viņa vienmēr pavēlēt radusī balss tikko jaušami drebēja, kad viņš teica:

— Tā kā tāds mērkaķis — iesēdina cilvēku mašīnā, bet pats pazūd ...

Lūce neskatījās uz Dambi. Lūces acis bija pievērstas man. Rāmas un mīlas kā mātes acis — tās it kā man teica. «Nu redzi, Jāni, un tu visu laiku bēdājies ..» Pēc tam viņa novilka Dambim mēteli, izņēma man no rokām cepuri un uzkāra vadzī pie sienas.

— Apsēdieties, nevar taču ciemiņus tā — tukšā palaisti — Lūce piegāja pie vecas, brūnas kumodes. Iečīkstējās atvilktnes, kā tāli zvārguļi ieskanējās trauslas glāzes.

Es vēl aizvien stāvēju krēslainajā kaktā un domāju par Li'ices labajām acīm. Kaut kas tāls un trausls bija tajās, kaut kas tāds, ko nevar pateikt vārdiem, ko nevar atsaukt, tāpat kā nevar atsaukt bērnību

Es izslēdzu televizoru. Tagad istabā skanēja tikai Lūces klusie soļi, trauku šķinda, atsitoties nazim pret šķīvi, un Dambja saraustītā elpa. Vecais meistars sēdēja, galvu noliecis, un spītīgi ar acīm urbās galdauta smalkajā tamborējumā.

— Un tas man no seniem, seniem laikiem. — Saudzīgi, tikai ar pirkstu galiem turēdama, Lūce uz galda nolika rievainu pudeli ar nolakotu kaklu.

— Allažu liķieris! — Pārsteigts ne pa jokam, es pacēlu dīvaino pudeli un ņēmos pētīt neparasto etiķeti. Iečīkstējās Dambja krēsls. Acis nemirkšķinādams, viņš skatījās uz pudeli manās rokās, un varēja domāt, ka viņš tikko pamodies no gara snaudiena un tagad īsti nesaprot, kas ap viņu notiek.

— Bet tā jau ir pirmskara manta! — Lasīdams nodzeltējušo etiķeti, es jutos kā arheologs, kas «Sojuzutiļ» noliktavā nejauši atradis senlatviešu akmens cirvi.

— Jā — apmulsusi sava lepnuma, klusā balsī teica Lūce. Viņa sēdēja galda galā, atbalstījusies ar elkoni uz galda stūrīša, ar sastrādāto pirkstu galiem gludinādama tikai viņai pašai vien samanāmās galdauta krokas. — Tā ir vienīgā šņabja pudele, ko savā mūžā esmu nopirkusi...

— Ha, ha, ha . . — es smējos. Pirmo reizi šovakar man kļuva līksmi ap sirdi. — Tas nav šņabis, Lūce.. Te skaidri un gaiši rakstīts — Allažu liķieris. Liķieris!

— Es to nopirku sen, pirms trīsdesmit diviem gadiem, — vēl aizvien skatienu no galdauta nepacēlusi, Lūce klusi teica. — Toreiz bija vēžu laiks .. un vēži jau garšojot vislabāk ar ķimeņu šņabi.

— Bet tas taču nav — es nepaguvu pabeigt. No krēsla piecēlās Dambis. Viņa resnie, sīkām rētām noklātie pirksti sniedzās pēc rievainās pudeles. Ilgi viņš to grozīja rokās, pārlasīja etiķeti, paklauvēja ar nagu pa pelēcīgo laku, un, vērojot viņu, mani pārņēma tāda sajūta, it kā Dambis caur rievaino stiklu vēlētos saost dzēriena noslēpumaino smaržu.

— Varbūt tu attaisītu? — Lūce pietrūkās kājās un steidzās pie brūnās kumodes. Kad viņa atgriezās, turēdama rokā līku, koka spalā iestiprinātu korķu velkamo, Dambis pudeli jau bija nolicis atpakaļ uz galda un tagad atkal

sēdēja saīdzis un drūms, it kā visa šī noņemšanās ap Allažu liķieri neattiektos arī uz viņu.

Lūce tikko jaušami pasmaidīja. Bet tas bija skumjš smaids, kā atvasara, kad saule vēl silda, bet lapas no kokiem krīt bez vēja.

— Varbūt tu, Jāni, pamēģināsi? — Lūce pāri galdam sniedza man korķu vilci.

No ilgās glabāšanas liķieris bija pārcukurojies. Lejot glāzēs, tas nedaudz stiepās, kā tas ir ar ieskābušām bērzu sulām. Es pacēlu glāzi tostam, es jau pavēru muti un tikai tad atjēdzos, ka man nav ko teikt. Bet Lūce skatījās manī. Viņas lūpās vēl joprojām bija tas pats skumjais smaids, tikai acis raudzījās manī labas un gaidošas, un es teicu pašus pirmos vārdus, kas iešāvās prātā:

— Par tevi, Lūce! Dambi, velns lai parauj, nu ko tu sēdi kā bērēs!

Dambis savilka uzacis, pacēla glāzi un paskatījās manī.

— Kas viņa tev par Lūci? Tu vēl esi par jaunu, lai viņu tā sauktu. Lūcija, tavai zināšanai. Lū-ci-ja!

Liķieris garšoja mazliet pēc ziepēm un ķimenēm. Pēc pirmās glāzītes sarunas tomēr neaizsākās. Arī pēc otrās ne. Pēc trešās mani pārņēma tik neatvairāma vēlēšanās uzsmēķēt, ka man noreiba galva. Domas sāka nejauki pīties, un tikai tādēļ es laikam pašam par izbrīnu pēkšņi ievaicājos:

— Kā tu tagad dzīvosi viena pati?

Lūce piecēlās, piegāja pie loga un skatījās tumsas ietītajā pagalmā. Blāva spuldzīte tik tikko apgaismoja īrnieku sakrautos malkas strēķīšus. Cita jau nekā tur nebija. Tad viņa savilka ciešāk kopā aizkarus un atgriezās pie galda.

— Viena pati, tu saki Bet es jau esmu pieradusi. Toreiz, tad gan . — Viņas skatiens apstājās pie Dambja lipīgās glāzītes.

— Kad tas bija — toreiz? — Man vēl aizvien gribējās smēķēt, un, lai kaut kā valdītu mutē sakrājušās siekalas, es varēju sarunāt nezin ko.

— Tas bija sen. Toreiz jau es pirku to pudeli. . Pēc tam aizgāju uz mūsu fabriku. Tomēr likās vieglāk. Meistars mani negribēja pieņemt, ha, ha toreiz jau viņš .

— Ejam! — Dambis viņu pārtrauca gandrīz pusvārdā. — Pietiek! Laiks pa mājām!

Kamēr Dambis vilka mēteli, es centos Lūcei parādīt, kā jāieslēdz televizors, bet viņa sēdēja pie gaida un atkal smaidīja savu neizprotamo atvasaras smaidu.

— Paldies, — viņa gluži automātiski teica. — Paldies, ka jūs par mani bijāt padomājuši. Un Matīss arī... Viena es ar to kasti nebūtu

Dambis jau stāvēja krēslainajā gaiteni. — Sveiki, Lūce! — viņš sauca no kāpņu telpas. — Tagad tu esi pensijā, un uz cehu tev nav vairs ko nākt. Kā izsmiekls, it kā tais skaidu spaiņos būtu samīlējusies. Dzirdi — nenāc! Lai es tavu kāju tur vairs neredzētu!

Arī es atvadījos. Turot pirkstos Lūces sauso, sastrādāto roku, man gribējās pateikt viņai kaut ko labu, pateikt kaut ko tādu, ko viņa atcerētos, vientulībā vadīdama savas dienas. Varbūt apsolīt, ka es kādreiz atnākšu pie viņas, palīdzēšu nu kaut vai saskaldīt smaržojošos dēļu nomaļus .. Un tomēr es neko neteicu, neko neapsolīju, jo sapratu, ka neiegriezīšos šeit vairs nekad, un es teicu.

— Nu, Lūce, lai tev labi klājas!

Gaišais durvju četrstūris mani pavadīja visu laiku, kamēr es kāpu lejā pa kāpnēm.

Dambis jau sēdēja mašīnā. Kamēr es iedarbināju motoru, viņš visu laiku caur priekšējo stiklu saspringti vēroja tumšo ielu. Kad mašīna sakustējās, es pēkšņi izdzirdu viņa īgno balsi:

— Šņabis mājās tev ir?

— Šņabis? — es pārjautāju. — Vajadzētu būt ..

— Es uzkāpšu pie tevis. Mājās tā vai tā nekādas jēgas nebūs.

Un mēs braucām pie manis.

* * *

Mēs dzērām «Kalnu ozolu» — rūgtu dziru, stipru un dedzinošu. Dzērām mēs klusēdami, katrs savās domās kavēdamies.

— Velna siekala, — vienubrīd Dambis pavēra muti, rādīdams uz pudeli.

— Cilvēki tomēr ir nelieši, — pēc klusuma brīža viņš nošņācās.

— Visi nav, — es teicu un domāju par veco Lūci.

— Bet es esmu! — Dambis ielēja šņabi dzērveņu sulai domātā glāzē un izdzēra vienā paņēmienā. — Bet es esmu, — viņš spītīgi atkārtoja.

Es gribēju teikt, ka viņš ir vecs īgņa un ka nekāds krietnais dzērājs no viņa vairs nav Bet es to nepateicu.

Pēc pusnakts Dambis sāka slavēt savus dēlus.

Divos nakti es uzzināju, ka savu sievu viņš nekad nav mīlējis, ka viņš pats vairs nevarot apjēgt,’kādēļ toreiz viņš bijis pie tās kā piesiets . .

Kad mēs atvadījāmies, viņš skatījās manī vecīgām, nogurušām acīm.

— Vai tu kādreiz Allažu liķieri biji dzēris? — Viss īgnums un neiecietība viņa balsī bija zudusi. Ar mani runāja vecs, ilgajā dzīvē daudz pieredzējis divu dēlu tēvs. — Neesi? ... Bet Lūce pirmdien atkal nāks uz mūsu cehu, es zinu, ka nāks, jo mani viņa gaidīja tos trīsdesmit gadus ... Man viņa toreiz pirka to liķieri. Man, saproti!

Un Dambis aizgāja pa tumšo ieliņu pie saviem diviem dēliem un sievas, kuru nemīlēja jau trīsdesmit gadus,

VIENA DIENA UZ LABĀS MĪĻAS ZEMĪTES. Stāsts divās dalās

.

I

Benzīna tanka mērītājs klakšķēdams skaitīja litrus. Saule virs galvas karsēja kā neprātīga, un eļjainais asfalts visapkārt garoja dvakodams un smacēdams. «Nāve pusdienlaikā,» — turēdams glumo šļūtenes rokturi, Tenis atcerējās kaut kad lasītas grāmatas nosaukumu. «Elles priekšiņa, ne Jugla.»

Klakšķi automātā norima. Tenis steigā uzkāra smirdošo zarnu, iemeta bagāžniekā ādas pirkstaiņus un ieklupa savā citronkrāsas žigulī. Uz centrālās ielas benzīna smaka it kā izgaisa, un Tenī atkal ielija rāms miers. Viņš ar gurdu labsajūtu mēģināja atsaukt atmiņā šīrīta rasas pilnos Siguldas pakalnus un klusumu, un brīnumainā kārtā tas viņam izdevās. Pa ielu pretī no pilsētas bēga automašīnu straumes. Daudzas no tām pēc laika aizripos tur, no kurienes viņš šorīt skatījās saullēktā, un Tenim bija tāda sajūta, it kā viņš šodien pirmais būtu izkāpis nepazīstamā krastā. Tenis priecājās. Labsajūtā saritinājusies, viņā rāmi gulēja pārliecība, ka to, ko viņš šorīt redzēja un izjuta, neviens viņam nespēj vairs atņemt. Un Tenis smaidīja — brauciet, skrieniet, jūs, nosvīdušie un cerīgie! Tas, pēc kā jūs dzenaties, — tas ir manī. Tur no tā visa palika tikai atblāzma, driskās, peizāža, ja jūs to vēlaties, bet rīta svaigums ir manī, mans, un man ir mazliet žēl jūs, nelabojamie optimisti .

Tenis paskatījās spogulītī. Aiz viņa šļūca tikai pustukšs trolejbuss un daži vieglie ar Ļeņingradas un Maskavas numuriem. Ekskursanti .. Rīdzinieku straumes šķīda uz visām pusēm kā zvaigznes stari, kā tintes traipa šļakatas — tikai ārā, tikai tālāk no centra! Bet Tenis atgriezās. Atgriezās ar Siguldu audos un asinīs. Sajūta bija apmēram tāda pati kā vakarnakt, kad no kuģa pūpja viņš pirmoreiz pamanīja Bolderājas bākas īso zibsni. Beidzot pēc četriem mēnešiem Tenis atkal bija mājās, bet atgriezies viņš vēl nebija, tādēļ jau citrondzeltenā mašīna veda viņu atpakaļ uz centru, jo jūrā dotie solījumi tikai tagad sāka piepildīties. Sigulda šajā virknē atradās pirmā.

Pastā pie stacijas Tenis samainīja divus rubļus piecpa-dsmitkapeiku monētās un iegāja tālsarunu kabīnē. Pēdējās skābekļa paliekas stiklotajā kastē bija sagremojis iepriekšējais runātājs — elpot bija sasodīti grūti. Kamēr Tenis grieza Kuldīgas četrzīmju numuru, krekls pielipa sasvīdušajai mugurai, pāri vēderam kņudinādamas tecēja sviedru straumītes un Tenis ar izbrīnu konstatēja, ka viņam tikko jaušami dreb pirksti. Tikko jaušami, tomēr drebēja.

Neizprotami un ilgi klausulē mainījās pīkstienu toņkārtās, līdz beidzot mazajā sarkano dakstiņjumtu pilsētā kāds nocēla klausuli.

— Jā, klausos.

Tā bija Ainas tēva balss. Mazliet aizsmakusi, mazliet vecīga un īgna kā vienmēr.

Četrus mēnešus dzīvodams uz kuģa, Tenis visu bija izdomājis. Viss bija paredzēts kā lunkanā scenārijā. Katrai situācijai atmeklēti vairāki varianti un dublēti. Arī tas, ka pie telefona pēkšņi var pienākt Ainas tēvs, — ari tas bija paredzēts . Diemžēl īstenībā viss sanāca citādi.

— Ja runājat no automāta — nospiediet pogu, — aizsmakusi balss tēvišķi pamācīja.

Pogu? Kādu pogu? Tenim bija divdesmit trīs gadi, Tenis četrus mēnešus nebija redzējis Ainu, tādēļ viņš domāja tikai par to, lai viņa balsī nebūtu ne miņas no satraukuma.

— Labdien! — beidzot viņš izdabūja.

— Labdien.

— Redziet (kādas muļķības!)... Te runā Tenis. No Rīgas.

— Tenis? — balss Kuldīgā kļuva mundrāka. — Pagaidi, pagaidi, Tenis Jūrnieks, ko? Kur tu biji veselu gadu? Dauzies pa svešām zemēm ar visādām anglietērn un nē-ģerietēm

— Man, lūdzu, Ainu. — Tagad sviedri Tenim lija arī pār seju un krājās bārdā pie zoda.

— Ainu? Ak Ainēnu . Nav, draudziņ, aizbrauca.

Automāts rija monētas neaplaizīdamies.

— Ak ta ... — Tenis neko prātīgāku nespēja izdomāt.

— Nūja . . Bet mums te vienvakar sanāca tāda runāšana par tevi un visādām Solveigām .. Varbūt esi dzirdējis?

— Ainas tēv ...

— Un tad mēs vēl runājām . Pagaidi, tu nejaucies pa vidu! Es viņai visu noliku kā uz delnas — pirms kāzām lai nedomā, es tā ari pateicu — no-si-tī-šu!

Divas pēdējās monētas pazuda metāla kastes vēderā. Izstiepis apakšlūpu, Tenis no degungala nopūta sviedru pili un vairs nejautāja, bet skaļi sauca: — Es runāju no Rīgas, man vairs nav nevienas ..

— Tu nekliedz uz mani, muļķi tāds! Aina aizbrauca teātri spēlēt. Es tikai nezinu, uz kurieni. Vai rit ir svētdiena? Svētdien teicās būt atpakaļ.

— Tad es rīt Pasakiet, ka es būšu.

— Tas ir labi, ka tu steidzies. Jauns sievišķis, es jau viņai

Automāts aizrijās, un Kuldīga pazuda aiz tāliem mežiem.

Pa stacijas laukumu saules svelmē steidzās cilvēki. Bariņš tumšsejainu viru ar tibeteikām galvās stiepa tepiķu rituļus, divas druknas sievietes gar pašu asfaltu vilka tirgus tīkliņus, pilnus ar apelsīniem. Automašīnu stāvvietā no autobusa izbira tūristu pūlis, un abas vecās kastaņas pie saules sakarsētā, pelēkā brandmūra izskatījās kā Pestītājs krustā.

Tenis stāvēja uz pasta kāpnēm un, izvilcis virskreklu pāri biksēm, ļāva vēja pūsmai lodāt pa nosvīdušo muguru.

Siguldas spirgtums bija izsvīdis.

Tenis iekāpa mašīnā un ieslēdza ventilatoru. Atlaidies sēdeklī, viņš pacēla galvu un spogulītī ieraudzīja savu saviebto seju. Kaut kas nebija tā . Lēni, bet neatturami kaut kur kaut kas sāka ļodzīties un brukt. Tenis nezināja, no kurienes viņu mazpamazām sāka pārņemt šī neizprotamā sajūta. Kaut kas nebija tā, kā viņš to ilgajos mēnešos bija izdomājis. Tēvs, māte un svešs vīrietis strīpainā jūrnieku kreklā viņu dzīvoklī, Aina Viss bija citādi ja neskaita Siguldu Protams, Tenis nepavisam negaidīja, lai krastā katrs pretimnācējs saprastu un novērtētu to darbu, ko viņi ar mokām paveica šajos nolādēti smagajos mēnešos okeānā. Katrs jau kaut ko dara. Lūk, tas vīrs pie alus cisternas. Ko es par viņu zinu? To, ka viņš dzer alu? Kamēr viņš skaidrā, neviens viņam uzmanību nepievērš. Nez vai arī viņam kādreiz ir ienākusi prātā doma, ka cilvēks, kas godīgi strādā, dažreiz arī pēc darba vēlas, lai viņu kāds pamanītu? Ej nu ielien svešā ādā.

«Bet ar jūrniekiem ir citādi,» Tenis to teica pats sev, «Tomēr citādi. Neviens jau neprasa ne orķestri, ne karogus, un tomēr ..» Tenis pagaidām vēl nezināja, ko varētu likt šī «tomēr» vietā, un varbūt tādēļ pakrūtē tukšums tik ļoti atgādināja izsalkumu. Izsalkumu satikties, parunāt, izzviegties, uz pleca uzsist... Un Tenis izkāpa no mašīnas.

Svešais vīrs dzēra pēdējos malkus. Nolicis putaino kausu, viņš, it kā garāmejot, pārlaida skatienu Tenim.

— Labdien! — teica Tenis un, lai saruna būtu atraisītāka, bravurīgi turēja roku bikšu kabatā.

Svešajam varēja būt ap četrdesmit. Seja viņam nebija grumbaina, bet tās dažas rievas, kas stiepās no vaigu kauliem līdz zodam, viņa seju padarīja vīrišķīgu.

Svešais klusēdams nogaidoši skatījās Tenī.

— Vai jums nevajag kaut kur braukt? — Tenis smaidīdams jautāja. — Es jūs varētu aizvest.

— Aizvest? Uz kurieni? — Viņa balsī nebija ne izbrīna, ne pārsteiguma.

— Varbūt jums kaut kur jābrauc? — Tenis paraustīja plecus. — Varbūt jums kaut kur jānokļūst? Es varētu aizvest.

Acu plaksti svešajam tikko jaušami savilkās. Viņš izņēma cigarešu paciņu, ar ierastu kustību iesprauda’ cigareti starp lūpām, aiz kurām pazibēja balti, spēcīgi zobi, pēc tam padomājis piedāvāja Tenim. Abi aizsmēķēja. Ievilcis pāris dūmu, viņš atkal paskatījās Tenī.

— No kurienes tu te uzradies, braucēj?

— Es vakar pārnācu no jūras, — Tenis to gribēja kādam pateikt, šobrīd viņam tā bija nepieciešamība, un tādēļ viņš to teica. Pateica un satrūkās — pie stacijas taču vienmēr dežurēja šoferi haltūristi, kas plēsa deviņas ādas!

Svešais vēl aizvien skatījās Tenī savu dīvaino skatienu.

— Uz kurieni tu mani aizvestu? — beidzot viņš ierunājās.

— Vienalga, kur jums vajadzētu . *,

Svešais atlieca galvu un, ar rokas virspusi acis no saules sargādams, paskatījās dūmakainajās debesīs.

Ar mašīnu es braucu tikai divos gadījumos. — Viņš skatījās Tenī. Ar taksi, kad man iet labi, bet ar ātro palīdzību — pārējos gadījumos. — Tenis iesmējās. Pasmaidīja arī četrdesmitgadīgais.

Pēc atteikuma tas neizklausījās. Tenis- vēl aizvien bikšu kabatā burzīja mašīnas atslēgu ķēdīti. «Ja šī abpusējā klusēšana turpināsies vēl minūti — man vairs nebūs viņam ko teikt,» domāja Tenis un sāka apjēgt, ka viņa neatlaidība ar katru izteikto vārdu attālina viņu no šī četrdesmitgadīgā vīra ar iesirmajiem matiem. Ej nu te, pie dzeltenās alus cisternas, tagad izstāsti, ka šobrīd tev nepieciešams ar kādu parunāt, ka tu esi noilgojies cilvēku tuvuma, ka tu |oti gribi šai mirklī būt Rīgā, ka tu neapzinīgi visu šo laiku esi gribējis būt starp rīdziniekiem, dzirdēt kādu nieku par pilsētas dzīvi, ka šādā brīdī tev to nevar pastāstīt ne jaunuzcelta māja, ne vesels kvartāls, ka tas tev jādzird kaut īsā vārdā, acu skatienā vai smaidā . Bet ej nu tagad to pasaki.

— Braucam, — negaidot teica svešais un nospieda cigaretes oglīti pie kurpes papēža.

Kad viņi jau sēdēja mašīnā, kad iedūcās motors, Tenis teica. — Mani sauc Tenis. Bet uzvārdā — Dūkups.

— Zoržs.

Šķirtne matos Zoržam bija nevainojama. Un vispār — ap viņu un viņā bija tā elegance, ko nevar ne iemācīties, ne pārņemt.

Mašīna ripoja klusi un viegli. Tenis grozīja stūri kā sapnī. Uz mirkli pazibēja pazīstami ielu krustojumi, seni, no bērnības atmiņā palikuši pelēki, augsti nami ar lauvu galvām uz fasādēm, pirts, kurā viņš pirmoreiz aizgāja kopā ar māti un mazgājās skaļu, pliku sieviešu barā, pirmā skola, kur trešajā klasē viņi ar savādu izbīli uzzināja, ka klases audzinātājs «par politiku sēdējis Sibīrijā» Un te šai vietai Tenis vienmēr gāja garām ar savādu neērtības un kauna sajūtu — šai skvēriņā zem lielā ceriņkrūma, satrūkdamies pie vissīkākā troksnīša, viņš kādā vasaras naktī uzzināja, kas ir sieviete. Viņa bija gadus divdesmit par Teni vecāka un nebaidījās paša velna

Zoržs visu laiku klusēja. Tenis daudz ko būtu atdevis, lai uzzinātu, kādas domas domā viņa klusējošais ceļabiedrs. Ja jau divdesmittrīsgadīgu cilvēku apstājusi vesela gūzma atmiņu, kas gan notiek viņā — vīrā, kurš varētu būt vienos gados ar Teņa māti?

— Es četrus mēnešus neesmu bijis mājās, — lai pārtrauktu klusumu, kaut kas bija jāsaka.

Zoržs pagrieza galvu.

— Vai tas ir ilgi? — viņš domīgi vaicāja.

— Sa-sodīti! — Tenis nočukstēja. — Man ir tāda sajūta, ka esmu bijis prom veselu gadu. Varbūt vēl ilgāk..,

— Un tagad jums liekas — pa šo laiku ir noticis kaut kas tāds, kur jūsu klātbūtne bija nepieciešama, ka pasaule nedrīkstēja iztikt bez jums?

Tenis neredzēja viņa seju, bet smaidu jau var nojaust arī balsī.

Ja es būtu bijis mājās, varbūt viss iznāktu citādi...

2oržs nopūtās.

— Varbūt jūsu gados labāk nospļauties. Tagad daudzi tā dara.

Tenis nobremzēja un, galvu pagriezis, skatījās luksofora sarkanajā acī.

«Daudzi tā dara,» viņš domāja. «Bet tu, 2orž, kā būtu ar tevi, svešiniek, ja, pārnācis no jūras, tēva vietā mātei blakus atrastu svešu vīrieti? «Čau, vecīt! Kak poživa-jetje?» — un tā tālāk. Ko? Ja tu uzzinātu, ka tēvs aizbraucis . Visādā ziņā kā īsts džentlmenis. Nokārtojis parādu par citronkrāsas automašīnu dēlam un aizbraucis tālēs zilajās, it kā manis — Teņa — nemaz nebūtu .»

Siguldas rasoto pakalnu vairs nebija. It kā viņš šorīt nebūtu redzējis saullēktu . . Aina spēlē teātri. Nekas, rīt viņš aizbrauks, paņems jaunajā viesnīcā istabu — ne jau pirmo reizi viņi tā darīs Ja Ainas tēvs zinātu to, viņš niknumā Kuldīgai pielaistu uguni. .

Līkumodams pa ielām, pašam neapzinoties, Tenis apturēja mašīnu pie deviņstāvu nama Purvciemā. Stūrei pārliecies, viņš skatījās septītā stāva logos. Sūnu zaļie aizkari sargāja dzīvokli no saules un svešiem skatieniem.

— Sacēluši gan te pēc traka, — izbrīnījies ierunājās Zoržs.

— Ko, lūdzu?

— Es saku — tāds lērums dzīvokļu!

— Vai tad jūs te nekad neesat bijis?

— Kā ne, bet toreiz te visapkārt stiepās mitras pļavas ar kropliem vītoliem.

Tenis ieslēdza radio. Rīga stāstīja par darba uzvarām Zvejnieku dienas priekšvakarā, Tallinā spēlēja Lāsta orķestris. Tenis palika pie Tallinas.

— Jocīgi gan, — 2oržs runāja it kā pats ar sevi. — Četrdesmit pirmo gadu esmu rīdzinieks, no dzimšanas, kā saka, bet man Rīga ir Pārdaugava. Pārdaugava — Maskavas forštate, darbs — un atkal Pārdaugava. Ko es zinu par Rīgu? — Viņš sēdeklī iekārtojās ērtāk un kā saldams savilka plecus uz augšu.

— Man ir viens paziņa — istaba viņam no grīdas līdz griestiem piekrauta ar grāmatām, vesela bibliotēka, bet, kad es viņam prasu: «Iedod tu man, nu, piemēram, Akušiera «Kalpa zēna vasaru»,» — viņš vandās veselu stundu, un nekā — nevar atrast! Un tad es viņam saku: «Ko tas līdz, ja tev ir, bet tu nezini, kur... Tu mierīgi vari uzskatīt, ka tev šīs grāmatas nav.» — 2oržs izņēma cigaretes, un viņi aizsmēķēja.

— Man ar Rīgu tas pats: Pārdaugava — darbs — Pārdaugava, bet pārējais .. Izklausās pēc aprobežotības, vai ne? Un tomēr — ja tu gribi zināt — Rīgā ir ne tikai astoņi kalni, bet arī pusmiljons Rīgu. Katrai ģimenei pa Rīgai

— Jus gandrīz tā kā filozofs — Tenim bija tā, it kā 2oržs garāmejot ar elkoni būtu aizskāris briestošu augoni.

— Nekā nebij, Teni Dūkup. Es esmu maiznieks. Konditors. Tu zini, kas tas ir? Es cepu smalkmaizītes. Kad ridzinieki vakaros iet gulēt, es ceļos augšā, braucu uz Maskavas forštati un cepu smalkmaizītes. Dažreiz, sestdienas rītos, nākot no darba, izdzeru pāris kausiņu un braucu mājās gulēt. Tāda, vecīt, ir mana Rīga... Ir un reizē arī nav.

— Bet ģimene? — tikko dzirdami ievaicājās Tenis. Viņu sāka mākt kauns par tiem četriem zvejas mēnešiem. Četri mēneši — salīdzinājumā ar Zorža ceptuvē negulētajiem divdesmit gadiem .

— Ko — ģimene? — 2oržs sabozās.

— Nu tā Tad jau arī jums katram sava Rīga? Tāpat kā man. — Tenis paskatījās «savas» mājas septītā stāva logā ar cieši aizvilktajiem sūnu krāsas aizkariem.

— Mēs varbūt esam jau pieraduši... — domīgi teica 2oržs.

Mašīna tikko jaušami vibrēja.

— Sākumā mēs ar sievu kaut ko vēl mēģinājām, bet, tikko bērni sāka iet skolā, no tā brīža arī mums laikam katram sava Rīga Sieva vēl kaut ko cer, bet tā ir grābstīšanās pa tumsu. Dzīvojam, bet pierast nevar.

Tenis sarosījās. Izslēdza radio. Arī igauņi kaut ko bija sasnieguši zvejniecībā, jo mūzika apklusa un svešajā valodā aizvien biežāk ieskanējās vārdiņš — procentid, pro-centid .

— Uz Pār-dau-ga-vu! — pēkšņi iesaucās Tenis un ieslēdza ātrumu. — Uz Pārdaugavu, konditor Zorž! — viņš spītīgi un nikni atkārtoja.

Kad viņi joņoja pāri krakšķošajam Pontontiltam, Zoržs labsajūtā smaidīja.

— Tu esi drusciņ ķerts, — viņš smiedamies teica.

Pa atvērtajiem logiem mašīnā sitās spēcīga un svaiga gaisa plūsma. Elpot kļuva vieglāk. Pie neliela, pirmskara laikā celta īres nama Zoržs uzmanīgi aizskāra Teņa elkoni.

— Paldies, Teni, esam atbraukuši.

Riepām kaucot, mašīna apstājās. Viņi abi vēl atradās ātruma varā, varbūt tādēļ Teņa vārdi nemaz tik neparasti neizklausījās, kad viņš teica: — Kāpiet laukā, Zorž! Pulciniet ģimeni, sameklējiet peldbikses, un braucam! Nedomājiet!

Aizdedzes atslēgas ķēdīte mētājās kā neprātīga. Zor-žam mazliet drebēja pirksti, kad viņš saķēra durvju veramo āķi.

— Tu esi dulls, Teni..,

— Ātri, Zorž! — Teņa sejā un acīs bija pati pārgalvība.

Zoržs izkāpa no mašīnas. Vēl aizvien Tenī skatīdamies,

viņš atmuguriski kāpās uz mājas pusi, bet tad, it kā izšķīries, it kā tikai tagad sapratis Teņa vārdus, apsviedās un skriešus iemetās pa atvērtajām durvīm.

Tenis izslēdza motoru. Klusumā rūgti smaržoja kumelītes. Kaut kur aiz Grīvas masīva iepīkstējās manevrējoša lokomotīve.

īres nama otrā stāva logā parādījās tumšmataina zēna galva. Uz mirkli. Tad logs aizcirtās. Pa durvīm uz betona pakāpieniem iznāca meitene, gadus četrpadsmit veca, un ar skatienu pielipa citronkrāsas mašīnai. Viņas stāja bija lepna kā karalienei, tikai nemierpilnās acis visu nodeva. Viņa lēni pagriezās, iegāja gaitenī, bet pa kāpnēm uz otro stāvu viņa noteikti skrēja lēkšiem.

Un tad viņi nāca. Visi četri. Tumšmatainais zēns, pus-solīti aiz viņa — karaliene, un tā bija Zorža sieva dzelteniem, dzelteniem matiem, maza un savu apjukumu neslēpdama. Iedama viņa tina vēl kaut kādus sainīšus un kārtoja tos pītā klūgu groziņā. Pēdējais nāca Zoržs. Rokas plati iepletis, viņš savu ģimenes bariņu virzīja uz mašīnas pusi. Atvērās durvis, visi salīda mašīnā.

— Labdien, labdien, labdien!

Nosmaržoja bērnu mati, Tenim pakausī atsitās karstas elpas, Zoržs apsēdās blakus Tenim, un brauciens varētu sākties, bet tad ģimenes galva kaut ko atcerējās.

— Bērzu sulas! Pagrabā! Kad mēs citreiz tās dzersim, ja ne tagad! — Un viņš aizgāja uz pagrabu.

Kad beidzot visi bija savās vietās, Tenis iedarbināja mašīnu.

— Un tagad, lūdzu, bez jebkādas pieticības — uz kurieni? — Teņa balsī skanēja uzmundrinājums un priecīga steiga.

— Uz Lunaparku! — Zorža dēls zināja, ko grib.

Karaliene iespurdzās: — Košļenes, vai ne?

Nobūkšķēja pāris dunku, un atkal bija dzirdama vairs

tikai motora dūkšana. Galvu noliecis, 2oržs nogaidīdams smaidīja.

Klusums ieilgi. Vienubrīd šķita, ka viņi tā arī nekur neaizbrauks, ka tā tikai tāda spēle vien ir, ka tūlīt, tūlīt būs jāizkāpj no mašīnas un jādodas augšā pa čikstošajām koka kāpnēm . Bet tad ierunājās Zorža sieva:

— 2orž, vai atceries, kur tu mani pirmoreiz nobučoji? 2orž!

— Mam! — Karaliene bija un palika karaliene.

— Ilā! — 2oržs atgāza galvu. — Nekas nav aizmirsts, nekas nav piedots .. — Un, pieliecies Tenim pie auss, viņš kaut ko pačukstēja.

Noputēja šlagas putekļi, un pēc pusstundas viņi jau drāzās pa Tallinas šoseju.

Tā bija pasakaina vieta. Priedes te pienāca pie pašas jūras, visapkārt smaržoja skujas, smaržoja tveicīgais klusums, pat rāmi plīstošie viļņi smaržoja. Odens nebija auksts, un arī silts tas nebija. Viņi peldējās, ēda, peldējās, skrēja, smējās un atkal peldējās, un karaliene pārvērtās septītās klases skolniecē, un mazais Zoržiņš nepiekusis diedelēja, lai Tenis nākamreiz pārved viņam dzīvu mērkaķi un puskilo košļājamās gumijas. Vienubrīd Tenis pamanīja, ka viņš ar bērniem ir palicis viens. Kad vēlāk Zoržs ar sievu atgriezās no lielajām priedēm, mazā sieviete turēja lūpās matadatas un, rokas pāri galvai pacēlusi, smējās gaišus, skanīgus smieklus un kārtoja mitros matus. Un tad visi atkal sabira ūdenī un trakoja, kamēr vairs nebija elpas un nebija vairs spēka.

Un tad viņi brauca atpakaļ uz Pārdaugavu, uz savu Rīgu. Pie divstāvu īres nama smaržoja kumelītes. Novakarēs kumelītes smaržo vēl asāk nekā dienā.

Tenis izslēdza motoru.

— Paldies, — viņš teica, galvu nepagriezis.

Zorža ģimene klusēja. Tenis viņiem mazliet, mazliet aizsteidzās priekšā. Kāpjot ārā no mašīnas, mazā sieviete tikko jaušami saspieda Teņa plecu. Izkāpa bērni, tikai Zoržs sēdēja un laikam kāvās ar domām.

— Tu atnāksi kādreiz pie mums? — viņš beidzot jautāja.

— Laikam jau atnākšu.

— Un tagad tu brauksi uz Purvciemu?

Tenis mēģināja smaidīt, bet tas viņam lāgā nepadevās. Sai mirklī viņš atkal atcerējās Siguldas rasainos pakalnus un matadatas Zorža sievas smaidošajās lūpās, un viņam negribējās domāt par Purvciemu.

— Mana Rīga ir uz kuģa, — viņš teica. — Man un vēl dažiem nelaimes putniem.

— Varbūt tagad prātīgāk nolikt mašīnu un piedzerties?

— Diez vai, — Tenis pagrieza aizdedzes atslēgu. — Rīt cs braucu uz Kuldīgu. Tur man jābūt formā.

— Tad jau gan .. — Zoržs teica. — Ar labvakaru, Teni! Varbūt tu kādreiz tomēr piebrauksi? — Zoržs rāpās ārā no mašīnas. Noklaudzēja durvis. Uz šlagas noklātās ielas stāvēja Zorža mazā sieva, melnmatainais Zoržiks, karaliene, Zoržs. Tenis pameta ar galvu. Viņam negribējās aizbraukt, bet arī te palikt viņš nevarēja, un mašīna izkustējās no vietas un arvien ātrāk sāka ripot starp Pārdaugavas mazajiem namiņiem.

II

Varbūt tonakt viss būtu izvērties citādi, droši vien tā būtu bijis, ja pēkšņi šauras ieliņas vidū neparādītos sasodīti pazīstama cilvēka kontūras. Stāvēja viņš, rokas izpletis, un pabraukt viņam garām nebija iespējams. Soļus divdesmit no dzīvā pieminekļa Tenis apturēja mašīnu un ieslēdza tālās ugunis.

Kingstons! Sers Kingstons. Katrā rokā pa šampanieša pudelei, jūrnieka cepure ar zeltīto krabi nedaudz sagriezusies uz kreisās auss, un kurpes jā, gluži tāpat kā uz kuģa, arī uz sauszemes Kingstona kurpju saites nebija sasaitētas Spilgtā gaisma dzēla viņam acīs, bet rokās zibēja pudeles, tādēļ masīvais jūrnieks miedza plakstus un viebās. Uz kuģa tikai retais zināja viņa īsto vārdu. Sers Kingstons,,, (Kingstons — tā ir ierīce kuģa zem-līderis daļā, caur kuru visas kuģa sistēmas saņem aiz-borta ūdeni.)

Tenis lēni virzīja mašīnu tuvāk masīvajam stāvam ar šampanieša pudelēm izplestajās rokās. Metru no King-stona Tenis apstājās un izslēdza ugunis. Pazīstot King-stonu, nebija grūti paredzēt, kas notiks tuvākajās sekundēs.

Vispirms īss klusums. Un tad sākās klepus. Tāds klepus ir tikai vienam cilvēkam uz zemeslodes — griezīgi skaļš un ilgs kā mūžība. Biezās, galīgās lūpas šķaidīja siekalas kā sifons. Apkārtējos dārzos pārbijušies sāka riet suņi.

— Eu, tu abiniek! — Kingstons sāka šķaudīt. Pēc kāsa sērijas sākās šķavas. Tas bija kā likums, kā paģiras pēc dzeršanas

— Tu zini, kas ir ceiners? Tāds sarkans papīriņš ar bildi. Man kabatā ir vesela paķele! — Acis miegdams un šķaudīdams, Kingstons pienāca pie mašīnas loga. — Sūdi, vecīt, apmaldījos Visu Āfriku esmu izbraukājis, bet šite, tā tas varētu būt, Pārdaugavā cauri, nojūdzos...

— Kāp iekšā, ser — Tenis atvēra durvis.

Klepus atbalss kā lielgabala šāviens aizvēlās pāri klusajiem priekšpilsētas dārziņiem.

— Teni! Jēzuliņ! Ir taču vēl dievs debesīs!

Kingstonam iekāpjot, mašīna mazliet sazvāļojās. Sers

vienmēr lepojās ar saviem simt četrdesmit četriem kilogramiem, bet diez vai lepoties bija vērts — spēka viņam nebija vairāk kā pirmskolniekam ..

Kāsa un šķavu starplaikos Tenis uzzināja, ka sers nolēmis apmeklēt otro stūrmani — otrinieku Hermani (it kā to četru mēnešu vēl nebūtu gana), no centra atbraucis ar autobusu, bet te, mazajās ieliņās, galīgi «sagājis dēlī» .

Tenis piezīmju grāmatiņā sameklēja Hermaņa adresi, un viņi izbrauca uz Jūrmalas gatves. Baltie bērzu stumbri kā skumjas kolonnas stāvēja abpus asfalta. Garā, nepārtrauktā rindā viņiem pretim šalca automašīnu straume ar saulē iztvīkušiem ķermeņiem, kņudošām mugurām, apsvilinātiem vēderiem.

Blakus sēdeklī elsa sers Kingstons. Elpa no viņa ķermeņa dzīlēm nāca šņākdama un burbuļodama kā no geizera.

— Ko tu pie Hermaņa? — laiku pa laikam atraudams sasvīdušo plaukstu no stūres, iejautājās Tenis. Tāpat vien, lai būtu ko runāt, lai nebūtu jāklausās sera elpas burbuļošanā.

— Bet kā tad pēc tava prāta? Beigu beigās mēs taču atkal esam mājās, atkal uz labās, mīļās zemītes! Tādas lietas jāatzīmē ...

«Vēl viens atgriezies savā Rīgā,» Tenis neviļus atcerējās 2orža pārdomas. «Tā, lūk, tas pusmiljons salasās ...»

— Vakarvakarā kulturāli ar sievu, bet šodien... Šodien viņa aizgāja uz kaut kādu tur balalaiku koncertu, esot iebraukuši, tā tas varētu būt, bet es pie večiem, pie Hermaņa, Hermanis ir zelts. Kaut arī vēl jauns. Vai tā nav?

— Jā, — teica Tenis un īsti neizprata, kas gan švītīgi kundziskajam Hermanim varētu būt kopīgs ar šo te burbuļojošo vulkāna kaudzi.

— Stop! Pa labi! — pēkšņi iesaucās Kingstons. — Re, tepat jau ir Villa, vai ne?

Mājas celtniecībai Hermanis naudu nebija žēlojis. Arhitekts izdomu arī ne. Mašīna apstājās īsi apcirpta pagalma maurā. Vienā no platajiem logiem aiz lašu krāsas aizkariem blāvi pletās gaisma.

Pudeles šķindinādams, Kingstons jau mīdījās maurā un šķaudīja.

— Tu nenāksi? — Viņš neizpratnē skatījās pie stūres sēdošajā Tenī. — Tā nevar, draugs! Mēs esam jūrnieki. Draudzība, vecīt...

«Kāda te draudzība,» gurdi domāja Tenis. «Tad jau ķilavām bundžā arī ir draudzība . .» Tenis juta, ka ir netaisns šai mirklī, bet šāda te «kolektīvā» draudzēšanās viņu nekad nebija sildījusi. Un tomēr viņš izkāpa un mīņājās kopā ar Kingstonu uz kājslauķa, kamēr tas elsdams spaidīja zvanu pogu. Gaišajā durvju četrstūrī Hermanis iestājās kā no ilustrēta žurnāla vāka izgriezts. Raupjš, brīvi krītošs džemperis, Cēzara figūra un smaids kalsnajā sejā.,, Smaida dēļ vien varēja Hermani apskaust. Cigarete slaidajos pirkstos viņam rotājās kā dārgakmens.

— Kingstons? — Hermaņa balsī nebija ne pārsteiguma, ne prieka, arī īgnuma tajā nebija. — Un Tenis? Dzīves jēgas meklētājs? Nāc iekšā, Teni. — It kā sers Kingstons būtu tukšs polietilēna siļķu maiss.

— Pudeles noliec uz galdiņa. — Viņš ar zodu norādīja Kingstonam uz baltu, aizvēsturiski tievkājainu konstrukciju.

Pa diviem zemiem pakāpieniem Tenis nokāpa rēnas gaismas izēnotā istabā. Spuldžu neredzēja, gaismas plūda kaut kur no griestiem, no grīdas .. Nevis plūda, bet sildīja, kaut gan visapkārt jautās patīkams vēsums.

«Vēl viena Rīga,» pēc visa, ko šodien Tenis bija piedzīvojis, viņam mazliet reiba galva. Bet tas bija labs reibums, un Tenim gribējās noaut kurpes un izstiepties uz gurkstošā paklāja.

Krēslainajā stūrī kāds nedzirdami piecēlās un klusiem soļiem nāca pāri istabai. Mazs, plecīgs, četrstūrainu galvu — mehāniķis Ceriņu Uldis.

— Hei, vecīt! — tikai šeit, Hermaņa samtaini klusajā istabā, tā pa īstam varēja novērtēt Kingstona klepu. — Rozā liht un blaue zofā! Drīz mēs, veči, būsim kopā! — nodeklamēja Kingstons un nepieliecies, ar kurpju purngalu pieturēdams papēdi, nomauca vienu, pēc tam otru kurpi un iespēra tās kaktā.

It kā uzminēdams Teņa domas, Uldis sveiciena vietā ierunājās savā dūdojošajā balsī: — Sieva ar bērniem aizbraukusi uz laukiem. Neviens jau mūs tik ātri negaidīja.,, Un tā es te rados .

Sie abi bija nešķirami — Hermanis un Uldis. Jau piekto gadu viņi bija kopā uz viena kuģa, bet draudzība tiem droši vien aizstiepās daudz tālākā pagātnē. Rāmais, klusais Ceriņš un Hermanis — intelektuālis; viens — ģimenes tēvs, otrs — sieviešu luteklis, noslēpumains un nepieejams viņām kā pāvests ..

Klusināta un skaidra kā no tāluma skanēja mūzika. Pustumsa, mājīgums, noskaņa ... Tenis saprata — atliktu Hermanim nospiest kādu no slepenajiem slēdžiem, pagriezt kādu kloķi, un telpa pielītu ar spilgtu gaismu, iedārdētos skaļruņi un viss pārvērstos kā pasakā. Bet tā bija labāk — siltajā puskrēslā cilvēku sejas tagad varēja tikko saskatīt, priekšmeti bija zaudējuši asās kontūras, mūzika skaidrumu. Bija labi kā kaķim uz pūkainas segas.

Ienāca Hermanis ar sudrabotu šampanieša trauku. Daudzbalsīgi čabēdami, cits gar citu berzēdamies, krakšķēja ledus gabaliņi.

Kingstons piecēla krēslu tuvāk galdiņam un izņēma no sudraba spainīša pudeli. Pārējie sasēdās pa krēslainajiem stūriem, un katrs iegrima it kā savā pasaulē — iesārtā puskrēsla vedināt vedināja katram palikt ar savām domām, ar sevi, neliekot runāt tad, ja kāds to nevēlējās, nesaspringt uzmanībāseju, ja saspringtības nebija.

Kingstona elpa sēca skaļāk par mūziku. Piepildījis glāzes, viņš pieslējās kājās, pienesa katram dzeramo, atgriezās pie galda un, pamanījis, ka pārējie labsajūtā aizvien vēl zviln ērtajos sēdekļos, paguva izkliegt:— PieceltiesI — un sāka klepot.

Kaut kas reizē skumjš un komisks bija šai situācijā. Glāzi augstu virs galvas pacēlis, sers Kingstons klepoja, šampanietis šļakstījās pāri trauka malām, bet kaut kur puskrēslā tikko saskatāmi ar piepildītām glāzēm rokā stāvēja trīs jūrnieki — cilvēki, kuri neskaitāmas reizes okeānā ir stāvējuši sardzē par savu biedru miegu un dzīvībām. Tas bija tur — vētrās un miglā, bet te, te viņi stāvēja kāts par sevi, katrs savās domās iegremdējies. Bet Kingstons to nesaprata. Kingstons gribēja, lai viss būtu tāpat kā jūrā, un viņš sauca.

— Veči, nu tad par to! Par jūrniekiem! Lai mēs vienmēr, arī uz labās, mīļās zemītes būtu visi par vienu un viens par visiem! Turēsimies kopā līdz... līdz zārka vākam. Urā!

Kingstons, apjucis no savas garās runas, atmeta ar roku, pēc tam izberzēja asaras acu plakstos un vienā stie-pienā iztukšoja glāzi. Ledainais šampanietis it kā nosaldēja viņa klepu, un tagad skanēja tikai mūzika.

— Rīgā pašreiz viesojas Polijas mīmu ansamblis. Vai biļetes mēs dabūsim? — Hermanis pagriezās pret Uldi, un viņa pirkstos, ik pa brīdim zilgani iedzalkstīdamies, mirgoja kristāla trauks.

— Ko? — nesapratis iesaucās Kingstons, bet tad, apjēdzis, ka jautājums nav domāts viņam, piepildīja savu glāzi no jauna.

Uldis klusēdams pakustināja kreiso plecu. Jā, šeit jau varēja arī neatbildēt. Te jau katrs rīkojās tā, kā tas tobrīd likās ērtāk.

Teni sāka mākt nogurums. Ne jau no šampanieša. Glāzi viņš cilāja pieklājības pēc, aizmirsdams, ka te neviens no viņa to negaida.

Vēl aizvien bez sākuma un gala, it kā ar sevi rotaļādamās, skanēja mūzika.

— Veči! — Kingstons rausās stāvus. — Es šito nevaru izturēt! Iedzersim par,.» Otriniek — Hcrman, dievs mans liecinieks, man visas dzīslas sāk mirt no šitādas nerunāšanas. Iedzersim par mūsu komandu!

— Uz veselību, Kingston! — iedūdojās Ulda balss kaut kur tālu, gluži kā no pagraba.

Kingstons izdzēra.

— Vai ēdams tev nekas nav? Sāja dūša metas.

— Kā būtu, ja tu paskatītos virtuvē, ser? Gan jau tu saldētavā kaut ko atradīsi, — Hermaņa balsī skanēja gurda pieklājība, gandrīz vai tāda kā samierināšanās ar notiekošo.

— Pārdot eskimosam ledusskapi ir tas pats, kas kovbojam iesmērēt govi, — apmierināti pie sevis nosmējies, Kingstons pasita padusē pusizdzerto pudeli, paņēma glāzi un aizgāja uz virtuvi.

Tenis nolādēja to mirkli, kad satika Kingstonu. Neieredzēja šai brīdī Hermani, viņu kaitināja Ulda dūdojošā balss, un, kaut arī jūrā Uldis nebija nekāds lielais runātājs, tagad viņa īsās, aprautās frāzes šķita kā apvainojums. Tenis jau saņēmās, lai pieceltos un aizietu no šīs ultramodernās celles, bet tad viņš iedomājās pēc zivīm un pelējuma smirdošo kuģa kajīti, un viņa apņemšanās izkusa kā sniegs uz vaiga.

Lai viņi ākstās, intelektuāļi .. Drīz viņi žēlabaini un mērķtiecīgi sāks visu pelt un nicināt. Tikai tad šeit patiesi kļūs neizturami, un Tenis piespiedās domāt par Ainu un rītdienu.

Viņam ar Ainu bija tāpat kā Lukjanska stāstos — kopā esot, viņiem piederēja viss un nekas. Varbūt viņi bija pat laimīgi, bet atlika tikai izšķirties, un no tā visa pāri palika vienīgi mulsinošs gurdums, sāpošas lūpas un pirkstu galos tvirtas miesas trīsas. Bet mīlestība? Mīlestībā taču visam vajadzēja būt citādi. Protams — atliktu Ainai ierunāties par precēšanos, un viņi apprecētos. Bet varbūt tieši tāpēc Aina nerunā par precēšanos, ka nav mīlestības. Viss ir, tikai nav mīlestības. Un tad vēl — toreiz, pirms sešiem gadiem skvēriņā zem ccriņkrūma, toreiz Tenis baidījās ne tikai no garāmgājējiem. visu to īso mūžību, ko viņš pārdzīvoja, viņš domāja, kas notiks, ja svešajai sievietei radīsies bērns . Tenis saviebās. Viņa taču bija precējusies, un viņa jau visu zināja. Bet varbūt mīlestība atnāk reizē ar bērniem? Muļķības .. Kādas muļķības!

Un tā nu moderni iekārtotā istabā sēdēja divus okeānus izbraucis jūrnieks un nekādi nespēja saprast — kas ir mīlestība. Kā tā rodas, kā iesākas? Kas cilvēkā kļūst citāds, kur ir tas mirklis, un kāds tas ir? Būtu sasodīti interesanti tagad piecelties, pieiet pie Ulda un noprasīt īsi un skaidri. Vai arī Hermanim. Saņemt viņu pie vaļīga, brīvi krītošā džempera apkakles tā, ka viņam nav kur sprukt, un teikt: «Pasaki — kā tas ir tev? Tu to uztver sarežģīti? . Interesanti! Pasaki man — kādēļ sievietei. . kādēļ Ainai nav bērna, ja es visu daru tā, lai bērns būtu?» — «Negrib,» tu teiksi. Kāpēc? Bet tad jau nav mīlestības . Pasaki, Hermani Nē, ne velna arī tu nesaproti, mīmu ansamblis

Tobrīd Hermanis piecēlās un nedzirdamiem soļiem pienāca pie Teņa.

— Vai kas noticis, mazais?

Tenis pacēla galvu un paskatījās Hermanī. Savāds gurdums ielija Tenī. «Vai tiešām kādam uz šīs pasaules interesē, kas ar mani notiek?» Kaklā krājās rūgts kamols. Tagad varētu novilkt Hermani sev līdzās un izstāstīt, ka šo atgriešanos Tenis bija iedomājies pavisam citādu, ka tēvs aizgājis no ģimenes . Par mātes mīļāko, kuram gadu nebija daudz vairāk kā Tenim . .

— Tu esi labi iekārtojies, Herman, — viņš teica. — Es šodien satiku kādu vīru. Viņš bija laimīgāks par mums, jo viņš daudz ko ir sapratis. «Rīgā ir pusmiljons Rīgu,» viņš teica. «Katram sava Rīga, kādu viņš to redz un iedomājas.» Es visu dienu par to domāju. Tagad, kad trolejbusos visi brauc ar taloniņiem, kādēļ mums tik daudz sīknaudas vajadzīgs? .. Es, tu, Kingstons, Uldis, nerunājot nemaz par pārējiem ..

Ar šampanieša glāzi rokā no sava tumšā kakta piecēlās arī Uldis un ieinteresēts panācās istabas vidū.

— Elēģija . — teica Hermanis, un tomēr Tenis viņa balsī saklausīja kaut ko līdzīgu nemieram.

— Varbūt tu domā tāpat kā Kingstons — mēs, visa komanda, divdesmit četri veči, turēsimies kopā gan uz kuģa, gan mājās, gultā?

— Nē, tā es nedomāju. Jūs abi, tu un Uldis, jūs esat draugi?

Virtuvē kaut kas gāzās un šķindēdams plīsa, lēnis pārmaiņus skatījās te Uldī, te Hermanī.

— Esat vai neesat?

— Esam. — Hermanis pavilka krēslu un apsēdās līdzās Tenim.

— Kāpēc tu klusē, Uldi?

— Jā.

— Jā,., Vai tad draugi tā saka?

Uldis iedzēra.

— Es nesaprotu, kādēļ tas būtu skaļi jādeklarē. Nu labi, jā, mēs esam draugi.

— Es to jautāju tādēļ, ka man īsta drauga nekad nav bijis ... — Tenis grābstījās pa kabatām, bet tad viņš atcerējās, ka smēķi palika mašīnā. Aizsmēķējis Hermaņa piedāvāto cigareti, viņš, pats nesaprazdams, kādēļ, cieši un neatlaidīgi skatījās Uldī.

— Vai jūsu draudzībā nav bijuši tādi brīži kā.., nu, piemēram... — Tenis gribēja savu domu pateikt tā, lai viņu nepārprastu. — Labi. Mums katram uz kuģa ir dungriņi, tagad saka džinsi. Kas mēs eļļainajā mašīnrūmē būtu bez dungriņiem? Bet, tikko mēs gatavojamies kāpt krastā, mēs dungriņus kārtīgi salokām un atceramies tikai nākamajā reisā, kad jālien mašīnrūmē. Bet draa-dzība jau nav dungriņi... Tas tikai piemērs. Draudzībā tātad viss ir citādi, vai ne, Uldi?

— Protams, — Uldis iesmējās un uzmanīgi paskatījās Tenī. — Tie salīdzinājumi tev kā sētas mieti... Nekas, gan jau arī tev kādreiz būs ģimene — sieva, bērni Tādos apstākļos cilvēks salīdzinājumus izvēlas piesardzīgāk un, ja ņem kopumā ...

Tenim neizdevās uzzināt, kā tas būtu kopumā. Istabā ienāca Kingstons, nesdams kūpošu pannu ar olu kulteni. Dungodams senu pirātu ziņģi, viņš nolika pannu uz galda un izdalīja karotes. — Un tagad — par laimīgu atgriešanos!

Hermaņa mieru varēja tikai apbrīnot. Olu kultenis bija nedaudz piededzis. Istabā krājās zilganu dūmu un piedegušu tauku tvans. Zem pannas paliktā avīze kļuva aizvien dzeltenāka, un tomēr Hermanis likās neko neredzam. Sameklējis dakšiņu, viņš uzdūra brūnganu kulteņa piku un garšodams ēda.

— Viss kā uz kuģa, Kingston, — viņš teica. — Paldies. — Pēc tam viņš no aizskapes izņēma garu, baltu rituli un, izritinājis to, piekāra pie sienas.

— Man te ir daži diapozitīvi. No mūsu kuģa un vēl šis tas ..,

Kingstons lēja glāzēs šampanieti. — Labāk būtu sameklējis skuķus, tās bildītes mēs varam apskatīties citā reizē, ko? — Bet neviens viņā neklausījās. Hermanis uzlika noskaņai attiecīgu magnetofona lenti, nodzēsa gaismu, un viņi atkal bija tur — pelēkajā bezgalībā, bārdām noauguši, garos gumijotos priekšautos starp siļķu mucām, kajītē, vētrā ...

Tenis skatījās ieplestām acīm un neticēja, ka arī viņš ir starp šiem vīriem uz klāja, ka arī viņš zvalstās kojā kopā ar kuģi, ka šī vētra norima tikai deviņpadsmitajā dienā .. Un pēkšņi smaidošas sievietes seja! Skaistas, smaidošas sievietes seja ar vējā plīvojošiem matiem, ar ziediem rokās pie viņu kuģa trapa, ar asarām acis. Ar istām, skropstās sastingušām asarām ..

Iezvanījās telefons. Hermanis nocēla klausuli, kaut ko runāja, bet uz ekrāna raudāja sieviete. Ja neskanētu mūzika, raudošā sieviete būtu tikai sastindzis kadrs — fotogrāfija, bet mūzika sievietei ļāva raudāt, un sieviete raudāja. Zilgajā, šķiršanās skumju aizmiglotajā skatienā bija sāpe, ko atceras un izprot tikai pēc daudzām, daudzām dienām.

— Ar tādām lietām nejoko, — svešādā balsī klausulē runāja Hermanis un skatījās sievietes attēlā uz ekrāna.

— Šovakar? . Ko es domāju?. Es domāju, ka tās ir muļķības, ka tādas nelietības tikai tu vari izdomāt Simsons? Kāds Simsons? Putekļu iela ir pie dzelzceļa ..

Čabēdama iztinās magnetofona lente. Istaba pielija ar klusumu. Mazliet salīcis, Hermanis stāvēja pie telefona, un Tenis dzirdēja, kā klausulē jau labu laiku skan pīkstieni.

— Vai kas nopietns? — Uldis atrāva skatienu no sievietes sejas un pievērsās Hermanim.

— Jā. — Hermanis pagriezās vispirms pret ekrānu, tad izslēdza diapozitīvu automātu un ar plaukstu sāka berzēt sprandu. — Jā, veči, noticis neiespējamais Kaut kāda nejēdzība . — Un viņš sāka staigāt pa istabu, it kā iesildīdamies tālam skrējienam.

Gurdā omulība klusiem soļiem nemanāmi bija aizlavījusies no šīs istabas. Tagad Hermaņa soļus nespēja noslāpēt pat mīkstais paklājs.

— Ja tu nepārstāsi bizot, es eju mājās, — pieri savilcis, teica Kingstons. — Šitādu vakaru samaitāt! Kas tev iedūrās?

— Beidz, Kingston! Dzer un paklusē kādu brīdi, — krēslainajā kaktā ierunājās Uldis.

— Labi, — teica Kingstons. — Stāvēt klusu es varu ari mājās. Tādēļ jau man nevajadzēja triekties šito gaisa gabalu.

Reizē ar Kingstonu piecēlās arī Tenis. Viņš necentās uzminēt pēkšņo pārvērtību Hermanī. Kā smags slogs viņa pleciem bija uzgūlusi vienaldzība un nogurums. Viņš gribēja ātrāk tikt prom no šejienes.

— Pagaidi, Teni, — viņam aiz muguras ieskanējās Hermaņa balss. Tenis atgriezās.

— Tu iedosi man mašīnu uz desmit minūtēm? — Hermanis mēģināja smaidīt, bet tas viņam diez kā nepadevās. — Uz desmit minūtēm, ne ilgāk.

Tenis gribēja teikt, ka viņš ir sasodīti noguris, bet viņš to nepateica.

— Es gan neticu, ka pa ceļam kaut kas atgadīsies, bet, ja nu tomēr .. tad es mašīnu esmu paņēmis bez atļaujas, vizināšanās nolūkā, lai «aizdzītu svešu transporta līdzekli»

Tenis pasniedza Hermanim ķēdītē uzvērto atslēdziņu.

— Es braukšu tev līdzi. — Uldis piecēlās un nostājās blakus Hermanim. — Būs labāk, ja būšu kopā ar tevi.

Hermanis uzmanīgi paskatījās Uldī un papurināja galvu.

— Paldies, Uldi. Tu pakavē laiku Tenim. Kingston! — Viņš ar skatienu meklēja seru. — Uzvelc kurpes, un brauksim.

Teni pārsteidza centība, ar kādu Kingstons, neko nejautādams, iešļūca kurpēs un sapringa kā medību suns, pamanījis mednieku paceļam šauteni.

— Varbūt paķersim līdzi kādu pudeli? — Viņš skatījās Hermanī. — Man ar to klepu nāve labā sabiedrībā

— Mēs drīz būsim atpakaļ, pavisam drīz... — Hermaņa balsī skanēja tāds saltums, ka Uldis nedroši aizskāra viņa plecu un gandrīz tā kā lūgdamies un labinādams iedūdojās.

— Es nezinu, ko tu gribi darīt, bet labāk nebrauc.

— Kingston. — Hermanis it kā nedzirdēja. — Braucam!

Sers Kingstons jau gāja uz durvīm, bet tad atgriezās, izdzēra Teņa aizsākto glāzi, un viņi abi izgāja pa durvīm. Pagalmā iedūcās motors, bet drīz troksnis izgaisa vakara siltajā tumsā, un Tenis kā jautādams paskatījās Uldī.

— Mūsu Hermanis tikai izskatās miera vecis, bet būtībā — Uldis atvilka lašukrāsas aizkarus un atvēra logu. Tikko jaušama istabā uzradās jasmīnu smarža. Pēc tam Uldis attaisīja sienas skapī āķīgi iemeistarotu dzērienu skapīti, izņēma dažas pudeles un sāka jaukt tikai viņam vien zināmu dzērienu. Tenim šķita, ka Uldis gaida viņa jautājumu — kāds tad īsti ir šis noslēpumainais Hermanis —, bet Tenis spītīgi klusēja.

— Ko tu pirmīt te murgoji par tiem dungriņiem un draudzību? — Uldis ar taurītē savilktām lūpām garšoja savu brūvējumu un skatījās pa logu tumsā.

— Tu gribi, lai es to pasaku skaidrāk?

— Ja jau esam sākuši par to runāt...

— Labi. — Tenis ar plaukstām saberzēja vaigus un nogurušos plakstus. — Kādēļ tu neesi pie savas ģimenes tur, laukos? Ko tu te nīksti? Jūs taču ar Hermani sen visu esat izrunājuši. Paskatoties uz tavu liekulīgo ģīmi, katrs bērns pateiks, ka Hermaņa draudzība tev tikpat nepieciešama kā zirgam ragi. Un intelektuālis no tevis nekad neiznāks — sēdi vai nesēdi Hermanim blakus. Nekad neviens tevi nepamanīs pirmo... Tas tā — īsumā.

— Paldies. — Uldis nolika glāzi un aizsmēķēja.

— Veseli!

Tumsa aiz loga kļuva aizvien biezāka.

Zoržs šonakt neceps smalkmaizītes. Šonakt viņš gulēs blakus savai mazajai, trauslajai sievai, un mati viņai droši vien būs vēl mikli. Interesanti, kur tagad ir tēvs? Ja Pēteris Dūkups būtu kādu nositis vai aplaupījis — pēc nedeļas, velakais, pēc mēneša viņu atvestu uz Rīgu un tiesātu. Bet kas var sameklēt pieviltu vīru? Sieva. Bet sievai pagaidām ir labi tāpat. Un tā — Pēteris Dūkups ir pazudis, toties Tenis Dūkups ir uzradies un nezina, kur likt savas dienas un spēku. Vēl gan ir Kuldīga, Aina . Tur tad arī Teņa domas piestāj. No viesnīcas viņi neizies visu dienu. Aizvilks aizkarus un pēcpusdienā dzers tokajieti. Tas arī gandrīz viss, ko Tenis zina par Ainu, --Ainai garšo tokajietis, un viņa nekad nejautā par precēšanos. Kāpēc viņa par to nejautā?

Aiz loga atskanēja mašīnas rūkoņa. Noklaudzēja ārdurvis, un gaitenis piebira ar soļu troksni. Pirmais istaba velšus ievēlās Kingstons. Cepuri viņš aizmeta pa roku galam, ar piedurkni noslaucīja sviedrus no pieres un, pamanījis uz galda Ulda izņemtās pudeles, pielēja sev glāzi. Izdzēris viņš pagrieza galvu uz gaiteņa pusi un ieklausījās.

— Hermanis ir dulls, bet tā ir viņa darīšana. — Elpa Kingstonam sēca aizvien skaļāk, un tuvākajās sekundēs bija gaidāma klepus lēkme. Viņš steigā izdzēra vēl vienu glāzi un, pievēris durvis, panāca tuvāk Uldim ar Teni.

— Līgavu nozagām ... — viņš čukstēja un pārgalvības viņa balsī nebija ne par kapeiku. Velti viņš tēloja šausmas, tās nevajadzēja tēlot — atlika uzmanīgi ieskatīties Kingstona sejā, lai saprastu, ka viņā vēl nav izgaisis pārbīlis par to, kas ar viņiem bija noticis īsajā prombūtnes laikā.

— Sie tur — dārzā, galdi uzklāti! Viesi frakās un visādi Kokos sakarināti papīra lukturīši. Ed, dzer, bet Hermanis mašīnā man saka. «Tu redzi līgavu?» Kā lai neredz, šī grozās un smaida .. Vienbrīd panākas tā kā uz vārtiņu pusi, un es ārā no mašīnas. «Līgaviņ,» es šai saku, «vai drīkst uz pāris vārdiņiem?» Un šī, zoss, nāk ar Kā viņa mašīnā vaimanāja! Otrreiz es to vairs neizturētu. Ielej, Uldi.

Bet Uldis stāvēja kā no zibens nobijies.

— Tā ir Anita! Kingston, tā ir Anita? — tikko jaušami kustējās Ulda lūpas.

Kingstons nevērīgi atmeta ar roku. — Vai es zinu? Bet saviem zēniem taču jāpalīdz. Teni. — Sers Kingstons apjukušām acīm pavērās Tenī. — lr taču jāpalīdz saviem zēniem? Vai ne, Teni? — Balss viņam noslāpa negantā kāsā. Un tad pa diviem zemajiem pakāpieniem istabā nokāpa viņa — baltā, īsā kāzu tērpā ar baltu, mazu plīvuru un mazām, baltām kurpītēm kājās. Puskrēslā viņas seju tik tikko varēja saskatīt, bet turējās viņa braši.

— Apsēdies, — viņai aiz muguras teica Hermanis. — Tu jau te visu pazīsti — tava mīļākā vieta ir brīva. Lūdzu, Anit!

Anita nepakustējās. It kā kaut ko senu atcerēdamās, viņa lēni ar skatienu pārslīdēja istabai, mēbelēm un lietām, arī cilvēkiem ap sevi viņa pārslīdēja kā lietām, ne pie viena neapstādamās, nevienam īpašu uzmanību nepievērsdama. Varbūt tā skatās cietumnieks, kurš pēc daudziem gadiem atnācis uz cietumu kopā ar ekskursantiem.

Kad Hermanis saņēma viņu pie rokas un, pārvedis pāri istabai, apsēdināja krēslā, arī tad viņa ne pretojās, ne raudāja. Tikai klusēja, un Teņa mugurai pārskrēja saltas tirpas.

— Varbūt tu vēlies, lai mani kolēģi aiziet? Viņi ir krietni zēni, viņi tavu vēlēšanos izpildīs. — Hermaņa balss bija salta kā salā apsarmojis durvju rokturis. Anita sēdēja uz mīkstā atzveltņa pašas maliņas un, galvu noliekusi, klusēja.

Tenim likās, ka viņš redz murgainu sapni. Ja uz galda nebūtu melnās pannas ar atdzisušo olu kulteni, ja līdzās pudelem nesēdētu sers Kingstons un neslaucītu kabatas lakatā klepus burbuļus no lupām, ja no Anitas nevēdītu nekad nejusts smaržu aroms, varētu domāt, ka viņš murgo. Un tomēr vistrakākajos murgos ir vieglāk. Kaut neapzināti, cilvēks tomēr sapni spēj virzīt uz kaut ko, kaut kur, bet tagad? Vai te kāds spēja paredzēt, ko nākamajā mirklī teiks vai darīs Hermanis?

Gluži kā uzminējis Teņa domas, ierunājās Hermanis.

— Pie mums, puiši, ciemojas Anita. Es negribu teikt, ka viņa to dara labprātīgi. Mums ar seru Kingstonu nācās krietni papūlēties, lai viņa šovakar būtu kopā ar mums. Varbūt kādam var likties, ka esmu rīkojies negodīgi, bet .. — Hermanis pacēla sakļautos pirkstus tuvāk acīm un it kā pētīja apvīlētos nagus. — Es jums atklāšu mazu noslēpumu. Anita šinī namā nodzīvoja gandrīz divus gadus. Mēs bijām ieplānojuši precēties.. — Hermanis apsēdās līdzās Anitai uz atzveltņa platās malas.

— So māju es cēlu Anitai. Citi pirka mašīnas, daudzi priecājās krogos, bet es cēlu māju Anitai. Mums abiem. Bet Anita nodezertēja. Kaut kāds Simsons no Putekļu ielas . par kuru viņa man agrāk neteica ne vārda . Un tagad, kā mums zināms no klasiskajām traģēdijām, pienākusi atmaksas stunda .. Es par savu naivitāti esmu jau samaksājis, tagad kārta Anitai. — Hermanis paskatījās rokas pulksteni.

— Pašreiz ir desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Tieši pec stundas mēs nodosim Anitu laimīgā vīra rokās. Mičošana gan mazliet aizkavēsies, bet

— Hermani — Tenis dzirdēja savu rīklē iestrēgušo balsi. — Izbeidz, Hermani

No gaišās sienas atdalījās, it kā atkrita Ulda mazais, muskuļotais stāvs.

— Padomā prātīgi, Herman. Visādā ziņā tā tomēr ir cūcība. Vai tev nepietiek — padzini velnu, un lai viņa iet.,.

— Un tu, Kingston? — Hermanis paskatījās pāri galdam pārlikušajā serā. Kingstons lēja sev glāzē dzeramo un klusēja.

Hermanis piecēlās. Anita satrūkusies pacēla galvu un ar izbaiļu pilnu skatienu sekoja katrai Hermaņa kustībai, it kā sitienu gaidīdama. Hermanis ieslēdza, magnetofonu, pēc tam ieklakšķējās diapozitīvu automāts un uz ekrāna parādījās sieviete ar ziediem rokās pie kuģa trapa. Ar asarām acīs. Ar īstām, skropstās sastingušām asarām. Anita. Sieviete līdz ceļiem putojošos jūras viļņos. Anita. Skan mūzika. Nolādēti skumji skan mūzika. Sieviete smejas pretī saulei. Anita. Kailas sievietes ēna uz baltas sienas. Anita. Puskaila sieviete miegā uz Hermaņa dīvāna. Anita ...

Pie galda pieceļas sers Kingstons. Liekas, viņš tūlīt uzpildīs iztukšoto glāzi, bet nē — Kingstons sper ar kāju, sper tā, ka diapozitīvu automāts grabēdams ielido kaktā. Pēc tam Kingstons pieiet apjukušajam Hermanim un apskauj viņu kā ilgi neredzētu draugu.

— Laidies, skuķīt! — viņš uzsauc Anitai. — Ar šito te es tikšu galā, bet tu laidies! Tenis tevi aizvedīs. Vēl nav pusdivpadsmit, vēl jūs paspēsit.

Anita piecēlās. Viņa patiesi šais divos gados labi bija iepazinusi Hermaņa māju. Iedegās lustra pie griestiem, un istaba piešļācās ar baltu gaismu. Asaras uz Anitas vaigiem vēl nebija nožuvušas.

— Nevajag, laidiet viņu vaļā. — Apstājusies iepretim Hermanim, Anita skumjām acīm skatījās viņa niknajā sejā.

— Tu vēl aizvien esi mazs bērns, Herman. Vienmēr tu visu gribi tikai pēc sava prāta. Jā . tos divus gadus es te dzīvoju, tevi gaidīdama, un tās retās reizes, kad tu pārnāci no jūras, tu ar mani darīji, ko gribēji. Sākumā arī man likās, ka citādi tas nemaz nevar būt, ka par smago darbu tu visu to esi pelnījis. Tikai ar katru nākamo tikšanos viss kļuva aizvien pierastāk — gluži tāpat, kā pēc dienas ir nakts, kā, sagaidot tevi mājās, ir prieks, kā, izvadot tevi, — asaras . Tur, uz ekrāna, — Anita nepaskatījusies pameta ar galvu uz ekrāna pusi, — tur tu ļoti precīzi esi nofiksējis manas asaras. Un, kā vienmēr, tu esi tās tikai konstatējis. Bet, ja tu būtu ieskatījies, ja tu būtu mēģinājis saskatīt mani — mani pašu. . aklam jābut, lai neredzētu, ka es no tevis atvados uz visiem laikiem. Tu jau gan biji izdomājis, ka mēs kādreiz apprecēsimies, bet pateikt to man, to jau tu nedrīkstēji, to neļāva tavs lepnums... Toreiz ar Jāni mēs bijām jau pazīstami, un man bija grūti ar tevi būt kopā uz šī dīvāna, bet izlēmusi es biju jau visu. Pavisam skaidri es to sapratu tajā brīdī, kad pie kuģa tu mani fotografēji. Atvadoties tu mani nenoskūpstīji, tu mani nepievilki sev klāt un nenoskūpstīji, lai es tos ilgos četrus mēnešus justu tavu roku pieskārienu, tavu elpu .. Tu tikai fotografēji . Mani, manas asaras, ziedus, kurus es satraukumā tev aizmirsu pasniegt .. bet to jau tu nemaz nepamanīji, tu tikai fotografēji . Un tad es taisnā ceļā no ostas aizgāju pie Jāņa. Ar visām puķēm. Un izstāstīju viņam visu. Un tevis man nebija žēl nevienu pašu mirklīti, un to, kas bija ar mums šos divus gadus, es centos neatcerēties, un es to neatcerējos. Nevienu dienu, nevienu nakti, kad es biju kopā ar Jāni, es tevi neatcerējos. Veltīgi tu mani te atvedi ..

Tenim pavasarī palika divdesmit trīs. Tiesā viņam nebija gadījies pabūt, un tādēļ viņš neprata saskatīt to drausmīgo atšķirību, kad prokurora runa atgādina bērnu spēli salīdzinājumā ar apsūdzību mīlestībā.

— Un vēl, Herman. — Anita tagad skatījās jau Uldī. — Neesi tik pašpārliecināts par savām analītiķa spējām draugu izvēlē. Iepriekšējā reisā, kad Uldis saslima un palika krastā, viņš nāca te gandrīz vai katru vakaru. Sākumā viņš cerēja, ka varēs tevi aizvietot uz tava dīvāna. Vēlāk viņš zvērēja šķirties no sievas, no bērniem Var jau būt, ka viņš to arī izdarītu, bet es viņu izdzinu. Vakaros es durvis turēju aizslēgtas, un tomēr viņš nāca, staigāja gar logiem un lūdzās. Es tev to nebūtu stāstījusi, bet šovakar viņš ir atnācis atkal, un tādēļ ir labāk, ja tu to zini.

Vai ne, Uldi Ceriņ?

Anita atvadīdamās vēlreiz paskatījās Hermanī, tad pagriezās, ātri pārgāja pāri mīkstajam paklājam, uzkāpa tos divus pakāpienus līdz gaitenim un, durvīs stāvēdama, pavērās Tenī.

— Ja jūs mani aizvestu... Viņi tur visi būs ļoti uztraukušies ..,

* * *

Netālu no Putekļu ielas vārtiņiem Tenis apturēja mašīnu. Anita sēdēja, plecos sagumusi, sevī ieslēgusies, un skatījās lampionu daudzkrāsainajā ņirbā. Dārzā cilvēki kustējās kā uz vāji apgaismotas skatuves. Ieskanējās mūzika, un Anita it kā attapās.

— Mani gaida, — viņa čukstēja kā maza, izbijusies meitene.

— Iesim, — teica Tenis, un viņi izkāpa no mašīnas.

Jasmīnkrūmu ieskautajā laukumiņā klanījās dejotāji.

Skanēja mūzika, skanēja smiekli. Kad deja beidzās, kad dejotāji, skaļi triekdami, steidzās atpakaļ pie garajiem galdiem, Anita dziļi ievilka elpu un, par Teni aizmirsusi, iejuka viesu pūlītī. Cilvēki sēdās pie galda. Tenis redzēja, kā Anita apsēžas blakus staltam, spēcīgam vīrietim melnā uzvalkā, redzēja, kā Anita it kā atvainodamās uzliek savu mazo plaukstu uz vīrieša pleca, kā pasmaida, un Tenis izdzirda Anitas vīra balsi:

— O! Anita! Tas ir labi, ka tu esi pie manis. Drīz te ies vaļā līgavas zagšana. Tad tikai turies pie manis! Es paceļu glāzi par Ani-tu!

— Rūgts! — kaut kur kāds sauca, un Anita ar vīrieti melnajā uzvalkā piecēlās.

«Paldies dievam Neviens neko nav pamanījis,» domāja Tenis. «Un tu tik ļoti steidzies Kā viņš — melnajā uzvalkā — kā viņš varēja nepamanīt? Tādā vakarā .» Tenim sāka reibt galva, varbūt tādēļ viņā iezagās un palika vārdos nepasakāms rūgtums. «Neviens nepamanīja .. Un viņš arī ..»

Tenis redzēja, cik ļoti šajā trakajā pusstundā pārvērtās Anita .

Tenis gāja uz vārtiņiem. Skaļi smiedamies, pusceļā viņu panāca un aizskrēja garām jautri cilvēki. Vienīgi Anitas vīrs sagausināja soli un apstājās.

— Anit! Ani-ta! — Tenī skatīdamies, viņš sauca, bet Anita jau nozuda kāzu namā.

— Labvakar, — beidzot viņš uzrunāja Teni.

Tenis gāja tālāk cauri tumsai uz vārtiņiem. Pēc mirkļa viņš pamanīja, ka Anitas Jānis soļo viņam līdzās. Pie vārtiņiem plecīgais vīrietis aizstājās Tenim ceļā.

— Jūs esat Hermanis, — viņš smaidīdams teica. — Man jau bija tāda nojauta, ka šovakar bez jums mēs neiztiksim.

— Es .. — Tenis pavēra lūpas. Viņam negribējās runāt, viņam tikai bija jāpasaka, ka . . Un tad kaut kas smags, neiedomājami smags un sāpīgs atsitās Teņa pavēderē.

«Ar celi...» skumji pie sevis konstatēja Tenis. «Kādēļ viņš ar celi? . .»

— Tas — piemiņai! — Tenis dzirdēja tālu un niknu Jāņa čukstu. — Tu vairs negrābstīsies, kur nevajag!

«Protams...» Tenim viss kļuva vienaldzīgs. Lēni un smagi viņš gāzās «pie zemes, pie labās, mīļās zemītes ..». Un tad kaut kas pasvieda viņu gaisā. Kaut kas smags atsitās zodā, bet sāpīgi tas vairs nebija. Teņa kājas atrāvās no zemes, un sāpes pagaisa.

* * *

Kad Tenis atvēra acis, aiz jasmīnkrūmiem vēl mirguļoja lampioni un skanēja kāzinieku balsis. Tenis klusi attaisīja vārtiņus un grīļodamies ierāpās savā citron-krāsas mašīnā.

«Nekas,» viņš pats sev teica. «Nekas, Teni Dūkup, tu vēl esi jauns, tev visa dzīve vēl priekšā!»

NAKTS BEZ PUTNIEM

Stjuarte sāka izdalīt konfektes.  Zem lidmašīnas spārna pazibēja jūras rā-HģM mais zilums ar gaišbrūnām sēkļu joslām PB un maziem, jokainiem plankumiem, kas SC vilka aiz sevis baltus putu pavedienus. Jānis pasmaidīja. Skatoties no lidmašīnas, pat jūra šķita maza kā akvārijs, kurā kā sīkas ūdensmušas pārvietojās zvejas kuģi. Bet cilvēki baltajās smiltīs? Vai tie smilšu graudi — vai tie bija cilvēki? Tādi paši kā Jānis un viņa kaimiņš pa labi, un sieviete priekšējā sēdeklī ar zīdaini klēpī? Jānim bija nepieciešams nedaudz sakoncentrēties, lai viņš to saprastu. Šai mirklī lidmašīna sazvēlās uz viena spārna un Jāņa skatiens atsitās debesu zilgmē. Zaļgani zilgā debess! Sekunde neaptveramās bezgalības priekšā .. Varbūt divas, varbūt trīs sekundes, bet Jānim ar to pietika, lai viņš sajustu, ka jūra līdz šim viņu tikai mānījusi ar savu neizsakāmo plašumu . Pagāja vēl brīdis, lidmašīna izstūma zem sevis kāju ar riteni pēdas vietā, un bezgalības vairs nebija, tikai betons drāzās pretim ass kā smilšpapīrs.

Lidostā Jāni apņēma motoru viesuļi un rēkoņa. Sieviete, kura gāja Jānim dažus soļus priekšā, izmisīgi ar rokām turēja safrizēto parūku, un viņas īsie svārki tagad jau plandījās virs mežģīnotajām biksītēm . Kāds kaut ko sauca kādam, bet neviens viņā neklausījās, jo visapkārt rēca turbīnas un motori.

Jānis gāja lieliem, nesteidzīgiem soļiem, rokas tumšpelēko bikšu kabatās sabāzis. Drīz viņš pamanīja, ka tālu ir atpalicis no pasažieru bariņa, kas saspringtā riksī drūzmējās aiz bagāžas ratiņiem.

Pie lidostas vārtiem grozījās milicis. Kad Jānis panācās viņam līdzās, milicis ar ievingrinātu skatienu pārslīdēja Jāņa sejai, pelēkajam «uzvalkam» un izļodzītajiem puszābakiem. Skatiens nebija naidīgs, drīzāk reģistrējošs, un Jānis teica: — Sveiciens galvaspilsētā!

Milicis neatbildēja, tikai nedaudz pacēla zodu un ar skatienu ieurbās debesīs.

Tualetē Jānis pabāza galvu zem krāna. Ziepju nebija, tādēļ viņš ar ūdeni ilgi berzēja vaigus, īsiem matiem apaugušo pakausi, sprauslāja, šņāca un domāja, ka šajos astoņpadsmit mēnešos viņš tomēr šo to ir iemācījies... Arī to, ka īsi mati vasarā uzlabo labsajūtu. Pārvelkot ar plaukstu galvai, ūdens pilieni kā no birstes atsitās spogulī, tādēļ Jānis neredzēja, ka viņa seja kļuvusi kalsnāka un acis mierīgākas.

Iela pie lidostas apņēma Jāni ar zaļiem kokiem un gaismu. Tāda gaisma jūnija rītā ir tikai Rīgā. Agri laistītā asfalta garaiņi lēni cēlās pretī saulei, izgludinādami ēnas, cilvēkus un apkārtni pārklādami ar svaigumu, kas izgaisīs pēc stundas, varbūt divām. Tādā rītā varēja pat saulē paskatīties, un daudzi cilvēki tā darīja. Arī Jānis.

Kaut kur pavisam netālu noklaudzēja automašīnas durvis.

— Ei, tu brīvlaistaisl — kāds sauca. — Ja tev ir nauda, mēs varētu braukt. — Caur atvērtajām taksometra durvīm Jānī skatījās iesirms šoferis nodilušā ādas jakā.

Jānis izvilka no kabatas pusotra gada laikā nopelnīto naudas žūksnīti un paplivināja to gaisā, un viņi brauca. Sākumā taksometra šoferis raudzījās pāri stūrei tik saspringti, it kā viņi neprātīgā ātrumā drāztos cauri miglai, vēlāk viņa pirksti uz stūres atslāba, un viņš pagrieza galvu.

— Daudz gadu? ...

Jānis gaidīja šo jautājumu.

— Trīsdesmit četri, — viņš teica. Tas līdzēja. Jautājums «par ko?» nesekoja.

Ielas bija patukšas. Svētdienīgi agrīni gājēji lielākoties vadāja saitēs suņus rīta pastaigā. «Daudz suņu,» Jānis domāja. Labklājība aug acīm redzot. Nemaz tik sen tas nebija, kad pilsētas nomalēs cilvēki vēl turēja trušus, vistas, pa gotiņai ..Bet tagad suņi: kolliji, pūdeļi, dogi, vilki, foksterjeri Jānis vēroja suņus, par cilvēkiem aizmirsdams. Taisnību sakot, ne jau aizmirsdams — suņi patiesi bija īsti savu sugu pārstāvji, ko par dažu labu suņa pavadoni tā uzreiz pateikt nevarēja.

Izbeidzās jaunceltņu rajons. Uzbraucot uz Slokas ielas kaltajiem akmeņiem, mašīna nodrebēja. Jānis pievēra acis. Viņš ļoti bija gaidījis šo mirkli. Tagad viņš klusībā sev atzinās. Tieši šādu viņš bija iztēlojies atgriešanos: pčkšņu, smeldzošu, ar norasojušiem Slokas ielas akmeņiem, bez sagaidītājiem. Tā. . vēl dažus mirkļus ar pievērtām acīm. Drīz būs Daugava.. Beidzot! Viss palika tur, tie astoņpadsmit mēneši, piespiedu biedri un darbi, un viss .

Mašīna uzbrauca uz tilta. Tā... beidzot... viss.,, punkts!

Jānis atvēra acis.

Saule stāvēja virs Ķengaraga baltajiem namiem. Jūras pusē Daugavas abās malās slējās pa debesskrāpītim, bet Vecrīgas torņi bija tie paši un liepas ielas malās arī.

— Kur tad brauksim, saimniek? — Jāņa klusēšana šoferi bija saērcinājusi. Līkumodams starp mašīnām, viņš nervozi grozīja radio pogu.

Jānis pārlika.

— Vai manā situācijā .. Ja cilvēks atgriežas no turienes ... es te iedomājos par ziediem .

Šoferis pakasīja vaigubārdu. — Neesmu dzirdējis... Bet vispār . kādēļ nevar, ja tāda doma ienākusi prātā un ja ir nauda? Var iznākt gandrīz, nu, tā . — viņš meklēja pareizo vārdu. — Var iznākt... melanholiski. Jā, melanholiski. Skaisti, es domāju ...

Un viņi brauca pie «Saktas» puķu tantiņām.

Tālāk Jānis gāja kājām. Pie Krista mājas viņš iegāja telefona būdā.

— Jā, — pēc brīža klausulē atskanēja brāļa mūžseni steidzīgā un saīgusī balss. — Jā, es klausos ..

Kāpnēs Jāņa soļi kļuva gausāki un gausāki, līdz beidzot viņš samulsis apstājās — tieši šādu namu viņi cēla tur., tieši tādu pašu! Ar tādiem pašiem kāpņu laukumiņiem, gumijotu pakāpienu segumu, pat sienu krāsa bija tā pati, un spuldzes pie sienām, un durvju rokturi .. Jānis pievēra acis un pavisam skaidri redzēja dzīvokļu iekārtojumu ar vannas istabām, tualetēm, virtuvēm, dubultlogiem. Te, pa labi, trīsistabu dzīvoklis, vidū vienistabas, pa kreisi divistabu.

Jānis apsēdās uz kāpnēm. Visapkārt skanēja, dūca un smaržoja. Te bija citi trokšņi, citi soļi, citas smaržas. Varbūt arī te kaut kur lamājās, bet darīja to klusināti. Varbūt aiz kādām durvīm arī te draudēja, solīja, meloja, gaidīja? Šais kāpnēs viss it kā bija tāpat kā tur un tomēr citādi. Te cilvēki dzīvoja. Jau dzīvoja vai atkal dzīvoja, tur — tikai strādāja. Cēla, iekārtoja, nagloja, metināja, krāsoja un gaidīja. Protams, gaidot un strādājot daudzi

tur sita gaisā klozetu podus un dzēra. Citi vēl neiegrīdo-tās istabās meņģējās ar sievietēm, tādām pašām kā viņi. Ne jau visi un visas

Kaut kur atvērās durvis. Atkritumu toveri tālu sev priekšā izstiepusi, Jānim garām aizgāja sieviete. Kaut kur raudāja bērns, kaut kur rēja suns, piektajā stāvā Zābers dziedāja «Aizver actiņas un smaidi .».

Jānis aizvēra acis. Nē, viss nepalika tur — Daugavas viņējā krastā, kā viņš to šorīt iecerējās. Kaut kas no tās dzīves pārāk dziļi bija iezīdies apziņā. Atgriešanās prieks lēni palēnām ļodzījās un šķīda kā sniegavīrs lietū. Muļķīga un bērnišķīga tagad šķita iespītēšanās — atgriezties mājās šajā pretīgajā tērpā. Kāda te spītība... Miljonīga-jai Rīgai taču bija viens pīpis — vai Jānis Cērps ģērbies tā vai šitā

Sieviete ar tukšo toveri kāpa augšā pa kāpnēm. Viņai bija koši rītasvārki, glītas kājas, un viņa to laikam zināja.

Jānis atlauza no ceriņu klēpja pirmo zem pirkstiem pagadījušos ķekaru un pasniedza viņai.

— Lūdzu!

Vienaldzība sievietes acīs izdzisa, un viņa zilo plastmasas trauku paslēpa aiz muguras.

— Lūdzu. — Jānis turēja pirkstos violeto ķekaru, un tagad viņam vairs nebija vienalga — paņems sieviete ziedu vai nepaņems. Sieviete izstiepa roku.

— Paldies, — viņa teica un pasmaidīja. — Tik agrā rītā . Paldies.

Skatoties sievietes smaidošajā sejā, Jānim nez kādēļ iešāvās prātā, ka sievietei jābūt bezgala vientuļai, lai viņa te, kāpnēs, priecātos par sīku ceriņa zaru. Un viņš to viņai pateica.

— Vientuļa? — sieviete pārjautāja, un no viņas smaida pāri palika tikai atblāzma. Zilo toveri grabinādama, viņa aizspraucās Jānim garām un kāpa augšā pa kāpnēm. Pie durvīm viņa apstājās un laikam skatījās svešā vīrieša ap cirptajā pakausī. Pēc tam noklaudzēja slēdzene.

«Muļķis!» Jānis pats sev teica un slējās kājās.

Durvis Jānim atvēra Kristapa Paula.

— Jāni! Veco zēn! — Pārsteigumā viņas slaidie pirksti sakļāvās dūrēs un atspiedās zodā. Tā viņa darīja vienmēr, kad bija apjukusi.

— Šausmas! Kāds tu izskaties, vīrabrāli

Par ceriņiem viņa bija kā bez prāta.

— Tu esi traks, Jāni! No cietuma ar ziediem! — Paulas lielajās, zilajās acīs krājās mitrums. — Nāc iekšā, Otello! — Viņa smiedamās saņēma Jāņa ausi un vilka viņu cauri šaurajam gaitenim. Kaut kur nosmaržoja lavanda, grīdu vasks, kafija... Arī Paulas roka smaržoja, ceriņi..

Krists sēdēja pie galda ar spiningu rokās. Viņš kaut ko tina un spolēja, un tikai pēc tam, kad viss šķita kārtībā, Krists piecēlās kā zemnieks senās bildēs ar pātagu rokā.

— Jā Izspokojuši gan tevi...

Laikam jau citās ģimenēs vel kāds vārds atrastos tādā brīdī, kad brālis pārnācis pēc tik ilgas projām būšanas, bet . Cērpi ir tādi jocīgi — tā par viņiem teica tie, kuri viņus pazina. Un viņi stāvēja istabas vidū — Jānis, Krists, Paula.

Jānis nebija no tiem, kurš te būtu atnācis kaut ko lūgt; Kristam laipnības izrādīšana nebija dabā.

Paula? Paula saprata, ka te jārunā vīriem.

Bet vīri klusēja.

Un tad Paula paņēma Jāni pie rokas un aizveda uz vannas istabu.

— Lien ūdenī. Kādreiz tas palīdz.

Vēlāk, pavērusi durvis, viņa nolika uz ķebļa veļu, Krista pidžamu un nosvieda Jānim pie kājām jaunas šļū-cenes.

— Tu taču negaidi, lai es tevi noģērbju, — pamanījusi, ka Jānis vēl aizvien sēž uz vannas malas un skatās grīda, viņa iesmējās. — Bet varbūt tu to vien gaidi? — Viņas baltie zobi vizēja... Traka tā Paula vienmēr bijusi.

Ne krekls, ne pidžama Jānim nederēja. Arī čības sniedzās tikai līdz puspēdai, tādēļ pie brokastgalda viņš sēdēja sabozies un nerunīgs. Grauzdiņi ar sieru bija garšīgi un mazi. Kafija smaržoja. Kaut kur grāmatu skapi skanēja mūzika. Jānis kraukšķošās maizītes ēda neskaitīdams; paņēma vienu, iebāza mutē un ņēma nākošo. Paula priecājās par to un bija lepna. Krists gatavojās kaut ko teikt — jau labu laiku viņš skatījās tukšajā šķīvī.

— Es visu laiku domāju, — Krists pacēla kafijas tasīti, — tev būs jāpadzīvo kāds laiciņš pie mums. Kamēr ar Ilzi viss nokārtosies ..

— Kas — nokārtosies? — Jānis savilka uzacis.

— Es gribēju teikt — jūsu māja, dārzs... Laulības šķiršana. Vienreiz taču tas būs jānokārto, bet pa to laiku ..

— Zini, Krist, — Jānis smaidīdams skatījās Kristā,

— ņem savu spiningu un Paulu, un brauciet taču! Kārtotājs ...

Paula sasita plaukstas un smējās.

— Jā, — viņa teica, — jā, Jāni, mēs patiesi šorīt bijām sadomājuši izbraukt pie dabas, bet tagad mēs pagudrosim ko citu, vai ne, Krist?

— Pareizi, Krist. Es šodien palikšu te, pārdomāšu šo to, bet jūs brauciet.

Krists piepūtās. Piecēlies no galda, viņš staigāja pa istabu. Bikšu gali viņam sniedzās krietni virs potītēm Sai ziņā arī Paula neko nebija iespējusi — jau studenta gados bikses Kristam vienmēr karājās virs potītēm.

— Lai mēs jau pirmajā stundā nesaecētos, man ir priekšlikums. — Krists grāmatu skapī izslēdza mūziku

— Patlaban ciemos pie mums esi tu, nevis otrādi, tādēļ šeit, — viņš ar rādītājpirkstu nez kādēļ pieskārās rokas pulkstenim, — šeit tu neizlemsi, kas jādara man, kas Paulai. Tā. Un tagad beidzot tu varbūt pastāstītu kaut ko par sevi.

Jānis iekārtojās krēslā ērtāk un pastūma kājas zem galda.

— Tur bija brīnišķīgi, — viņš teica. — Jūras gaiss plaša celtniecības panorāma, kopmītnē vanna, blakus* mājā sievietes ..

— Labi, labi . Bet ko jūs tur darījāt?

— Strādājām, brāl. Cēlām. Piecu un deviņstāvu namus. Mēs apmēram darījām visu to, kas bija ieprojektēts tavā un citos kantoros. Mana priekšrocība bija tā, ka es biju nesalīdzināmi tuvāk dzīvei — mēs cēlām.

Viss, ko Jānis stāstīja, atbilda patiesībai. Tikai ne ar vārdu viņš nebilda par piespriestības sajūtu, bet to jau nevar izstāstīt — tiesas piespriestu darbu jāizjūt uz savas ādas, jānomēnešo, kā sodītie teica, nevis jānostrādā, kaut gan strādāja visi.

— Tevi atlaida ātrāk?

— Tici vai netici — atlaida. Tur ir viena, bet liela priekšrocība: ja labi un daudz strādā, sodu samazina. Nevis vienkārši izmaksā prēmiju, paaugstina amatā, bet atlaiž mājā! Tā, Krist, ir starpība!

Krists paņēma stūrī pieslieto spiningu.

— Un tagad tu iztaisies par tādu kā cietēju ...

— Cietēju? Nepavisam. — Jāni šī saruna sāka garlaikot. Nobrīkšķēja krēsls, un Jānis piecēlās. — Tu kaut ko putro, brāl. Bet tu neesi vainīgs, tu jau neesi sēdējis uz devītā stāva palodzes, kad jumta vēl nav virs galvas...

— Nestrīdieties, brālīši!

Paula lika tukšos traukus uz paplātes. Istaba pieskanēja ar porcelāna trauslo šķindu.

Kad Paula atgriezās no virtuves, viņa nostājās līdzās Kristam un ielika roku viņa elkonī. Paula bija mazliet garāka par Kristu, pavisam mazu nieku garāka, par matu tiesu, un Jānis paberzēja ar dūri degunu.

— Uz pēcpusdienas copi jūs vēl paspētu. — Jānis apsēdās atzveltnī, aizsmēķēja cigareti un, viņos skatīdamies, uzmundrinoši smaidīja.

Krists sarosījās. — Jā, — viņš teica. — Protams, ja mūsu viesis to vēlas ... Mēs brauksim, Paula! — Un viņš nepacietīgi, neko nepiemirsdams, noskaitīja līdzņemamās lietas. Paula smaidīdama stāvēja istabas vidū, un viņas pirksti balstīja zodu.

— Jā, kungs, jā... Šoreiz, Krist, es neko neaizmirsīšu! — Un viņa aizsteidzās uz virtuvi.

Kad viss bija sasaiņots, kad, nobučojusi Jāni uz vaiga, Paula jau stāvēja durvīs, Krists, stīvēdams kājā garo gumijas zābaku, piesarcis no piepūles, paskatījās Jānī.

— Mājās mēs būsim rītvakar Te ir atslēgas. Naudu tev nevajag? Iedomājies, cietumnieks — miljonārs! Pa brīdim attaisi logu un izlaid dūmus Jā .. Ko vēl? Ja esi iesācis sūkt alkoholu vienatnē, dzērieni ir tur. — Un viņš pamāja uz aizvēsturisku radiokasti ar paceļamu vāku.

— Un spirts ir saldējamā skapī, — pie durvīm sauca Paula. — Neatšķaidīts!

Un prom viņi bija. Kaut kur zem logiem kā zemes bite iedūcās java, bet drīz tās dūkoņa izgaisa, un istaba būtu ietinusies klusumā, ja virs griestiem atkal neieska-nētos «Aizver actiņas un smaidi .».

Jānis aizmeta Krista mikročības, izstiepās uz grīdas mīkstā paklāja, aizlicis rokas aiz pakauša, klausījās klusajā, skumjajā dziesmā.

Ja šīs būtu Jāņa mājas, viņš būtu atkal mājās...

Pēcpusdienā Jāni pamodināja telefona zvans. Sākumā viņš nolēma nelikties ne zinis par to, bet zvanītājs neatlaidās. Jānis negribīgi piecēlās un ilgi skatījās visapkārt. Telefons., kur tas laiks, kopš Jānis nav runājis pa telefonu, un viņu pārņēma kaut kas līdzīgs ziņkārei. Ar pirkstu galiem viņš pacēla klausuli un pielika pie auss. — Jā, — viņš teica. Klausulē kaut kas čabēdams novirpuļoja, it kā būtu attinusies magnetofona lente, un pēkšņi kāda balss teica. — Labdien!

Tāda balss ir vīriem, kuri par trīskāršu cenu piedāvā biļetes uz hokeja spēli.

— Man, lūdzu, Paulu.

Uz palodzes uzlaidās zvirbulis, izšļirkstināja uz gaišā skārda pelēcīgu putriņu un aizlidoja.

— Paulas nav, — teica Jānis.

— Ak tā .. — Hokeja biļešu pārdevējs, likās, pārdomāja. — Sakiet, lūdzu, — kur viņa tagad varētu būt?

— Nav ne jausmas. .

— Ak tā . Dīvaini gan, ka jums nav ne jausmas...

Runātājs apklusa.

— Nekā dīvaina te nav. Ja jums kas sakāms — pasteidzieties. Man jāiet uz tualeti.

— Paspēsiet. Jūs esat biedrs Cērps?

— Jā, tagad jau atkal biedrs .

— Redziet, biedri Cērp, ir slikti, ja jūs nezināt, kur savu brīvo dienu pavada jūsu sieva.

— To es patiešām nezinu. Ar ko man tas gods?

— Nav svarīgi. Nu labi. Jums zvana Kazimirs, cilvēks, kurš vēl jums labu

— Sveiks, Kazimir! Ja tu vēli man labu — pagaid* desmit minūtes pie telefona. Pēc tam es tev izstāstīšu dažus gabaliņus no pieviltu vīru dzīves. Man ir pieredze.

— Biedri Cērp! — Kazimirs steidzās. — Jūs esat teļš, pie tam teļš ar ragiem. Es kādreiz vēl piezvanīšu... Tā nebūs jaukākā saruna jūsu dzīvē. — Un Kazimirs paslēpās aiz īsiem pīkstieniem.

Jānis paskatījās griestos, pārlaida skatienu istabas lietām, grāmatām, čehu kristāltraukiem aiz grāmatplaukta stikla, izvelkamam dīvānam, pārklātam ar stilizētu zirg-segu, un pēkšņi pavisam fiziski sajuta gaisā lidināmies sievietes smaržas. It kā Paula būtu tikko te bijusi, ar smaržām it kā apsolīdama tūdaļ atgriezties.

«Mums, brālīši, ar sievām nav paveicies,» apstājies pie spoguļa un degunu berzēdams, skaļi savam attēlam teica Jānis. «Tādi Kazimiri no debesīm nenokrīt, Kristap . Zēl, brālīt.. No Paulas smaržām vien ilgi nepārtiksi. Bet varbūt jums abiem tas ir citādi? Varbūt Paula to prot harmoniski apvienot? Jo sliktāk tev, brālīt. Es zinu. Sai jomā es šo to esmu izgājis cauri ..»

Grāmatas un čehu kristālvāze, un izvelkamais dīvāns ar zirgsegas pārvalku klusēja. Lietas visapkārt klusēja. Cilvēki lietas pirka, lai būtu labi, lai būtu kaut kas kopējs. Bet dīvāns klusē. Dīvāns jau nu gan varētu šo to pastāstīt. Tādi dīvāni daudz ko varētu pastāstīt. Nebūtu Kazimira, dīvāns tā arī kādreiz aiznestu savus noslēpumus mēslu izgāztuvē.

Arī Ilzes un Jāņa dīvānu... Tāds ērts un solīds tas zvilnēja pie loga droši vien arī tagad savā atspersinadzeņu noslēpumainībā. Ne tikai cilvēkiem, arī lietām ir savi noslēpumi, tikai lietas noslēpumus glabā daudz nesavtīgāk. Un nežēlīgāk Jānis vēl aizvien skatījās uz zirgsegas pārklāto dīvānu . Un tad viņš samulsis aizgriezās. Nekad viņš nebija redzējis Paulu guļam uz šī dīvāna, bet tagad viņš to redzēja, un viņš pēkšņi un smagi atskārta, ka pusotru gadu ne tikai pa telefonu nav runājis.

«Ak tu, Paula, Paulīt. . Tavas lielās, valgās, izbrīnās pilnās acis . Un baltie zobi un slaidie pirksti dūrēs zem zoda Kazimirs, protams, ir nelietis, bet, ja desmitā daļa viņa teiktā ir taisnība, tad, nevainīgo dūjiņ, tu esi velnamāte . Mans nabaga Kristiņš ar savu spiningu un inženiera diplomu .»

Jānis pacēla aizvēsturiskās radiokastes vāku. Tādi dzērieni mājās ir tikai nedzērājiem! Ilgi un ar interesi viņš pētīja pudeļu krāsainās etiķetes, līdz izšķīrās par «Long John». Ne jau tādēļ, ka viskijs viņam garšotu vislabāk, — etiķete ar pacelto glāzi skota rokā šobrīd šķita pati interesantākā. Virtuvē Jānis sameklēja gāzētā ūdens sifonu, ledus kubiņus sabēra uz apakštasītes.

«Tā,» viņš sev teica, nolikdams to visu uz grīdsegas. «Tā, Jāni Cērp, bijušais zvejniek un cietumniek, uz tavu atgriešanos!»

Viskijs patīkami dedzināja rīkli. Pēc tam siltums izlija pa visu augumu kā tikko jaušams strāvas pieskāriens. Un domas un atmiņas pēkšņi sāka gāzties virsū.

«Nē, nē, tikai ne šodien.» Jānis piecēlās no grīdas un, atvēris logu, rija silto, smaržojošo jūnija pievakares gaisu. Starp lielpaneļu namiem staigāja cilvēki, smējās bērni, divi sasviķojušies vīri pie durvīm uz soliņa vilka «Подмосковные вечера».

Jānis ar ilgām un bailēm gaidīja šo dienu. Visus šos mēnešus likās — pietiks atgriezties Rīgā, un viss izmainīsies. Izmainīsies pēkšņi un pats no sevis... Bet tagad, stāvot pie atvērtā loga, Jānis saprata, ka pats no sevis nekas nemainīsies. Sapņi un ilgošanās pēc Rīgas palika tur Dzīve sākas šeit. Rīt viņš ies pie Ilzes. Jā, jau rīt, neko neatliekot. Sī tikšanās viņu biedēja. Vislabprātāk viņš nekad vairs ar Ilzi netiktos. Dzīvotu, it kā viņas nekad nebūtu bijis, it kā nekad viņi nebūtu tikušies un izšķīrušies.

Jānis atgriezās pie sava dzīru galda uz paklāja un ielēja glāzē viskiju. «Pie Ilzes es varu arī neiet,» izdzēris viņš mēģināja sevi pārliecināt un tai pašā laikā saprata, ka viņiem būs jātiekas. «Laulības šķiršana un māja, un dārzs. . Kā teica Krists... Man nekā nevajag,» iztukšojis vēl vienu glāzi, Jānis juta, ka domas kļūst nesaturamas kā ūdens saujā. «Ja cilvēki spēj aiziet viens no otra, atdalīties kā pārgriezts maizes klaips — kāda jēga vairs lietām? Māju cēlām taču mums abiem un bērniem, ja kādreiz uzrastos, un dīvānu pirkām. Ja neliktos tagad par visu to zinis — par Ilzi, par māju, par neizšķirto laulību? Lai viss paliek, lai iet savu ceļu.. Kādu ceļu? Pats no sevis taču nekas nerodas. Dzīvē viss iekārtots kā šķēršļu skrējienā — lai būtu grūtāk.» Jāni biedēja staigāšana pa dažādajām iestādēm — tur vienmēr visur līdzās būs Ilze, jo vienmēr uz dokumentiem būs nepieciešami paraksti — Ilze Cērpa, Jānis Cērps, bet Ilzi Cērpu Jānis Cērps vairs negrib sastapt ne pie namu pārvaldnieka, ne viņu mājā, nekur Arī Ilze tā vēlējās toreiz, pirms astoņpadsmit mēnešiem. «Viltīgi iekārtots,» Jānis lēja glāzē dzeramo un, sava noreibuma apjucis, smīnēja. «Pirms apprecēšanās — oficiāls pārdomu laiks, pēc aiziešanas vienam no otra — mantas dalīšana ..»

«Man neko nevajag!» Jānis teica pats sev, un tas, ko viņš teica, bija tīra patiesība. «Es gribu sākt visu no jauna, bez mājas, bez Ilzes. Vai man nav tiesību?»

Neviens neatbildēja. Klusums istabā bija tāds, ka to varēja griezt gabalos un sviest ārā pa logu. Viskijs pamazām zaudēja garšu un skota smaids uz etiķetes pārvērtās krāsainā plankumā. Kad iezvanījās telefons, Jānis pietrūkās kājās un, glāzi rokā turēdams, apsēdās uz Krista rakstāmgalda.

Jā, biedrs Cērps klausās.

Zvanītājs brīdi klusēja.

— Biedri Cērp, piedodiet, ka es traucēju brīvdienā.

— Nekas, vecais, plāj tik vaļā! Man pašreiz tādas ilgas pēc cilvēka balss. Tu taču neesi Kazimirs?

— Kazimirs?... Nē. Vai es jūs, biedri Cērp, neiztraucēju? Viesības ... Atvainojiet.

Jānis iedzēra pāris malku.

— Nekādu viesību te nav. Es dzeru viens pats, — Jānis teica un ar glāzes malu trinkšķināja pie zobiem. — Es esmu Cērps. Ar ko man tas gods?

— Grundmanis... Bet šodien, kā jūtams, tam nav nekādas nozīmes.

— Kā nav nozīmes! Tieši šodien es atgriezos no cietuma. Taisnību sakot, cietums nav pareizais apzīmējums... Vai tu, Grundman, esi kādreiz bijis sodīts?

Grundmanis mēģināja pieskaņoties sarunas tonim. — Sodīts vēl neesmu, bet kas ar jums notiek, Kristap?

— Netrāpīji, vecīt! Es esmu Jānis, Kristapa brālis. Vecākais. Bet laika man pietiekoši, mēs varētu kādu pus-stundiņu patērzēt...

— Piedodiet

— Nav par ko! Mani skumdina, ka visi zvana tikai Kristam. Es nevienam neesmu vajadzīgs . Tikai pusotra gada es te nebiju, un visi par mani aizmirsuši, it kā manis nekad nebūtu bijis . . Tu klausies, Grundman? Tu esi kādreiz juties vientuļš? Vientuļāks par notrūkušu enkuru dūņās? Varbūt tu atnāktu pie manis? Nē, es aizbraukšu pēc tevis ar taksi Mēs apsēdīsimies uz grīdas, un, ja tu negribēsi runāt, mēs varētu sēdēt tāpat vien Ko, Grundman?

Grundmaņa vairs nebija. Viņš it kā izkusa pievakares zaļganajā puskrēslā.

Izskatījās, ka pilsēta bez Jāņa iztiek tīri labi, un Jānis izbijies apjuka no šīs pēkšņās atziņas. Cilvēki gāja savās gaitās — strādāja, atpūtās, brauca makšķerēt Kaut kāds pretīgs Kazimirs meklēja Paulu, pat Krists kādam bija nepieciešams. Krists — mūžīgais grāmatu tārps, kurš agrāk neko citu nezināja kā savu institūtu un tos simt rubļus, pēc kuriem viņš brauca uz Jāņa mājām katra mēneša pēdējā svētdienā . Bet tagad Jānis vairs nevienam nebija vajadzīgs, un Jānis nodrebēja. Apmēram tā varētu izskatīties, ja Jāņa pēkšņi vairs nebūtu, — cilvēki tāpat steigtos, strādātu, darītu visu to, ko viņi dara šodien, tikai — bez Jāņa

— Nu nē! — Jānis bungoja ar pirkstiem pa Krista rakstāmgaldu. — Tik viegli jūs no manis vaļā netiksiet. Sis te ir bridis kā boksā pēc nokdauna — jāatvelk elpa, jā atbrīvo muskuļi, viss kautiņš vēl priekšā! — Un Jānis, pacēlis klausuli, sāka griezt ciparu ripu. Viņš to darīja ar tādu pārliecību, ka tūlīt, tūlīt viss izmainīsies. Nevar būt, ka pasaule viņu aizmirsusi.

— Man, lūdzu, Lauri Cērpu. Te runā viņa brālis Jānis.

Klausulē labu laiku valdīja klusums, tad sievietes balss

ķiķinādama kaut ko sauca.

Lauris studēja fizkultūras institūtā. «Viņa ātrās kājas viņam ir sakāpušas galvā .. Divdesmit gadu vecumā republikas čempions. Nevienu dienu viņš nebija strādājis fizisku darbu — fizkultūras students .»

— Hallo, jūs klausāties? Lauris Cērps aizbrauca uz mačiem Bulgārijā. Ir gan brālis.., visas avīzes pilnas, bet jūs kā no «Apollo» izkritis.

Jānis gribēja jautāt — kāpēc tieši no «Apollo», ja ir vēl citi gaisa kuģojamie, bet sievietes smiekli guldzēja tādā labsajūtā, it kā viņai kāds glāstītu krūtis, un Jānis nolika klausuli.

Bērnībā Lauris bija tik bailīgs, ka, palicis tumsā viens, vienmēr žagojās un divas dienas pēc tam mocījās ar caureju, bet tagad — lūdzu — Bulgārijā!

Zvejnieku kolhoza kantoris neatbildēja. Jānis piezvanīja dispečeram. Atbildēja sieviete.

— Vai tur neviena vīra nav? — Jānis sauca klausulē.

— . dienvidrietumu vējš — divas līdz trīs balles. Viļņu augstums — no nulles līdz vienam metram. Naktī iespējams pērkona negaiss. Redzamība laba.

— Meitiņ, beidz ākstīties. Es

— .. no nulles līdz vienam metram. Naktī iespējams pērkona negaiss. Redzamība laba. Šonakt un rīt dienā

dienvidrietumu vējš

Tie bija miljonreiz dzirdēti vārdi, tā bija Jāņa dzīve, vēl pavisam nesena, ikdienā pierasta un smaga, tagad tā likās kā ilgi, gari un patīkami svētki, kas kādubrīd beidzas tikpat pēkšņi kā viss uz šīs pasaules. Arī te kaut kas bija izmainījies uz visiem laikiem — veco dispečeru aizsmakušo balsu vietā lentē ieskaņota laika prognoze... Ja pierod, laikam nekādas starpības nav Jānis zina, ka viņa vienīgais ceļš — iet atpakaļ pie saviem vīriem. Iejūgties darbā un visu aizmirst. Protams, ja viņu pieņems tādu Vīri jau neko, vīri sapratīs. Vienīgi priekšsēdētājs .. Lūgties Jānis neies . Kaut gan — ne jau nu lūgties, bet izrunāties par visu Jānis ir ar mieru, ja lietas tiktāl nonāks. Pasaule ir plaša. Pasaulē vieta tādam vi ram kā Jānis Cērps vienmēr atrastos, bet Jānis citur neies. Jānis ies atpakaļ pie saviem vīriem, kaut arī no ostas Ilzes māja turpat ar roku aizsniedzama. Ilze, Ilžuk, lldzīt.. Bet ja nu Ilze pēkšņi... Jānim liekas, ka sirds uz mirkli it kā sastomās un apklust. Bet ja nu tomēr... Jānim noraso piere. Viņš paceļ no grīdas slaido pudeli un pielej glāzi līdz malām.

..Toreiz tiesā Ilzes balss bija tā pārvērtusies, ka Jānis vairs neticēja nekam. Ne miņas no paskumjās lēnprātības, acis saltas un rāmas, un rokas, naktīs neprātīgos skāvienos trīsošās rokas, sakrustotas virs mēteļa, mierīgas turēja somiņu Par notikušo viņa runāja tādā balsī, it kā Jānis būtu kaut kāds kolhoznieks, no kura jānopērk ziemai kartupeļi. Jānis skatījās Ilzē — tu taču mani mīlēji! Tu man to teici daudzas reizes, bet es to sapratu arī bez vārdiem, pēdējam nelgām jābūt, lai to nejustu, bet tagad? Nupat taču viss ir izmainījies, pēkšņi viss aizmirsts un izbijis. Kādēļ tavas rokas ir tik rāmas un acīs tāds saltums? Nevar būt, es neticu, ka četrus gadus tu izlikies, lai tagad atnāktu te tāda, kāda īstenībā tu esi... Ja Ilze tagad ieskatītos man acīs, viņa atcerētos visu un viņai nebūtu nekā cita, ko teikt, kā tikai patiesību, un tiesa atlaistu Jāni, un viņi abi brauktu mājās... Ilze gan skatās Jānī, bet neredz viņu. Ilze neko netēlo, viņa skatās Jānī kā svešiniekā, un cerības, ka noticis pārpratums, ka noticis kāds neizskaidrojams, neticams pārpratums, — šis mazais cerības niekums Jānī plok un plēnē, līdz izdziest; Jānis Ilzei ir iikai tāla kolhoza nepazīstams kartupeļu pārdevējs, un tiesnesis pēc brīža, šķaudīdams un degunu kabatlakatā burzīdams, nolasa no papīra spriedumu par tiem diviem gadiem Jānis iztukšoja glāzi un noskurinājās. Un tomēr viņš ies atpakaļ pie saviem vīriem, kaut arī no zvejas ostas Ilzes un viņa māja turpat ar roku aizsniedzama! Tik saltas acis! Un baltās rokas virs mēteļa — bez Jāņa dāvinātā gredzena, no kura Ilze nešķīrās, pat pīrāgiem mīklu jaucot Ja toreiz pagadījies tāds Kazimirs, varbūt viss beigtos citādi un agrāk? Domas sāka pīties un mudžināties, tikai Ilzes tēls stāvēja Jāņa priekšā tāds pats kā toreiz tiesā, un, lai kā Jānis grozījās krēslā, acis miegdams, galvu nikni noliecis, Ilze stāvēja dažus soļus no viņa, skatījās viņā un neredzēja viņu.

Kad Jānis pieskārās telefonam, jau tad viņš zināja, ka nevajag to darīt, bet roka kustējās pati. Arī pazīstamo numuru griežot, smadzenes it kā nepiedalījās šajā rīcībā — visu paveica roka, un Jānis ar dīvainu izbrīnu gaidīja, kas tagad notiks. Roka nevarēja zināt, roka patiesi nezināja, ko Jānis teiks, ja tur — viņu mājā — kāds pacels klausuli. Uzšķīlās tāda kā cerība, ka neviens neatbildēs, ka Ilzes tur nebūs.., Bet Ilze tur bija, un klausulē atskanēja lizes balss, patīkama, mazliet steidzīga un laipna:

— Klausāmies ...

It kā viņi tikai pirms stundas būtu šķīrušies!... Ilze vienmēr teica — klausāmies. Toreiz Jānis vēl domāja, ka viņa tā saka viņu abu vārdā — viņas un Jāņa vārdā. Jānim tas patika, un viņš vienmēr Ilzi par to ķircināja. .

Tagad Jānis sēdēja, galvu noliecis, kājas zem krēsla pavilcis, un saprata, ka viņam vairs nav ko teikt, jo balss tur, viņa mājā, bija līksma, tā kādu gaidīja, bet Jānis tas nebija ... Un viņš nolika klausuli.

Laika prognoze zvejniekiem bija precīza — aiz loga iešalcās lietus. Jānis steigā sameklēja savu «uzvalku». «Lietus mani paglābs,» viņš domāja. «īsts vasaras pērkona lietus... ar ducināšanu. Un tukša, pielijuši iela...»

Līdz lietum Jānis netika. Kāpnēs viņš saskrējās ar «vientuļo», ar to sievieti, kurai viņš šorīt dāvināja ceriņzaru. Tikai tagad Jānis ievēroja, ka sieviete ir glīta. Pat lietus nebija paspējis visu sabojāt. Viņa turēja pirkstos garus, tumšus matus, un ūdens no matu galiem tecēja viņai uz īsās, lietū izmirkušās kleinas. Degungalā viņai karājās bērnišķīga lāse, un Jānis iesmējās. Iesmējās arī viņa. Jānis viņai kaut ko teica, viņa atbildēja. Jānis vēl kaut ko viņai teica, un viņa īsu brīdi pētīja Jāņa seju. Tad viņa atmeta matus aiz muguras, draudzīgi pasmaidīja un novilka kurpes. Viņas mazās pēdas atstāja uz kāpnēm mitrus nospiedumus, kad viņa blakus Jānim kāpa augšā uz Krista dzīvokli. Dienā sakarsušie pakāpieni ātri uzsūca pēdu nospiedumus, un, kad viņi jau bija uzkāpuši dzīvoklī, pēdas vairs nebija redzamas.

No skotu viskija viņa atteicās. Viņa staigāja pa istabu, skatījās uz grīdas izklātajā dzīru galdā, atvilka loga aizkarus. Lietus smarža un šalkoņa tagad piepildīja visu telpu, un viņa pagriezās pret Jāni.

— Jūs esat dakteres brālis?

— Nē, — teica Jānis. — Vīrabrālis... Es šodien pārnācu no ieslodzījuma. Es esmu Jānis.

— Jānis... — viņa skaļi pie sevis atkārtoja, un šķita, ka viņa pārbaudītu cilvēka un vārda kopsakarību.

— Bet es esmu trolejbusa vadītāja. — Viņa pasmaidīja. — Dzintra. Nu redzat — un mēs jau esam iepazinušies ..

Jānis skatījās salijušajā sievietē.

— Labi, ka jūs no manis nenobijāties. Man šobrīd ar dzīvi tāds ievilcies konflikts, bet tas pāries, vai ne?

— Noteikti pāries.

Izmirkusī kleita Dzintrai lipa pie vēdera, un Jānis to redzēja. Piegājis pie skapja, viņš pastumdīja žvadzošos drēbju pakarināmos ar Paulas smaržojošajiem tērpiem.

— Es nekad nevalkāju svešas kleitas. — Viņa skatījās ārā pa logu un smaidīja. — Es noiešu lejā pārģērbties.

Jānis aizstājās viņai ceļā un iepleta rokas.

— Neejiet Izdomāsim kaut ko!

Un viņi izdomāja. Vannas istabā Jānis atrada Paulas rītasvārkus. Dzintra domāja, ka tie viņai būšot par gariem, ka viņa svešā dzīvoklī nespējot tā.. nu, pārģērbties un vispār., bet tagad jau Jānis zināja, ka Dzintra nekur neaizies, ka viņa paliks te, Krista dzīvoklī, pie viņa, pie Jāņa, un viņš pievēra vannas istabas durvis. Aiz plānās sienas Jānis dzirdēja, kā, velkot pāri galvai, švirkst Dzintras izmirkusī kleita, un, kad pavisam negaidot atsprāga durvis, kad Jānis ieraudzīja Dzintru ar slapjo krūšturi rokās, — viņi abi ilgi un iztrūkušies skatījās viens otrā. Protams, Dzintra attapās pirmā. Viņa pievēra durvis, un, kamēr Jānis apjukumā ar dūri berzēja degunu, Dzintra teica, ka viņš uzvedoties kā puišelis pie pirts loga... Vēlāk, kad Dzintra iznāca Paulas garajos rītasvārkos ar uzrotītām piedurknēm, Jānim nekā cita nebija ko teikt — nekad viņš neko piemērotāku sievietes augumam neesot redzējis.

Pēc tam viņi virtuvē vārīja tēju.

Maza nesaprašanās radās, kad Dzintra gribēja klāt galdu. Tā būs ērtāk, viņa domāja, bet Jānis nepiekrita, viņš visu laiku burkšķēja par izpostītu noskaņu un tomēr ar savādu patiku vēroja, kā uz galda izvietojas trauki, kā kustas Dzintras rokas. To visu viņa darīja it kā ar ierastu virtuozitāti, it kā savā mūžā viņa neko citu nebūtu darījusi Jānis vēl nezināja, ka ir sievietes, kurām vīriešu klātbūtnē galda klāšanas mirkļi pārvēršas svētkos.

Kad uz galda viss bija sakārtots, kad tasēs garoja tēja, Dzintra negaidot it kā atslāba, kaut kas viņā it kā satrūka, pazuda, un viņa teica:

— Es tomēr iešu.

Un viņi atkal skatījās viens otrā. Domas joņoja vienā virzienā — paralēli, kā vagona riteņi pa zilganām sliedēm. Vēl Dzintra nekur nav aizgājusi, vēl viņa sēž pretī Jānim, bet tas ir mirklis uz virves pāri aizai.

— Jums nevajadzētu tagad aiziet, — saka Jānis, un roka viņam dreb, kad viņš ceļ karsto tējas tasi pie lūpām, Un pēkšņi Dzintra pasmaida, pasmaida tāpat kā pirmīt uz kāpnēm, kad Jānis viņu aicināja augšā pie sevis. Un vienā mirklī visapkārt viss kļūst viegls un skaidrs kā saules piespirdzis rīts. Viņi dzēra tēju, arī pa malkam viskiju, un Jānis uzzināja, ka trolejbusa vadītājas darbs esot interesants, ka augstskolu Dzintra nav pabeigusi tādēļ . ka . Dzintra negribēja par to stāstīt, un tādēļ: Dzintra augstskolu nav pabeigusi tādēļ, ka nav pabeigusi .. Kad Dzintra jautāja, kādēļ Jānis domājot, ka viņa esot vientuļa, Jānis nezināja ko atbildēt.

— Tas, kā jūs priecājāties par to ceriņa zaru.,. Tā man likās ... Bet varbūt es uzminēju?

It kā ieklausīdamās tālā, sen nedzirdētā skaņā, Dzintra aizgriezās, un Jānis saprata, ka viņa ir viena, vientuļa, par spīti savam glītajam augumam, gudrajām, siltajām acīm.

— Un sen jūs tā . viena pati?

— Sen. Kopš sevi atceros. — Dzintra sabāza rokas rītasvārku platajās piedurknēs. — Ar mani, — viņa skumji pasmaidīja, — ar mani ir netipisks gadījums. Kara laikā, kad es biju pavisam maziņa, mani vecīši aizbrauca uz ārzemēm. Toreiz esot teikuši — uz Vāciju . No tā laika es esmu viena pati, ja neskaita bērnudārzu un internātskolu

— Visu laiku viena pati?

— Nē, kāpēc — Viņa pasmaidīja. — Bija arī citādi, bet tas nebija nopietni. Vai vīriešiem tā negadās?

— Un kā vēl! — Jānis atmeta ar roku. — Tikai es visu laiku biju pārliecināts, ka sievietēm tas nopietnāk, ka sievietes... — Jānis atcerējās Ilzi, un viņa domas sapinās.

— Pasaulē, Jāni, saviesies pārāk daudz vientuļu sieviešu. Izvēle kļūst aizvien mazāka.. Un vai tas neizklausās dīvaini — arī vīrieši kļūst aizvien vientuļāki,..

Bet Jānis domāja par Ilzi, sevi un to trešo. «Ne jau

visām tā izvēle tik maza,» viņš domāja. «Un Paula un tas nolādētais Kazimirs?» Tā bija grūta doma, un viņš to paturēja pie sevis.

Jānis pacēla glāzi.

— Vienalga, — viņš teica, — vai nu mēs, vīrieši, esam pārstājuši pildīt savus pienākumus, vai arī jūs no mums prasāt neiespējamo, vienalga — pasaule ir apgriezusies ar kājām gaisā.

— Varbūt... Varbūt mēs neesam pietiekami sagatavoti šai pasaulei. — Dzintra pavirpināja pirkstos glāzīti un nolika to atpakaļ uz galda. — Bet šī «pasaule» taču esam mēs — jūs, Jāni, es Vēl pirms pusstundas tur, uz kāpnēm, es no jums baidījos, tādēļ nācu jums līdz. Tagad es vairs nebaidos. Tagad es gribu iet uz savu istabiņu. Varētu domāt — muļķīgāka situācija vairs nevar būt ..

Jānis iesmējās.

— Varbūt es neuzvedos pietiekami vīrišķīgi?

Dzintra ilgi un domīgi skatījās Jānī. Ļoti ilgi.-

— Izturējāties vīrišķīgi. Visu laiku un arī vēl tagad. Bet tagad es gribu atvadīties.

Jānis dzirdēja viņas kailo pēdu soļus. Dzirdēja, kā tie aizvien vairāk attālinās, kā noklaudz vannas istabas durvis, bet Jānis vēl aizvien stāvēja, galvu noliecis, un nespēja izkustēties no vietas, it kā viņu kāds te būtu iestādījis un piesējis.

Un pēkšņi ieskanējās zvans. Jānis paskatījās uz telefonu, bet zvans skanēja no citurienes. īsi un gari tarkšķi steidzīgi un neatlaidīgi piepildīja telpu līdz griestiem. Dzintra iznāca no vannas istabas, vēl aizvien ģērbusies Paulas garajos rītasvārkos, atspiedās pret durvju apmali un, skatīdamās Jānī, smaidīja.

— Pie velna — Sai brīdī Jānim bija tikai viena vēlēšanās — nomierināt Dzintru, bet Dzintra smaidīja, un viņas acis it kā teica. «Vajag atvērt, Jāni. Atver gan...»

Zvanītājs aiz durvīm neatlaidās — zvana balss lēkāja pa istabu, griezās ausīs, un Jānis atvēra durvis.

Paula un Krists izskatījās kā no baseina izvilkti. Odeni ap sevi šļakstinādami, viņi abi smējās, un lietus lāses tecēja pāri sejām kā filmā, kad rāda metalurgus..

— Kolosāli! — sauca Paula. — Jāni, tas bija tik briesmīgi labi! Tāds lietus!

Viņi abi smaržoja pēc lietus un ugunskura dūmiem.

Krists smaidīja kā dzimšanas dienā. Nepārkāpdams slieksni, viņš novilka gurkstošos zābakus, nomauca pēdām pielipušās zeķes un... Dzintru viņi ieraudzīja abi reizē. Smaids Krista sejā saplaka, pašu Dzintru viņš sākumā pat nepamanīja — visu viņa uzmanību pieķēdēja tik pazīstamie Paulas rītasvārki.

dānis pārmaiņus skatījās te Dzintrā, te Paulā.

— Labvakar! — Paula pameta ar galvu Dzintrai un smējās tos pašus laimīga bērna smieklus. — Tas bija kolosāli! Ko jūs kā veči nīkstat istabā! — Paula rāva pāri galvai izmirkušo puloveru, un Jānim šai brīdī gribējās viņu noskūpstīt.

Ieraudzījusi uzklāto galdu, viņa sauca Kristam: — Cērpa kungs, vakariņas jau galdā! — Pēc tam viņa paņēma no bufetes glāzi, ielēja viskiju un ar baudu izdzēra.

— Cērpa kungs, ātrāk! Tūļāšanās var tagad visu tikai sabojāt! — Viņa skapī paķēra drēbju klēpi un iestūma apjukušo Kristu vannas istabā.

Jānis jutās kā no pēriena izsprucis zeņķis. Viss notika tik negaidīti, un viņš iesānis paskatījās Dzintrā. Galvu noliekusi, viņa tikko jaušami šūpojās nedzirdamā melodijā, un viss viņas augums pauda tādu kā smaidu par Jāņa un par viņu abu mulsu. Drīz, Jānim neko neteikusi, viņa aizgāja uz virtuvi un sāka šķindināt traukus, un Jānis saprata, ka Dzintra vāra viņiem kafiju.

Vakariņoja viņi klusēdami. Katrs domāja savu domu. Paula, ietinusies rūtainā lakatā, ceļgalus pievilkusi zodam, tupēja dīvāna stūrī un smaidīdama lūkojās visos pēc kārtas. Krists centās izturēties nepiespiesti, bet tas viņam diez kā nepadevās. Kafiju viņš maisīja ar tādu sparu, ka tā laistījās pāri tasītes malai. Ik pa brīdim viņš paskatījās Jānī, it kā gaidītu izsmeļošus paskaidrojumus. Bet Jānis izlikās neko nesaprotam. Dzintra jau bija paguvusi pārģērbties. Viņa zieda sviestu uz maizītēm, piedāvāja kafiju, pasniedza ēdamo un darīja to ar tādu nepiespiestību, it kā viņa te būtu savs cilvēks, it kā viņi visi būtu pazīstami jau kopš dzimšanas.

Krists atstūma pusizdzerto kafijas tasi un pacēla pret gaismu tukšo viskija pudeli. Viņš gan neko neteica, bet mājiens bija nepārprotams. Pēc tam viņš atnesa no radio-kastes kantainu ārzemju trauku un piepildīja glāzītes.

— Nu tad — uz iepazīšanos! — Viņš piecēlās un, galvu

sveicienā noliecis, pagriezās pret Dzintru. — Es esmu mūsu ievērojamā Jāņa brālis Kristaps.

Paula iespurdzās. Dzintra pacēla glāzīti un pieskandināja.

— Dzintra, — viņa teica. — Ļoti patīkami.

— Es esmu Paula. Jāņa brāļasieva.

Visi iedzēra, un Krists apsēdās. Viņu kaitināja Jāņa klusēšana, arī šī Dzintra, kura te uzvedās kā savās mājās. Nekad agrāk viņš tādu Dzintru nebija manijis ne pie Jāņa mājās, ne citur, un Krists nolēma par šo svešo sievieti nelikties vairs zinis.

— Vai man kāds nezvanīja? — viņš pievērsās brālim.

— Zvanīja. Arī tev zvanīja

Paula nolika uz galda pusizdzerto kafijas tasīti un pētoši pavērās Jānī. Krists atgāzās krēslā. Viņa seja un augums pauda pašapziņu.

— Droši, ka par jauno pazemes būvi. Svētdienā! Ir gan cilvēki..

Jānis saprata, ka brālim nav draugu, ka arī svētdienās viņam zvana tikai par pazemes būvi, ka viņš jau atradinājies no citiem zvaniem, citām balsīm, un Jānis teica:

— Kaut kāds Grundmanis

Krists izslējās krēslā taisni, un acu plakstiņi viņam mirkšķinājās tāpat kā bērnībā, kad viņš gaidīja pērienu.

— . . es viņam piedāvāju iedzert. Es teicu, ka tikko esmu atgriezies . ka esmu sasodīti noilgojies pēc cilvēkiem, ka tev mājās ir vesela noliktava ar dzērieniem, bet viņš .

— Ko viņš?

Jānis paraustīja plecus. — Viņš nolika klausuli.,,

Krists paskatījās Paulā, bet Paula domīgi vēroja Dzintru, un Kristam cits nekas neatlika, Krists teica:

— Tu rīkojies cūcīgi, brāl. Noilgojies cilvēku . Divu gadu darbu mēs esam tur ielikuši, tās mums ir otras mājas .. otra dzīve, bet tu — tādā brīdī, kad cilvēks zvana ...

— Kas viņš tev ir, tas cilvēks?

— Dievs! — Paula izstiepa garās kājas, un lakats viņai noslīdēja no pleciem.

— Dievs, galvenais inženieris, priekšnieks, ģimene, sieva, viss — Paula smaidīja. Viņa ņēma no šķīvja ērkšķogas, meta tās pa vienai mutē un kraukšķināja.

— Un vēl, Jāni, šim universumam ir vēzis. Par to zina visa pārvalde, bet Krists, redzi, ir vienīgais, kurš šajā pazemes būvē varētu aizstāt Grundmani...

— Paula, es tevi lūdzu ...

— Nelūdz, Krist. Dzintra, — pamanījusi Dzintras sakustēšanos, viņa pastiepa pāri galdam roku, — neejiet vēl. Mēs tūlīt runāsim par kaut ko citu. Jāni, nu saki taču iu arī kaut ko!

Krists piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Ja vīrietim bikses sniedzas virs potītēm — viņa soļi šķietas sīkāki, nekā patiesībā tie ir, un Jānis smaidīdams teica

— Es atvainošos, Krist. Tikko tas Grundmanis piezvanīs, es viņam izstāstīšu . .

— Ko tu izstāstīsi! Vai patiesi tu domā, ka visu pasauli interesē tavas nelaimes? It kā cita vairs nebūtu... Iedomājieties tikai — Jānis atgriezies mājās, un Rīga īo nav pamanījusi! — Krists paslēpa drebošās rokas kabatās, un viņa bikses pacēlās līdz puslielam.

— Atvainojiet. — Viņš palocījās Dzintrai un aizvēra aiz sevis virtuves durvis.

Paula pārsēdās blakus Dzintrai.

— Man ir tāda sajūta, ka mēs esam kaut kur tikušās, es tikai nespēju atcerēties .

— Trolejbusā. — Dzintra pasmaidīja. — Un dažreiz kāpnēs. Es dzīvoju vienu stāvu zemāk. Un vēl — kādreiz vakaros jūs izkāpjat Sverdiova ielas pieturā...

Paula salika rokas zem zoda un platām acīm skatījās ārā pa logu nakts tumsā.

— Jā, — viņa domīgi teica, — tur es izkāpju bieži, bet tagad... turpmāk es tur vairs neizkāpšu. Laikam neizkāpšu .

Jānis uzmanīgi klausījās Paulas balsī, redzēja, kā viņas sejā sagulst ēnas, un viņš teica.

— Šodien Kristam zvanīja kaut kāds Kazimirs...

Paula lēni pagriezās pret Jāni, un viņas acīs gulēja

kauns. Vairāk nekas — ne bailes, ne lūgums, tikai smags kauns.

Dzintra klusi piecēlās. Pie durvīm viņu panāca Jānis, un lejā pa kāpnēm viņi kāpa blakus. Nams pirms nakts-dusas dūca kā bišu māja. Vakariņu smaržas pagaisušas, palikuši tikai trokšņi kā kaķi uz kāpnēm pie radiatoriem.

Kad Dzintra atslēdza durvis, kad viņa, pārkāpusi slieksnim, ieslēdza gaismu un neziņas pilnām acīm skatījās Jānī — blakusdzīvoklī kāds parāva kloķi un ūdens gāzās klozeta podā gārgdams un rīstīdamies. Jānis neviļus ieklepojās.

— Ar labu nakti, — viņš čukstus teica.

Dzintra ievilka dziļi elpu un atviegloti nopūtās.

— Mhm... — lūpas nepavērusi, viņa pamāja ar galvu. Kad durvis aizvērās, Jānis pastāvēja, tad devās augšā pa kāpnēm.

Nākošajā rītā Krists piecēlās pirmais, staigāja pa istabu, grūstīja krēslus, klepoja. Ūdens vannā gāzās kā ūdenskritums. Jānis saprata. Krists grib izrunāties, noskaidrot, kā tagad būs, ko Jānis izlēmis, vārdu sakot — brāli urdīja turpmākās dzīves neskaidrība.

Jānis piecēlās no saliekamās gultas un izgāja virtuvē. Krists stāvēja pie gāzes plīts un cepa olu kulteni. Mugurā viņam bija rūtots rītasvārks. Tas tikko sniedzās līdz ceļgaliem, tādēļ Krista tievās, spalvainās kājas likās vēl tievākas un spalvainākas.

Jānis no krāna padzērās ledaino ūdeni un, zodu ar plaukstu slaucīdams, padeva labrītu. Olu kultenis bija gatavs, un Krists to sāka sadalīt pa šķīvjiem. Pēc tam viņš salēja tasēs kafiju, salika to visu uz paplātes un, paskatījies Jānī, it kā atvainodamies noburkšķēja:

— Mūsmājās brokastis dažreiz gatavoju es.

Jānim gribējās teikt, ka tā tāda mērkaķošanās vien ir. Ka sievietei pienākas darīt to, kas jādara sievietei, bet vīrietim. Jānis to nepateica. Viņš atcerējās vakardienas sarunu ar Kazimiru un... Un tad uz mirkli viņš iedomāja savu dzīvi, savu Ilzi un vēlreiz noliecās pie ūdens krāna.

Pie galda sarunas nevedās. Paula klusēdama apkalpoja vīriešus. Viss viņas vakardienas izbraukuma prieks bija pazudis. Viņas acis vairījās no Jāņa, arī Kristā viņa neskatījās. Ja nebijis trokšņu virs griestiem, aiz sienām — varētu dzirdēt cits cita sirdspukstus. Un tad Jānis saprata, ka jārunā viņam.

— Man vienpadsmitos jābūt centrā, —- viņš meloja. — Par darbu jau viss sarunāts

Krists pacēla galvu un paskatījās Jānī.

— Jā . un, kamēr nokārtosies tā mūsu mājas dalīšana, es dzīvošu uz kuģa.

«Uz kuģa. .» Jānis dzirdēja pats savu balsi, un pēkšņi viņam it kā nasta novēlās no pleciem. Patiesi, sākumā viņš dzīvos uz kāda kuģa. Visi taču tur, ostā, savējie.,.

— Patiesībā lizi no tavas mājas vajadzētu padzīt kā pieklīdušu suni. Bet tagad jau tādi likumi... — Krists nicīgi izstiepa lūpas, un nevarēja īsti saprast — to tagadējo likumu vai Ilzes dēļ. — Tagad — viss uz pusēm!

— Jā, viss uz pusēm... — piekrita Jānis un, lai nebūtu jāierauga Paulas acis, pēc paraduma ar dūri berzēja degunu.

Viss bija izrunāts.

Pie durvīm Krists atcerējās par naudu.

— Paldies, — teica Jānis un, lai šī saruna neturpinātos mūžīgi, izvilka naudas maku.

— Sākumam pietiks. Miljonu jau nav, bet man pietiks.

Paula stāvēja šaurajā gaitenī un skumji smaidīja.

— Tu, Jāni, esi atsities vecajā Cērpā. Visvairāk tu viņā esi atsities. — Paula smaidīja savu skumjo smaidu, un Jānis neskaidri atcerējās kādreiz pirms Krista un Paulas kāzām Paulas teiktos vārdus: «Vecais Cērps ir labs, es to redzu... Un tomēr es baidos no viņa ...»

— Aizraksti tēvam, ka esi pārnācis. — Jau atvērtajās durvīs stāvēdams, Krists sāka smaidīt.

— Jā, — atsaucās Jānis. — Noteikti! Uz redzēšanos!

Dzintras dzīvokļa durvis bija tikpat mēmas kā pārējās.

Pagalmā žilbināja saule. Skanēja balsis, bet tā viena,

tā viena skanēja atšķirīgāk, tā skanēja it kā no debesīm, un Jānis atgāza galvu.

— Pagaidiet, Jāni! — Trešā stāva logā stāvēja Dzintra.

Ap Jāni mirdzēja un smaržoja vasara — tūkstošbalsīga

un daudzkrāsaina, un Jānis sāka iet. Aizvien ātrāk un ātrāk.

Pie autoostas Jānis sastapās ar cilvēku straumi, kas plūda no Centrāltirgus, un viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās iejukt gājēju drūzmā, iet starp garajiem galdiem, cilāt garkātainus ziedus, turēt plaukstā saules piebriedušus tomātus un kaulēties ar pārdevēju, un pirkt kaut ko, un skatīties, un spraukties pie skalu groziņos tvīkstošām zemenēm Pie Ilzes viņš paspēs, tur neviens viņu negaidīja, tādēļ Jānis pagriezās, pārgāja pār tiltiņu, un pēkšņi viņu apņēma tirgus. Tieši tāds, kādu to Jānis bija iztēlojies.

Vēlāk, noreibis no smaržām un drūzmas, viņš griezās atpakaļ uz autoostu, apsēdās uz soliņa pie taksometru pieturas, skatījās, kā sakarsušajās debesīs stiepjas baznīcu vēsie, vientulīgie torņi, kā pāri pilsētai rēkdamas planē lidmašīnas uz tuviem aerodromiem, un neko nedomāja.

Pienāca milicis, palūdza uzrādīt dokumentus un atvainojies aizgāja. No taksometru gaidītāju rindas kāds sauca, ka Jāņa kārta braukt, bet Jānis sēdēja, skatījās sakarsušajās debesīs, kurās vairs nebija ne torņu, ne lidmašīnu... Pēc brīža Jānim iepretim nostājās vīrs ar nobrūnējušiem kruķiem padusēs. Viņa kāja kā plata plezna balstījās uz saulē savilgušā asfalta. Vīrs bija mazliet iereibis, un viņa seja bija uzblīdusi.

— Taksi gaidi? — viņš runāja pusčukstus. — Taisi pudeli alus — es tevi izkārtošu bez rindas. — Un viņš ar strupajiem pirkstiem pabungāja pa kruķu nodeldētajiem rokturiem. — Tā tu gaidīsi līdz vakaram. Tikai vienu aliņu Mums, invalīdiem ...

— Tinies, invalīd ...

Invalīds ar kruķiem pagriezās un, vienkājas plato soli sperdams, aizklabināja uz rindas beigām. Tur stāvēja trīs vīri melnos uzvalkos ar bēru vainagiem. Pēc viņu sejām un kaklasaitēm varēja nešaubīgi pateikt, ka viņi no laukiem, ka bēru ceremonijai jāsākas pavisam drīz... un invalīds ar kruķiem nostājās rindas sākumā. Drīz pienāca mašīna, invalīds nosēdās blakus šoferim, bērinieki aizmugurē, un viņi aizbrauca. Pēc pārdesmit metriem vīrs ar kruķiem izkāpa .

Gaidītāji rindā sevišķi nelamājās, vienīgi sieviete ar diviem bērniem skatījās apjukušām acīm blakusstāvētājā un atkārtoja vienu un to pašu: visur tā. Kur tikai pagriezies, visur tā ..

Autoostā Jānis iesēdās saules piekarsētā autobusā, kas smaržoja pēc zemenēm un benzīna. Vēlāk, kad autobusā sakāpa sievas ar groziem un iepirkumu tīkliņiem, zemeņu smarža pagaisa, toties uzradās kādreiz kaut kur redzētas sejas, cilvēki runāja par pazīstamām vietām, par sīkumiem, kas bija sirdij tuvi un saprotami, un Jānis ar savādu smeldzi atskārta, ka tikai tagad viņš tuvojas mājām. Sakņupis, ar visu augumu pieliecies logam, Jānis dzirdēja balsu murdoņu, dažus aprautus teikumus, smieklus . Jā, Jānis beidzot bija starp savējiem. Cik reižu viņš pats tā nav atgriezies no pilsētas, ar vīriem paslepus pa alus pudelei tukšodams.. Daudzreiz. Un viņa balss šajā murdoņā tādās reizēs nebija pati klusākā. Šķita, pusgadsimta ir pagājis no tām dienām, no tām — pierastajām un labajām dienām, kad darbs bija darbs un mājas nebija tikai jumts virs galvas, un Ilze vēl bija tā Ilze, tā Ilze Jānis mēģināja sameklēt sevi niknumu, mēģināja sev iestāstīt, ka Ilzes vairs nav. Nav — un uz visiem laikiem. Bet Ilze tuvojās ar katru nobraukto kilometru. Lūk, tur — aiz tām lielajām kļavām... Tur ir Ilze, un Jānis skrēja viņai pretī kā sapni, kad soļi ir viegli un plati, kad kilometrs ir solis, kad tepat ar roku aizsniedzamais ir kilometriem tālu

Autobuss galapunktā apmeta slaidu loku, krakšķēdamas un elsdamas līdz galam atvērās visas durvis, un cilvēki izbira uz asfalta. Vīri dudinādami lēni virzījās uz veikala pusi, sievas kā skudras izgaisa mazajās ieliņās, un Jānis varētu sākt iet, ja viņam aiz muguras neierunātos pa-dobja, gadiem ikdienā dzirdēta balss.

— Iztaisījuši gan viņi no tevis

Jānis sabāza rokas bikšu kabatās un, izlikdamies, ka neko nav dzirdējis, atgāza galvu pret dūmakaino sauli.

— Nelauzies, Jāni. Ja jau esi te, tad esi atbraucis.

Jānis paspārdīja tukšu «Elitas» paciņu, tad negribīgi

pagriezās pret runātāju.

Krakšķis nebija izmainījies — mazs, apaļš un smags kā divpudene. Galva bez kakla tieši uz rumpja kā sniega-vīram, acis tik zilas kā televīzijas krāsaino pārraižu diktoram.

Sasveicinājušies viņi sāka iet pa asfaltētās ielas pašu vidu.

— Tātad divi gadi pagājuši.,, — Uzacis savilcis, Krakšķis skatījās taisni uz priekšu.

— Pusotra..

— Ak tā Un tagad tu gandrīz tā kā mājās?

Aiz žogiem pumpurus plēsa jasmīni. «Tikko beidzas ceriņi, tā sākas jasmīni,» domāja Jānis. «Katru gadu tā. Vienmēr ..»

— Tu gribi, es varu tev kaut ko pastāstīt. — Krakšķim iznāca pusotra soļa uz Jāņa vienu, tādēļ viņa balss mazliet bija aizsmakusi.

— Citreiz, Krakšķi. Kā mūsu kapteinis? — Jānis zināja, ka pie šī stūra Krakšķim jānogriežas, tādēļ viņš apstājās.

— Ko? Ak kapteinis ... Nekas, mersī. Piekāp kādreiz. Vislabāk jau nāc uzreiz, šovakar ...

— Paldies.

— Sveiks! — Krakšķis pagriezās un ielīda jasmīnkrū-mos kā alā.

Uz nākošā stūra pāri liepiņu galotnēm slējās Jāņa mājas sarkanais skurstenis. Jāņa pirksti kabatā sataustīja sērkociņu kastīti. Gribējās smēķēt. Ļoti gribējās vēl kādu brīdi pastāvēt te, zem liepiņām, un uzsmēķēt... Nekas, vēlāk, Jānis sev teica un lieliem soļiem sāka iet uz savas mājas zaļajiem vārtiņiem.

Agrāk Jānis pie durvīm neklauvēja. Smieklīgi būtu bijis klauvēt pie paša durvīm . Tagad Jānis apstājās un pārdomāja. Jāklauvē, viņš sev teica. Kamēr Ilze atnāks, kamēr atvērs durvis, pa to laiku viņš var nez kādas domas vēl izdomāt, vārdus sameklēt, pašus īstākos, tos vārdus, kuri viņam būs jāsaka, kuri tagad pagaisuši kopā ar domām.

Jānis pieklauvēja. No mājas iekšienes kā no milzīga dzīvnieka vēdera skanēja mūzika. Melodija šķitās pazīstama, tikai kāda tam bija tagad nozīme — pazīstama vai nepazīstama? Jānis pieklauvēja vēlreiz, bet neviens neatsaucās, neviens nenāca viņam atvērt, un Jānis_ pārkāpa pāri slieksnim. Gaitenī viņu apņēma pazīstamā melodija un ceptu kartupeļu smarža. Pazīstama un pierasta bija kurpju rinda zem drēbju pakaramā, Ilze neļāva lāčot pa istabām zābakos... Kājdcķis līdz lielajai istabai ar pavērtajām durvīm... Jānis paspēra tos pāris soļus līdz durvīm un tāds kā nobijies un samulsis apstājās.

Ilze stāvēja istabas vidū. No loga uz viņu krita plata saules strēle. Vizēja krāsas, vizēja Ilzes gaišie mati. Visa istaba bija no Ilzes vizēšanas pielieta. Krāšņais Nīcas tautastērps izstaroja ap Ilzi dīvainu gaismu, un Jānim bija gandrīz vai acis jāpiemiedz. Nekad viņš nebija redzējis Ilzi tādu — skaistu, staltu, lepnu, ar klusu smaidu pavērtajās lūpās. Vai tā ir tā pati Ilze, kura toreiz stāvēja tiesā un skatījās Jānī, it kā to nepazītu, it kā viņu nekad nebūtu pazinusi? Tagad acis skatījās kaut kur tālu un tajās bija tuva prieka gaidas. Acis bija siltas, elpa karsta, droši vien karsta, un Jānis saprata, ka viņš te_ ir atnācis nelaikā, ka Ilzes starojošā gaisma nav domāta viņam, un Jāņa krūtīs iedzēla tāda sāpes, tāda! Jānis sabāza drebošos pirkstus bikšu kabatās. Viņš būtu aizgājis. Viņš jau pagriezās, lai aizietu, bet tajā brīdī apklusa mūzika, un lize sajuta sev pievērstu skatienu. Pagriezusies pret durvīm, viņa gribēja kaut ko priecīgu uzsaukt. Vēl mirkli viņas seja trīsēja tuvā prieka nojausmā, un tad viss nodzisa. Tērpa krāsas ap Ilzi, smaids viņas lūpās un acīs, pat saules strēle logā.

Ja Jānis šai mirklī varētu aiziet, viņš būtu aizgājis. Varbūt tad viņš nebūtu pamanījis Tobiasu, bet tagad viņš to ieraudzīja. Tikai nupat. Nometies uz ceļiem, Tobiass ar saviem sievišķīgi baltajiem pirkstiem knibinājās ap Ilzes melno kurpju siksniņu. Siksniņa bija pogājama, un varēja redzēt, ka Tobiasam šai lietā nekādas lielās saprašanas gan nav Viņš elsa un knibinājās, un tad varbūt viņu iztraucēja klusums visapkārt. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Jāni.

— Labdien... — Viņa izbrīns un pārsteigums bija tik liels, ka viņš pasveicināja pirmais un atkārtoja. — Labdien, Jāni...

Ilze satrūkusies atrāva senlaicīgajā kurpē ieauto kāju un pakāpās sānis. Un Tobiass istabas vidū uz grīdas palika viens.

— Nu, labdien, Ilz! — Jānis pagaidīja, kamēr Tobiass pieceļas, kamēr aiziet līdz stiprajam dīvānam pie loga un apsēžas.

— Te nu es esmu.,, gribējās redzēt, kā jūs abi te dzīvojat

— Mēs esam trīs, Jāni. — Ilze noņēma pērlēm izrotāto vainagu un saglauda matus aiz ausīm. Viņas seja pēkšņi kļuva kalsnāka un jaunāka. Gandrīz tāda pati tā bija, kad viņi iepazinās. Bet tas bija sen.

— Trīs, tu saki? Es jau te ienācu tikai uz brītiņu. — Jānis tagad izliekas, ka neko nav sapratis. Kaut kur apziņā iegailējās tāda kā cerību oglīte par trešo, bet Ilze ir nolēmusi visu pateikt jau sākumā. Lai nebūtu nekas jāzīle, lai nebūtu jācer uz kaut kādiem brīnumiem.

— Mums ar Tobiasu ir dēls.

— Ak ar Tobiasu

Tobiass izņem cigaretes un aizsmēķē, un cauri dūmiem skatās Jānī.

— Jā, — viņš saka, — vakar Oskaram palika gadiņš .

Jānis vēl aizvien skatās Ilzē, redz un saprot, ka visus

šos gadus viņi ir nodzīvojuši kā svešinieki, jo šī Ilze — Tobiasa Ilze — ir pavisam cita. Pazīstama, redzēta kaut kur, bet tā nav Jāņa Ilze. Pēc tam, noliecis galvu, Jānis sāk kaut ko rēķināt. Viņš domā un rēķina ilgi, un, kad viņš atkal paskatās Ilzē, viņa skatienā ir tāds apjukums, ka Tobiasam viņa kļūst gandrīz žēl.

— Tad jau ... tad jau iznāk, Ilz.,.

— Jā. — Arī Ilzei šī saruna nav nekāda vieglā, bet viņa grib būt stipra, un tādēļ nekāda garā pārspriešana te nenotiks.

Jānis stāv, atspiedies ar plecu durvju stenderē, un skatās viņos abos. Viņš īsti neizprot, kas tas ir, kas liek sirdij dunēt kā pāļu dzinējam, kas pirmīt tik gaišo istabu padara aizvien tumšāku un tumšāku... Toreiz, kad Tobiass kā zutis manījās uz durvīm, — toreiz tās bija dusmas, kas viņu dzina pretī Tobiasam. Toreiz tās bija dusmas. Varbūt tur bija vēl pievilta vīra aizvainojums, varbūt vēl kas . Tobiass gāzās pāri galdam, salauza krēslu un, atsities pret radiatoriem, arī pats it kā salūza — žok* lis atkārās, acu zīlītes uzvilkās aiz plakstiem. Mironis kas mironis. Un nekāda žēluma Jānī nebija. Tiesā viņam teica, ka Tobiasu viņš varējis . ka pateicoties laimīgam gadījumam .. Tad jau vairs Jānī dusmu nebija, tad jau viņam bija vienalga, kas ar Jāni Cērpu notiks. Viņa smadzenēs kā vilciņš toreiz griezās tikai vieni paši vārdi — laimīgs gadījums, laimīgs gadījums, laimīgs Kuram tad bija tā laime? Atkal Tobiasam — Ilze ir viņa, arī pakausis laimīgi . Toreiz sitot viņš nedomāja Tobiasu nobeigt. Toreiz viņš neko nedomāja, un labi, ka toreiz viņš nezināja, ka Ilze jau ieņēmusi bērnu 110 To-biasa . No tā paša Tobiasa, kurš tagad sēž uz Jāņa dīvāna un burza cigareti. Lai nu no kā, bet no Tobiasa ..

Pāļu dzinējs strādāja kā negudrs, un Jānis pacēla galvu pret Ilzi.

— Pasaki viņam, lai viņš iziet uz kādu brītiņu.

Ilze paņēma krēslu, aizgāja istabas pašā krēslainākajā stūrī un apsēdās. Tobiass piegāja pie Ilzes un saudzīgi uzlika plaukstu uz viņas gaišajiem matiem. Roka viņam drebēja, un nekāds mierinātājs viņš šai brīdī nebija. Un tomēr tā bija Tobiasa roka uz Ilzes tik pazīstamā pakauša . Ilze pievēra plakstus, tad paskatījās Tobiasā un pasmaidīja. Viņas acis it kā teica. «Ej, mīļais, un neraizējies. Es esmu stipra, neraizējies . .» Un Tobiass aiz-spraucās garām Jānim, izgāja koridorā, un driz aiz viņa aizcirtās ārdurvis.

Aiz loga zemeņu dobēs ālējās strazdi. Ilze salika rokas klēpī, un virs sarkanajiem brunčiem tās viņai bija baltas, baltas.

Dirnēšana Jāņa krūtīs pamazām rima, un elpot kļuva vieglāk.

— Apsēdies, Jāni.

Bet Jānis skatās Ilzē un mēģina izdomāt, kādēļ viņas acis tik vienaldzīgas. Vai tādas tās bija jau agrāk, tikai, savas mīlestības apreibis, viņš to nebūtu pamanījis? Nē, nevar būt! Bet Ilze sēž, baltajās zeķēs ieautas kājas zem krēsla pavilkusi, vecmodīgās kurpēs ar melnām siksniņām un podziņām ...

Un Jānim nekas cits neienāk prātā, Jānis saka:

— Es tevi nekad nebiju redzējis tautastērpā

— Es tagad dziedu korī. Mēs abi ar Tobiasu. Mums šodien ģenerālmēģinājums.

«Ģenerālmēģinājums .» domā Jānis. «Kamēr es biju tur, viņi gāja dziedāt. Gāja vakaros un svētdienās...»

— Un skaistas tās dziesmas jums? — viņš jautā.

— Skaistas un visādas. — Ilze pamet steidzīgu skatienu pulkstenī.

— Nūja. Ja cilvēks dzied, tad viņš kaut ko arī domā. Vai par mani tu kādreiz iedomājies?

— Lielākoties ne.

Bērnam jābūt, lai nesaprastu, ka šī saruna Ilzei sen jau apnikusi. Viņa te sēž tikai tādēļ, ka gaida pašu galveno, to, kādēļ Jānis te ieradies. Bet Jāni it kā dīda kāds par to dziedāšanu.

— Jūs, to dziedātāju, daudz... Ja katrs sāks domāt un atcerēties — visa dziedāšana var izjukt...

Ilze pietrūkstas kājās.

— Beigsim, Jāni. Tevi jau tāda dziedāšana nekad nav interesējusi. Vienīgi ja nu kādreiz vīra dūšā uz kuģa vai krogā .

Jānis vēl aizvien stāv, ar plecu durvju stenderē atspiedies. Istabā viņš neuzdrošinās ieiet — viņa «celtnieku uniforma» jau nu pārlieku neiederas blakus Ilzes košajam tērpam. Un tā viņš tur stāv Tas, ko viņš grib vēl pajautāt Ilzei, tā doma vēl nevirknējas vārdos, bet jāpajautā tas ir, citādi jau nebija jēgas šim nācienam.

— Ilz, — beidzot viņš ir saņēmies. — Kādēļ tu man neizstāstīji? Par Tobiasu un visu pārējo. Vai tad tiesnesim un tām vecenēm, kas tupēja zālē, — vai tām bija vieglāk izstāstīt?

— Jā, -r- atbild Ilze un sāk staigāt pa istabu. — Es tev gribēju visu pateikt. Jau sen. Bet tu vienmēr esi bijis tāds nu tāds kā spītīgs bērns. Tu nekad to nesaprastu.

— Bet tu taču biji mana sieva! Kā lai es varētu saprast?

— Nu redzi... Tagad tu pats redzi, ka tu neko nebūtu sapratis. — Ilze staigā pa istabu, un viņas sarkanie Nīcas brunči pland un viļņo.

Jāni pārņem dīvaina sajūta — līdz šai dienai tautastērps viņam bija svētki. Bet tagad? Vai šodien Ilzei tie nebūtu karināmi skapī, ja tāda saruna iznākusi? Bet Ilze staigā pa istabu, brunči pland, un ar katru skanošo soli, ko Ilze sper lielajā istabā, Jānis saprot, ka Ilzei tautastērps nav svētki. Ka Ilze ir pārvērtusies, varbūt citāda viņa nekad nav bijusi. Jānis jūt, ka ar katru skanīgo soli Ilze attālinās no viņa, un sirdī līst vienaldzība, remdena, remdena

— Šķiršanos es gribēju iesniegt rudenī. Neviens jau nevarēja paredzēt, ka tevi pārlaidis ātrāk... — Ilze tagad panākusies Jānim tuvāk un skatās viņā ar tādām acīm, it kā viņai uz pusstundu līdz veikalam būtu jāaizskrien.

Jānis klusē.

— Rudenī Tobiass dabūs dzīvokli. — Ilze aiz piedurknes sameklē kabatas lakatiņu un piespiež pierei, kaut tur ne miņas nav no sviedru piles vai nejauši uzkrituša gruzīša. .

Jānis klusē.

— Tavas drēbes ir skapī. Nekas nav aiztikts.

Jānis izvelk rokas no bikšu kabatām un saberzē nosvīdušās plaukstas.

Ilze zina, ka no Jāņa tagad sagaidīt kādu vārdu ir veltīgas pūles. Viņa pieiet pie skapja, sameklē Jāņa krājkases grāmatiņu un nāk atpakaļ.

— Lūdzu, — viņa saka. — Ņem, tur būs kārtīgi procenti tev sakrājušies

Vienubrīd liekas, ka Jānis tūlīt, tūlīt gāzīs Ilzei, tāds viņš izskatās. Bet nekā. Jānis ar dūri paberzē degunu, paņem grāmatiņu un iebāž to kabatā.

— Vai tas, — Jānis ar galvu pamet uz ārdurvīm, — vai viņš tev maizi varēs nopelnīt? Un tam... jūsu Oskariņam?

— Paldies. — Ilze kā izbijusies paslēpj rokas aiz muguras.

— Nu, tad līdz rudenim . — saka Jānis.

— Bet drēbes? Es negribu, ka tu katru dienu te nāksi... Paņem, kas tev vajadzīgs, lai

— Es nenākšu, — viņu pārtrauc Jānis. — Rudenī, kad paliks vēsāks... kad es pārnākšu no tāljūras, kad jūs

būsit jau prom, tad.,, — Jānis iet pa jūraszāļu kājdeķi uz durvīm. Tobiass sēž uz pakāpieniem un smēķē.

— Es negribu, ka tavas drēbes te karājas acu priekšā, — viņam aiz muguras sauc Ilze. — Ja tu neņemsi, es visu aizsūtīšu Kristapam. Dzirdi! Es aizsūtīšu Kristapam!

«Kristam...» domā Jānis, un grants viņam čirkst zem zolēm. «Nav jau tam Kristam daudz labāk...»

Pie mājas stūra Jānis apstājas.

— Tu puikam to Oskaru izdomāji?

Tobiass skatās uz zaļajām ogām ķirsī un klusē.

— Kur nu tu .. Bet ar to kori tu skaties! Es dzirdēju, ka drīz koros pieņemšot tikai godīgus cilvēkus ..

Ieliņa ir klusa, vasaras zaļumā satinusies. Tikai šur un tur tālumā pazib pa magoņpuķei līdzīgam stāvam. Iet dziedātāji. Un, redzot šos košos stāvus, Jānis ar skumju prieku apjauš, ka tautastērpi viņam tomēr ir svētki. Bet tie divi tur, viņa mājā, tie it kā izgaisa dienas spožajā gaismā. «Nekas,» Jānis pie sevis nosprieda. «Gan jau pienāks arī svētki, ja zem jasmīnkrūmiem iet magoņpuķes, saposušās mēģinājumam.»

Nākošajā dienā zvejnieku kolhoza kantorī ar priešsēdē-tāju nekāda garā runāšana neiznāca.

Ieraudzījis Jāni, Zirnis piecēlās no sava priekšsēdētāja krēsla un, roku izstiepis, nāca pretī Jānim.

— Vai tu ar Krakšķi vakar aurēji viņa dārzā? Dziesmas bija labas, nekāda vaina, tikai skaļi gan... Sēdies un stāsti!

Jānis apsēdās, bet ar stāstīšanu diez kā neveicās. Dziedāja viņi vakar uz vella paraušanu, kas to varēja domāt, ka Krakšķim tāda rīkle! Un vārdus . visādām dziesmām viņš zināja vārdus! Krakšķiene pārnāca no mēģinājuma un rokas vien plātīja.

«Tev, muļķīt, raudāt vajadzētu,» viņa skatījās Jānī, it kā savu veco būtu aizmirsusi. «Ilze — tāda sieva, bet tevi pameta No ārpuses neizskatās, ka tev kas neriktīgs ... Kā tu tagad dzīvosi?»

Hā! Viņi abi ar Krakšķi sauca un rāva vaļā jaunu dziesmu. Hā! ...

Tagad Jānis skatījās Zirnī, atklepojās, bet vārdi aiz-sprūda rīkles galā.

— Ir nu gan man kadri. — Zirnis apsēdās līdzās Jānim. — Nebūtu tā bļāvuši... Darbu nāci prasīt vai avansu?

Jānis izvilka no melnpelēkās blūzes kabatas krājgrāmatiņu un nosvieda to Zirnim priekšā uz pulētā galda. Zirnis pie mēles saslapināja pirkstus un atšķīra zilganos vāciņus.

— Jā .. Tātad gribi strādāt... Vēl jau kādu pusgadu varēji pļumpēt...

Jānis ielēja no karafes sev ūdeni un dzerdams pāri glāzes malai skatījās priekšsēdētājā.

— Kā tagad iznāk — alimenti tev nebūs jāmaksā?

Jānis paraustīja plecus. — Ilze saka — tas neesot

mans bērns. Ilze jau zina. Jātic vien ir

— Jātic. — Zirnis piecēlās un piegāja pie loga. — Tā jau tu visu laiku ticēji.. Mūlāps! Bet smalki viņa mūs apveda ap stūri. Visus... Nu, Jāni, nevar taču būt, ka tu neko nemanīji?

— Es gribētu uz lielajiem — uz tāljūru kuģiem... —-Jānis to pateica vienā elpas vilcienā, un viņam kļuva vieglāk.

— Pagaidi tu ar saviem kuģiem! Es tev prasu — vai

patiešām tu neko nemanīji?

Jānis jau simtreiz prātā to pārcilājis. Atcerējās — pēc katras tādas nakts, kad viņš līdz neprātam mīlējis savu lizi, kādus mēnešus pēc tam viņa posās uz Rīgu pie diplomētas vecmātes. «Man tie mūžīgie aborti apnikuši līdz nāvei. Spēka vairs nav,» — tā viņa teica, un Jānis, nespēdams viņai palīdzēt, stāvēja kā bērns, kas apmaldījies tumšā mežā . Bet par Tobiasu . Par Tobiasu Jānim nebija ne jausmas. Nekad, nevienu mirkli... Bet to jau nevienam nevar izstāstīt, un Jānis klusēja.

— Bet — varbūt tu nebiji viņai., piemērots? Sievietei tas lielā svarā. — Zirnis savilka plecus uz augšu un atspiedās ar rokām palodzē.

— Priekšsēdētāj, nepataisi mani te par muļķi, — Jānis iesmējās.

— Te jau nav ko pataisīt... Tikai mums, vīriem, liekas, ka mēs esam tie gudrie . Es, protams, kā priekšsēdētājs . es nedrīkstu tā izteikties, bet es tavā vietā...

— Neko tu, Zirni, neizdarītu, tici man ...

Vēlāk viņi runāja par tāljūras kuģiem, ka tie ostā būs tikai pēc mēneša, ka Jānim jau kāda vieta atradīsies, bet līdz tam laikam...

— Līdz tam laikam es tev neko citu nevaru apsolīt. Ja nu vienīgi Ozola vietā par naktssargu ostā, — acis un degunu viltīgi savilcis, teica priekšsēdētājs un gaidīja atbildi.

— Ak tā .. Par naktssargu... Vārdu sakot, lai visi ņirdz. Bet redzi — es esmu ar mieru! Kaut vai par naktssargu.

Kad Jānis jau pavēra durvis, priekšsēdētājs viņam vēl uzsauca. — Tās arestanta drēbes met ellē! Negods visam kolhozam! Un vēl — šorīt tevi te meklēja bikšaina dāni iņa

Jānis apstājās un pāri plecam paskatījās priekšsēdētājā

— Mani?

— Jā. Piebrauca pati savā mašīnā, noņēma saulesbrilles un, gūžas gorīdama, apstājās te pie šī loga. — Zirnis pameta ar galvu uz atvērtā loga pusi.

— Un ko tad šī . tā gūžainā? — Paula tā nevarēja būt, domāja Jānis. Paulai nebija mašīnas.

— Apprasījās pēc tevis, vai tu jau strādājot .. vairāk neko. Teicās vēl piebraukt

— Pie tevis?

Zirnis nezināja, ko atbildēt, un pacēla telefona klausuli.

Dzintra atnāca pēc nedēļas.

Kuģi tikko bija izgājuši nakts zvejā. Ostā valdīja klusums. Saule mērcējās jūrā un nespēja ienirt. Viss pārklājās ar mīkstām ēnām un klusumu. Pat kaiju nebija ne uz ūdens, ne gaisā. Jānis sēdēja uz pāļa, kustināja sakrustotās kājas un domāja, cik gaiss kļūst tukšs, kad putni aizlido Līdzās domām ik pa mirklim uzplaiksnīja pa atmiņu drumslai, bet tās tūliņ pagaisa un uzradās jaunas, bez kādas sakarības un jēgas, un pagaisa atkal... Tāda debess — bez putniem — cilvēku dara skumīgu, domāja Jānis. Tieši tādā brīdī viņam līdzās nostājās Dzintra. Viņa bija pienākusi klusiem soļiem, nemanīta, un, kad Jānis viņu ieraudzīja, viņš tikai skatījās sievietē, neteikdams ne vārda, neko nejautādams. Tā viņi tur melnēja tumšā ūdens malā — divi klusējoši cilvēki . Un tumsa ap viņiem drīz kļuva karsta, aizvien karstāka un karstāka, un Jānim sāka trūkt elpas. Savāda dzeļoša straume plūda no Dzintras, tā it kā sēja viņus kopā aizvien tuvāk un stingrāk, līdz Jānim galvā pēkšņi vairs nebija ne domu, ne saprašanas. Viņš piecēlās, pievilka Dzintras vingro au-

gumu sev klāt un skūpstīja viņu, viņas elpas apdedzinādamies. Skūpstīja viņu kā neprātīgs, it kā viņš daudzus, daudzus gadus būtu gaidījis šo mirkli. Dzintra nepretojās. Viņa neteica ne vārda, tikai viņas mati smaržoja rūg-teni, un tas visu vērta vēl neprātīgāku.

Kad šaurajā naktssarga būdā Dzintra piecēlās no dēļu lāviņas, Jānis viņai teica.

— Redzi, es par tevi varētu domāt visādi... Tu taču nevienu drusciņu nepretojies ...

Dzintras straujā elpa tumsā dedzināja Jāņa seju.

— Toreiz, pie tava brāļa... vai toreiz mēs nepretojāmies?

Toreiz viss vēl bija citādi... Tovakar putni vēl nebija aizlidojuši un debess vēl nebija tukša . Bet putni jau atgriežas. Vienmēr. Arī pēc vistumšākās nakts... Un veltīgi Jānis sevī meklēja pirmītējo vientulību. Tā bija palikusi tur ārā, uz ostmalas pāļa, tumsā.

Kad Jānis atguldīja Dzintru uz eļļas drēbju nogludinātās lāviņas, viņš atkal noreiba viņas matu rūgtenās smaržās.

— Jāni... — Dzintra čukstēja Jānim ausī. — Jāni, es zināju, ka tā būs .

Jāņa dzīve sākās it kā no jauna. Katra diena uzausa citāda, un vakari un naktis nelīdzinājās cita citai. Dzintra ar viņu bija kopā visur un vienmēr, arī tajās dienās, kad viņa vadīja savu trolejbusu. Jānis tagad bieži brauca trolejbusā. Nopirka biļešu paciņu sērkociņu kastītes biezumā un brauca. Un neviens neko nenojauta par viņiem! Diez vai cilvēki tā spiestos pie durvīm, zinādami, ka Dzintra tagad tik bieži skatās spogulī tikai tādēļ, lai uz mirkli notvertu Jāņa skatienu . ka Dzintra tagad redz tikai Jāni un tie luksofori uz ielu stūriem. ka tie domāti citiem . Bet pasažieri to nevarēja zināt, un viņi spiedās pa durvīm iekšā veselām gūzmām tā, ka brīžiem Dzintras skatiens spogulītī pazuda aiz daudzgalvainā braucēju biezuma.

Kādā lietainā vakarā trolejbusā iekāpa Paula. Mitros matus bužinādama, viņa stāvēja starp braucējiem, un viņas nāsis drebēja kā notrenkātam zvērēnam. Pamanījusi Jāņa skatienu, viņa pievēra plakstus. Vēlāk viņa cauri drūzmai sataustīja Jāņa elkoni.

Izkāpa viņi nākošajā pieturā. Pāri ielām šūpojās tā lietainā puskrēsla, kad spuldzes vēl nav iedegtas un lietus ir tikpat krēslains kā novakare. Ilgi viņi gāja klusēdami, tik ilgi, ka Jānim tas beidzot apnika, un viņš ierunājās, neko nemēģinādams ne slēpt, ne izlikties:

— Tu vēl aizvien ej pie viņa . . pie tā Kazimira?

Lietus klusajā čaboņā viņam līdzās uz asfalta skanēja

Paulas kurpju papēži, skanēja kā mazā āmura piesitieni uz laktas. Bet tad skanošais ritms saļodzījās, un Paula apstājās.

— Eju, Jāni... Negribu, bet eju.

— Tev to nevajadzētu darīt...

— Es mēģināju .. — Šķita, ka tagad Paula sāks taisnoties, liegties, melot, bet, pacēlusi galvu un ieskatījusies Jānim acīs, viņa klusi teica:

— Katru reizi man liekas, ka tā ir pēdējā.

— Hā! — Jānis ierēcās.

Jāņa galvā mutuļoja kaut kāds juceklis. Kā tāla pērkona ducināšana viņā tuvojās niknums.

— Eh tu, Paula, Paula... Un to konjaku tu arī dzer tādēļ?

Paula skumji pasmaidīja.

— Bet man likās — tava nelaime ar Ilzi... ka tā tev būs kaut ko iemācījusi... — Viņa sāka iet, un Jānis soļoja tai līdzās.

Pēkšņi Paula apstājās un satvēra Jāni pie krūtīm. Kā mazs bērns viņa skatījās Jānī plaši ieplestām acīm un lūdzās:

— Atnāc man līdz, Jāni. Tu esi stiprs. Viņš no tevis nobīsies.

Jāņa sejā sitās Paulas elpa. Tā smaržoja mazliet pēc konjaka un asarām. — Viņš ir gļēvulis, Jāni. Kad tu viņu sagrābsi pie skausta, viņš... — Paulas spēcīgie pirksti vilka Jāni uz priekšu. — Tu man palīdzēsi, Jāni! Ja tu esi vīrietis, tev man jāpalīdz! Viņš uzreiz visu sapratīs .. Tev nebūs jākaujas, nē, Jāni! Varbūt tikai pāris reižu... un viņš sāks lūgties.

Mirdzinādams ugunis, pa ielu tuvojās trolejbuss. Varbūt tas bija Dzintras trolejbuss .. Un Jānis noņēma Paulas rokas sev no krūtīm.

It kā uzminējusi Jāņa domas, Paula pieliecās viņam pavisam tuvu un čukstēja.

— Tev jāsteidzas . Tev jau Kazimirs neko sliktu nav nodarījis, bet es esmu... es taču esmu no tavējiem, Jāni Iesim!

— Nē, Paula.

Paula izņēma mutautiņu un pārvilka mitrajiem vaigiem.

— Tikai pusotra gada vajadzēja, lai tevi pāraudzinātu. — viņa nicinoši iesmējās. —- Bet tu būtu varējis man palīdzēt — stiprākais no Cērpiem . Tu pietiekami maz esi gājis augstās skolās, tev vajadzēja to saprast. — Un neatvadījusies Paula aizgāja lietainajā vakarā.

Vēlāk Jānis stāvēja pie trolejbusu pieturas, gaidīja Dzintru, bet domāja par Paulu un viņas asarām. Jānis vēlreiz centās sev iestāstīt, ka viņš nedrīkstēja iet kopā ar Paulu, ka piekaut šo pretīgo Kazimiru viņš nevarētu, ka tā tikai tāda muļķīga Paulas iedoma vien ir, bet kāda balss, kāda agrāk nekad nedzirdēta balss viņā pašā nepārstāja čukstēt un atkārtot: «Paulai tu varēji palīdzēt. Tu būtu varējis palīdzēt, tu, stiprākais no Cērpiem . Jo arī Paula tagad ir no tiem pašiem Cērpiem . Nevar taču būt, Jāni, ka tu pa šiem astoņpadsmit mēnešiem pašu galveno būtu pazaudējis? ...»

Pienāca trolejbuss. Dzintra pie stūres smaidīja. Cilvēki izkāpa un iekāpa, bet durvis palika atvērtas. Durvis gaidīja. Tad krakšķēdamas tās aizvērās un vēlreiz atvērās un no vadītāja kabīnes pie Jāņa izkāpa Dzintra.

— Brauksim, Jāni, — viņa teica.

Jānis vēl aizvien skatījās lietainajā ielā, pa kuru pirmīt aizgāja Paula.

Trolejbusā par viņiem kāds ņirgājās, un pārējie, galvas pieliekuši, skatījās viņos un vīpsnāja.

— Vēlāk tu visu izstāstīsi, Jāni. Brauksim.

Un stiprākais no Cērpiem iekāpa trolejbusā, un durvis aiz viņa aizcirtās.

Kādudien viņi Dzintras žigulī izbrauca tālu aiz pilsētas, nometās pīpeņu piebārstītā pļavā un bija laimīgi.

— Vai mums abiem kādreiz vēl būs tik laba vasara, Jāni?

Tobrīd viņš skatījās pamalē pietūkušajos gubu mākoņos un pirmo reizi savā mūžā aptvēra, ka ir arī tāda vasara: ar pīpeņu pļavu un gubu mākoņiem, ar klusumu visapkārt un sievieti, kas gulēja viņam līdzās, garkātainās smilgās noslēpusies, viņa sieviete, Jāņa . . Kura neko nejautāja, neko neliedza, kura bija karsta un klusa kā šī vasaras diena ar tādiem gubu mākoņiem debesu pamalē un pīpenēm visapkārt .

«Ilgi tas nebūs. Ilgi tā nevar tas vilkties,» ar neizprotamu smeldzi, ar tālu skumju nojautu domāja Jānis. «Ds

nevaru aprast ar laimi. Es neprotu būt laimīgs. Jau no bērnu dienām kāds vienmēr man ir teicis un atkārtojis: nepriecājies par agru, — vai: priecājies, priecājies, ka tikai vēlāk nav jāraud ..

Atmaksas nojauta par prieku Nelaime par laimi . Vai tā, vai tikai tā dzīvē viss iekārtots? Un citādi nav iespējams? Nevienam nav citādi?»

Jānis to pateica Dzintrai. Protams, pateikta vārdos, šī doma izskanēja bērnišķīgi un muļķīgi, un Jānis apjucis sabozās.

— Mēs neesam mācīti priekam. — Dzintra paslejās sēdus, un ap viņas spilgto peldkostīmu plivinājās divi raibi tauriņi. — Vismaz es neesmu mācīta. Un tagad mēs esam nobijušies, vai ne, Jāni?

Nobijies Jānis nebija, bet viņam nebija arī ko teikt, un par to kuģi, ar kuru viņš pēc divām nedēļām laidīs uz okeānu un pametīs Dzintru pilsētā vienu, par to tagad gan nebija īstā reize stāstīt.

— Varbūt tu gribi, Jāni, ka mēs apprecētos? — Dzintra atlieca galvu, skatījās debesīs, un viņas kakla bedrītē pulsēja dzīvība.

Jānis iesmējās. Un sakaunējās.

— Tu esi labs, Jāni. Tu nemaz nezini, cik tu esi labs. Ja tu esi izlēmis citādi, es palikšu pie tevis tik ilgi, cik vien tu to gribēsi . — Acis no saules piemiegusi, Dzintra vēl aizvien skatījās debesu zilgmē.

Savādas domas mētājās Jāņa galvā. Zobus niknumā sakodis, viņš gaiņāja tās prom, bet tās atgriezās, un no tām nevarēja tikt vaļā.

«Kādēļ tu mani, tieši mani esi izlēmusi? Kādēļ? Kas tu esi? Vai tad labāka visā baltajā pasaulē vairs nav? Varbūt tu esi jau nogurusi no visa tā labuma un tagad vēlies mieru pie manis? «Mēs neesam mācīti priekam,» — tā tu teici.»» Bet tas, ko šais nedaudzajās dienās Jānis ir piedzīvojis Pēdējam nelgām jābūt, lai to nosauktu citādi .

— Nedomā, Jāni. Tagad par to nedomā. Es tev to pateicu tādēļ — Dzintra skatījās Jāņa acīs, skatījās vienkārši un atklāti, un šai brīdī viņa nebija vairs tā sieviete, ar kuru Jānis jau daudzas naktis bijis kopā, reibis no viņas tuvuma un glāstiem. Tagad Jānī skatījās draugs. — ... man tas bija tev jāpasaka.

Dzintra atlaidās zālē, sataustīja Jāņa pirkstus, un viņi abi klusēja, un starp viņiem tikko jaušami šūpojās garkā-tainās smilgas un pīpenes.

Atpakaļ uz pilsētu viņi brauca lēni, katrs savās domās gremdēdamies.

— Tev būs jāiemācās vadīt mašīnu, — vienubrīd Dzintra teica un paskatījās Jānī. — Kad esmu kopā ar-tevi, es negribu sēdēt pie stūres.

— Jā, — teica Jānis. •— Es iemācīšos. Pārbraukšu no tāljūras un iemācīšos.

Dzintra pagrieza galvu, un viņa nebija ne izbrīnījusies, ne pārsteigta, kad viņa teica.

— Tad jau tu ilgi būsi tur, tai tāljūrā ...

— Jā.

— Un mūsu būda tad jau vairs nebūs mūsu... Un drīz mēs aizmirsīsim, cik mums tur bija labi.

— Velns ar viņu, ar to būdu, — Jānis smējās. — Braucot prom, es viņu nodedzināšu. Citiem jau es to neatstāšu.

Dzintra apturēja mašīnu un apskāva Jāni.

Piebrauca traktors, apstājās viņiem līdzās, un traktorists, izliecies no kabīnes, skatījās viņos un domāja par viņiem velns zina ko.

Ostā Jāni gaidīja Krists. Sēdēja viņš uz būdas pakāpieniem, galvu noliecis, un skatījās brūno sandaļu purngalos. Uz steķiem klaigāja zvejnieki, stiepa traļus .. Bezvēja krēslā daudzbalsīgi pukšķināja motori, bet Krists no visa tā neko ne redzēja, ne dzirdēja. Pat Jāņa soļus viņš nedzirdēja, kad Jānis viņam apstājās līdzās.

— E-ū! — kāds sauca no tralera. — Jāni, vai tu nepalīdzētu mums pie ledus? Mani veči kaut kur aizķērušies...

Tikai tagad Krists pamanīja Jāni. Pagriezis galvu, viņš tāds kā iztrūcies skatījās brālī.

— Labvakar, Krist! — teica Jānis.

Krists klusēdams pamāja un, savās domās aizķēries, vēl aizvien nesaprašanā skatījās brālī.

— E-ū! Jāni! — saucējs no kuģa nerimās.

— Tevi sauc, — ieklausījies teica Krists. — Ej vien, es pagaidīšu.

Un Jānis aizgāja uz zāģu skaidām apbērtā ledus kalna pusi. Viņš palīdzēja iekraut kuģos kastes ar ledu, nocēla no pāļiem aizejošo kuģu galus, sasaucās ar vīriem — darīja to pašu, ko ik vakaru, — pateica kādu apaļu vāFdu, pazirgojās, bet visu laiku viņam no prāta neizgāja brāļa sakumpušais stāvs tur, uz būdas pakāpieniem. Un tad, kad osta beidzot bija tukša, kad virs mierīgā ūdens šūpojās vairs tikai zilgana nesadegušas naftas smirdoņa, kad nio*

toru troksnis izgaisa aiz mola, Jānis gāja atpaka| pie sa vas būdas un Krista. Gāja lēni, akmeņus un sakaltušas reņģu galvas spārdīdams.

Krists vēl aizvien sēdēja uz pakāpieniem. Kad Jānis apsēdās viņam līdzās, Krists ilgi un dziļi vilka elpu sevī un. likās, beidzot norija to.

Jānis klusēja. Viņa augums vēl glabāja saules siltumu un Dzintras glāstus, un plecos gulēja garās dienas rāmais gurdums.

Negaidot Krists piecēlās, aizgāja līdz steķa malai, nospļāvās un ilgi skatījās naftas pārklātajā ūdenī.

— Es šodien biju aizgājis līdz Ilzei, — vēl aizvien ūdenī skatīdamies, viņš teica.

Netīrajā ūdenī šūpojās pirmo blāvo zvaigžņu atspulgi.

Ilze . Ak Ilze? Kaut kas tāls un smags iznira pie Jāņa atmiņu apvāršņa. Tāds kā sniegputeņa piesūcies mākonis pavasarī...

— Jā... — Krists nāca atpakaļ pie mazās naktssarga būdas, atsēdās uz dienā sasilušā pakāpiena un nolieca galvu.

— Jā, kaut kāda abstrakcija... It kā gaišā dienas laikā kāds pavēderē būtu iespēris...

— Tev? ...

— Svešs, nekad neredzēts cilvēks .. — Krists neklau sījās Jānī. — Iet tāds — cilvēks kā cilvēks — un pēkšņi gāž pa pavēderi. Tev sagriežas tumšs gar acīm, tu lokies sāpēs, bet viņš, tas svešais, iet tālāk, it kā nebūtu ne spēris, nekā . — Krists ar pūlēm norija mutē sakrājušās siekalas un, atgāzis galvu, skatījās zvaigžņotajās debesīs — Rie-bī-gi...

Nagiem skrapstot, pa piestātnes dēļiem aizskrēja žurka. Nezinātājs to noturētu par kaķi, tik liela tā bija, bet Jānis te vadīja jau kuro nakti, un viņš zināja, ka tā bija žurka

— Riebīgi, — atkārtoja Krists. Viņš nebija pamanījis ne žurku, neko. Viņš kāvās ar savām domām, un Jānis nogaidīdams klusēja.

— Pie Ilzes tagad dzīvo kaut kāds iznirelis, — beidzot atkal ierunājās Krists. — Dzīvo tavā mājā, Jāni! Dzīvo ar tavu Ilzi, staigā pa tavu dārzu . jāņogas lasa no krūmiem. Tāds — ar zemu pierīti un šļahtiča ūsām līdz rīklei.

— Tobiass .. — Jānis vienaldzīgi ar mēles galu pabīdīja cigareti lūpu kaktiņā.

— Tobiass . . Un tev vienalga? Bērns viņiem ir, tavai Ilzei! Slavēja ar pliku pakaļu tavos jāņogu krūmos,.

— Oskars ... Es zinu ..,

Krists noelsās.

— Un tu visam tā piekriti? Atstāji viņiem māju, dārzu, visu? Viņš taču ir kretīns! Vai Ilze to neredz?

Uz mirkli Jānis iedomājās Kazimiru, atcerējās asaru vadziņas uz Paulas vaigiem tajā pelēcīgi lietainajā puskrēslā tovakar, un savādi — Ilze ar savu Tobiasu paslēpās it kā aiz bieza aizkara, tikai Paula stāvēja, skatījās Jānī un raudāja Un Jānis lēkšus aizlēca no šīm atmiņām, paslēpās domās pie Dzintras, kur viss bija gaišs un dzidrs, un labs.

Bet Krists šonakt it kā lasīja Jāņa domas, vai gan citādi viņš pēkšņi būtu teicis.

— Un tagad tu ar to trolejbusnieci .. Ar viņu tu tagad? Jāni, Jāni. . Mūsu lielais, stiprais brālis... Jūrnieks .. Kas no tā visa ir palicis? Naktssargs ostā ..

— Pēc nedēļas es eju tāljūrā. — Jānis negribēja tālāk klausīties, Jānis vēlējās, lai brālis drīzāk aizvācas no šejienes, tādēļ viņš teica:

— Dzintru liec mierā, jefiņ. To es tev saku kā brālim.

Kristaps piecēlās.

— Redzi .. brāl . Viņa, tā tava Dzintra, braukā savā mašīnā . No augstskolas izmesta .. Vai mūsu ģimenē jau tā nav pārāk daudz nepatikšanu?

Arī Jānis piecēlās, viņu pēc garās dienas māca nogurums, varbūt tādēļ viņa balsī nebija vairs ne dusmu, ne pārmetumu.

— Ej mājās, Krist. Kāto, vecais, kāto .. — Uzsitis brālim pa plecu, Jānis iegāja savā mājoklī un aizvēra durvis.

Vēlāk, kad Jānis iznāca tumsā nolaist ūdeni, Krists vēl aizvien stāvēja netālu no būdas un, galvu nokāris, šūpojās ceļgalos kā noreibis.

— Krist! Vecais, kas ir ar tevi?

Krists neko nedzirdēja. Krists līgojās ar visu augumu — vientuļš kā notrūkusi makšķeres aukla straumē.

Kad viņi sēdēja naktssarga būdā uz nobružātās lāviņas, Krists brālim izstāstīja par Paulu. Izstāstīja to, ko Jānis jau zināja.

— Piecus mēnešus tas vilcies. Piecus mēnešus ..

Jānis klausījās brālī. Pieci mēneši... Bet ja ir viena

nakts bez putniem? ...

— Es nevarēju tur palikt. Kad es gāju ārā pa durvīm, Paula neraudāja. Viņa teica, ka man nekur neesot jāiet... Bet es nevarēju tur palikt. Es braucu pie tevis, Jāni, uz

tavām mājām, bet tu jau vairs tur nebiji . Tikai Ilze ar to kretīnu un puišelis ar pliko pakaļu. Viņi tavā dārzā ēda tavas jāņogas.

Pa mazo lodziņu būdā jau lūrēja rītausma, kad Krists atspieda galvu pret spilvenu un, miegā laizdamies, pūta smagi un aizgūtnēm kā bērns pēc ilgas raudāšanas.

No rīta Krists aizgāja. Izņēma no kabatas elektrisko bārdas skujamo, noskuvās, paberzēja vaigus ar tējas ūdeni un aizgāja.

Ja kāds aiziet, kādam jāatnāk.

Atnāca Tobiass. Rokā viņam bija dzeltens cūkādas portfelis. Kādreiz šai portfelī Jānis no ostas nesa zivis, tādēļ tas nekāds skaistais vairs nebija. Tagad portfelī zivis nesa Tobiass, bet tas bija Jāņa portfelis, un tomēr te neko vairs nevarēja līdzēt — Ilze aizgāja pie Tobiasa, un portfelis tagad bija Tobiasa rokā, šis stiprais, ar zivju smaku piesūcinātais cūkādas portfelis, kas toreiz bija jauns un krakšķošs, kad to Jānim pilnsapulcē priešsēdētājs Zirnis pasniedza par gada plāna sekmīgu pārsniegšanu ...

Tobiass nolika portfeli starp kājām.

— Zirnis mūs sauc uz kantori, — viņš teica un, lai nebūtu jāskatās Jānī, lupināja no plaukstām nakts zvejā pielipušās zvīņas.

— Mūs?

— Jā, tevi un mani .

Pirmajā mirklī Jānis gribēja pasūtīt pie velna gan priekšsēdētāju, gan Tobiasu, bet tad viņš pārdomāja. Aizslēdzis budu, Jānis devās uz kantori. Kaut kur aizmugurē soļoja Tobiass, bet Jānis bija viņu jau aizmirsis. Tikai vēlāk, kad Jānis jau stāvēja Zirņa kabinetā, kad atvērās durvis un ienāca Tobiass, portfeli ar zivīm atstājis gaitenī, tikai tad Jānis aptvēra, ka saruna būs par viņiem abiem.

Kabineta linolejs spīdēja un smaržoja pēc grīdu vaska. Zirnis, muguru pagriezis, stāvēja pie zvejas kvadrātu kartes, it kā viņš šos zilganos kvadrātiņus redzētu pirmoreiz mūžā, it kā viņš nezinātu, ka Jānis un Tobiass ir atnākuši

Grūti pateikt, cik ilgi priekšsēdētājs būtu tā stāvējis, ja neiezvanītos telefons.

— Jā, — viņš nikni sauca. — Jā. Es teicu — jāl — Un nolika klausuli. — Tobias, pasaki sekretārei, lai mūs netraucēl

Kad Tobiass atgriezās, Zirnis apsēdās savā priekšsēdētāja krēslā un, Jānī skatīdamies, teica.

— Jūs abi esat iesnieguši papīru, ka ar nākamo reisu gribat braukt tāljūras zvejā

— Jā, — Jānis dzirdēja Tobiasa mierīgo balsi.

Zirnis skatījās Jānī. Nevis jautājumu vai atbildi gaidīdams. Nē, gluži vienkārši viņš skatījās Jānī, un tas, kas pašreiz rosījās priekšsēdētāja smadzenēs, — tas bija kā aiz atslēgas. Bet mūžīga jau nevar būt tāda klusēšana, un, vēl aizvien Jānī skatīdamies, Zirnis teica:

— Traļmeistara palīgs uz tāljūras kuģa mums vajadzīgs viens... bet jūs esat divi .

Zirņa skatiens it kā teica: «Tagad ir tava reize runāt, Jāni, tagad tev kaut kas jāsaka ..» Bet Jānis domāja par nosmulēto cūkādas portfeli, ar kuru zivis tagad nesa Tobiass, un runāšana viņam šobrīd nebija prātā. Jānis iesā-nis vēroja Tobiasu, redzēja viņa plānās, sārtās lūpas, melnās, nokarenās šļahtiča ūsas, bieziem, sprogainiem matiem apaugušo pakausi, kur kaula plīsums tagad laikam nu jau bija sadzijis... Skatījās vienaldzīgi un pats nevarēja saprast, no kurienes viņā toreiz tas trakums uzradās, kad viņš sita Tobiasam tā, ka tas lidoja pāri galdam, atsitās pret radiatoru un sačupa uz grīdas mazs mazītiņš, ar izvalbītām acīm un ļengans kā galerts uz šķīvja .. Vēlāk, kad saskrēja cilvēki, kad atbrauca ātrā palīdzība, Ilze skatījās Jānī niknām acīm un visiem stāstīja, kā Jānis sitis, bet tad jau Jānī vairs dusmu nebija, tikai nesapratne, jo Ilzei jau nu gan šai brīdī būtu vajadzējis Jāņa pusē stāvēt...

Priekšsēdētājs no karafes ielēja glāzē ūdeni.

— Kā ir, mēmie? — Zirnis dzēra maziem malkiem, un glāze viņa pirkstos norasoja. — Varbūt esat kaut ko izdomājuši?

Tobiass uz krēsla sarosījās.

— Dīvaini gan. — viņš smīnēja un lupināja zvīņas no pirkstiem. — No kura laika pie mums tāda demokrātija? Iznāk, ka priekšsēdētājs pats nespēj izšķirties...

— Es esmu izšķīries. Es tikai gribēju paklausīties, kas jūs dzen prom no mājām.

— Neviens mani nedzen. — Tobiass pārlika kāju pāri celim. — Līcī vasaru nekāda zveja nav, katrs zina. Tādēļ pa tukšo laiku... līdz rudenim... Man ir ģimene — dēls, sieva...

— Sieva .. — Zirnis piecēlās un panācās apkārt galdam. — Vēl jau pēc papīriem Ilze ir Jāņa sieva. — Zirnim uz spranda izspiedās sarkani plankumi.

Tobiass pastiepa lūpas uz priekšu, kā svilpot sadomājis.

— Par sievām nav tava darīšana, priekšniek. Tie laiki ir pagājuši. Mani tu ataicināji runāt par tāljūras zveju. Par to tad arī runāsim.

— Ak tā. — Zirnis staigāja pa mirdzošo grīdu, un aiz viņa palika pelēki pēdu nospiedumi. — Ar līci tev par maz, tev vajadzīga Atlantija, inaitasgabals tāds .

— Mierīgāk, priekšniek, mierīgāk. — Tobiass smaidīja.

— Triekt pie velna vajadzētu tādus kā tevi! Ieperinās kārtīga cilvēka mājā pie visa gatava un tad vēl — dod viņam Atlantiju, darbu, kur var nopelnīt... Es tevi ..

— Tu kļūsti vecs, priekšsēdētāj. Tu brīžiem aizmirsti, ka galvenā teikšana te ir valdei, citādi patiesi iznāktu, ka tu Cērpu Jāni aizlaistu tāljūrā, kaut arī viņš ir sodīts, cietumā sēdējis . — Tobiass piecēlās un gāja uz durvīm.

— Mēs tevi, Zirni, ievēlējām priekšniekos, lai tu aizstāvētu zvejnieku tiesības, bet tu runā par sievām.. Jā, un par to icperināšanos cita mājā Redzi, Ilzei pēc likuma puse no tās mājas pienākas. Tā ka tu veltīgi tagad te ārdies.

Zirnis nobāla.

Jānī sāka strādāt pāļu dzinējs. Ausīs šalca asinis, un Jānis piecēlās.

Tobiass nepaguva pabeigt. Durvis pavērās, un spraugā parādījās divpudenes Krakšķa apaļā galva. Viņš jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet tad ieraudzīja nobālušo Zirni kabineta vidū, kurš bija salīcis uz priekšu, it kā tūlīt, tūlīt kaut kas smags būtu jāceļ, Tobiasu.. un sakāmais Krakšķim iesprūda rīklē.

— Krakšķi! — Zirnis ar skatienu rādīja uz Tobiasu.

— Ņem viņu aiz apkakles un svied ārā. Dzirdi, svied to smerdeli ārā! Mēs ar Jāni nedrīkstam .. bet tev es pavēlu: svied viņu ārā!

— Paldies, — Tobiass klusi teica. — Es pats aiziešu. — Un, pavēris durvis plašāk, viņš aizgāja, gumijas zābakiem plakšķot uz spodrā linoleja.

Vasara sliecās uz briedumu. Saule diendienā stāvēja debesīs vientuļa un karsta. Daudzie vasarnieki tupēja jūras remdenajos vilnīšos, un liedagā krājās apelsīnu mizas, jūras mēsli un noslīkušu mārīšu čaganie miljoni.

Daba un cilvēki gaidīja lietu.

Bet Dzintra par sauli priecājās. Viņai bija pienākušas atvaļinājuma dienas, un tādēļ Jānis ar viņu brīvajās dienās brauca tālu ārā no Rīgas, kur pludmales kārklos bija tik daudz vientuļu vietu, ka Dzintra sauļoties varēja kaila. Sākumā Jāni tas mulsināja, bet Dzintra tikai smējās un ar katru dienu kļuva brūnāka. Jānis dažbrīd slepus vēroja Dzintras sīkām sviedru pērlītēm noklāto augumu, redzēja viņu visu, un savāda bagātība ielija viņā.

— Tu zini, — kādu dienu viņš teica un skatījās Dzintras pievērtajos plakstos. — Man jau ir pāri trīsdesmitiem, bet tā gaišā dienas laikā — es biju aizmirsis, ka arī tā var būt..

— Es zinu. — Plakstus vēl aizvien sakļāvusi, viņa klusi smaidīja. — Viņa tevi nemīlēja, Jāni. Ja mīl, tad par to nedomā. Viņa droši vien nodzēsa uguni, kad jūs gājāt gultā... — Dzintra to nejautaja. Viņa runāja tā, it ka viņa visu zinātu par Jāni un Ilzi.

«Ja mīl,» domāja Jānis. «Tad jau iznāk, ka tagad Ilzei ar Tobiasu viss ir pavisam citādi . Tā ka mums ar Dzintru? Tfu, velns...» Jānis aizgriezās no šīm domām un teica.

— Vakar bija atnācis Tobiass. Ilze iesniegusi laulības šķiršanu. Tā arī bija uzrakstījusi: «Manas un Tobiasa attiecības prasa, lai viss tiktu nokārtots likumīgi. Bērnam ir vajadzīgs tēva uzvārds un jumts virs galvas... Domāju — tu tiesā pratīsi savaldīties, lai kaimiņiem nebūtu mēles ko trīt. Tobiass gan netic, ka tevi laidīs uz Atlantiju, bet, ja nu tu tomēr aizbrauktu, tiesa mūs izšķirs arī bez tevis.»

Jānis skatījās pāri sasilušajam ūdens klajam, kur pie paša apvāršņa baloja tāla kuģa apveidi.

— Skaidri redzams — diktējis Tobiass...

Dzintra klusēja. Viņas brūnās krūtis cilājās rāmi un ritmiski.

— Paklau, Dzintra, — kad visa tā jezga bus cauri, kā tad paliks ar mums?

Dzintra pagrieza galvu un, atvērusi acis, smaidīdama ilgi skatījās Jānī. Skatījās ilgi, ilgi.

— Un tagad tu gribi izlikties, ka neko neesi vēl sapratis? — Dzintra pacēlās sēdus un uzlika vēsās plaukstas sev uz sakarsušajām krūtīm. — Tev derētu vairāk patstāvības, — viņa domīgi teica. — Jo — tagad jau viss būs jāizlemj tev, tagad, kad tu neesi vairs Ilzes Jānis. (l

Baltais kuģis pie apvāršņa nekur tālu nebija aizgājis. Samiegtām acīm Jānis skatījās tālumā, bet domas bija tepat, pie Dzintras, un Jānis saprata, ka visa viņa turpmākā dzīve būs pavisam citāda, ka viņam vienmēr līdzās tagad būs Dzintra, kura sajuta un izprata katru viņa domas sakustēšanos, katru nepateiktu un pateiktu vārdu, sev no Jāņa par to prasīdama visu, ko no mīlama cilvēka var prasīt. Jānis šobrīd nedomāja par to, vai tas ir daudz vai maz. Tik tālu viņš savās domās netika. Sirds pildījās ar spēku, un Jāni pārņēma nekad agrāk nejusts lepnums, ka viņš ir vīrietis, ka viņam ir sieviete, stipra un gudra sieviete, kura viņam uzticas, kura dzīvo no viņa spēka un glāstiem, ka prieks un laime, un viss, viss viņiem dots tagad abiem vienādās daļās, katram savs, bet vienmēr kopējs, kamēr vien viņi staigās un dzīvos uz šīs zemes, zem šīm debesīm, saulē un naktī..,

Kad Jānis noliecās pār Dzintru, viņa pavēra saulē sasprēgājušās lūpas un, it kā visu laiku būtu domās bijusi kopā ar Jāni, teica. — Tādēļ jau tu esi mans, lai es par to tevi mīlētu ...

Jānim vairs nepietika ar dienas svelmē sasilušo naktssarga būdu, ar kuģu izvadīšanu jūrā un sagaidīšanu krastā. Jāņa rokas prasījās darba, jūras spirgtā dzestruma, un viņš gāja pie Zirņa.

—- Laid mani jūrā. — Viņš stāvēja kabineta vidū un ar plaukstu berzēja matu ezīti. — Es nevaru vairs gaidīt. Es gribu strādāt!

— Ak šitā... Bet tāljūra un viss, ko mēs runājām? Tātad lai brauc Tobiass! Ne vella! Pēc četrām dienām kuģis būs mājās, bet tu — pako jūras maisu! — Zirnis bija nevaļīgs. — Pagaidi! — kad Jānis jau gāja uz durvīm, Zirnis viņu apsauca pusceļā. — Bet varbūt viņa, tā gūžainā, ar savu mašīnu tev prātu izmežģījusi? Ko viņa tur naktīs valstās pie tevis pa būdu?

Smaids Jāņa sejā nodzisa.

— Labi, labi, es jau neko... — Zirnis centās teikto pārvērst jokā. — Tev kā naktssargam pret šitādām parādībām vajadzētu cīnīties, bet tu... Drīz par jums abiem televizoros rādīs, cik tālu jūs esat aizmīlējušies ... Punkts. Pietiek. Četras naktis tavā rīcībā, naktssarg. Tavos gados tās paies kā viena, bet darbs nekur neaizbēgs. Sveiki, Jāni Cērp, pako jūras maisu!

Vakarā pie Jāņa būdas atnāca Paula ar Kristu. Abiem viņiem elkoņos uzkārtas baloja aizsargķiveres.

— Motociklu mēs atstājām pie vārtiem, — sveiciena vietā teica Krists. Paula neteica neko. Apsēdusies uz būdas pakāpieniem, viņa izņēma cigaretes, un abi ar Jāni aizsmēķēja, un pelēkās dūmu plēnes nekustēdamās stāvēja viņiem virs galvām. Vakars bija rāms. Silts un bez trokšņiem. Ostā kaija uz galvas iekrita klusajā ūdenī un iznirusi ilgi kārtoja spārnus virs muguras. No Paulas vēdīja smaržas, un Jānis pēkšņi atcerējās savu pārnākšanu — ceriņu klēpi, Dzintru kāpnēs ar apmulsušu skatienu un Paulu dīvāna stūri, un Kazimira balsi klausulē... un to, kā Dzintra vannas istabā grieza lietū izmirkušo krūšturi... To visu atmiņā atsauca smarža, kas tikko jaušami plūda no Paulas, kura klusēja, kura atkal bija pie sava Krista, pie tā paša Krista, kurš te pirms dažām dienām elsoja uz lāviņas .. Un neviens neko neteica un nejautāja, jo dzīve turpināja virzīties tālāk arī klusumā, un bija labi to apzināties.

Pa steķiem ostas tālajā stūrī gāja vīru bariņš. Viņi ilgi bija sēdējuši krodziņā, bet viņiem visa tā ir bijis par maz, tādēļ viņi iet uz kuģi un viņu kabatās guldz dzērieni. Sī nakts viņiem paies gudrās pārrunās un dziesmās, kuras var izdziedāt tikai uz kuģa, kad sievas guļ mājās pie bērniem, kad pagadījusies brīva nakts, tāda kā šī, kad no jūras tuvojas pērkons

— Kāda savāda nakts, — ierunājās Paula, vērdamās tālumā, kur virs jūras staipījās zibeņi. — Ja negaiss atnāks līdz šejienei, tas daudz ko noskalos . Mēs šonakt negulēsim Krist, vai ne? Tik ilgi nav bijis īsta lietus..

Paula piecēlās. Nomutējusi Jāni uz vaiga, viņa tumsā pasmaidīja un ar saviem slaidajiem pirkstiem saspieda Jāņa plecu. Krists bija sācis jau iet, kad Paulas karstā elpa klusi Jānim teica: — Es atkal esmu jūsējā, Jāni Cērp, un par mani tagad tu vari būt drošs ...

Pie vārtiem atvadoties, beidzot ierunājās arī Krists.

— Vakar mēs bijām pie Dzintras. Mēs mazliet paballējāmies pie viņas . Un tad viņa pateica par tām tavām tālajām jūrām... Tādēļ mēs atbraucām .. Atvadīties, kā saka... — Bet ne jau to Krists gribēja teikt, un Jānis viņam palīdzēja.

— Mēs apprecēsimies. Tā es esmu izdomājis. Un viņa pat iepīkstēties nepagūs.

— Tādi jau mēs, Cērpi, velna pilni esam, — teica Krists, un viņš bija pārliecināts par to, ko viņš teica.

— Jā, — piekrita Jānis. — Vai ne, Paula?

— Protams, zēni! Ak dievs, tā patiešām tas ir!

Un Paula ar Kristu uzlika ķiveres. Negaiss bija tepat jau līdzās — no jūras nāca dzestrums, lietus zibeņi. Un nakts visapkārt bija tumša un negaisam gatava.

Atgriezies ostā, Jānis apsēdās ierastajā vietā uz pā|a. Visapkārt stāvēja melns klusums. Un tad tumšajam ūdenim un retajiem kuģiem ostā pārslīdēja tāda kā nopūta, kā elsa. Vēl tā nepaspēja izgaist un norimt, kad, visu savā baltajā gaismā izķēmodams, švirkstēdams noplanda zibens un atdūrās ostas sastingušajā ūdenī. Uzsitās balts garaiņu mutulis, it kā karsta zvaigzne būtu tur iekritusi, un grāviens kā negants vilnis notrieca Jāni no pāja. Ostā nodzisa ugunis stabos, bet tumsas nebija — zibeņi lēkāja un ļodzījās dārdēdami cits aiz cita.

Un pēkšņi ostas tālajā stūrī no kuģa, kur pirmīt aizgāja skaļu vīru bariņš, atskanēja dziesma. Tā atskanēja reizē ar pirmajām lietus šaltīm. Zibeņu gaismā uz klāja stāvēja vīri un dziedāja. Tā bija sena dziesma. Dažugad šķita, ka tā jau aizmirsusies, ka to neviens vairs neatceras, bet tad tā pēkšņi, tāpat kā pērkons, uzradās, un vīri to atcerējās un dziedāja ar pilnu krūti:

Rau, zvejnieks mazā laiviņā Drošs dzijā jūrā dodas!

Tas nāves briesmu nebēdā

Lietus un pērkons cirtās vīru rīklēs, bet viņi tās šonakt bija labi skalojuši! Kādu vārdu, kādu dziesmas rindu negaiss sapluinīja un aiznesa, bet dziesma tādēļ neapklusa:

Vai pasaul’s vētras bīdamies,

Gan rokas klēpī liksim?

Nē, briesmu vijņos cīnoties,

Pie galamērķa tiksiml Lai vi|ņos vētra kauci Tik tālāk zvejnieks brauc..,

Lietus gāzās biezs kā siena, bet pērkons aizsmacis ālējās jau tālu aiz ostas, kļūdams aizvien rāmāks un rāmāks. Un vīri uz kuģa klāja apklusa, salīda gaišajā kubrikā, un pār tumšo ostu vairs šalca un plīkšķēja tikai ražens pērkona lietus, silts un biezs.

Jānis atkal apsēdās uz pāļa, ļāva lietum sevi mērcēt, klusi zem deguna dungoja dziesmu, kas neizgāja vairs no prāta, un tā — izmircis, ar rāmām domām sevi — sagaidīja pelēko rītausmu un kuģus, kas lēni nāca mājās pēc negaisa nakts.

Svētdienas vakarā pie Jāņa būdas atnāca Ilze. Dzintra tikko bija atvedusi Jānim vakariņas, tagad viņa sēdēja uz sliekšņa un klusēdama skatījās, kā Jānis ēda.

Ilze pienāca, vezdama pie rokas mazo Oskaru, ieraudzīja Dzintru un apstājās. Jāņa roka ar karoti sastinga pusceļā. Sievietes skatījās viena otrā, un tikai viņas vien šai garajā mirklī zināja, par ko viņas tagad domā. Nekādi paskaidrojumi vai iepazīstināšana šeit nebija nepieciešami, tādēļ Jānis uzreiz nesaprata, ko šādā brīdī teikt, kā viņam tagad jārīkojas ..

Dzintra piecēlās. Viņa te bija saimniece, tādēļ viņa savāca vakariņu traukus un, pārmetusi plecam dvieli, aizgāja pie ūdens krāna. Tā viņa bija darījusi daudzus vakarus, tādēļ viņas kustībās nebija ne steigas, ne gausuma.

Ilze skatījās Jānī. Skatījās dusmīgi, it kā viņai te būtu kāda teikšana, it kā Jānis tagad nedrīkstētu darīt to, ko viņš uzskata par vajadzīgu un nepieciešamu ..

Oskaram tāda klusa stāvēšana jau bija apnikusi. Viņš izrāva sīkos pirksteļus no Ilzes plaukstas un īsiem, gāzelīgiem soļiem devās pakaļ Dzintrai. Ilze pat nepamanīja Oskara aiziešanu — tik neatlaidīgi viņa skatījās Jānī, un tas, ko viņa tagad teiks, Jānis to saprata, tas būs kaut kas tāds, ko tikai Ilze vien zināja.

— Kur ir Tobiass?

— Tobiass?

Ilze saspringti gaidīja atbildi, un tādēj viņas skatiens ne uz mirkli neatrāvās no Jāņa sejas.

— Tobiass jau trešo nakti nav bijis mājās... Arī uz kuģa viņa nav — Ilzes balss bija sausa un skarba. Gaidīdama atbildi, viņa skatījās Jānī.

— Kas man par tavu Tobiasu .. — Jānim kā slogs nošļuka no pleciem, un viņš pasmaidīja. — Būs sācis dzert... — tavs Tobiass ..

Ilze satrūkās, ieraudzījusi dēlēnu čāpojam pašā ūdens malā. Saķērusi puiku uz rokas, viņa atgriezās pie Jāņa.

— Es tev vēlreiz prasu — kur ir Tobiass?

Jānis smaidīja. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt šo muļķīgo sarunu, tādēļ viņš teica:

— Viņš taču ir draņķis, tas tavs Tobiass. Paldies dievam, ka man ar viņu uz vienas takas vairs nebūs jāsatiekas . 1.

— Jānilv— Ilze pēkšņi iekliedzās un, aptvērusi Oskaru abām rokām, piespieda to pie krūtīm.

— Jāni! — viņa kliedza, un viņas acīs pazibēja šausmas.

— Kas noticis? — Bija pienākusi Dzintra ar vakariņu traukiem.’Tagad viņa stāvēja starp Jāni un Ilzi un neizpratnē vērās te vienā, te otrā.

— Es A .^Jāni. . es nojaušu . būs nelaime... — Ilze elsoja. Asaras viņai tecēja pāri vaigiem. — Es visu pilsētu esmu izskrējusi, visas maliņas Tonakt, tai lielajā negaisā, viņi uz kuģa svinējuši kapteinim jubileju. Mazliet dzēruši un 'dziedājuši vīri man šodien stāstīja... un tad .. kad pārgājis negaiss Tobiass gājis pie tevis, Jāni! Pie^tevis! Vīriem viņš teicis: «Jāaiziet vienreiz visu izrunāt ar Cērpu .» Ar tevi visu izrunāt, Jāni! — Ilze pagriezās pret Dzintru. — No tā brīža Tobiasu neviens vairs nav redzējis .

DzintraUlgi skatījās Jānī, un drīz viņas acīs ielija tāds maigums, tāds siltums un uzticēšanās, ka Jānis pasmaidīja.

— Tev kaut kas jāsaka, Jāni. — Dzintra nolieca galvu un uzlika roku uz Jāņa pleca.

— Jā. — Jānis tagad bija jau atguvies. Jā, Ilz, var būt, ka ar tavu Tobiasu patiesi kaut kas atgadījies ..

Ilze skatījās Dzintras noliektajā galvā, redzēja viņas mīlestību, un viņas bailes un nemiers kļuva divkārt briesmīgāki.

Kad Ilze aizgāja, Dzintra ar Jāni ilgi skatījās pāri ostas rāmajam ūdenim.

— Viņa nebūs laimīga .. ar to Tobiasu, — domīgi teica Dzintra.

Un viņi atkal ilgi klusēja.

— Tu vēl aizvien par viņu domā? — Dzintra klusi jautāja.

— Par Tobiasu? — Jānis neizpratnē pavērās Dzintrā.

Dzintra iesmējās. Viņas smiekli guldzēja ap Jāni kā

miljons klusu strautu. Smiedamās viņa pieliecās Jāņa sejai un cauri smiekliem čukstēja:

— Ak tu .. lielais Cērp Par Tobiasu .. — Un laimīgas sievietes smiekli vēl ilgi guldzēja ap Jāni.

Norūsējis un piekusis tāljūras kuģis ostā ienāca rīta pusē. Nedaudzie sagaidītāji skraidīja pa steķiem, vicināja puķu pušķus un smaidīja. Jānis ar Dzintru sēdēja uz būdas sliekšņa, un Dzintra sadrebēdama teica:

— Bs domāju, tas būs balts ar daudziem krāsainiem karogiem ., Un uz tāda tagad tu dzīvosi? Daudzus mēnešus un bez manis?

Jānis smaidīja.

Tāljūras kuģis bija liels. Kā rūsgans valis viņš neveikli grozījās ostas šaurajos ūdeņos, ar dzenskrūvi uzvandīdams dūņas un gružus. Pēkšņi jautrā sagaidītāju čala uz viņgala steķa apklusa. Cilvēki saspiedās bariņā. Tikai kāda skarba balss kaut ko sauca un brīdināja.

Kad Dzintra ar Jāni atskrēja pie kuģa, Tobiass jau bija izcelts uz steķiem. Dūņām aplipis, zilganpelēku seju, vaļējām acīm.

Baigs klusums stāvēja visapkārt.

Vēlāk pēc Tobiasa atbrauca mašīna. Izmirkušo stāvu ietina brezentā un aizveda.

Atnākusi būdā, Dzintra sakņupa uz lāviņas un raudāja.

Grūti pateikt, cik ilgs laiks bija pagājis, kad pie viņiem atnāca priekšēdētājs Zirnis un milicijas leitnants.

— Jums, Jāni Cērp, jābrauc man līdz, — teica leitnants un pielika roku pie cepures. — Sakarā ar nelaimes gadījumu ostā.

— Nē. — Dzintra čukstēja un sargādama aizstājās Jānim priekšā. — Nē .. nē .. — Viņa laizīja asaras no lūpām.

Jānis glāstīja Dzintras matus, skatījās priekšsēdētājā, bet leitnanta balss kļuva nepacietīga:

— Cērp, mums jābrauc.

Jānis noņēma Dzintras rokas sev no pleciem.

Leitnants un Jānis iekāpa mašīnā, un viņi aizbrauca.

VELNAKAULA DVĪŅI Romāns

Braucienam viss bija sagatavots. Paskatījies dvīņos un pārliecinājies, ka tie beidzot aizmiguši, Kaspars piesardzīgi pavēra durvis un izgāja drēgnajā nakts tumsā. Visapkārt kā piemirkusi vate stāvēja migla. Brīdi pa brīdim virs Pieres kalna uzšāvās pa raķetei, bet gaisma no tām tik vien bija kā pelēks plankums, kas, viegli drebēdams, izdzisa, nepaguvis īsti uzliesmot. Pat retie atsevišķie šāvieni miglā nobūkšķēja tā, it kā puišeļi dauzītu meža atrastu skārda mucu. Būkš, būkš bez atbalss un asuma. Un tomēr šis klusums bija maldīgs. Kaspars zināja, ka no valguma pāri Pieres kalnam līdz pašam mežam un vēl tālāk stiepjas dziļi tranšeju grāvji, pilni ar vāciešiem. Viņš zināja, ka šai miglainajā nakti kareivji grāvjos ir divkārt uzmanīgi. Kaut arī Kaspars no kara būšanām saprata gauži maz, tik daudz viņš apjēdza, ka ilgi vācieši nesaim-niekos Pieres kalnā, no kurienes saulainā dienā visa apkārtne pārredzama līdz pašai Leišmalei

Sasprindzis dzirdi, Kaspars klausās. Jūru nedzird. Ja miglai nebūtu jūras sāļas elpas, varētu domāt, ka šonakt pasaulē nekā cita nav ka vienīgi migla, retas, blāvas raķetes virs Pieres kalna un Kaspara satrauktās domas Pat patruļu it kā nav, bet tam nu Kaspars netic. Gan jau pāris zaldātu klimst kaut kur pa Vējaraga mazajām taciņām, tikai viņu soļus nedzirdamus padara miklā smilts, kas pielipusi vāciešu zābakiem

«Labi, ka Brūnaļu dienā aizvedu uz valguma tīklu būdu,» domā Kaspars. «Kulties cauri visam ciemam tagad, nakts laikā . nē, labi gan, ka tāda doma iešāvās prātā.»

Atsēdies tumsā uz nomītā būdas sliekšņa, Kaspars vēlreiz visu pārdomā. Visu. Pamatīgi, bez steigas un liekas drebulības. Vissvarīgākais tagad kaut ko nesajaukt. Arī aizmirst nedrīkst neko . «Ēdamais Brūnaļai — ir.» Kaspars noliec vienu pirkstu. «Dzeramais ūdens.» Blakus rādītāja pirkstam plaukstā nogulst lielais pirksts. «Dvīņi — Janka

ar Anneli, divas puslitra pudeles ar sasaldinātu pienu un pupiņiem — ir Jankam jau izlīduši divi augšējie priekšzobi, un pupiņu tas negantnieks sapluinījis tā, ka piens no pudeles plūst aumaļām, bet ko tu darīsi — kara laiks.» Spaini, lai tas negrabētu, Kaspars aptina ar lupatām un aiznesa uz tīklu būdu jau dienā. Arī kaltēto mencu saišķi un divus maizes klaipus, un iemauktus Brūnaļai, ar ko savilkt žokļus, lai nemautu. Virves . Vairāk jau Kasparam nekā nav. Tie pāris mencu ūdu kļāvi? Bet kur tos laivā lai iebāž? Arī gultu līdzi nepaņemsi.

«Velns ar viņu,» Kaspars pie sevis nodomā. Bez žēluma. Ja izlemts tāds solis, tad žēlumam no sirds jāpazūd, citādi sāksi vēl domāt par pussagruvušo mājeli, par iemīto taciņu uz valgumu ko visu tādā žēluma brīdī cilvēks gan nesadomā, un, it kā atgaiņādams uzmācīgās domas, Kaspars pārvelk ar sauju pāri sejai. Bārdas rugājos sakrājušies rasas pilieni, un viņa plaukstu apņem miklums, gluži kā asaras...

Jāceļas. Laiks! Tomēr Kaspars neslienas kājās. Vel un vēlreiz viņš grib ar skatienu noglāstīt visas pazīstamās vietas, bet redzēt neko nevar Visapkārt migla, balta un bieza, tik ilgi gaidītā migla! Kaspars vēl aizvien tur skaitot dūre savilktos pirkstus, un tad viņš kaut ko atceras. Ferdinands! Pie laivu moliņa naktīs stāv vecais vācu zemessargs Ferdinands, šauteni nevērīgi kā mednieks plecos uzmetis. Nav jau tā, ka Kaspars par viņu nebutu iedomājis agrāk. Šodien pat, līkņādams gar laivu un sakārtodams ķēdi tā, lai piekarināmā atslēga naktī netraucētu, Kaspars vēlreiz visu pārdomāja. Ja naktī Ferdinands pamaisīsies pa kājām — nu ko, tērauda duļļu tapu viņš nolika pa ķērienam. Bet tagad Kasparam vecā Ferdinanda kļūst tā kā žēl.

«Nestaigā, vecīt,, šonakt gar laivu moliņu,» Kaspars domās gandrīz vai lūdzasL «Nu kas tevi naktī dzenā? Ielien sava vaktsbuda, izsmēķē vienu pīpi, otru.. Taču laikam arī tev mājās ir bērni, un kā lai es tevi ar duļļu tapu? Kāvies gan esmu, cik uziet, — kas tad es par Vclnakaulu bez kaušanas . bet cilvēka dzīvībai nekad roku neesmu pielicis. Jā, Ferdinand, šļurkstini savu pīpi un nemaisies vīra darīšanās!»

Kasparam kļuva it kā vieglāk. Vēlreiz notraucis no sejas rasas pilienus, viņš piecēlās un iegāja istabā.

Pieblīvēdams krēslainās telpas kaktus ar ēnu rēgiem, uz

galda dūrnoja kvēpeklis. Kaspars pagājās istabas vidū un, galvu nodūris, klusēdams vērās izmītajā klonā. Nez kādēļ tieši tagad atmiņā uzplaiksnīja, kā viņi abi ar Martu pašā kara priekšvakarā par sakrāto naudu no Paurupes atveda grīdas dēļus. Gaišus un gludus kā ledus, ar sīkām sveķu pērlītēm, kas, gluži kā mazas sviedru pilītes, spiedās ārā no zaru tumšajām acīm Tikai Martus dēļ viņš toreiz ķēpājās ar tiem dēļiem. Vai toreiz nebija citu daudz neatliekamāku vajadzību, bet Marta nekādi nespēja pierast pie māla klona. Marta... Vai Kaspara vaina, ka dēļus vēlāk nācās iemainīt pret sivēnu un pieciem ziepju gabaliem? Vai Kaspars sevi var vainot par to, ka šodien vairs nav Martas? Kasparam tālāk bail domāt. Viņš paceļ galvu un paskatās uz mazajiem dvīņiem. Vai tādēļ, ka pasaulē ierodas divas jaunas dzīvības, bija jāatdod Marta? Saprotams, ar Martu nav tas pats, kas toreiz ar grīdas dēļiem, — pret visu pasaules zeltu Kaspars nemainītu savu Martu, — bet šodien nav ne grīdas, ne Martas. Sasodītajā dzīves spēlē zaudētājs atkal ir bijis Kaspars. Atkal, kā vienmēr .

Kaspars savos trīsdesmit četros gados daudz cilvēku ir sastapis. Arī tādus, kas baidījušies no jūras. Kaspars no jūras nekad nav baidījies. Zobus atņirdzis, viņš ar to ir cīnījies vētrā un miglā, cīnījies kā līdzīgs ar līdzīgu, un, ja neviens no viņiem līdz šim nevar skaitīt sevi par uzvarētāju, tad te nav Kaspara vaina. Visā apkārtnē neatradīsies vīrs, kas ielaistos kautiņā ar Velnakaulu. Kur nu vīrs! Kaspars ir cīnījies pret pieciem, toreiz kad sadzērušies Ķūļuciema puiši ienāca viņa pagalmā, airus kā vāles pār pleciem pārlikuši. Jūra un vīri, kas tad tur — ja vajag, aci pret aci, zobu pret zobu; ja pienākusi reize priecāties — esi līksms kā vilnis krastā un skaļš kā vīru aizsmakušās rīkles. Bet pasaulē pastāv vēl kaut kas cits, un te nu līdz šim pret šo «citu» Kaspara spēki vienmēr izrādījušies par vājiem. Marta šo neizprotamo dēvēja par likteni, baptistu mācītājs skandināja par dieva sodību, tikai Kaspars nesaprašanā rauca uzacis un vienatnē grieza zobus. Zinājis, ar ko sākt, Kaspars visu ciemu apgrieztu ar kājām gaisā. Ja zinātu . Bet nelaimes sekoja cita aiz citas, un katrreiz zaudētājs bija Kaspars. Līdz šim tā bijis vienmēr, tikai lai tas pats liktenis, kā teica Marta, nedomā, ka Kaspars nav Velnakauls. Tādēļ jau dvīņi ietīti un Brūnaļa valguma tīklu būdā.

Ja nebūtu vecā vācu zemessarga Ferdinanda, varbūt Kasparam arī šoreiz liktenis uzkristu gluži negaidot.

«Ir gan jocīgs prūsis,» vēl aizvien stāvēdams istabas vidū un atcerēdamies pirms divām dienām viņu savādo tikšanos, Kaspars paraustīja plecus. «Atnāca, pieklauvēja un uz masas kājslauķa ilgi berzēja savus naglām apkaltos puszābakus.» Pēc tam Ferdinands ne lūgts, ne aicināts apsēdās uz klucīša pie plīts, aizkurināja savu pīpi un klusēdams ilgi vērās Kasparā.

— Herr Kaul. — Vācietim beidzot laikam apnika ilgā klusēšana, un viņš pielieca galvu, lai varētu ieskatīties Kaspara acīs. — Jūs esat vienīgais visā ciemā, kas saprot vācu valodu. Vai es varu jums uzticēties?

«Vajadzīga man tava uzticēšanās, kaut tu aizrītos,» tovakar domāja Kaspars. Smagi piecēlies, viņš piegāja pie baļķu sienas un izvilka no sūnām aizdrīvētās spraugas mencu ķidojamo kumpi. Pēc tam pagultē sameklēja nolauztu galodu un, sirdīgi uz tās uzspļāvis, sāka trīt nazi.

— Herr Kaul. — Lai nebūtu jāskatās uz milzīgo dunci Kaspara rokās, Ferdinands aizgrieza galvu pret sienu. — Jums ir divi mazi bērni, es zinu, es daudz ko zinu, Kaul. Jūs dzirdat?

Atbildes vietā Kaspars pacēla nazi un, acis piemiedzis, uzmanīgi ņēmās ar pirkstu taustīt asmeni.

— Tas, ko es jums gatavojos teikt, neietilpst manos pienākumos. Ja par to uzzinās priekšniecība, man var klāties pavisam bēdīgi. Jūs mani saprotat, Kaula kungs?

— Nu? — nepacietīgi caur zobiem nošņācās Kaspars.

— Es zinu, ka jūsu sieva pie dzemdībām nomira. Kara laikā, šādos apstākļos, es saprotu, jums nav viegli. .

Kaspara rokas pārstāja darboties. Ar visu augumu viņš pagriezās pret Ferdinandu, un tagad salīkušajam vācietim vajadzēja redzēt Kaspara naidu, nicināšanu un dusmas. Noteikti vajadzēja redzēt. Bet Ferdinands neaizgrieza galvu pret sienu. Viņš pat neskatījās uz savām rokām, kas ar ierastu kustību izvilka no šineļa kabatas nodilušu tabakmaku.

— Es zinu, Kaula kungs, jūs negribat dzirdēt manus līdzjūtības apliecinājumus. Ne tādēļ es ierados. Kopš jūsu sievas nāves abi mazie pie dzīvības turas vienīgi tāpēc, ka jums aiz būdas sienas ir govs. Tā — Ferdinands piecēlās. — Parīt no paša rīta visā ciemā konfiscēs lopus. Pirmām kārtām govis, visas bez izņēmuma.

Kaspars pats nesaprata, kā no rokām izkrita galoda, sašķīzdama uz klona smalkās druskās.

— Es zinu, Kaula kungs, ka jūs pie pirmās izdevības nosistu jebkuru no mums, vāciešiem, un iegrūstu mūs savās dīvainajās kartupeļu bedrēs Es saprotu — ir karš, bet par lopu konfiskāciju es atnācu pateikt tādēļ, ka mazie pie visas šīs jezgas nav vainīgi.

Ferdinands plīts priekšā sameklēja bērza tāsi, nesteigdamies paņēma no plīts uguni un aizsmēķēja. Aizgājis līdz durvīm, viņš vēlreiz paskatījās Kasparā.

— Ļoti nepatīkami, ka tagad jūs aulekšosiet pa ciemu un atstāstīsiet visu, ko es jums nupat teicu Bet ko lai dara? Karš ir karš, bet dzīve ir dzīve Es būtu jums ļoti pateicīgs, Kaul, ja manu vārdu Vējaragā šonakt nepieminētu. Arlabvakar!

Kāpu smiltīs cilvēku soļi izgaist ātri.

Palicis viens, Kaspars aptvēra rokām galvu un ar visu spēku centās izdomāt, ko tagad darīt. Bēgt? Uz kurieni? Frontes josla kā tērauda gredzens ieslēdza Kurzemi no Rīgas līča un beidzās šeit, Vējaragā. Doties vēl šonakt prom, vienalga, kur, kaut vai uz Liepāju. Nē, nē Kaspars notupās uz ceļiem un drebošiem pirkstiem sāka lasīt kopā sašķīdušās galodas lauskas.

Ziema tuvojas, Brūnaļai nepieciešama barība, kur tu svešā pusē to izrausi? Janka ar Annu ir pagalam, pagalam tagad, kad pats grūtākais šķita jau garām. Pirms dažām dienām kaimiņu Kristīne, apskatījusi dvīņus, bija gatava zvērēt, ka pēc pāris nedēļām mazos varēšot jau ēdināt ar vārītiem kartupeļiem. Toreiz Kaspars Kristīni niknumā gandrīz izmeta pa durvīm.

«Kartupeļi!» viņš rēca. «Kur lai es tos rauju, apdauzītais sievišķi! Varbūt tu man aizdosi kādu pūru? Ha, ha!»

Kristīne toreiz klusi izlavījās pa durvīm un, galvu nodūrusi, gāja pāri kāpai — arī viņai nebija kartupeļu Un tagad atdot vēl Brūnaļu? Pie velna! Kaspars trieca ar milzīgo dūri pa galdu. Pie velna!

Uztrūkušies no miega, dvīņi sāka raudāt. Ilgi Kaspars ņēmās, kamēr mazos ievīstīja sausās lupatās, pēc tam, apsēdies uz gultas malas, sāka aizsmakušā balsī dudināt dziesmu. Tā nebija šūpuļdziesma, Kaspars tādas neprata. Kaspars dziedāja par dūmakainu ostas kneipi un bocmani, kas,

.. pacēlis galdu virs galvas, šķaidīja vīrus kā mušas

Kaut arī dziesma skanēja klusi un ierasti, Kaspara domas bija citur. Ja pēc Brūnaļas atnāktu divi, nu, teiksim,

trīs, Kaspars ilgi nedomātu — paķertu to pašu smago ozola krēslu, uz kura tik labprāt brīvajos brīžos sēdēja Marta, un atnācēji nekad vairs netīkotu pēc viņa Brūnaļas... Kaspars viņus apsistu vienā vēzienā, par to viņš bija pārliecināts. Un pēc tam? Pirmajiem sekos citi, bet visu armiju ar krēslu neapsitīsi. Un Kaspara nemiers, neatrazdams izeju, šaudījās un mētājās kā murdā iedzīta zivs. Nogaidījis, kad mazo elpa kļūst mierīga, Kaspars piecēlās un devās ārā.

Pāri Pieres kalnam kā liesmojošas strūklas locījās un krustojās spīdīgu šāviņu kārtas. Brīdi pa brīdim iedunējās zeme un sarkanīgi noplaiksnīja granātu uzliesmojumi. Pēc tam viss atkal noklusa, un šķita, ka Vējarags iegrimis naksnīgā snaudā, no kuras to pamodinās tikai vīru balsis, kad tie rītausmā, glabādami plecos sievu dāvāto siltumu, dosies uz valgumu pie savām laivām. .

Apgājis vītolu puduri, aiz kura tumsā tikko jaušami melnēja zema, kāpās ieputināta būda, Kaspars uzmanīgi pagrabināja satrunējušu loga rāmi.

— Paipa, — ar plaukstu vārdus no tumsas sargādams, viņš klusi sauca. — Paipa, tas esmu es — Velnakauls, dzirdi?

Pēc mirkļa pavērās durvis, un Kaspars tieši no pagalma iekāpa Paipas vienīgajā istabā. Pretim sitās siltums un gulētāju vienmērīgā elpa. Kad acis nedaudz aprada ar tumsu, Kaspars pamanīja, ka Paipa stāv istabas vidū apģērbies, it kā pirms došanās ceļā.

— Tu negulēji?

Paipa skaļi nošņauca degunu un apsēdās uz atdzisušā siltuma mūrīša.

— Kāda te gulēšana . Tā vien tik skaties, ka pagūsti dzīvs izsprukt no būdas, kad sāksies bumbošana. Acis no pieres zog laukā

Kaspars zināja, ka Paipam pagrabā noslēpts baroklis, tādēļ vīram miegs nav prātā, bet par bumbošanu viņš runā pašas runāšanas dēļ.

— Parīt ņemšot nost govis. Visiem, bez izšķirības .,

Paipa klusēja. Ilgi Kaspars dzirdēja tikai vecā vīra

šņācošo elpu, un likās, ka Paipam gluži vienalga, vai aiz būdas sienas parīt būs vēl govs vai nebūs.

— Es atnācu pie tevis aprunāties, — Kaspara balsī ieskanējās tāda kā vilšanās. — Vai tad stāvēsim kā jēzu-liņi un skatīsimies, kā vācieši atņem pēdējo, kas palicis? ...

— Ak tad parīt, tu saki?

Kaspars tumsā piekrītoši pamāja.

— Bet varbūt neņems? Cilvēki vien taču viņi ir — tīšā bada nāvē jau nedzīs. — Paipa nemierīgi sagrozījās.

— Sievu tenkas, vairāk nekas.

—• Nav sievu tenkas. Parīt no paša rīta nāks un atņems. Es zinu. — Un, lai vārdiem būtu lielāks svars, Kaspars pieliecās Paipam pie pašas auss. — Moliņa vācietis, vecais Ferdinands, šovakar bija pie manis, saproti?

Paipa klusēja. Kaspars gaidīja, gaidīja, tad pagriezās pret durvīm.

— Tāds kā ķēms. Skaties tikai, ka neiznāk tev šķirties arī no barokļa. Cilvēki .. Kas tev karā ar cilvēkiem rēķinās? Taisni kā bērna prātā. Ar labu nakti.

Izdzirdis par barokli, Paipa pietrūkās kājās un nostājās Kasparam ceļā,

— Tu saki — Ferdinands? — viņš runāja klusi, tomēr nemieru balsī tam neizdevās noslēpt. — Bet kas ir Ferdinands? Tāds pats prūsis kā visi pārējie. Atnāca tevi pabaidīt par tavu lielo muti, diezgan esi par viņu ņirgājies. Šitādos laikos labāk mēli turēt aiz zobiem. Un par to barokli, — Paipas balss kļuva klusa un tāda kā mīkstāka,

— no kurienes tu to izrāvi? Taisni kā apsēsti .. Bet savam Ferdinandam vari pateikt, ka veltīgi viņš met acis uz mūsu pusi — nekāda barokļa man nav Arī govs papīros nav ierakstīta. Ja arī tiešām kaut kas vai kā — nazi pār rīkli un gaļu baļļā... Ne gailis pakaļ nedziedās. — Paipa iesmējās sīku, sausu smiekliņu. — Ar to Ferdinandu tu labāk ncpinies. Drīz krievi būs klāt, un tad tikai skaties — par tādām lietām neviens tevi neglaudīs ..

Tonakt Kaspars apstaigāja vēl daudzas mājas. Pieklauvēja, atkārtoja Ferdinanda teiktos vārdus un gāja tālāk, bet kāpās iegrimušajās zvejnieku mājās aiz viņa palika neziņa un nelaimes tuvā elpa. Neviens Kasparam nespēja pateikt, ko tagad darīt, kā rīkoties.

— Ja nebūtu rudens, — visi kā vienā balsī atkārtoja,

— kuru katru stundu var uzkrist sniegs, bet tādā laikā lopiņiem mežā beigas šā vai tā.

Pret rītu Kaspars griezās atpakaļ uz savu būdu. Pāri Pieres kalnam atkal spindza ugunīgas dzirkstis un drebēja zeme. Bet Vējarags jaunās nelaimes gaidās stāvēja kluss kā izmiris, vienīgi Paipu pagalmā rosījās saimniece ar verdoša ūdens spaiņiem.

Ap brokastlaiku zvejas vīri salasījās pie laivu moliņa. Klusēdami viņi stāvēja Baltās kāpas pavēnī un vēroja rudens vēju saputoto pelēko jūru.

— Griežas ziemelī, — kāds no vīriem teica, — naktī būs migla .. — bet neviens viņā neklausījās, kuru tagad interesēja, kurp griežas vējš . Vīri domāja par Kaspara pagājušās nakts apciemojumu. Šorīt viņi te bija atnākuši, lai dzirdētu citu domas, un tagad nogaidīdami pacietīgi klusēja.

Kaspars pie moliņa atnāca pats pēdējais. Abus mazos ieguldījis dēļu kastē, kam riteņu vietā bija piekārtotas baļķa galam nozāģētas ripas, viņš nāca lēni gar kāpu, vilkdams aiz sevis pašdarīto karieti. Tas bija savāds gājiens. Pat vācieši, nejauši savā ceļā sastapuši drūmo, spēcīgo vīru ar savādo kasti, grieza ceļu un ilgi skatījās ļodzīgo riteņu atstātajās sliedēs. Arī zveji, kas stāvēja pie Baltās kāpas, ieraudzījuši Kasparu, vienmēr it kā satrūkās un, savādas vainas apziņas mākti, centās negriezt acis uz riteņotās kastes pusi. Vējaragā neviens nevarēja lepoties ar pārticību un laimi, bet tas, kā Velnakauls pēc Martas nāves te klīda pa ciemu, spītīgs un savas nelaimes saniknots, dzina pāri vīru mugurām aukstas tirpas.

Ciema sievas — kur tas laiks — runāja, ka Velnakaula dvīņi neizdzīvos. Nebija pasaulē tāda brīnuma, kas varētu glābt mazās dzīvības. Kopš mūžseniem laikiem zināms, ka zīdaiņiem nepieciešams mātes piens un mātes siltums, bet te pat Velnakaulam jānolaiž rokas Tādās domās bija ciema sievas. Ar sāpīgu smeldzi viņas dienu no dienas nobažījušās vēroja Kaspara spītīgo seju, vai kādu brīdi tajā neparādīsies pelēcīgais bālums, kas vienmēr skaidrāk nekā vārdi pastāsta par cilvēka nespēcību dieva priekšā.

Bezgala bieži vīri ir dzirdējuši sievas tā runājam, un viņi ir bijuši ar tām vienis prātis, tādēļ, pamanījuši Velnakaula nogurušo seju un savādi spīdošās acis, viņi pagriezās pretī vēja brāzmām un rija sāļo gaisu.

Pārstāja čīkstēt rateļu asis, un, ja nedunētu šāviņi virs Pieres kalna, varētu domāt, ka vīri atnākuši uz Balto kāpu kā senās dienās, lai paskatītos zemo mākoņu skrēju un kaijas — vai tās_griež galvas pretī vējam un vai tātad gaidama vētra. Tā varētu domāt, ja vien nedunētu Pieres kalns un_vīriem aiz muguras nebūtu dzirdama Velnakaula satrauktā elpa.

— Jānel, nebāz degunu laukā, — vīri izdzirda Velna-

kaula balsi, nogurušu un bez niknuma, un gandrīz vai reizē atviegloti pagriezās pret Kasparu.

Velnakauls stāvēja, galvu atgāzis, nemierīgām acīm pētīja jūru, un vējš kā neprātīgs purināja viņa iesirmos, pelēkos matus. Velti bija pūlēties uzminēt Kaspara domas. Tādēļ jau viņš bija Velnakauls, ka neviens nekad nevarēja paredzēt, ko Kaspars izdarīs nākošajā mirklī. Pie tam vēl šodien Velnākaula acīs tāda uguns, ka vīri, kā norunājuši, seko Kaspara skatienam, un viņu acis apstājas pie Paipas jaunās, īsi'pirms kara taisītās airu laivas. Tā ir laba laiva ar izbīdāmu ķīli un guļus nolaistu masta bomi. Ja tā kāds skatās uz tavu laivu, tad nekas labs no tā nevar iznākt. Laime, ka šorīt valgumā nav atnācis pats Paipa .. Bet Kaspars turpina pētīt laivu, un var domāt, ka viņš tikai nupat to ieraudzījis, it kā viņš būtu jau aizmirsis, ka kopā ar Paipu sai laivā pārlaidis ne vienu vien slapju brīdi.

Bet Kaspars neko nav aizmirsis — tādēļ vien jau viņš šorīt nācis uz Balto kāpu. Tātad, kad beidzot viss izdomāts, Kaspara nemierīgās acis pievēršas vīriem. Ilgi un pārbaudīdams viņš ar savu zilgani pelēko skatienu it kā ieurbjas katrā zvejniekā tik dziļi, ka sirds šķietas notrīsam. Neviens no šī skatiena nespēj izvairīties, un vētrās rūdītie vīri stāv kā iesvētāmie bērni. Nav pasaulē tāda spēka, kas palīdzētu viņiem aizgriezties un atviegloti nospļauties caur zobiem, kā viņi to paraduši grūtā brīdī darīt.

— Tā, veči, — Kaspars runā skaļi, lai visi dzirdētu un nepārprastu. — Jābēg. Šonakt būs migla, jūs paši to zināt. Izdevīgāku brīdi mēs nesagaidīsim. Jābēg.

Vīri ierauj galvas dziļāk apkaklēs un, acis piemieguši, neticēdami skatās Kasparā.

— Uz kurieni? — Tas laikam ir vecais Plenišķis, kam vācieši abus dēlus paņēmuši armijā, un tādēļ zveji spriež, ka no tā laika vecais nav īsti pie pilna prāta.

— Uz kurieni? — Kaspars sacērt zobus, un vīri redz, ka to, ko gatavojas teikt Velnakauls, viņi paši jau daudzkārt prātā pārcilājuši un atmetuši.

— Pie krieviem, tur. — Velnakauls rāda ar roku uz Pieres kalnu, virs kura vienmēr līgojas melnu un pelēku dūmu skrandas. — Naktī būs migla. Paņemsim pašu nepieciešamāko, laivās iekšā un prom. Ar Ferdinandu es tikšu galā, to es apsolu. Ja citādi nevarēs — nositīšu. Veči, jūs saprotat, ko es jums saku? Kamēr vācieši atjēgsies, ka laivu vairs nav, — mēs jau būsim selgā. Bet tur. pūt pīlītes man — es tev nemūžam,..

Vīri klusēja. Viņi domāja. Ne jau par bēgšanu. Viņi rio« māja par savu vienīgo aitu, par sievu un bērniem, par kaltēto mencu kāliem, kas, noslēpti no ļaunas acs, pelēja aizkrāsnē vai pagultēs. Domāja par pussagruvušajām, kāpās iepufinātajām būdām ar kāzu mirti uz palodzes, un viņu domas apstājās pie tā, ka viņi nav Velnakauls, kuram pa šam nav pat savas laivas .. Varbūt viņi sekotu Kasparam, ja tiem dēļu kastē gulētu dvīņi, ja visa viņu bagātība būtu tikai pussprāgusi govs un bez mātes palikuši dvīņi. . Varbūt tad viņi ielaistos šajā dēkā, var jau būt .. Neveikli acis cits no cita slēpdami, viņi ar smagu sirdi domā par savām laivām, par savām būdām — par savu vienīgo bagātību, kas viņiem palikusi. Un vīri klusē.

Vienīgi vecais Plenišķis, it kā gribēdams kaut ko teikt, ilgi grābstās ap nobrukušo bikšu jostu.

— Redzi, Kaspar... — Beidzot viņš ir saņēmies tiktāl, ka var sākt runāt. Plakstus ātri mirkšķinādams, viņš cenšas saskatīt savu nonēsāto galošu purngalus. — Mēs tevi vienmēr esam uzskatījuši par savējo, bet šitādā lietā mēs . Redzi, Kaspar, ja tu Vējaragā būtu nodzīvojis visu mūžu, tu pārciestu un izdzīvotu arī šo nelaimi, bet tu esi atnācējs, Bijis mums kāds radinieks Auruciemā, varbūt., ja mēs nebūtu te savu mūžu nodzīvojuši. . Tu apmetīsies pie brāļa, bet mēs? Nē, Kaspar, tu esi atnācējs, tev to vieglāk izdarīt.

Plenišķa acīs sariešas mitrums, kā vienmēr, kad viņš nespēj savu sakāmo pateikt tā, lai visi viņu saprastu. '

— Es redzu, jūs domājat citādi. Jūsu darīšana, dievs ar jums... — Kaspara pirksti sažņaudzas dūrēs un tad atkal izstiepjas taisni, cik jau nu taisni var izstiepties airus turējuši zvejnieka pirksti. — Bet laiva man vajadzīga Un, ja es kaut ko esmu izlēmis, — nevienam velnam neļaušu stāties sev ceļā. Sapratāt?

Kā nu nesaprast. Pa jūru kājām neiesi, skaidra lieta, t<$ katra runāšana lieka. Laiva vajadzīga — laba laiva, ja tādā ceļā jādodas. Un vīri, galvas nodūruši, pamazām izklīst pa daudzzarainajām Vējaraga taciņām. Šodien vecais Paipa var mierīgi sālīt naktī nokauto barokli — neviens viņu līdz rītam netraucēs. Rīta stundai zelts mutē — tad jau redzēs... Un par to lopiņu atņemšanu — šoreiz gan Velnakauls būs kaut ko saputrojis .

Vējš griezās ziemelī, solīdams naktī dzestrumu un miglu.

Kaspars izvilka no baļķu spraugas mencu ķidojamo nazi un aizbāza to aiz jostas. Pēc tam saudzīgi pacēla dvīņus un gāja uz durvīm. Pa ceļam viņš apdzēsa kvē-pekli. Brīdi pastāvēja istabas tumsā, lai acis pierod. Tālāk viss norisinājās pēc iepriekš kārtīgi izdomāta plāna.

Nolicis abus mazos mitrajās smiltīs pie būdas stūra, Kaspars ar satraukumu sirdī gaidīja, kā dvīņi izturēsies vēsajā naktī. Mazie gulēja, un Kasparam it kā maiss novēlās no pleciem. Migla pa šo laiku bija kļuvusi vēl biezāka. Virs Pieres kalna aizvien vēl dunēdami plīsa reti artilērijas šāvieni, bet ciems šķita kā izmiris.

Kaspars devās uz tīklu būdu. Paverot durvis, sejā iesitās Brūnaļas siltā elpa un darvotu virvju smarža. Sataustījis Brūnaļas galvu, viņš savilka iemauktu siksnu un pārbaudīdams iebāza pirkstus starp lūpām. Pirksti atdūrās pret siltiem, cieši sakļautiem zobiem.

«Tā, mīļā,» Kaspars domās uzrunāja Brūnaļu. «Varbūt tev liekas, ka es te sava prieka pēc tevi moku? Nekas, pacieties. Selgā tu varēsi žokļus izkustināt, bet tagad citādi nevar.»

Tālāk vajadzēja pārbaudīt, ko dara Ferdinands. Kaspars uzmanīgi apgāja Balto kāpu un piesardzīgi tuvojās sardzes būdelei. Migla no jūras spiedās uz krastu smagiem, mitriem vāliem, redzēt nevarēja neko, bet Kaspars te pazina katru cērpu, katru zemes kukurzni — šonakt viņš palaidās vienīgi uz dzirdi. Tomēr migla cilvēku padarīja ne tikai aklu — arī trokšņus tā ietina it kā vatētā segā, tādēļ Kasparam vajadzēja pieiet būdai gluži līdzās. Sākumā viņš dzirdēja tikai asins šalkšanu ausīs, bet tad būdā kaut kas nočīkstēja un atskanēja klusa nopūta. Apkalta zābaka papēdis atsitās pret dēļu sienu, un Kaspars pats nesaprata, kā viņa roka satvēra garā naža spalu.

«Ja nu es tagad pavērtu durvis un triektu tumsā! Varbūt viņš pat neiekunkstētos Nē, nē,» Kaspars kā apdedzinājies atrāva pirkstus no naža spala. «Nodurt, cilvēku nokaut kā cūku .. Un ja nu uzreiz nav beigts? Vai pietiks dūšas otrreiz pacelt nazi?..,» Kaspara mugurai un krūtīm pārskrēja pretīgas tirpas.

«Gan tu pats nosprāgsi, ja krievi tevi nenošaus... Tikai nemaisies man pa kājām šonakt, Ferdinand, lūdzu, nemaisies . »

Savādās tirpas, kas visu laiku lodāja pa muguru, izzuda. Kavēties vairs nedrīkstēja, un Kaspars devās pec dvīņiem. Vakar visu dienu viņš bija lauzījis galvu par to, kā būtu pareizāk — pirmos uz laivu nest dvīņus vai vispirms tikt galā ar govi. Beidzot viņš tomēr izšķīrās par dvīņiem. Ja nu viņu pēc pirmā gājiena tomēr pamana un sākas tracis, vēl vienmēr taču var atstumt laivu un laisties prom.

Dvīņi svaigajā gaisā elpoja viegli un vienmērīgi.

— Tā, — pacēlis mazos un piespiedis tos katrā pusē sev pie krūtīm, klusi čukstēja Kaspars. — Bijuši jūs lielāki, viss būtu daudz vienkāršāk. Tagad tikai mutītes ciet, mani mazie. Nevienu pīkstienu, nevienu pašu. Aijā-aijā — Kaspars bez skaņas kustināja lūpas, bet melodija skanēja viņā pašā. Tā bija savāda dziesma, Kaspars pats to nekad agrāk nebija dzirdējis. Šķita, ka tai vajadzētu būt maigai, tādai, lai mazie nepamostos, bet dziesma steidzināja soļus, satrauca prātus un rāva uz priekšu. Un Kaspars gāja, kājas augsti cilādams, ar mazajiem dvīņiem uz katras rokas, bet dziesma kļuva aizvien ātrāka, straujāka par sirdspukstiem, un viņš vairs necentās izdomāt, no kurienes tā radusies.

Valgumā valdīja klusums. Pat ūdens nemurdēja, atsitoties pret moliņa pāļiem. Kāpjot laivā, tikko jaušami iežva-dzējās ķēde, noguldzēja ūdens pret dēļiem, bet tad viss atkal noklusa. Kaspars nolika mazos laivas priekšgalā uz tilaudām un, atliecies taisni, elpoja strauji kā pēc gara skrējiena. Ja nu jūs tagad gulētu . razbainieki Tas nebūs ilgi — es nedrīkstu kavēties, es būšu atpakaļ pavisam drīz .

Jūras valgmes piesūkusies kāpu smilts noslēpa Kaspara soļu troksni. Atrāvis tīklu būdas durvis, Kaspars paņēma pie sienas pa rokai noliktos airus, uzmauca uz elkoņa ar lupatām notīto spaini un satvēra Brūnaļas valgu.

— Nū.,. nū, stulbais lops!

Brūnaļa gluži kā dunduru laikā spītīgi kratīja galvu un nekustējās no vietas.

— Nu vai tad patiešām — Kaspars juta, kā viņa pieri pārklāj salti sviedri. Viņš raustīja valga galu, murmināja mīļus, nez no kurienes uzradušos vārdus un juta, ka viņā krājas negants niknums. Ik brīdi no savas būdas varēja iznākt Ferdinands. Krastmalā varēja uzklīst nakts patruļa, kas gan tādā naktī nevarēja notikt! Ja viņu pamanīs būdas atvērtajās durvīs, tad viss bija pagalam.

Vienubrīd Kasparam šķita, ka no moliņa puses skanētu bērna raudas. Elpu aizturējis, viņš izbāza galvu pa būdas durvīm un klausījās. Klausījās tik saspringti, ka ausīs sāka dunēt, bet pie jūras viss bija klusu. Un pēkšņi Brūnaļa pati, ne vilkta, ne labināta, metās ārā pa durvīm. Kaspars tik tikko paspēja satvert virves galu.

Kaut kur aiz meža, smagi gaudodamas, pa smilšaino ceļu tuvojās mašīnas. Ar katru mirkli motoru troksnis kļuva skaļāks.

— Nolādēts, — Kaspars sirdījās, — tieši tādā brīdī ..

Netālu no moliņa Kaspars apstājās. Viņam likās, ka pie

laivām mirgo zilgana uguntiņa. Iespīdas tikko jaušama un nodziest. Pēkšņi Kaspara ceļos ielija savāds smagums. Viss velti. Visa gatavošanās un piesardzība, un migla, kas vēl aizvien kā smags paklājs no svešām acīm bija aizsegusi Kaspara tik labi aizsākto bēgšanu.

— Hei, vai tur kāds ir? — skaudra un piesardzīga cauri miglai no moliņa skanēja Ferdinanda balss. — Vai tur kāds ir?

Kaspara domas mētājās kā kaija vētrā. Ja Ferdinands dvīņus jau pamanījis, tad viss pagalam! Viss?

«Redzi nu, Ferdinand...» Kaspars ar savādām skumjām nodomāja. «Vēl jau tu būtu kādas dienas padzīvojis..* Es to nebūtu darījis, goda vārds!» Kaspars nekad agrāk nebija ievērojis, ka domas var būt arī skaļas. Bet tagad tās tādas bija. Kaspars vairs nedzirdēja automašīnu troksni, nedzirdēja retos artilērijas grāvienus virs Pieres kalna. Viņā skanēja dobja, nežēlīga balss: «Vai nu tu, vai Ferdinands! Dzirdi, Kaspar, vai nu tu...»

Sīka un samiegojusies laivā ieskanējās Anneles balss, un kā uz pavēli tai tūdaļ atsaucās Janka.

Kaspars palaida Brūnaļas valgu, nolika zemē spaini ar ēdamo un nocēla no pleca smagos airus.

Ferdinands stāvēja laivā. Kaspars tumsā neredzēja viņa seju, un tā bija labāk. Kad salīkušais vācietis nokrita uz ceļiem, viņš sita vēlreiz, spēcīgi, bez niknuma, kā kalējs ar veseri pa laktu.

«Es to negribēju, nolādētais.*. Varbūt tev pašam mājās bērni, bet citādi nevar. . Nevar, velns lai parauj, Ferdinand ... Arī mēs gribam dzīvot. Saproti?»

Grabēdama pret laivas dibenu atsitās šautenes laide. Viss noklusa, tikai netālu no krasta, smagajā ceļā gaudodamas, Pieres kalna virzienā rāpās automašīnas.

Smago galvu uz krūtīm noliecis, Kaspars vēl aizvien airēja. Rokas jau sen vairs nejuta airu svaru. Muskuļi savilkās un atslāba paši, un airi grima un cēlās, it kā tos cilātu kāds cits.

Ja Kaspars nedzirdētu pats savu elpu, kas kļuva aizvien smagāka un nevienādāka, varētu likties, ka viņš sapņo. Migla visapkārt stāvēja tik bieza, ka nevarēja saskatīt pat laivas pakaļgalu. Mikla un lipīga tā nogūlās līdz pašai ūdens virsmai, un domas un lietas visapkārt ieguva teiksmainus apveidus. Iemauktus ap Brūnaļas purnu Kaspars tā arī vēl nebija paguvis atlaist vaļīgāk. Lopiņš gulēja uz tilaudām, galvu tālu atpakaļ atmetis, un atlika tikai Kasparam izstiept taisnāk nogurušās kājas, lai justu govs silto, drebošo kaklu.

Kaut kur tālāk, pašā laivas pakaļgalā, miglas pārklāts, gulēja beigtais Ferdinands. Bet varbūt viņš visu laiku tikai izlikās un tagad, šauteni pirkstiem aptvēris, gaida miglu izklīstam, lai sāktu savus rēķinus? Nē, nē, Kaspars sevi mierināja. Kopš aizbraukšanas no krasta pagājušas vismaz piecas stundas, drīz jāaust gaismai, bet Ferdinands pa šo laiku nav pateicis ne vārda, nav pat iekunkstējies.

«Taču laikam būšu viņu nositis, vai nu citādi šis klusētu .. Pat lops brīdi pa brīdim parausta sapītās kājas un smagi elso, kur nu vēl cilvēks, ja viņā kaut drusciņ dzīvības » Tās bija grūtas domas, un Kaspars no tām gribēja ātrāk tikt vaļā. Nebija jau tā, ka Ferdinanda liktenis Kasparam būtu gluži vienaldzīgs. Kaut arī grūtā zvejnieku dzīve Vējaragā ar vāciešu atnākšanu kļuva par gatavo elli, tomēr nosist cilvēku tā — uzkāpt ar papēdi gluži kā tārpam, ja tas nejauši izlīdis uz takas un pagadījies zem gājēja soļiem . Pie tam nosist tieši Ferdinandu — cilvēku, kas atnāca viņu brīdināt Kurš gan cits no nežēlīgā vācu karapūļa to būtu darījis? Kurš? .

Un pēkšņi no ūdens izceltie airi vairs neiegrimst tumšajā, mierīgajā ūdenī. Kaspars dzird, kā no airu galiem, lēni pakšķēdamas, pil ūdens lāses. Pil un pil Kaspars klausās vieglajā troksnī, bet viņa domas, satrauktas un izbrīnās pilnas, riņķo ap kādu sen jau aizmirstu vārdu. Riņķo un riņķo, līdz Kaspars pavisam skaidri ierauga sviedriem pārklātu izģindušu kurinātāju ar mazu, jokainu micīti galvā. Hanss,., vecais kurinātājs Ansis no tālas

Vācijas pilsētas, kuras nosaukumu Kaspars īsti nekad neiemācījās izrunāt! Arī Ansis bija vācietis! Gandrīz divus gadus viņi kopā nostrādāja uz noplukuša norvēģu tvaici-nieka...

«Bet ja nu Ferdinanda vietā pie laivu moliņa būtu stāvējis Ansis?» Sī doma Kaspara galvā iešāvās tik pēkšņi, ka viņš apjuka. Kā palīdzību meklēdams, Kaspars pameta skatienu pāri laivas malai, bet tur šūpojās vienīgi migla — bieza un kunkuļaina kā dūmi.

«Kādas muļķības tikai neieperinās cilvēka galvā . Vai nav vienalga — Ansis, Ferdinands vai kāds cits?» Kaspars strauji saliecās uz priekšu un, ar visu spēku iegūlies airos, dzina laivu atkal tālāk miglā, tālāk no krasta.

Bet domas nav laiva. Uz mirkli tu vari tās aizdzīt, iegremdēt ūdenī, bet vienmēr tās pacelsies augšā kā labi izkaltis tīkla pludiņš. Lai arī kā Kaspars centās domāt kaut ko citu un airēt, airēt, cik vien spēka, aizsāktā doma meta lokus ap viņu gluži kā kaija virs murda. Un šie loki kļuva aizvien mazāki un mazāki, līdz nemiers beidzot atkal kā ass putna knābis iecirtās Kasparā.

«Bet cilvēku tu tomēr nositi, Kaspar! Sadomāji paglābt govi, bet cilvēku nositi. »

«Karš .. Karā ar ienaidnieku cīnās uz dzīvību vai nāvi,» Kaspars šos vārdus bija dzirdējis tik bieži, ka tie bez liekas prātošanas paši sarindojās neatspēkojamā atziņā. Viss šķitās tik skaidri un pareizi, ka viņam nebija jāmelo, lai atbildētu paša nemierīgajām domām.

«Bet ja nu Ferdinanda vietā pie moliņa būtu stāvējis Ansis — Hanss, mazais, izkaltušais kurinātājs, kas daudzas reizes strādāja tavā vietā pie svelmainas krāsns rīkles, kad tu, ar karstumu vēl neapradis, zvalstījies kojā kā uz miršanu? Ansis taču bija tavs draugs . Arī viņu tu nosistu — savu draugu, tikai tādēļ, ka ir karš un tev jāglābj govs?»

«Ansis saprastu, kādēļ man tā jāglābj.»

«Bet ja nesaprastu?»

«Ja nesaprastu? .. Tāpat nosistu. Jankam ar Anneli jāizaug lieliem, jādzīvo. Jāredz jūra, saule, cilvēki.,. Tādēļ jau mātes laiž bērnus pasaulē, bet, ja kāds to negrib saprast, tad vienalga jānosit, vai nu tas būtu Pēteris, Ferdinands, vai Ansis...»

«Tātad jānosit. Arī tie, kas naktī atnāk tavā būdā un brīdina tevi?»

Kaspars airēja. Viņam ātrāk gribējās atsvabināties no grūtajām domām. Kaut kur dzi]i sevi pašā viņš juta savu taisnību — to nevarētu pierādīt tiesā, vismaz Kaspars to nespētu, tomēr taisnība bija viņa pusē, Jankas un Anneles pusē. Tādēļ vēlreiz, lai izdomātu visu līdz galam, Kaspars pārlika prātā — kas notiktu, ja viņu jūrā pēkšņi tagad notvertu vācieši.

«Skaidrs, vispirms atņems govi, par to nevarēja būt divu domu Pēc tam Kasparu aizvedīs atpakaļ uz Vēja-ragu, aizsies acis un nostādīs pie veikala sarkanās mūra sienas Varbūt pat acis neaizsies. Kara laiks Janka un Annele? Mazos varbūt nenošaus, dvīņi lēnītēm vien paši izdils un izdzisīs, palikuši bez piena un Kaspara lielajām rokām. Jā » Kaspars atviegloti pievilka krūtis ar rīta dzestro gaisu. «Pareizi vien ir,» teiktu Marta. «Taisnība, Kaspar, ir tavā pusē. Ferdinands pats izvilka nelaimīgo lozi, un savu galvu tu vairs nelauzi.»

Marta vienmēr zināja, ko saka. Un Kaspars atviegloti nopūtās.

Cauri miglas blāķiem izlauzās rīta vēsma, pārskrēja gludajam ūdens spogulim, atstādama uz tā sīkus vilnīšus, un norima. Tuvojās rītausma. Miglas vāli, guldamies uz ūdens, kļuva aizvien biezāki un smagāki. Drīz modīsies mazie . Kaspars ievilka airus, pirmo reizi šonakt, un pārgurušiem pirkstiem aptaustīja aiz krekla aizbāztas pudeles.

«Saprotams, nebūs jau pienam tā siltuma.. » Kaspars ar skumjām nodomāja. Pacēlis galvu, viņš ilgi vērās biezajā miglā. Pāri Vējaraga līkajām priedēm tagad droši vien ceļas saule. Pārkāpusi koku galiem, tā iemetīs gaismu Kaspara būdas mazajā logā . Logā?!

Kaspars gandrīz pietrūkās kājās. Logu viņš bija aizmirsis pievērt! Tagad tas rīta vējā klab un virinās, bet mazās nagliņas, kuras viņš iedzina, lai stikls neizkristu, bija jau pārlieku norūsējušas Visu garo nakti, airus cilādams, Kaspars nedomāja par pamesto māju, nedomāja arī tagad, tikai vaļā pamestais logs viesa sirdī tādas skumjas, ka varēja raudāt. Varbūt stikls jau ir izkritis, un vecais Plenišķis, iedams šorīt uz Balto kāpu, pamanīs vizošās lauskas loga priekšā. Kaut ari Plenišķim vācieši paņēmuši abus dēlus armijā un tādēļ vecais vīrs nav vairs īsti savā prātā, tik daudz viņš sapratīs — Velnakaula vairs nav. Nav Paipas jaunās vada laivas, bet Ferdinanda

izmirkušo augumu krastā viņi gaidīs tajās dienās, kad pūtīs zīdvests un straume metīs loku ap laivu moliņu.

Ferdinands... Jā, vienreiz no viņa jātiek vaļā. Jāpadara un vairs nedomāt par to. Kasparam jau tā nav nekāda vieglā airēšana, bet te vēl . Vislabāk būtu to padarīt, kamēr mazie nav pamodušies. Janka un Annele no tādām lielām gan neko nesaprot, un tomēr — nav labi, ja cilvēka acis to redz, kaut arī tās būtu zīdaiņu acis.

Kaspars aizbāza piena pudeles aiz krekla, juta stikla silto pieskārienu, no kura pāri visam augumam izlija dzel-dinoša sāpe, neveikli parīvēja plaukstas gar izdilušajiem bikšu ceļgaliem un, pagriezis galvu, piesardzīgi paraudzījās mazajos.

Janka tomēr bija pratis izvilkt rokas no cieši satītā vīstokļa. Pacēlis pret acīm nosalušos pirksteļus, viņš ņirbināja tos gaisā un plaši ieplestām acīm sekoja paša izdomātajai rotaļai. Annele būtu raudājusi. Kaspars bija pārliecināts, ka Annele pamostos tieši no sava brēciena. Ar Janku bija citādi — gluži kā cālēns, kas knābā savas kājas, viņš pacietīgi vēroja savus nosalušos pirkstus un klusēja.

Kasparam kļuva it kā vieglāk. Vispirms jāpārtin mazais. Vispirms tādēļ, ka viņš taču nedrīkst ar tādām rokām pēc tam pieskarties mazajiem. Kaspars tagad pabaros dvīņus un pēc tam... Pēc tam viņš to izdarīs. Pēc tam noteikti.

Paliecies uz priekšu, viņš ar stīvajiem pirkstiem sataustīja Brūnaļas iemauktus un atsprādzēja siksnu.

— Tā, vecā, rīts ir klāt. Tagad jau viss aiz muguras. — Kaspars pasmaidīja un cēlās kājās.

— Halt! Nekusties! — Sausi noklakšķēja šautenes aizslēgs. — Liec airus ūdenī un airē uz krastu!

Uz īsu mirkli Kaspars it kā saguma.

«Tātad dzīvs, nolādētais Tātad nepratu tikt no viņa vaļā. Žēlodams situ Laikam taču žēlodams.»

Kaspars nekādi nespēja ticēt, ka viss bijis velti — garā nogurdinošā nakts, visa gatavošanās, sāpes par pamesto būdu ar neaizvērto logu Un vecais Plenišķis, kurš tagad jau paspējis ciemā izstāstit par Kaspara bēgšanu, par pazudušo Paipas laivu, stāv priecīgs Baltajā kāpā un ņirdz uztrauktajiem vāciešiem tieši sejā Viss veltīgi! Veikala sarkanais mūris lietū un vējā krietni noplucis un saplaisājis. Vasarās tur aug dadži krietnam vīram līdz jostasvie-

tai. Un suņuburkšķi... Četrdesmit pirmajā gadā zvejas vīri agrā rītā suņuburkšķos atrada Bērziņu Rūdi...

— Griez atpakaļ un airē! — Balss Ferdinandam nebija skaļa, arī pavēlēt tā īsti neprata, bet paklīdušajā miglā Kaspars pavisam skaidri redzēja pret sevi pavērsto melno šautenes stobru.

Ja Kaspars paceltu galvu augstāk, viņš ieraudzītu Ferdinanda seju — bālu un nosalušu, ar šausmu atspulgu plaši ieplestajās acīs. Bet Kaspars skatījās uz šauteni, redzēja tērauda melno zibu un rasas pērlītes uz stobra. Tās nepārtraukti drebēja, trīsēja, līdz beidzot, saplūdušas mazā straumītē, bez trokšņa pilēja uz tilaudām. Airi vēl aizvien stāvēja ievilkti. Un apkārt tāds klusums! Vienīgi Brūnaļa brīdi pa brīdim smagi nopūtās. Un tas bija viss, ja neskaita Kaspara sirds neprātīgo dunu. Domu nebija.

— Kaspar... Lielais muļķi, tu taču saproti vācu valodu! Apgriez laivu un airē atpakaļ uz krastu, dzirdi? Es tev pavēlu! ..

Varbūt tā bija Ferdinanda spalgā balss, varbūt Annele bija saslapinājusi autiņus, bet Kasparam aiz muguras laivas priekšgalā ieskanējās raudas. Annele vienmēr prata saraudināt Janku, tā tas ir bijis no laika gala — iesāk Annele, tad iebrēcas Janka, un troksnis norimst tikai pēc pirmajiem piena malkiem. Tagad Kasparam vajadzēja piecelties, izņemt uz vēdera sasildītās piena pudeles un pabarot mazos, jo ir jau rīts un dvīņi visu nakti neko nav ēduši. Kaspars tā darītu, ja nebijis pret viņu pavērstā šautenes stobra. Bet mazie raud — skaļi un aizvilkdamies, un beidzot Kasparam kaut kas ir jādara. Viņš paceļ galvu augstāk un skatās Ferdinandā.

«Dzirdi?» šķietas sakām viņa skatiens. «Mazie prasa ēst. Viņiem vienalga par tavu šauteni, viņi nezina, ka ir karš. Kā lai bērni saprot, ka viņu tēvs nav bijis tik spēcīgs un nav nositis tevi? Viņi nesaprot, ka tu trīci par savu dzīvību un tādēļ negribi jaut dzīvot mums. Bērni grib ēst!»

Varbūt Ferdinands saprata Kaspara skatienu, varbūt arī ne. Drīzāk gan ne. Kādēļ gan citādi viņš paceltu šautenes stobru un sauktu savā spalgajā balsī:

— Es šaušu! Ja tu piecelsies kājās, es šaušu! Airē! Airē uz krastu! Dzirdi, ātrāk!

Kaut arī dvīņu skaļās balsis plosa Kaspara sirdi, kaut arī Ferdinands pavērsis pret viņu pielādētās šautenes stobru, Kaspars kabatā sameklē tabakmaku un izdauza pīpi pret laivas malu. Kas par to, ka viņa resnie, stiprie

pirksti sākuši drebēt un pašaudzētais birst garām ap-skrubušajai pīpei... Tagad viss pamatīgi jāizsver un jāapdomā.

Kad pīpe ir aizsmēķēta, Kaspars atgāž galvu un ņemas vērot miglas aizklāto debesi.

Airēt jau viņš varētu. Ne jau nu Ferdinands ir tas vīrs, kas pamanīs, ka, apmetis loku, Kaspars airē atkal aizvien tālāk no dzeltenā plankuma miglas mākonī. Apmuļķot Ferdinandu prastu katrs Vējaraga puišelis, bet Kaspari biedē kas cits — drīz migla nokritīs. Ja Kaspars nav pa spējis uzbraukt selgā tik augstu, lai krastu vairs neredzētu, Ferdinands liks griezties atpakaļ. . Un Kaspars pīpē. Lai mazie paraud, lai .. Lai Ferdinands tur savu pielādēto šauteni. Migla vēl nav izklīdusi. . Ai, migla migla! .. Cik reižu Kaspars tevi nav lādējis! Bet tagad ir labi — migla veļas un kūleņo ap laivu, un tikai Kaspars viens pats zina, kur ir krasts. Gan jau kaut ko nojauš arī Ferdinands. Vai gan citādi, viņš tagad klusētu un gaidītu, kamēr Kaspars izsmēķēs savu pīpi. Bet katrā pīpē reiz beidzas tabaka. Mierīgi šūpodamies, miglā aizpeld pēdējais dūms. Ir laiks! Vēl brīdi, vēl mazu brītiņu Kaspars grib pasēdēt. Tagad viņš vairs neskatās uz šautenes stobru. Tagad, kad viss izdomāts, pat pirksti pārstā juši drebēt.

Kaspars pieceļas. No ilgās sēdēšanas kājas kļuvušas pavisam stīvas un nespēcīgas... Laiva sašūpojas, kaut kur nožļakst ūdens.

— Atpakaļ! — kliedz Ferdinands. — Atpakaļ!

Par vēlu! Kaspars pagriežas, pārkāpj laivas soliņam un iet pie dvīņiem. Reizē ar uzliesmojumu nodārd šāviens Kaspars sagumst uz priekšu un gaida. Gaida sāpes, gaida sitienu mugurā, beigās . Un dīvaini — viņš dzird vienīgi Jankas un Anneles balsis, citu neko. Līdz mazajiem ir tikai solis, viens solis, bet Kaspars neuzdrošinās pieliekties un paņemt bērnus rokās. Tūlīt sekos otrs šāviens, šoreiz Ferdinands nekļūdīsies, no tāda attāluma kļūdīties nemaz nav iespējams. Tūlīt, tūlīt .. Kasparam šai brīdī gribas sarauties pavisam mazam, mazākam par Janku mazākam par gliemežvāku laivas dibenā. Bet šāviena nav Kaspars paceļ rokās Janku, paceļ Anneli un nāk atpakaļ.

Ferdinands vēl aizvien tur pret debesīm pavērsto šauteni. Arī viņš ir uzrausies stāvus, šis sīkais vīrelis. Kaspars negrib par viņu tagad domāt. Kaspars ir noguris, tik noguris kā nekad. Apsēdies un uzlicis sev katrā pusē

uz ceļiem mazuļus, viņš sameklē sasilušās piena pudeles, un laivā atkal iestājas klusums. Tikai Ferdinands stāv. Vēl aizvien viņa pirksti aptvēruši smago šauteni, un dvīņos viņš skatās tik izbrīnījies un pārsteigts, it ka redzētu tos pirmo reizi.

— Nu labi, — beidzot viņš saka, — paēdini bērnus. To es tev atļauju, bet pēc tam tu airēsi uz krastu.

Lai Kaspars viņu saprastu pareizi, Ferdinands atvelk šautenes aizslēgu, un laivas dibenā skanēdama nokrīt izšautā patrona. Pēc tam aizslēgs noklakšķ no jauna. Stobrā ieslīd jauna lode.

«Zirgu dzen ar pātagu,» Kaspars domā. «Zirgu ar pātagu, bet cilvēku?» Kaspars pašreiz nekur nesteidzas, tādēļ aizsākto domu pavedienu viņš lēni ritina tālāk. «Ja zirgu sistu ar mietu, skaidrs, tādam braucējam drīz vien būtu ilksīs jājūdzas pašam... Tādēļ jau tikai vīcina ar pātagu. Hm... Nez vai Ferdinandam ir kādreiz gadījies turēt rokās airus?»

Migla pil jūrā lielām, smagām lāsēm. Dzeltenais plankums austrumos kļūst aizvien gaišāks, un nav vairs tālu tas brīdis, kad pāri mierīgajai jūrai iezaigosies saule. Ja Kaspars naktī ir airējis pareizi, tad, miglai izklīstot, ap viņiem būs tikai ūdens, saule un reta kaija debesīs. Krasta nebūs. Tādēļ jau viņš visu nakti airēja, uzmanīgi ieklausīdamies šāviņu troksnī virs Pieres kalna. Sākumā tie dunēja gandrīz vai līdzās, bet ar laiku tie kļuva aizvien klusāki un tālāki, un tagad dunoņu varēja saklausīt tikai tad, ja aizturēja elpu, ja sirds nedauzījās pārāk skaļi.

«Ar Ferdinandu būs grūti,» skatīdamies, kā plok pudelēs piens, domāja Kaspars. «Nebijusi viņam tā šautene » Kaspars gan tagad vairs netic, ka vācietis viņu spētu nošaut. Ja Ferdinands prastu airēt, ja viņš zinātu, kā atgriezties pie savējiem, tad viņš būtu šāvis jau pirmīt, kad Kaspars gāja pie dvīņiem. Tagad viņš tikai biedēs. Draudēs, lādēsies un šaus gaisā. Un tomēr ...

Kaspars Brūnaļai uztaisīja iemauktus, iedabūja stulbo lopu pat laivā, bet, ka iznāks tāda ķēpāšanās ar Ferdinandu, — to viņš nevarēja paredzēt.

«Vajadzēja tomēr naktī zvelt viņam no visa spēka,» Kaspars ar tādu kā nožēlu atcerējās viņu tikšanos laivā. «Ja tagad es paklausīšu un airēšu uz krastu — vakarā es jau stāvēšu pie veikala sarkanās mūra sienas. Neviens mani nežēlos. Vācieši neprātos, viņus sirdsapziņa nemocīs. «Tu esi nodevējs, Kaspar,» viņi teiks. «Pēc karalaika liku-

miem tev pienākas nāve, un tu to patiesi esi nopelnījis.» Tā viņi teiks, un nebūs neviena, kas varētu mani aizstāvēt. Tādēļ .. tādēļ jāaizstāvas pašam. Ja citādi nevarēs, būs jāmēģina ar airi.. »

Jankas un Anneles pudeles bija tukšas. Kaspars tās nolika uz tilaudām un sameklēja aizmugurē drēbju sainīti. Lai nesamirktu, Kaspars jau krastā autiņus bija iesējis vecajā vējjakā. Neveikliem, nosalušiem pirkstiem viņš sāka pārtīt mazos, un domas jau kuro reizi atkal un atkal atgriezās pie Martas. Janka un Annele viņu nekad vairs neredzēs. Vienmēr viņi katrā brīvā brīdī neliksies mierā, un Kasparam būs jāstāsta par Martu, par mazo, trauslo sievieti, kura Kasparu mīlēja tik ļoti, ka pameta darbu pilsētā un atnāca uz Vējaraga kāpām. Kad beigsies karš, cilvēki atkal ies pierastajās gaitās — dosies jūrā, lāpīs cauros meldru jumtus, noraks no kartupeļu lauciņiem vēja sanesto smilti un audzēs aitas, bet rītos, kad vīri atgriezīsies no selgas ar reņģēm, sievas stāvēs ap augstu uzvilktiem tikliem un, skaļi klaigādamas, lasīs mirdzošās zivis .. Vienīgi Martas nebūs viņu vidū, bet svētdienās viņš ar bērniem aizstaigās līdz vecajai kapsētai, apsēdīsies pie maza ozola krusta, uz kura Kaspars pats ar nazi iegrieza Martas vārdu. «Marta Kauls». Vairāk nekā. Pārējo viņš pastāstīs pats. Par Martu viņš bērniem varēs pastāstīt daudz, jo viņa — mazā, trauslā sieviete — Kasparu mīlēja tik ļoti, ka pameta darbu pilsētā un atnāca uz Vējaraga kāpām

Atmiņas par Martu apņem Kasparu ar tādu spēku, ka viņš jau labu laiku nemana ne paēdušo bērnu vienmērīgo elpu, ne Ferdinanda aizdomīgo un nepacietīgo skatienu.

Vācietis laivas pakaļgalā Kaspara izturēšanos laikam iztulkojis pēc sava prāta, vai gan citādi viņš atlaistos sēdeklī ērtāk un tīri draudzīgā balsī mudinātu.

— Nu, Kaspar, sāc nu airēt uz malu. Pietiek domāts! — Ferdinanda balss Kasparu it kā pamodina. Pārlaidis skatienu jūrai, viņš redz, ka migla jau pieplakusi ūdens virsmai kā līgans palags, bet debesīs blāv nespodrā rudens saule. Nesdams aizmigušos dvīņus uz laivas priekšgalu, Kaspars piesardzīgi paveras pāri plecam. Krasta nav Ir tikai saule un miglas paklājs pāri jūrai. Tagad, kad Kaspars stāv kājās, miglā nav redzams pat Ferdinanda sīkais augums.

— Hei, sāc, Kaspar, airēt! Man apnikusi tava māžošanās. Ātrāk!

Kaspars nekustas. Viņš ilgi vēro debesis un ieklausās. Dunoņa virs Pieres kalna pierimusi, nakts apšaude beigusies. Rītos tā tas ir bijis vienmēr, jau kopš tām dienām, kad pie kalna izveidojās fronte.

— Kaspar, velns lai parauj!...

Bet Kasparam ir jādzird frontes trokšņi. Airēt tāpat, uz labu laimi, to var tikai galīgs nepraša. Kaspars zina, kā uz jūras trokšņi maldina, tādēļ — pirms sāk airēt, ir jābūt pavisam drošam. Viņš apsēžas, sameklē pīpi un aizsmēķē. Arī Ferdinands labprāt darītu to pašu — Kaspars redz, kā nosalušais vīrelis rij siekalas un griež degunu sānis no dūma.

— Man pietiek. Vai nu tu airēsi, vai... — Ferdinands draudēdams paceļ šauteni augstāk, un viņa nosalušie pirksti kļuvuši gluži balti no šautenes turēšanas.

Migla pēkšņi pazūd, izgaist, it kā tās visu nakti nemaz nebūtu bijis. Kaspars tagad var labi saskatīt vācieša seju. Viņš lūkojas Ferdinandā mierīgi un pētoši, tik mierīgi, it kā pret viņu nebūtu pacelts šautenes stobrs, it kā viņš nebūtu kaut ko vēl sapratis un tagad gribētu beidzot ar visu tikt skaidrībā.

— Saproti, Raul, tev jāairē atpakaļ. Uz malu, tur. — Ferdinands atlaiž roku no šautenes un ar īkšķi pāri plecam rāda tai virzienā, kur palika krasts. — Nekur tu nevari aizbēgt. Tagad, kad es esmu tavā laivā, tev nekas neizdosies. Tu esi pārrēķinājies, un būtu labāk, ja tu izmestu to visu no galvas. — Ferdinands draudēšanu ir apmainījis pret tēvišķi pamācīgu toni. Tagad viņš Kasparu grib pārliecināt, ka viss ir velti, ka Kasparam jāgriežas atpakaļ, ka tikai tas ir Kaspara vienīgais glābiņš.

— Tu mani saprati, Kaul?

Kaspars vēl aizvien velk no pīpes dūmu pēc dūma un klusē.

— Ja tev nebūtu bērnu, Kaspar... Ilgi ar tevi es ne-ķēpātos. Tikai tavu bērnu dēļ .

Ferdinanda balss apraujas. Pār jūru veļas smaga dunoņa. Abi viri laivā paceļ galvas un klausās. Tāli un dobji no Pieres kalna pāri ūdenim mutuļo artilērijas grāvieni, un sākumā pat Kaspars īsti neizprot, no kurienes tie nāk.

— Tu dzirdi, Kaspar? — jautā Ferdinands. — Vai tagad tu zini, uz kuru pusi tev jāairē?

Kaspars zina, saprot arī tāpat bez visas jautāšanas. Klusēdams viņš pieceļas un uzmanīgi, tā, lai pārlieku ne-

sašūpotu laivu, pārkāpj Brūnaļas priekškājām. Tagad viņu no Ferdinanda šķir vairs solis, ne vairāk.

Vācietis laivas pakaļgalā neizpratnes pilnām acīm veras lielajā zvejniekā, un viņa galva, it kā sitienu gaidīdama, aizvien dziļāk ieraujas augstajā mēteļa apkaklē. Tikai šautene viņa rokās sakustas un aizsargādamās apmet pusloku.

— Kaspar!... Stāt! Kaspar!... —Tā vairs nav pavēle. Lūpas Ferdinandam dreb, dreb bailēs, gluži tāpat kā pirksts uz šautenes gaiļa.

Kaspara aprēķins ir bijis pareizs — Ferdinands no jūras lietām nesaprot ne tik, cik zvirbulim uz astes. No jūras viņš bīstas, jūra viņā vieš vienīgi bailes un šausmas. Sai īsajā mirklī, kamēr Kaspars sper pēdējo soli, lai pārkāptu pār guļošās govs pakaļkājām, Ferdinands vēl varētu nospiest šautenes gaili un lielais zvejnieks ar neprātīgo mirdzumu acīs nogāztos uz tilaudām govs mēslos pie Ferdinanda kājām, ja nebūtu visapkārt tikai jūra bez krasta, bez cilvēkiem . Nekad Ferdinands viens neaizsniegs krastu — viņam nepietiks ne spēka, ne saprašanas. Tādēļ pirksts uz šautenes gaiļa gan dreb, tikai to nospiest tam vairs nav spēka.

Lieli, sarkani pirksti ar atlūzušiem nagiem satver šautenes stobru un pagrūž to sānis. Ferdinanda skatiens kā lūgdamies pielīp Kaspara nobālušajai sejai. Var būt, ka tas ir tikai joks — prasta, neizglītota zvejnieka joks, lai pārbaudītu viņa vīrišķību?

Ferdinands grāmatās ir lasījis par čūskām, kas hipnotizē savus upurus, lai pēc tam tos aprītu. Ferdinands ir daudz grāmatu lasījis, bet tādu skatienu, ar kādu tagad viņā skatās šis drūmais vīrs, Ferdinands nekad nav sastapis. Vēl jau gan viņš tur šauteni savās rokās, bet Ferdinands saprot, ka saimnieks tai jau ir cits — tas lielais ar zilganpelēkajām acīm.

—- Atdod, — kopš aizbraukšanas no krasta tas ir pirmais vārds, ko Kaspars pasaka. Ar savām lāča ķetnām viņš varētu izraut šauteni no Ferdinanda notirpušajiem pirkstiem, bet viņš to nedara.

Brīdi pagaidījis, viņš atkārto šo vārdu vēlreiz: — Atdod .. — Un Ferdinanda pirksti atlaižas.

Ar šo mirkli Ferdinands saprot, ka viņš vairs nav karavīrs, ka viņš ir lauzis doto zvērestu: cīnīties uz dzīvību vai nāvi līdz galīgai Vācijas uzvarai, kaut arī par šo uzvaru Ferdinands nekad nav bijis īsti pārliecināts.

«Tātad gūsts...» acis pievēris, Ferdinands cenšas uz mirkli iedomāties savu tālāko likteni, un viņa augumu pārņem neizsakāms nogurums. «Droši vien mani aizsutis uz Sibīriju, varbūt kaut kur vēl tālāk, un neviens nekad nezinās, kur karu beidza Ferdinands Simmelpfenings no klusā Bavārijas ciema. Tie, kas paliks dzīvi un kādreiz atgriezīsies mājās, vakaros bez viņa sēdēs pie alus kausa un neuzzinās, ka Ferdinanda kara gaitas pārtraucis neizglītots, mežonīgs zvejnieks no nomaļa Latvijas ciemata .»

Kaspars gāja atpakaļ uz savu vietu pie airiem. Šauteni viņš vēl aizvien turēja pie stobra tai pašā vietā, kur pirmīt to satvēra. Kaspars pacēla šauteni virs galvas, apgrieza to pāris reižu ap sevi un palaida vaļā. Apmetusi gaisā slaidu loku, tā ar skaļu plīkšķi atsitās pret ūdeni un pazuda dzelmē.

— Tā... — Kaspars nemaz nejuta, pa kuru laiku viņa pieri bija pārklājušas sviedru lāses. Kā pēc smaga darba Kaspars pārvilka ar lielo plaukstu pār seju.

— Tā, Ferdinand... Tas nu būtu padarīts, bet tagad mēs nedrīkstētu kavēties. Dienas rudenim īsas, un ceļš mums tāls. — Kaspars pagrieza laivu un sāka airēt.

— Degunu nokārt nav nekādas jēgas, — paskatījies Ferdinandā, pēc brīža viņš ierunājās labsirdīgā balsī. Vācu vārdi viņam juka ar latviešu, bet tas pašreiz nebija galvenais. Pēc mokošās klusēšanas Kasparam tagad uznāca vēlēšanās parunāties. Viss veicās tik apbrīnojami labi, klusēt tagad būtu gandrīz vai grēks.

— Naktī es domāju, ka esmu tevi nositis. Tīri izbijos ...

Lai noslēptu drebošos un nosalušos pirkstus, Ferdinands

tos bija sabāzis šineļa platajās piedurknēs. Izdzirdis Kaspara vārdus, viņš izrāva plaukstas un sāka nervozi kriuk-šķināt tievos pirkstus.

— Tu nekad neesi mūs ieredzējis. Kādēļ tagad tu taisnojies?

— Es netaisnojos. — Kaspars ar nepatiku atcerējās nakts mokošās pārdomas, un tagad viņam bija kauns par tām. — Kāda vajadzība man tevi nosist, ja par dzīvu vācieti dod vairāk ..

Izdzirdis Kaspara vārdus, Ferdinands saliecās uz priekšu. Viņa lūpas sāka raustīties, viņš gribēja piecelties, bet tad atslīga atpakaļ.

— Kaspar! Vai tiešām tu mani?«,, Es taču gāju tevi brīdināt! Un tagad tu gribi mani,,, Mans dievs! Kaspar!

— Runā, runā —_ nestosties. — Kaspara nemiers bija norimis, un viņš nekādi nespēja izprast Ferdinanda pēkšņo izbīli.

— Tu, Kaspar, esi partizāns! Ko? Esi?

Kaspars ne reizi savā mūžā nebija redzējis tik izbiedētu cilvēku.

— Partizāns? — viņš pārjautāja. — No kurienes tu to izrāvi?

— Tu esi partizāns, Kaul! Es zinu, tu esi.

— Nē. — Kaspars papurināja galvu un kļuva nopietns. Par partizāniem viņš bija tikai dzirdējis. Viņš bija arī lasījis vācu izlīmētās lapeles, kuras draudēja ar nāvi visiem, kas atbalstīs vai slēps «sarkanos bandītus», tomēr tikties ar viņiem Kasparam nebija gadījies. Kaspars nevarēja aiziet tālu no jūras un saviem dvīņiem, bet vāciešu Vējaragā bija pārāk daudz, lai tie, no kuriem tik ļoti baidījās Ferdinands, kādreiz varētu atnākt uz ciemu un pastāstīt par sevi.

Tikai Ferdinands vēl aizvien sēdēja aizdomu un neticības pilns un pretīgi kriukšķināja pirkstu kauliņus.

— Tu man nesaki patiesību. Kādēļ tu mani neiemeti jūrā, kad es te naktī gulēju bez samaņas? Tagad tu mani ved pie viņiem .,,

— Tu esi muļķis, Ferdinand .. — klusi atbildēja Kaspars. Viņš jutās vainīgs, un viņam bija kauns, ka laivas pakaļgalā sēdošais vīrelis par partizāniem zināja daudz vairāk nekā viņš.

— Jā, tu esi muļķis, un, ja tu nepārstāsi trīcēt, es vēl padomāšu, ko ar tevi darīt.

— Ja pie partizāniem, tad labāk nosit, Kaspar Pārmet pāri malai un airē tālāk. Peldēt es neprotu ...

— Aiztaisi žaunas! — Kaspars to pateica latviski, bet Ferdinands laikam nojauta vārdu jēgu. Noliecis galvu uz sāniem kā nogurusi vista, Ferdinands klanījās airu taktī, ar apsarkušajām acīm vērdamies horizonta tālajā svītrā.

Smagi elsdama, laivas dibenā Brūnaļa staipīja notirpušās kājas un ar savām zaļgani brūnajām acīm skatījās Kasparā. Skatījās tā, ka Kaspars grieza galvu sānis, lai viņam tas nebūtu jāredz.

Cilādams airus, Kaspars domāja par to, ka būtu jāizslauc govs, ka jāiztīra laiva.

— Paklau, Ferdinand, mēslus vajadzētu izsviest pāri malai. Liekšķere ir apakšā, zem tilaudām.

— Ko? — Ferdinands pamodās it kā no snaudiena. Samirkšķinājis iesārtos, vasaras raibumiem pārklātos plakstus, viņš neziņā raudzījās Kasparā.

— Es teicu — jāiztīra laiva ..

— Kaspar, tu neatbildēji uz manu jautājumu. Tu ved mani atdot partizāniem?

Kaspars atkratīja galvu. — Savu mūžu neesmu viņus redzējis.

— Bet tu taču esi boļševiks!

— Boļševiks? — Kaspars apjuka un neziņā pacēla galvu, lai paskatītos sīkajā vīrelī.

— Nu, komunists, ja tev tā patīk labāk. Vai nav vienalga — boļševiks vai komunists. Vējaragā visi latvieši ir komunisti.

Kaspars ilgi klusēja.

— Nē, Ferdinand, tu neko neesi sapratis. Vējaragā bija tikai viens komunists — Bērziņu Rūdis, kuru jūs nošāvāt kara pirmajās dienās pie veikala sarkanās mūra sienas. Tas gan laikam bija komunists, vai nu citādi jūs viņu būtu nobendējuši,..

— Mēs? Kādas aplamības tu runā! Es taču Vējaragā atnācu tikai šogad! — Ferdinands pietrūkās kājās un ar saviem nosalušajiem pirkstiem sāka raustīt šinelim apjozto siksnu. — Vai tad tu neatceries, Kaul?

— Es visu atceros. Bērziņu Rūdi nošāvāt jūs — vācieši.

— Mēs!... — Ferdinands plātīja rokas, atgādinādams stārķi, kas grib pacelties gaisā. — Es nevaru atbildēt par visu, ko izdarījuši vācieši. Es neesmu vainīgs, Kaspar, saproti, es nekad tādās lietās neesmu piedalījies...

— Vienalga, — stūrgalvīgi atkārtoja Kaspars, — jūs viņu nošāvāt. Jūs — vācieši.

— Un tagad tu gribi par to atriebties. Jūs nomocīsit nevainīgu cilvēku, lai...

— Nevāries! Neviens tevi nav mocījis un nemocīs. Aizkļūsim tur, — Kaspars pameta ar galvu tai virzienā, kur vajadzēja būt krastam, — nu, aizbrauksim, un tad jau redzēs. Tikai par to mocīšanu es neticu. Kādēļ krieviem tas jādara? Mēs abi... tā teikt — es labprātīgi atbraucu, es... — jo tālāk Kaspars runāja, jo viņa balss kļuva nedrošāka. Lai kā visu garo nakti viņš centās par to nedomāt, šaubas un neziņa vienmēr atgriezās un urdīja viņu lēni un nežēlodamas. «Kā tas būs, kad laivas priekšgals atdursies viņā pusē frontei? Varbūt viņiem nemaz ne]aus pie krasta piebraukt. Ieraudzīs Ferdinanda pelēko šineli un sāks šaut. Gāzīs virsū ar ložmetējiem jau pa gabalu, un viņš nepagūs ne pateikt ko jēdzīgu, ne paskaidrot...»

Ferdinands pārstāja plātīties ar rokām un tagad uzmanīgi pētīja Kaspara sadrūmušo seju. Ferdinands vēl neticēja pēkšņajai iedomai, pārāk neticama tā likās. Pirms sāka par to runāt, visu vajadzēja pamatīgi izsvērt un pārdomāt, tādēļ Ferdinands steidzīgi apsēdās un klusēdams raudzījās Kasparā.

— Ja tu runā taisnību, — beidzot viņš iesāka lēnā, vienaldzīgā balsī, — ja tā ir patiesība, ka tu neesi boļševiks, tad es nesaprotu, kādēļ tev vajadzēja uzņemties šo braucienu.

— Beidz, es tev saku!... — Kaspara spēcīgie žokļi sakļāvās ar tādu sparu, ka pat Ferdinands dzirdēja zobu skaudro ņirkstoņu.

Ferdinandā atgriezās cerība. Izzuda baiļu trīsas, rokas pārstāja drebēt, tikai domas viņa galvā virpuļoja nesakarīgi, dūkdamas, un Ferdinands meklēja vārdus, meklēja pašus tiešākos un nesaudzīgākos. Vēl viss nebija zaudēts, to viņš nojauta pēc Kaspara apjukušā skatiena, pēc airu vēzieniem, kas kļuva aizvien straujāki un nevienmērīgāki, saprata no lielā vīra sēcošās, straujās elpas — Kaspars par kaut ko šaubās, par kaut ko ir noraizējies un neapmierināts.

Ferdinands pacēla tilaudas, sameklēja liekšķeri un, kaut tas viņam riebās līdz nelabumam, sāka mest govs mēslus pāri laivas malai. Ne mirkli viņa skatiens neatrāvās no Kaspara sadrūmušajām acīm.

— Tonakt, kad es aizgāju tevi brīdināt, es nezināju, ka tu esi komunists. Būtu es toreiz zinājis — nebūtu gājis... — atsāka Ferdinands. — Mani par to varēja sodīt, varēja pat nošaut, bet es gāju, lai palīdzētu cilvēkiem. Cilvēkiem — dzirdi, Kaspar? Cilvēkiem, nevis komunistiem. Tev jau tur būs labi, pie krieviem. — Lai būtu ērtāk strādāt, Ferdinands nometās laivā uz ceļiem. — Tev jā, bet tiem, kas nav ar boļševikiem uz vienu roku? Tu taču zini, ka krievu ieņemtajā Latvijā palikuši tikai komunisti. Visi pārējie — prom. Vagonos iekšā — un uz Sibīriju. Bērni vienā virzienā, veči citā ...

Kaspars pārstāja airēt. Piecēlies viņš nolaida ūdeni pāri laivas malai un gāja pie Ferdinanda.

Cilvēks laivas pakaļgalā izstiepa rokas kā lūgšanā.

— Kaspar, es zinu, ko tu gribi darīt! Kaspar, apdomājies! — čukstēja viņa nobālušās lūpas.

Satvēris Ferdinandu aiz padusēm un pacēlis to gaisā, Kaspars samiegtām acīm skatījās baiļu izķēmotajā sejā.

Sai mirklī viņu pārņēma neprātīga vēlēšanās tikt vaļā no sava mocītāja. Pacelt sīko augumu pāri laivas malai un palaist, lai krīt. Neviens to nekad neuzzinātu. Tas būtu īss brīdis — šaušalīgs bļāviens, ūdens burbuļi... Pēc tam lai notiek kas notikdams.

«Saņemies, Kaspar!» kāda balss viņā steidzīgi čukstēja. «Izdari to, un tev būs miers. Tev vairs nebūs jāklausās viņa vārdos, kas tevi biedē un padara tavu nodomu aizvien grūtāku, un liek tev baiļoties . .»

Ferdinanda naglotie zābaki kūļājās Kasparam pie ceļiem.

«Izdari to, Kaspar, un tev būs vieglāk gan airēt, gan domāt par saviem bērniem un sevi. Vai Ferdinands tevi žēlotu? Nē taču!... Ja tev nav dūšas, aizver acis un neskaties, kā tas notiek. Izdari to, Kaspar!»

Citas balss nebija. Bija tikai šī viena — steidzīgā, saltā, nepacietīgā, un tomēr Kaspars to neizdarīja. Palaidis vācieti vaļā, viņš aizgāja atpakaļ pie airiem un, nelikdamies par Ferdinandu vairs ne zinis, atsāka airēt.

Cēlās vējš. Sākumā gludajam ūdens spogulim pārskrēja retas, vieglas trīsas, bet, jo augstāk* cēlās saule, jo vējš pieņēmās spēkā un jūra sāka viļņoties. Airēt kļuva aizvien grūtāk. Kaspars uzmanīgi vēroja debesis, ilgi raudzījās reto mākoņu skrejā un centās saprast tikai viņam vien zināmās pazīmes, pēc kurām varētu spriest par vētras tuvošanos. Ziemelis nekļuva spēcīgāks. Viļņi gan cilāja laivu, brīdi pa brīdim apšļākdami cilvēkus ar mirdzošām ūdens lāsēm, tomēr par vētras tuvošanos nekas neliecināja. «Parasts pūtiens, parasta jūra,» Kaspars nesteigdamies domāja. «Bijusi man Paipas bura — tagad varētu atpūtināt rokas... Paipa ciemā tagad staigā lādēdamies un visiem stāsta, ka Velnakauls ir pēdējais laupītājs, pēdējais plukata un ka citu neko viņš arī no šī atnācēja nav gaidījis... Bet Vējaragā šodien nav neviena, kas viņā klausītos, vienīgi ja nu vecais Plenišķis, kam nav ne aitu, ne dēlu... Pārējo piecu māju smilšainajos pagalmos staigā vācieši un ved ārā no kūtīm lopus, ja Ferdinands ir stāstījis taisnību... Sievas raud, vīri klusēdami stāv

durvīs un, dūres aiz muguras slēpdami, varbūt tagad no* žēlo, ka nav paklausījuši Velnakaulam. Bet varbūt arī nenožēlo. Varbūt tagad viņi stāv, sapulcējušies netālu no Vclnakaula būdas, un skatās, kā vācieši vandās pa viņa pamesto istabu? Nekas tāds, kas vāciešiem tur varētu iepatikties, istabā nepalika, ja nu vienīgi bērnu gultiņa un Martas lielais krēsls .»

Kaspars airē un cenšas izmest no galvas domas par savu būdu, par to, ko tagad, atriebdami Ferdinandu, vācieši dara ar viņa smiltīs ieputināto būdu. Kaspars necenšas to uzminēt, un varbūt tā ir labāk. Kaspars bija izvēlējies citu ceļu, tādēļ viņa apziņā būdas vairs nav Drīz modīsies mazie, un viņi prasīs ēst, tādēļ viņš ar rūpēm domā, ka vajadzētu izslaukt Brūnaļu.

Kaspars izņēma no lupatām aptītā spaiņa kaltētu mencu saišķi, nogrieza biezu maizes riku un sniedza to Ferdinandam.

— Iekodīsim. Ja nekas neatgadīsies, Auruciemā mēs būsim tikai pievakarē. Nu ņem, cilvēkam taču vajag arī ēst!

Ferdinands paņēma mencu un maizes šķēli un, nolicis ēdamo klēpī, paskatījās Kasparā. Viņa acīs bija vienaldzība, nedzīva un bezcerīga, kā cilvēkam, kuram vienalga, kas pēc mirkļa ar viņu notiks.

— Ēd, — Kaspars teica.

Nosalušiem pirkstiem Ferdinands noplēsa zivs ādu, atlauza nelielu gabaliņu un sāka to zelēt.

Uz tilaudām spārdījās govs. Cenzdamās izstiept notirpušās kājas, Brūnaļa ar kaulainajiem nagiem dauzīja laivas sānus. No mutes tai stiepās garas, lipīgas slienas un krājās pie Kaspara kājām. Tagad, kad Kaspars vairs noairēja, laiva viļņos cēlās un grima kā šūpolēs.

Ferdinands izspļāva sakošļāto zivs gabalu un piecēlās.

— Nevaru... — viņš teica un sniedza ēdamo Kasparam. — Pretīgi.

Pēc tam, pārliecies laivas malai, viņš ilgi vēsajā ūdenī mazgāja seju un rokas.

— Kādas šausmas! — slaucīdams mitro seju cepurē, viņš čukstēja. — Mans dievs, kāda šausmīga diena!

Lai pārāk neaizkavētos, Kaspars bija izdomājis palūgt Ferdinandu ieslaukt pudelēs pienu, bet tagad, redzot vācieša izvārgušo seju, viņš šo nodomu atmeta.

«Vīrelis ir pagalam,» Kaspars domīgi skatījās sakņupušajā augumā. «Atņem tādam šauteni, un viss izmainās gluži kā pasakā — bargais valdnieks pārvēršas nožēlojamā lūdzējā. No varas ne smakas!... Cilvēki vien jau viņi ir, kaut arī vācieši. Baidās tāpat kā visi. Baidās no krieviem, baidās no partizāniem, pat no Kaspara baidās un no vecā Plenišķa... «Vējaragā visi ir komunisti...».» Kaspars atcerējās Ferdinanda vārdus un sevī pasmaidīja. Bija savādi apzināties, ka vācieši visu laiku no viņiem baidījušies, vai nu citādi Vējaraga vīrus dēvētu par komunistiem.

Zaļgani vizošs vilnis atsitās pret laivas malu, sašķīzdams sīkā miglā. Nākošā viļņa šļāce jau nogula laivā, un Kasparam aiz muguras spalgās, nosalušās balsīs ieraudājās dvīņi. Pēc tam viļņu saltās galotnes aizvien biežāk plīkšēja uz tilaudām, un drīz vien Kaspars saprata, ka viņa vecā vējjaka, ar kuru mazie bija apsegti, ilgi tos nepasargās no ūdens gāzinām.

Ja varētu tagad Ferdinandu uz neilgu laiku atstāt pie airiem, Kaspars izslauktu Brūnaļu, paēdinātu mazos un sameklētu kādu sausāku vietu, kur dvīņus novietot .. Bet Ferdinands sēdēja sabozies, pazodi šineļa apkaklē iespiedis, un nevarīgi zvalstījās viļņu taktī.

Kaspars airēja. Viņš centās neklausīties bērnu raudās. Viņš domāja par dienvidu straumi, kas neredzama un viltīga lieca laivas priekšgalu nost no uzņemtā kursa, tādēļ airējot bija jābūt divkārt uzmanīgam.

«Lai mazie paraud,» Kaspars sevi mierināja. «Vai nu pirmā reize... Ja vējš nekļūs stiprāks, pēc stundas, lielākais, pēc divām austrumos parādīsies krasta tumšā svītra. Tad arī īstā strādāšana tikai sāksies. Bet tagad — lai mazie paraud...»

Ferdinands aizvien biežāk liecās pāri laivas malai. Smagi elsodams, viņš siekalojās un rīstījās, un ar katru tādu reizi viņa seja kļuva aizvien pelēkāka.

— Kaspar, tu varētu tos bērnus apklusināt! Man vairs nav spēka viņos klausīties... — atguvies no kārtējās lēkmes, Ferdinands ierunājās piekusušā balsī. — Varbūt viņi grib ēst?

Kaspars arī bez visas jautāšanas zināja, ka pienākusi ēdināšanas reize. Tikai kavēties tagad nedrīkstēja. Straume kļuva arvien spēcīgāka, tā dzina laivu atpakaļ, tādēļ vajadzēja airēt, airēt, cik vien vēl bija Kaspara spēkos.

— Ja tas ilgi tā turpināsies, krieviem ar mani nekādas ceremonijas nebūs jātaisa... Vienīgi bedre jāizrok... — Ferdinanda lūpas savilkās. Varbūt tas bija smaids, varbūt

Ferdinands nicināja pats sevi, savu nevarību un nespēku. Varbūt tādē| viņa sakniebtās lūpas pauda arī nožēlu.

— Ai, Kaspar, Kaspar, es nekad to neaizmirsīšu!... Tās dažas stundas, kas man vel palikušas, es lādēšu tevi, tavu stulbo, neattīstīto prātu, tavu ārprātīgo ideju bēgt... Par visu, ko tu ar mani esi izdarījis, tevi mocīs sirdsapziņa. Jā, jā, Kaspar, tādas lietas nepaliek bez atmaksas... Varbūt mani dēli kādreiz to nokārtos, viņi to pratīs izdarīt! Dzirdi, Kaspar! — drebošām lūpām spalgi sauca Ferdinands. — Negriez galvu prom, Kaspar! Nekur tu neaizbēgsi! Varbūt tie būs mani zēni, kas kādreiz atnāks, varbūt tie būs citi, bet reiz tev būs jāatbild par to, ko tu tagad dari! Un tavā zemnieka paurī neradīsies neviena vārda, lai sevi attaisnotu, jo tikai tādi kā tu.

— Rimsties, Ferdinand, — mierīgā balsī viņu pārtrauca Kaspars. — Lai tev viss būtu skaidrs, tad zini — pirmām kārtām es neesmu zemnieks. Mans tēvs bija jūrnieks, mans brālis ir jūrnieks, un arī es esmu jūrnieks. Šādas lietas nevajadzētu sajaukt, saprati? Es esmu jūr-nieks, Kaspars Velnakauls! Un tos vārdus par atriebību tu labāk ņem atpakaļ. Arī man aug bērni, dzirdi? — Kaspars pameta ar galvu uz laivas priekšgalu, kur raudāja dvīņi. — Manējie nenobaidīsies, viņi būs gudrāki par mani, tādēļ viņu spēks būs vēl lielāks par manējo. Bet tagad paņem abas piena pudeles un kārtīgi izskalo!

— Ko? — Ferdinands pielēca kājās. — Pudeles? Nekādas pudeles es neskalošu! — Dzīslas uz viņa tievā kakla pietūka.

— Jāskalo, Ferdinand. Pudeles jā9kalo, kā nu citādi. — Kaspars vēl gribēja teikt, ka netīrās pudelēs piens ātri saskābst, bet tad viņš pārdomāja. Viņam negribējās, ka Ferdinands sāktu ņirgāties par viņa nepareizo izrunu.

Ilgi stāvēja Ferdinands. Ilgi un domīgi viņš viļāja plaukstās tukšās pudeles. Kaut kur dziļi sevī viņš juta vēlēšanos pretoties, vēl jau to varēja . Lai Kaspars redz un saprot, ka savus pēdējos mirkļus Ferdinands ir aizvadījis kā vīrs — viņš neskalos šīs sasodītās pudeles! Lai Kaspars neiedomājas, ka viņā nav palikusi ne kripata pašlepnuma. Tūlīt viņš iesviedīs pudeles jūrā, pēc tam pieies pie Kaspara un iespļaus viņam sejā... Lai parādītu, cik ļoti viņš nicina savu mocītāju, Ferdinands varētu arī sist — tieši pa seju, sist tā, lai Kaspars saprot, ka Ferdinands ir gatavs labāk cīnīties nekā ., palikt par apsmieklu un mazgāt šīs pienainās pudeles.

Tādēļ Ferdinands stāv tik domīgs un plaukstās viļā pudeles. Un tad Ferdinands laikam visu ir izdomājis. Plecus uz augšu sarāvis, viņš vispirms uzrota platā mēteļa vienu piedurkni, pēc tam otru, tad... pārlīkst pāri laivas malai un sāk skalot pudeles .

Ieslaukt pudelēs pienu Kaspars varētu ari pats, bet nupat viņš ir pamanījis krasta tumšo svītru ar Pieres kalna kūkumu vidū. Lai straume viņus neaiznestu atpakaļ, Kasparam jāairē, jāairē, jāairē! . Laivas priekšgals pagriežas ieslīpi pret krastu, un viļņi tagad aizvien biežāk šļācas pāri malai. Ūdens, kas, laivai zvalstoties, sakrājies zem tilaudām, tagad jau staigā pa visu laivu, skalodamies ap Kaspara vecajiem ūdenszābakiem, virpuļodams ap Brūnaļas galvu.

— Ferdinand, pamēģini tagad .. nu .. nu, kā tev lai pasaka... — Kaspars uz brīdi atrauj roku no aira un, rādīdams uz Brūnaļu, savelk pirkstus dūrē un tad velk it kā virves galu. — Saproti? Piens . bērniem, piens.. Pudelēs, piens — bērniem Eli tu, cilvēk, cilvēk! .

Beidzot Ferdinands saprot. Kā palīdzību meklēdams, viņš pamet skatienu pāri laivas malai, bet tur ir tikai viļņi — zilganpelēki kā Kaspara acis, smagi un lieli kā Kaspara dūres.

Ferdinands nekad nav bijis tādā jūrā — kājās viņš nevar nostāvēt, tādēļ pie Brūnaļas viņš lien rāpus. Ūdens skalojas ap viņa nosalušajiem ceļiem un delnām, un Ferdinandam šķiet, ka viss velti — gan govs slaukšana, ko viņš nekad nav pratis, gan Kaspara neprātīgais nodoms — aiz-airēties līdz krastam. Tur — krastā viņus gaida krievi, gūsts, bet te visapkārt veļas un šņāc kaut kas baismīgāks. Viļņu ieplakās ūdens kļuvis tumši pelēks, gandrīz melns kā kaps... Pieskaroties mikli siltajam govs tesmenim, Ferdinandu pārņem žņaudzošs nelabums.

— Es nevaru, — smagi žagodamies, viņš čukst un skatās Kasparā. — Labāk nosit mani, Kaspar, bet es to nevaru izdarīt!

Kaspars pieceļas, satver Ferdinandu zem padusēm un, pacēlis to kā mazu bērnu, aiznes laivas pakaļgalā.

— Kamēr es pabarošu mazos, izsmel ūdeni, — sniegdams Ferdinandam liekšķeri, pavisam mierīgā balsī saka Kaspars. Tā nav ne pavēle, ne lūgums. — Pastrādā, tas noņems nelabumu .

— Es nevaru, Kaspar!

— Jāvar! Ūdens no laivas jāizsmeļ!

— Nevaru! Mans dievs, kā tu to nesaproti!

— Ņem liekšķeri! — Kaspara balsī vēl aizvien skan pacietīgs rāmums. — Vai patiešām tu esi pēdējais lupata?

Ferdinanda galva noslīgst uz krūtīm. Visā viņa augumā jaušama tāda nevarība un bezcerība, ka vienu brīdi pat Kaspars vairs nezina, ko darīt. Bet tas ir tikai vienu brīdi. Tad Kaspars ar kreiso roku pie zoda paceļ Ferdinanda drebošo galvu un ar labo cērt pliķi. Cērt vienu, pēc tam vēl un vēl. Viņš to dara pavisam viegli — ar pašiem pirkstu galiem, un tomēr Ferdinanda galva mētājas no vienas puses uz otru kā aizlauzts saulgriezes zieds. Pamazām viņa nobālušajos vaigos atgriežas sārtums, acis kļūst dzīvas un augums saspringst.

— Mans dievs! — beidzot viņš saka un izņem no Kaspara rokām liekšķeri. — Es mēģināšu. Es nezinu, vai no tā kas iznāks, bet es mēģināšu.

Ieslaucis pudelēs pienu, Kaspars laivas priekšgalā no tilaudām pacēla raudošos dvīņus un gāja atpakļ pie Ferdinanda.

— Redzi. — Viņš rādīja uz mazajiem. — Man jāairē. citādi mēs visi aiziesim tur — Viņš pameta ar galvu pāri laivas malai. — Janka ar Anneli raud, tu saproti? Ja nu tu viņus paturētu ko, Ferdinand? Mazie jau nav vainīgi, ka mēs . ka es tevi tā Tev pašam ir puikas, pirmīt tu par viņiem pieminēji Ko, Ferdinand? Es uzsegšu jums Paipas lielo brezentu, un līdz krastam jūs sildīsities kā dieva ausī .

Neko jau Kaspars neizdarītu, ja Ferdinands tagad atteiktos.

«Viņš var mani sūtīt arī pie velna,» vairīdamies sastapties ar Ferdinanda skatienu, domāja Kaspars. «Nekur pasaulē nav tāda likuma, kas varētu viņu piespiest auklēt manus bērnus » Ja nebijušas smagās viļņu šļāces, kas aizvien biežāk gāzās uz tilaudām, Kaspars ne mirkli nestāvētu vācieša priekšā kā lūdzējs.

Kaspars jau gribēja griezties atpakaļ pie airiem, bet tad viņš izdzirda Ferdinanda aizsmakušo balsi:

— Dod šurp.. Es gribu redzēt, kādi viņi tev izskatās

Kaspars atviegloti nopūtās un pasmaidīja.

— Šo sauc Annele — Anna. Viņa vienmēr kliedz visskaļāk. Bet šis — Jānis. Viņam tu dod no tās pudeles ar nograuzto pupiņu.

Reizē ar pirmajiem piena malkiem apklust dvīņu izmisīgā brēkšana.

Kaspars sameklēja lielo brezentu un pārsedza to Ferdinanda pleciem.

— Tā. — Aizspraudis brezenta stūrus, Kaspars domīgi skatījās Ferdinandā. — Es tev uzticēju savus mazos, — beidzot viņš teica. — Savus mazos — cita nekā man vairs nav, ja neskaita Brūnaļu Un ja nu tev Saproti, Ferdinand, es tev to nebūtu teicis, bet . Redzi, ja nu tev pēkšņi ienāktu prātā kaut kādas muļķības... Es domāju, ja tev ienāktu prātā atriebties mazajiem, tad es domāju .

— Pārāk stipri šūpo, Kaspar . Varbūt tu sāktu airēt?

Divi cilvēki paskatījās viens otrā. Tas bija ilgs un nemiera pilns skatiens, jo pēc īsa mirkļa šie cilvēki dosies pretī jaunai, nezināmai dzīvei, pretī tumšajai krasta svītrai; kuras vidū kā tikko jaušams kūkums melnēja Pieres kalns.

* * Jfs

Kaspars airēja uz Auruciema bāku — krasta līnijā tagad to varēja atšķirt jau pavisam skaidri. Brīdi pa brīdim pametis skatienu atpakaļ, viņš redzēja zilganā dūmakā ietītos Leišmales mežus, bet virs tiem tuvāk malai kāpas galā kā nokvēpis lampas cilindrs slējās bākas strupais stāvs. Noslīdot laivai viļņu ieplakā, krasts it kā nogrima, pazuda un visapkārt viļņojās tikai jūra un rudens nespodrās saules gaismas pielietā debess.

«Vēl stundu,» domāja Kaspars. «Pēc stundas mēs būsim malā. Tagad tikai jāuzmanās no dienvidu straumes. Jāairē tieši uz bāku! Tikai uz bāku. Ja es to nevarēšu, ja es nepratīšu savas nogurušās rokas piespiest airēt, cik vien spēka, tad pēc divām stundām mēs būsim atpakaļ pie paša Pieres kalna — tieši ķetnās vāciešiem.»

Kaspars pameta skatienu uz laivas pakaļgalu. Ar brezentu pārsegtais Ferdinands sēdēja uz tilaudām, kājas plati izpletis. Paslēpti zem zaļganā šineļa, uz katra ceļa viļņu taktī šūpojās pa dvīnim. Ferdinanda acis bija pievērstas dūmakainajam debess jumam, un tagad varēja domāt, ka viņš to_ dara tādēļ, lai nebūtu jāskatās viļņu zaļganajās mugurās, lai nebūtu jāredz Kaspars un nebūtu jā -rēķina — cik airu vilcienu vēl palicis līdz krastam.

— Drīz? — acis no tālā padebeša neatrāvis, viņš aizsmakušā balsī ievaicājās. Lūpas viņam bija sausas un apkaltušas.

— Varbūt tu nodzersies? — Kaspars klusi jautāja.

— Vai drīz mēs būsim tur? ..

Kasparam negribējās skatīties Ferdinanda pelēkajā, sakritušajā sejā.

— Drīz, — viņš atbildēja un turpināja airēt.

Virs Pieres kalna dunēja kauja. Kaspars pavisam skaidri dzirdēja atsevišķu šāvienu troksni, dzirdēja, kā pa kalnu plīst granātas. Brīžiem, kad vējš iegula austrumos, līdz laivai atskrēja degoša meža sīvā dvaka. Kaut kur tepat līdzās atradās zeme, dzīvoja un mira cilvēki, jo bija karš un dega meži.

«Kad meži deg, vienalga, kaut arī tas būtu miera laikā, tās ir lielas bēdas. Mežus nevajadzētu aiztikt, arī cilvēkus ne... Grūti un ilgi tie jāaudzē. Arī meži...» Kaspara domas bija smagākas par airiem, kurus viņš cilāja jau kopš pusnakts. Vienīgais, ar ko Kaspars sevi mierināja, bija tas, ka Auruciemā viņš sastaps savu brāli Andreju, ka viņam nebūs jāklimst pa pasauli bez jumta virs galvas. Jau šovakar viņš sēdēs Andreja istabā, bet runāt jau viņam nebūs par ko. Andrejam būs grūti iejusties Kaspara ādā. Pārāk daudz Kaspars ir atstājis tur — Vējaragā... Pārāk daudz, lai tagad no visas sirds varētu priecāties par izglābtajiem dvīņiem un Brūnaļu...

Kaspars paskatījās uz krastu. Liedags saules staros baloja plats un gaišs kā izritināts linu baķis. Tieši pretī laivas priekšgalam melnēja bāka, un Kaspars tās smailē pavisam skaidri varēja saskatīt radioantenu smalko režģi.

«Tā ..» viņš sevī noteica. «Tagad viņi mūs redz pavisam skaidri.»

— Ferdinand, paklausies! Tūlīt mēs būsim klāt!

— Es redzu, — atbildēja Ferdinands.

— Ferdinand... vai viņi šaus uz mums?

Putodami un šalkdami uz sēkļa plīsa viļņi, un Ferdinands nedzirdēja Kaspara jautājumu.

Visvairāk Kasparu biedēja tukšais, gluži kā izmirušais liedags. Ja nebūtu jāairē, Kaspars tagad labprāt pieceltos kājās un, pagriezies ar visu augumu, nenolaistu acis no tukšā krasta, lai redzētu šāviņu uzliesmojumu. Viņš stāvētu un mātu ar rokām, sak: «Neākstieties! Mēs pie jums labprātīgi! Mēs, tas ir — Janka, Annele, es un Ferdinands!» Varbūt viņš sauktu tieši tā, varbūt ienāktu prātā pavisam kas cits, bet uzsaukt viņiem kaut ko vajadzētu. Bet Kaspars nevar tagad celties kājās — bangas uz sēkļa plīst un puto, un Kasparam ir jāņem kopā visi spēki un māka, lai viņi laimīgi pārkultos sēklim pāri.

— Ferdinand! — viņš sauc. — Turies laivā! Lai tur vai kas! Un mazos neizlaid no rokām. Dzirdi, par mazajiem tu atbildēsi ar savu galvu!

Kaspara vārdi līdz Ferdinandam atlido kā no liela tāluma. Plaši ieplestām acīm viņš skatās kārkliem apaugušajās kāpās, un viņa domas ir skaļākas par Kaspara recošo balsi.

«Gūsts! Bet varbūt beigas... Satiekoties ar krieviem, es pat rokas nevarēšu pacelt... Bet varbūt tā ir labāk? Varbūt tagad ir labāk, ka dvīņi guļ pie manām krūtīm kā vairogs?»

Neviens to nevar pateikt — kā tagad būtu labāk.

Aiz baltās bangotnes redzama tikai kāpu smilts un sīks kārklājs, bet Ferdinands vēl vakar bija karavīrs viņš zina, ka šī zaļā siena ir dzīva, ar saspringtu skatienu un notēmētām šautenēm. Tikai vienu gan viņa satrauktās domas nespēj uzminēt — vai tā ir nāve, kas viņu gaida šaja svešajā, mežonīgajā krastā, vai gūsts .

iķ * *

Miglai izklīstot, Paurupes bākā novietotais novērošanas postenis tālu selgā pamanīja sīku, tumšu punktu. Līdzīgi mazam kukainim, kas pielipis līganajai ūdens virsma tumšais punkts te pacēlās viļņa mugurā, te pazuda uz ilgu laiku, lai, kad to vairs negaidīja, atkal iznirtu no zil-gās tāles, nekļūdams ne lielāks, ne labāk saskatāms.

Vairākkārt bākā nomainījās sardzes, bet tikai pēcpusdienā arī no krasta aizsardzības posteņiem cits pēc cita sāka pienākt īsi ziņojumi:

— Krastam tuvojas airu laiva!

No bākas pa piekrasti aizsteidzās pavēle:

— Laiva tuvojas mūsu sektoram. Redzami divi cilvēki. Iespējams, ka tie ir avarējuša kuģa jūrnieki. Turpināt novērošanu!

Vējš pieņēmās spēkā. Cilvēki bākā redzēja, ar kādām pūlēin smagi piekrautā laiva tuvojās krastam. Aizvien biežāk tā iegrima viļņu ieplakās, aizvien ilgāk tā noslēpās skatienam, un, vērojot uz sēkļiem plīstošo bangotni, ik-

viens šais mirkļos saprata, ka airētājam pats grūtākais vēl tikai priekšā.

Pēkšņi cauri vēja auriem, smagi kaukdami, no vāciešu puses pāri bākai aizlidoja artilērijas lādiņi un, uzmezdami gaisā trīs baltus ūdens stabus, plīsa netālu no sēkļa. Pēc nedaudz sekundēm pirmajiem šāviņiem sekoja citi. Tie plīsa ap laivu, šķaidīja krācošo bangotni, krita valguma miklajā smiltī, atstādami piltuves, kas drīz vien piepildījās ar dzidru ūdeni.

Skatīdamies uz salīkušo vīru laivā, kas, nepievērsdams uzmanību šāviņu grāvieniem visapkārt, vēl aizvien īrās tuvāk krastam, novērotājs bākā noņēma telefona klausuli un sauca:

— Vācieši apšauda laivu. Jā, liekas, tie ir bēgļi... zvejnieki .. Jāpalīdz viņiem... Un sapierus atsūtiet, citādi vieni paši tie krastā netiks.

Pēc brīža aiz Auruciema kāpām iedunējās gaiss. Pāri kalnam — Vējaraga pusē, netālu no tās vietas, kur vēl vakar dzīvoja Kaspars, — plīsa granātas.

Bet Kaspars to nezināja. Kaspars nevarēja zināt, ka šī baismīgi grandošā artilērijas kauja iedegusies viņa — lielā zvejnieka Velnakaula — dēļ. Krastam muguru pagriezis, viņš redz tikai ūdens stabus ap laivu, redz Ferdinanda cieši sakļautos acu plakstus un mazuļu raudās plaši atplestās mutes. Raudas, šāviņu trokšņi un bangotnes dunoņa saplūdusi negantā rēkoņā. Un tad visu aizsedz gaiši dūmakainas ūdens gāzmas, un Kaspars saprot, ka laiva ieurbusies sēkļa bangotnē. Tas ir garš un smags mirklis. Šķiet, ka tūlīt, tūlīt ūdens zvērīgais spēks izraus no rokām airus, sasviedīs laivu šķērsām vilnī un smagā zaļganā dūmaka vairs neizlaidīs viņus no sava saltā skāviena... Bet, lai to izdarītu, bangotnei vispirms jāatlauž Kaspara rokas. Un tas nav viegli, pat bangotnei ne. Zaļganā dūmaka kļūst gaišāka, vieglāka un caurspīdīgāka, un drīz jau Kaspars atkal redz granātu uzsviestos ūdens stabus un Brūnaļas galvu, kura kā neprātīga svaidās ūdens pieplūdušajā laivā. Arī Ferdinandam ūdens skalojas ap gurniem, bet viņš pat neatver acis, lai paskatītos. Tikai mazos it kā sargādams viņš pacēlis augstāk un tur viņus tagad piespiedis sev pie galvas ..

Kaspars paskatās pāri plecam uz krastu. Pa liedaga dzeltenajām smiltīm uz jūru skrien cilvēki. Skrien kaut kā dīvaini — galvas plecos ierāvuši, kūkumus uzmetuši un māj ar rokām. Bet tad pašā ūdens malā tieši starp karavīru stāviem plīst šāviņš. Cilvēki sakrīt uz slapjās smilts, un Kaspara sirds savelkas kā zebiekste cietā kamolā. Vēl viens airu vēziens, vēl viens, vēl, un tagad Kasparam jā-kapj pāri laivas malai. Jākāpj saltajā ūdenī tādēļ, ka krasta plīstošie viļņi ir kā piedzēruši vīri — tie plīst un veļas no visām pusēm, gāzdamies pāri un virpinādami laivu saputotajā ūdenī kā skaidu. Sataustījis zem kājām pamatu, Kaspars ar rokām ieķeras laivas priekšgalā un velk to uz krastu. Brīžiem pāri galvai gāžas ūdens, raudams laivu atpakaļ selgā ar tādu spēku, ka liekas — tūlīt, tūlīt atlieksies pārgurušie pirksti, salūzīs elkoņi, pārtrūks muskuļi .. Vēl Kaspara rokās ir spēks. Tas ir pēdējais, un tā nav palicis daudz, tādēļ Kaspars nedzird, ka visapkārt pārstājuši dārdēt šāviņi, ka no ūdens vairs nepaceļas gaisā saputoti, brizguļaini stabi. Sākumā Kaspars pat nepamana, ka laiva kļuvusi neparasti viegla un paklausīga. Viņš tikai velk. Velk uz krastu!... Un pēkšņi viņam līdzās pazib ūdens lāsēm norasota seja. Tā ir sveša seja, Kaspars to nekad agrāk nav redzējis. Jaunā puiša acīs ir steiga, viņa lūpas izrunā vārdus, un tikai pēc nepacietības, ar kādu tos pasaka nepazīstamais karavīrs, Kaspars saprot, ka svešais viņu mudina pasteigties.

Blakus Kaspara resnajiem, nobrāztajiem pirkstiem laivas malā ieķeras baltas rokas ar gariem, tieviem pirkstiem kā sievietei. Arī otrpus laivas stāv karavīri. Viņi savā starpā sasaucas, skatās pāri laivas malai, un Kasparam šķiet, ka viņus vairāk pārsteigusi uz tilaudām ūdenī izstiepusies Brūnaļa nekā laivas pakaļgalā sakņupušais Ferdinands.

Vācieši vairs nešauj. Apklusuši arī lielgabali aiz bākas. Spārnus plati izpletušas, pāri liedagam slinki pretī vējarn planē kaijas. Klusums. No krastā izvilktās laivas sāniem tikko dzirdami pil ūdens. Un tas ir viss, ja neskaita viļņu šalkšanu krastā.

Kaspars nespēja pacelt galvu un paskatīties uz diviem nedzīviem augumiem blakus artilērijas šāviņa izrautai piltuvei. Nekad agrāk Kaspars šos cilvēkus nebija saticis, nekad viņš ar tiem nebija pārmijis ne vārda, nezināja neko par viņu dzīvi līdz tam brīdim, kad tie, galvas noliekuši, cauri granātu sprādzieniem skrēja pāri liedaga dzeltenajai smiltij, lai palīdzētu viņam — svešajam vīram no Vēja-raga...

Kasparam nebija cepures, citādi arī viņš kopā ar karavīriem būtu to noņēmis,.. Vīri pie piltuves stāvēja klusēdami, un viņu drūmo seju atspulgi ņirbēja dzidrajā ūdens lāmā. Pēkšņi iešņukstējās jaunais puisis, tas pats, kura rokas tik ļoti atgādināja sievietes rokas. Zodu krūtis iecirtis, viņš apsviedās un, asaras neslēpdams, pieskrēja Ferdinanda, norāva viņam no galvas alpu strēlnieka cepuri, nosvieda to zemē un sāka mīdīt kājām.

— Frici!..* Kaput Vācija, fīrers! Saproti! Kaput!...

Tas nebija uzvaras prieks. Kareivja balsī skanēja izmisums un sāpes par zaudēto biedru un draugu. Viņš mīdīja izmirkušo Ferdinanda cepuri, spārdīja tik ilgi to kājām, līdz tā sajaucās ar kāpu smiltīm.

— Tas bija mans draugs, dzirdi! Mēs bijām no vienas sādžas, no turienes! — Viņš pacēla roku un rādīja pāri līkajām kāpu priedēm uz austrumiem, un pāri viņa vēja appūstajiem vaigiem tecēja asaras kā bērnam. — Dzirdi? No pirmās dienas mēs bijām kopā! No pašas pirmās dienas ...

Dvīņi Ferdinanda rokās sāka raudāt, un kareivis apklusa. Ilgi un apjucis viņš ar baltajām plaukstām slaucīja no vaigiem asaras un pārsteigts raudzījās mazajos.

— Vai tie ir tavējie? — viņš krieviski jautāja.

Ferdinands klusēdams atkratīja galvu un norādīja uz

Kasparu.

— Tavējie? — jautāja kareivis.

Kaspars neprata krieviski. Labprāt viņš tagad kaut ko būtu teicis. Kaut ko tādu, kas mazinātu sāpes svešā karavīra sirdī. Teiktu kaut ko labu, kaut vai dažus vārdus, kā īsti vīri to paraduši tādās reizēs darīt, bet Kaspars neprata krieviski. Paņēmis no Ferdinanda rokām mazos, viņš piegāja pie jaunā karavīra un, aplaizījis sasprēgājušās lūpas, pateica vienu pašu vārdu:

— Paldies.

—' Pal-dies... — kareivis domīgi atkārtoja un ilgi skatījās Kaspara dvīņos.

No visiem nomaļus, neviena neievērots, stāvēja Ferdinands. Galvu sānis aizgriezis, viņš tukšu skatienu vērās pāri jūrai, un vējš plivināja viņa plānos, rudos matus. Viņš centās neskatīties, kā karavīri cēla kritušos uz izklātās teltenes. Viņš neredzēja, kā pāri kāpai uz valgumu nāca divi ar automātiem apbruņoti kareivji, un tikai pēc tam, kad viens no kareivjiem ar automāta stobru piebakstīja viņa sāniem un uzsauca: — Nu, frici! — Ferdinands it kā pamodās.

Nu tad ardievu, Kaspar, — viņš teica.

— Nerunāt! — iesaucās kareivis. — Tā kā lai es nedzirdētu ne vārda! Un tu ari, — viņš pievērsās Kasparam. — Nebrīnies, muti pavēris! Soļos — marš!

Kaspars nekustējās. Kaut arī viņš saprata, ka tagad jāpakļaujas kareivim ar skarbo balsi, Brūnaļu atstāt kāpu smiltis nedrīkstēja. Nolicis dvīņus, viņš satvēra Brūnaļas valgu un centās izmocīto lopiņu uzdabūt kājās.

— Paklausies, man nav laika ar tevi te ķēpāties, — sauca kareivis.

— Būs jau labi, — klusi teica Kaspars. — No kurienes lai tu zinātu, ka bez Brūnaļas mani mazie nav nekādi dzīvotāji. — Kaspars to teica vairāk sev, taču kareivis laikam saprata lielā vīra mierīgā balsī teiktos vārdus. Klusēdams viņš gaidīja, līdz Brūnaļa beidzot uzrausās kājās un streipuļodama sekoja Kasparam.

Pa Auruciema smilšaino vienīgo ielu soļoja dīvains gājiens. Pēdējā laikā zvejnieki bieži redzēja vācu gūstekņus, viņi ar to jau bija apraduši. Pat puikas vairs neskrēja uz ceļa, lai palūkotos uz drūmajiem vīriem pelēkajos šineļos. Katru dienu viņus te veda — dažreiz trīs četrus, citreiz veselu pūli, atkarībā no tā, cik spēcīga iepriekšējā naktī bijusi šaudīšanās virs Pieres kalna. Tomēr šoreiz viss izvērtās citādi. Pirmie savādo gājienu pamanīja puikas.

— Hei! — ciema galā sauca smalka, spiedzīga balss. — Paskatieties, ko šodien dzen!

Reizē ar_ pusaudžiem no zemajiem nameļiem durvju priekšā iznāca pieaugušie. Acis no rudenīgās saules sargādami, cilvēki skatījās, kā no jūras puses ciematam tuvojas neredzēts gājiens.

Tas bija mazais kareivis ar spalgo balsi, kas izdomāja, ka visiem pa priekšu jāiet Kasparam. Galvu spītīgi izslējis, Velnakauls spēra lielus, platus soļus, nesdams uz katras rokas pa dvīnim. Kaut arī Kaspars saprata, ka viņš ir gūsteknis, ka mazais kareivis tikai izpilda savu pienākumu, ka tā laikam pieņemts rīkoties ar visiem pārbēdzējiem, Kasparu mocīja svelošs kauns. Kauns par to, ka viņam jāiet pa smilšainās ielas vidu kā arestantam, ka cilvēki no nameļu sliekšņiem izbrīnījušies skatās uz viņu un nevar saprast — ko izdarījis Velnakauls no Vējaraga Kasparam bija kauns arī no Jankas un Anneles, tādēļ viņš gāja spītīgi paceltu galvu, neskatīdamies zvejniekos, ar kuriem viņš zvejas laikā agrāk tik bieži bija ticies selgā.

Soļus trīs aiz Kaspara, Brūnaļas valgu ap roku aptinis, naca Ferdinands. Tais brīžos, kad Brūnaļa spītēdamās apstājās, apstājās arī Ferdinands. Ilgi viņš cīnījās ar niķīgo lopu, un puikas ceļa malā svilpa un smējās.

— Kaspar! — spalgs un negaidīts troksni pārgrieza sievietes sauciens. — Kaspar!

Kaspars apstājās un pagrieza galvu. Viņš zināja, ka te ir viņa brāļa Andreja māja, tikai sievietes balsi viņš negaidīja. Tik pazīstamo balsi, par kuru agrāk Kaspars bija tik daudz domājis, kuru bija aizmirsis uz visiem laikiem kopš tās dienas, kad viņš Vējaragā no pilsētas atveda savu lepno un trauslo Martu ...

— Andrej! Tas ir Kaspars! Andrej, tu nepazīsti? — balss vēl aizvien skanēja tepat kaut kur līdzās. Kaspars redzēja brāļa apjukušās acis, redzēja pat iesirmos matus, kas Andrejam cirtojās pie ausīm gluži tāpat kā Kasparam, redzēja būdas jauno niedru jumtu, tikai viņu neredzēja — Zandu, sievieti ar izbiedēto balsi. Neredzēja tādēļ, ka baidījās ieraudzīt pārmetumu staltās sievietes acīs.

— Sveiks, brāli, — Kaspars klusi teica.

Andrejs klusēdams atņēma sveicienu un piesardzīgi paskatījās uz mazo kareivi ar automātu uz krūtīm.

— Redzi, kā sagadījās, brāl... Domāju pie tevis, bet tagad nez vai iznāks..,

— Nesarunāties! — sauca kareivis. — Sarunāties aizliegts! Ejam tālāk!

Skaudri čīkstēdami, vērās vārtiņi. Zanda nāca pie Kaspara. Nebija jau garš šis ceļš — soļi četri pieci, un Kaspars nepaguva izdomāt, kādēļ Zanda ir brāļa sētā. Kādēļ Andreja sētā, ja Zandas mājele atradās aiz kāpas — pašā ciema malā .. *

— Kaspar! — Zandas acis šais gados neko nebija zaudējušas no sava tumšā mirdzuma, arī lūpas tās pašas — pilnīgas, stingras un sārtas, un bedrīte uz kreisā vaiga ...

— Kaspar, visu laiku no tevis nebija ne miņas... —■ Arī balss Zandai tāda pati — paklusa, padobja un bezgala pazīstama, un Kaspars kā aizsargādamies paceļ dvīņus augstāk. Paceļ tā, lai Zanda viņus ieraudzītu, un Zanda ierauga. Vēl viņas acīs ir tikai neizpratne ūn kluss prieks, bet tad viņa pēkšņi kļūst uzmanīga.

— Kur tu viņus... Kaspar? Tie taču nav tavējie! Kaspar! ...

Mazais kareivis stumj Kasparu uz priekšu un kaut ko sauc, bet Kaspars stāv, it kā ieaudzis zemē. Vēl aizvien viņš skatās Zandas izbaiļu pilnajās acīs, un viņam nav

neviena vārda, ko pateikt viņai — tai pašai, kurai viņš kādreiz solījās atgriezties un mīlēt tikai viņu — skaisto, stipro Zandu. Tagad tas šķietas sen, kopš daudziem, neatminamiem laikiem.

Pa vārtiņiem iznāk arī Andrejs. Viņš ir tikpat liels un spēcīgs kā Kaspars, vienīgi viņa acīs kā tālas rītausmas blāzma mirdz mierīga, lēna gaisma, tādēļ jau viņš arī nav Velnakaula Andrejs, bet vienkārši Andrejs — Andrejs Kauls.

— Nāc, Zanda... Mēs nedrīkstam viņus kavēt.

Vēl pavisam īsu mirkli Zanda iemet Kaspara dvīņos un tad spītīgi paceļ galvu.

— Jā, Andrej, tev taisnība — nekavēsim viņus. Gan jau Kaspars pats labāk zina, ja ar vāciešiem vienu ceļu izvēlējies ,..

Kaspars soļoja tālāk. Aiz viņa nāca Ferdinands, Brūnaļa un divi karavīri ar automātiem uz krūtīm. Tagad arī dzimtā māja palikusi aiz muguras un brālis... un zvejas vīri, un Zanda ...

Kaspars pacēla augstāk dvīņus, aptaustīja viņu mitros autiņus un ar skumjām domāja, ka mazajiem ēdiena reize jau sen nokavēta.

Kaspars sēdēja silti sakurinātā istabā un kāvās ar snaudienu. Uz galda dega ar avīzi aizklāta petrolejas lampa, mezdama istabas krēslainajos kaktos garas, mīkstas ēnas. Ja istabas pretējā stūrī nesēdētu kareivis ar automātu uz krūtīm, Kaspars jau sen būtu izstiepies uz garā sola — kauli smeldza kā pēc smagas zvejas. Dien.« izmirkušās drēbes tagad siltumā kalta, viesdamas visa augumā niezošas tirpas. Ja nebijis karavīra, Kaspars novilktu adīto vamzi un saberzētu niezošās krūtis un plecus ... Bet kareivis vēl aizvien skatījās viņā ar tādu uzmanību, it kā Kaspars būtu pele, kas vienā mirklī spētu pazust grīdas spraugā .,. Pēc tam kad abus mazos novietoja kaimiņos pie Pātaru Lizetes, Kasparu vairs nemocīja rūpes par dvīņiem, arī Brūnaļa tagad atradās drošībā. Kaspars pazina veco Pātaru, atcerējās jau kopš bērnu dienām, kad Kaspara tēvs, vecais Kauls, ar Pātaru vēl gāja jūrā vienā laivā. Uz Pātaru varēja paļauties ... Kaspara galva slīga aizvien zemāk un zemāk. Gluži kā sapnī viņš atcerējās Ferdinandu, atcerējās, kā, iznācis no šīs pašas istabas. Ferdinands apstājās pagalma vidū un ilgi viņā skatījās.

r

Mazajam vācietim ap vidu vairs neredzēja jostu ar patron-somām. Platais šinelis kuļājās ap viņa šaurajiem gurniem, pinās gar ceļiem, kad Ferdinands pienaca pie Kaspara. Sargkareivji kaut ko sauca un stūma viņu uz ceļa pusi, bet vācietis, mazs un spītīgs, aizvien griezās pret Kasparu.

«Mani nenošaus,» viņš sauca. «Es eju uz gūstekņu nometni, un par to es varu pateikties tikai tev ... Bet tu esi muļķis, Kaspar!... Tev nevajadzēja to visu uzņemties .. Viņi domā, ka tu esi spiegs, un no lodes tev neizbēgt ...»

Pēc tam pieskrēja Zanda, kaut ko sauca, smējās, arī Andrejs smējās un, satvēris Kaspara plecus, purināja viņu un sita . .

Kaspars uztrūkās no snaudiena.

Pie galda aizklātās lampas gaismā sēdēja pavisam jauniņs virsnieks un kārtoja sev priekšā noliktos papīrus.

— Kauls Kaspars Miķeļa dēls? — viņš steidzīgi jautāja un, atbildi negaidīdams, sāka rakstīt.

Kaspars pamāja. Ar tālākajiem jautājumiem un atbildēm radās sarežģījumi — Kaspars neprata krieviski.

Virsnieks ar pirkstu galiem sāka nepacietīgi bungot pa galdu. Kaspars ievēroja, kā viņa sārtā, jauneklīgā seja nepatikā savelkas un pirksti sažņaudzas dūrē.

— Vāciski tu esi iemācījies, ar fričiem sabuldurēt proti, bet krievu valodai tev laika neatlika? — virsnieks pavisam negaidot ierunājās skaidrā latviešu valodā, un Kasparu pārņēma neizsakāma atvieglojuma sajūta.

— Nav iznācis, — viņš smaidīdams atbildēja.

— Bet vācu valodai laiks iznāca?

— Tā sagadījās. . — Kaspars redzēja, kā savilkās jaunā puiša uzacis, kā sadrebēja acu plaksti, un Kasparā ielija savāds biedējošs saltums.

— Dzimšanas gads un vieta?

— 1910., bet vieta tepat — Auruciemā.

— Partijas piederība? — Uzdevis šo jautājumu, virsnieks saliecās uz priekšu un ar skatienu ieurbās Kasparā.

— Partijas? — Kaspars pārjautāja. — Kādas partijas?

— Komunistu.

— Nē, — Kaspars atkratīja galvu. — Es neesmu komunists.

— Bet fricis, kuru tu atvedi no Vējaraga, apgalvo, ka tu esot komunists. Vējaragā visi to zinot ..

— Nē, — Kaspars vēl aizvien noraidoši purināja galvu. — Vējaragā bija tikai viens komunists — Bērziņu Rūdis,

bet to vācieši nošāva kara pirmajās dienās. Bērziņu Rūdis varbūt patiešām bija komunists, citādi jau vācieši viņu nebūtu nošāvuši ..

— Vācieši nošauj visus godīgos cilvēkus. Visus — vienalga, vai viņš ir komunists vai ne.

— Tā nu vis nav — Kaspars pacēla galvu un mierīgām acīm paskatījās virsniekā. — Visus nenošauj Vienu otru jau atstāj. Ja nošaus visus — vācietim pašam beigas. Nebūs viņam ne kartupelis, ne maizes gabals, tādēļ jau visus nešauj. Arī strādnieki vajadzīgi Tādi, kas sēj un pļauj, un jūrā iet — bez ēšanas neviens nav karotājs.

— Un tu strādāji — fričiem?

— Strādāju. Citas izejas nebija — ja. negribi nosprāgt badā, jāstrādā.

Virsnieks pietrūkās kājās, un Kaspars tikai tagad pamanīja, ka viņa kreisā roka nokarājas gar sāniem stīva un nedzīva ar melnu cimdu plaukstas vietā. Kā ar smagu vāli jaunais puisis trieca pa galdu savu nedzīvo roku un, apakšlūpu zobos iekodis, centās apvaldīt kliedzienu.

— Gļēvulis, — beidzot viņš klusi teica. — Tevis dēļ mēs šodien pazaudējām divus puišus, tādus cilvēkus, bet tu — jāstrādā .. lai fašistiem būtu ko ēst

Par abiem sapieriem virsniekam nevajadzēja pieminēt, visu pēcpusdienu tikai par viņiem vien Kaspars ir domājis ... Arī par gļēvuli nevajadzēja pieminēt. Neviens līdz šim Kasparu par gļēvuli nav nosaucis, nav nosaucis tādēļ, ka Kaspars tāds nekad nav bijis. Tādēļ jau arī Kaspars pieceļas un ilgi viņa skatiens klīst pāri jaunā virsnieka zēniskajai sejai, pāri piedurknei, kas sevī paslēpusi sausu koku, un tādēļ Kaspara balss ir bez naida, kad viņš saka:

— Es neesmu gļēvulis, karavīr Nebiju tur — pie vāciešiem, un neprasi, lai es tāds kļūtu te. Ja esmu ko izdarījis pret likumu — sodi; ja neesmu ko sapratis — pamāci, bet tā — par gļēvuli Velnakaulu vēl neviens nav nosaucis. Dari, kas tev jādara, un beidz — arī man šī diena nav bijusi nekāda vieglā.

— Sēdieties! — sausi oficiālo toni virsnieka balsī nomainīja tāds kā apjukums. Ar veselo roku pavilcis protēzi aiz muguras, viņš sāka staigāt pa istabu, brīdi pa brīdim pavērdamies Kasparā. Lielais, plecīgais zvejnieks sēdēja uz sola, plaukstas starp ceļiem iespiedis, un nogurušām acīm skatījās pretējā sienā. Miers, ar kādu šis cilvēks izturējās pret savu turpmāko likteni, virsnieku mulsināja.

— Kādēļ jūs sadomājāt bēgt no vāciešiem? — piegājis pie galda un pacēlis spalvaskātu, jautāja virsnieks. VI* ņam gribējās ar šo drūmo vīru izrunāties atklāti, no visas sirds. Gribējās dzirdēt par Vējaraga zvejnieku cīņu ar vāciešiem, just, ka Kaspars Kauls ir izdarījis kaut ko tādu, kas atļautu uzskatīt viņu par cīņas biedru, ar kuru varētu kopā priecāties par tuvo uzvaru, kopēji nolādēt šo drausmīgo karu. Tādēļ arī virsnieka sejā izzuda saltā, nedzīvā izteiksme, tādēļ viņa pilnīgās, sārtās lūpas bija gatavas savilkties zēniskā smaidā.

— Kādēļ? Vai tad pats nesaproti?

— Un tomēr... Pastāstiet. Visu — godīgi un tā, kā bija. Patiesību.

Un Kaspars stāstīja. Gan par to, kā atnāca Ferdinads un brīdināja par lopu konfiskāciju, par dvīņiem, kuriem bez Brūnaļas piena nekāda ilgā dzīvošana vairs nebūtu .. Stāstīja, kā naktī apstaigājis zvejnieku mājas, kā aicinājis viņus bēgt, kā nosita uz tilaudām Ferdinandu, kad tas nejauši pamaisījās ceļā . Kaspars nebija nekāds lielais runātājs, tādēļ viņa stāstījums iznāca pavisam īss. Kad Kaspars apklusa un paskatījās jaunajā virsniekā, viņa acis sastapās ar niknu skatienu un cieši sakniebtām lūpām.

— Tā... — Virsnieka pirksti nervozi bungoja galdu.

Tātad govs dēļ...

— Ne jau govs dēļ. — Kaspars noguris atmeta ar roku.

Neko, draugs, tu neesi sapratis. Veltīgi tu mani te tirdi.

Virsnieks atkal sāka staigāt pa istabu, tikai tagad viņa soļi mazajā telpā skanēja smagi un dobji.

— Velnakauls... — neapstādamies un nepaskatīdamies Kasparā, viņš nicīgi izmeta pāri plecam. — Es biju dzirdējis par tevi. Te, Auruciemā, runājot par tavu brāli Andreju, vienmēr piemin tevi. «Velnakauls,» vienā balsī saka, «Vējaragā vāciešiem mierīgi dzīvot neļauj. Tam tu uz deguna nekāpsi .» Tā par tevi visi te runā, bet tu — govi glābi!.. Domāji — atbraukšu ar laiveli — visi mutes vien papletīs! Redziet, kāds es varonis! Nē, Kaul, īstie varoņi ir tie, kas cīnās, tie, kas Vējaragā sit vāciešus, partizāni.

Kaspars pacēla galvu un ilgi skatījās runātājā. Skatījās arī vēl tad, kad virsnieks jau bija apklusis.

•— Nav Vējaragā partizānu. Dzirdi — nav, un tādēļ tev nevajadzētu man pārmest. Ja bijis dzīvs Bērziņu Rūdis — varbūt tad viss būtu citādi, bet tagad . . Ar spēku vien neko nepadarīsi — tādās lietās vajadzīga saprašana. — Kaspars sameklēja pīpi, ilgi čamdījās pa kabatām, meklēdams tabakmaku, bet, neatradis to, noglabāja pīpi kabatā.

— Nebija mūsu pusē viņu, to tavu partizānu...

Virsnieks pienāca pie sēdošā Kaspara, noliecās pavisam

tuvu viņa sejai, noliecās tik tuvu, ka istabas skopajā gaismā Kaspars varēja saskatīt jaunā puiša samtaini gaišos bārdās rugājus.

— Bet kas pagājušā nedēļā Vējaragā nosita divus vācu virsniekus? Kas viņus pēc tam noslēpa ciema kartupeļu bedrēs? — lepns, ar prieku Kasparam sejā čukstēja virsnieks. — Vai tie nebija partizāni?

Kaspars ilgi klusēja. Viņš neko nezināja par nosistajiem vācu virsniekiem. Vērodams jaunā karavīra saspringto seju, kas vēl aizvien atradās Kasparam tepat līdzās, viņš ar savādām skumjām domāja par to, ka ir palaidis garām kaut ko tādu, kas citiem sen zināms un pats par sevi saprotams. Iespējams, ka ar naidu vien ir par maz. Par maz ir bijis tikai nīst un lādēt. Vai gan citādi šis jaunais puisis, kam, piedurknē paslēpta, pie pleca karājās nedzīva roka, skatītos viņā ar tādām acīm? Tajās ir pārmetums un nicība, neizpratne un pieviltu cerību rūgtums, tikai siltuma tajās nav Nav tās atklātības un draudzības, pēc kuras tik ļoti šais_ mirkļos ilgojas Kaspara izmocītais augums un satrauktās domas.

Kad pelēcīgā rītausma aiz loga kļuva tik gaiša, ka varēja izdzēst petrolejas lampu, virsnieks beidza aizpildīt pēdējo anketas lapu un piecēlās.

— Tātad jūs ar Andreju esat dvīņu brāļi?

— Jā, — Kaspars klusi atbildēja.

— Un pašam atkal dvīņi?

— Dvīņi...

Virsnieks piegāja pie sargkareivja, krietni viņu sapurināja un, kad tas beidzot pamodās, lūdza uztīt sev un Kasparam pa smēķim.

Ievilcis pāris dūmu, Kaspars piecēlās.

—■ Ja tu ar nopratināšanu esi galā, tad nav vairs ko kavēties — dari, kas tev jādara.

Kaspars necentās izdomāt, kas ar viņu notiks tālāk. Pārāk noguris viņš bija, tik noguris, ka gribējās tikai aizmigt — aizvērt acis, atspiest uz pusstundu galvu kaut kur un nedomāt neko, neko neatcerēties ...

Virsnieks pārvilka ar plaukstu bezmiegā iekaisušajām acīm un paskatījās sargkareivī.

— Aizved viņu!

Nočīkstēja sols, nograbēja automāts uz sargkareivja krūtīm, Kaspars jau nolieca galvu, lai varētu iziet pa zemajām durvīm, kad viņu apturēja virsnieka balss.

— Un tā arī tu nepajautāsi, uz kurieni tevi tagad ved?

— Ferdinands teica, ka mani nošaus, ka es esot spiegs, bet tas nav tiesa, un tu pats arī to zini. Man jāiet pie mazajiem — ir jau rīts ...

— Jā, — pārsteigts par Kaspara mieru, apjucis teica virsnieks. — Patiešām jau rīts, Velnakaul,*.

* * *

Kaspars stāvēja klusajā Auruciema ieliņā un skatījās, kā aust rīts. Tālu austrumos sārtojās debess, un priedēm aizsegtā pamale izskatījās kā selga, pilna lielu, teiksmainu kuģu. Vienmēr, jau kopš agras bērnības, Kaspars ar savādu bijību ir gaidījis mirkli, kad saule pacelsies aiz meža un atdzīvosies ķeburainās priedes, nokratīdamas no skujām salto nakts miglu, iemirdzēsies jūra un cilvēki nāks ārā no mājām, nāks nosaluši un samiegojušies, un visi skatīsies uz jūru. Skatīsies nevis uz sārtajām debesīm, bet vēros jūru, gaidīdami no selgas atgriežamies zvejniekus vai arī izvadīdami tos rudens tālajā plekstu zvejā.

Tādus jau kopš pašas bērnības Kaspars atceras rudens rītus Auruciemā. Tagad, kad viņš pēc daudziem gadiem ir atkal atgriezies savā dzimtajā ciemā, viņam gribas saņemt apstiprinājumu senajām atmiņām. Tikai tādēļ vien jau viņš stāv Paurupes vienīgajā ieliņā, skatās sārtajās debesīs, vēro rasas lāses skuju galos un gaida paveramies būdeļu durvis, gaida zvejnieku nosalušās balsis un ķēžu žvadzoņu, spaiņiem gāžoties tumšās, skanīgās akās.

Bet pavisam negaidot iedunas Pieres kalns, iedunas kā katru rītu šoruden, un Kaspars saprot, ka ari Auruciemā karš vēl nav beidzies. Kaut kur tepat aiz ciema iedārdas lielgabali, un rasa priežu skujās, nesagaidījusi pirmo vieglo rīta brīzi, krīt kāpu smiltīs, atstādama tajās mazas, apaļas bedrītes kā baku rētas cilvēka sejā. Pa smilšaino ceļu, skaļi ūjinādams, uz kūpošas lauku virtuves Pieres kalna virzienā aizbrauc pavārs, un viss ciems it kā pielīst ar spēcinošu zirņu viras smaržu.

Velti Kaspars te stāv, gaidīdams, ka zvejnieki, sievām skarbi atvadas uzsaukdami, dosies uz valgumu pie savām laivām, Auruciemā karš vēl nav beidzies, tādēļ vīri pulcē-

jas ciema smilšainajā ieliņā, un airu vietā pār viņu pleciem viz lāpstas.

— Hei, Velnakaul! — kāds sauc. Varbūt tas ir vecais Vasara, kuru pirms kara no rītiem vienmēr mocīja paģiras, tādēļ selgā līdz pašam launagam viņš spici spļāva un bija ērcīgs kā veca meita . Varbūt tas ir kāds cits, vienalga — Kaspars klausās uzmanīgi — tūlīt, tūlīt viņš uzzinās, vai vīri viņu ir pieņēmuši savā pulkā vai ari Kaspara ierašanās tiem gluži vienaldzīga, tādēļ tagad tie skatīsies viņā tādām pašām pārmetošām acīin kā jaunais virsnieks pie nopratināšanas.

— Hei, Velnakaul, — vai tikai vienu vien vācieti tu varēji atvest?

Kaspars klausās.

— Nāc, ben, pie vīriem, sapīpēsim — mēs Andreju pagalam esam nomocījuši, par tevi, ben, taujādami.

Tas ir vecais Vasara. Ja jau «ben», tad Vasara, un Kaspars iet pie zvejniekiem. Galvas tiesu garāks par pārējiem vīru vidū stāv Andrejs.

— Labrīt, — viņš saka un sniedz Kasparam roku. — Mēs visu nakti negulējām ..

Kaspars īsti vēl neapjauš, kas tie mēs tādi, viņš tikai tur Andreja lielo plaukstu un cenšas uzminēt — vai brālis priecājas par šo negaidīto tikšanos.

Kad vakar mani izprašņāja par tevi, es visu pastāstīju. Ko slēpt jau man nebija — tomēr labāk, ja skaidrība visās lietās.

— Ak tā.,. — tik vien Kaspars spēj pateikt. Viņš pacietīgi gaida, ka brālis piedāvās savu būdu atpūtai viņam un mazajiem, un Kaspars klusē.

— Mēs šodien sadomājām pielabot Sila ceļu, Kaspar. Mājās es nebūšu, bet tu jau pats visu zini — iekārtojies, kā redzi. Un tad vēl, jā . Nūja, kad pārnākšu, tad arī parunāsim par visu Gan jau vietas arī tev pietiks.

Tāds jau Andrejs bijis kopš senseniem laikiem — kluss un nerunīgs, un Kasparam nebūtu ko brīnīties, ja vien Andreja acis nevērtos savādā mulsā pāri salnā nobrūnu-šajiem ceriņu krūmiem uz būdas pusi.

— Mēs esam trīs, Andrej, — brīdina Kaspars. — Un govs . .

— Ir jau labi. Vakarā visu nokārtosim. Ejam, vīri!

Un vīri aiziet. Tikai Kaspars paliek ceļa vidū. Viņš vēl

aizvien ir tāds kā apjucis un vainīgs. Vainīgs par to, ka nav pateicis brālim, cik grūti būs govij ar ēdamo, jo līdzi

viņš nav paņēmis neko, bet apjucis Kaspars ir Zandas dēļ. Pavisam skaidri viņš atceras, kā Zanda vakar izskrēja no Andreja pagalma, kā vēlāk viņa kopā ar Andreju aizvēra aiz sevis čikstošos vārtiņus un iegāja istabā. Zanda un Andrejs ...

Kaspars ievilka krūtis dzidro rīta gaisu un, galvu atgāzis, ar skatienu sekoja mirdzošai mazai kaijai, kas augstu debess zilgmē meta loku pēc loka kā vanags. Kaspars skatījās ilgi un spītīgi, līdz viņam noreiba galva, samudžinājās domas un kājas kļuva smagas kā sapnī, kad jābēg, bet spēka vairs nav.

Zvejnieka māju nekad ar zemkopja ēkām nesajauksi, sevišķi tad, ja ezera niedrēm pārklātie jumti savā paspārnē izaudzējuši daudzas jūras vīru paaudzes. Kopš neatminamiem laikiem, kad savu būdu Auruciemā saslēja Kaspara vecvectēvs, vienmēr smilšainā pagalma pavēnī ir stāvējusi ziemā no meža izvestā žagaru kaudze. Vienmēr uz tās saulainās dienās ir gozējies raibs, zivju kārs runcis, bet aiz kūtiņas mēslainē, vējos un saulē izkaltušas un izbalējušas, kā dārgas perlamutra pogas ir mētājušās strimalu galvas. Jumta paspārnē aiz spāres aizbāztas, vējā tikko dzirdami grab tīklu stoderes ar izbalējušiem, skrandainiem karodziņiem galos. Un virvju smarža! .. Un lielais akmens, kuru, vēl zēns būdams, Kaspars uz muguras pārnesa no valguma! Tagad, atmiņās un smiltīs ieputinats, tas vairs neliekas tik sirms un liels kā toreiz, kad vīri, derībās zaudējuši, pārsteigumā raustīja degunus un bikšu jostas, pirmoreiz nosaukdami izstīdzējušo puisi par Velna-kaulu... Un tomēr te ir Kaspara dzimtene ar pazīstamām smaržām un smakām, ar runci uz žagaru kaudzes un smiltīm, kas vēja pusē samestas līdz pašām palodām.

Kad Kaspars pavēra durvis un iegāja krēslainajā istabā, viņš pamanīja pie siltuma mūrīša kāsī uzvilktu smalku brētliņu tīklu. Tīkla linums tikko jaušami viļņojās, un Kasparam nebija ilgi jādomā, lai saprastu, ka bez viņa istabā ir vēl kāds.

— Labdien, — viņš teica.

Atbildes nebija, un Kaspars tāpat bez tālākas taujāšanas saprata, ka tīkla lāpītāja nav neviena cita kā Zanda.

— Labdien, Zanda! — viņš vēlreiz atkārtoja savā rāmajā balsī. Iečīkstējās sēdeklis, un tas bija viss,

Kaspars pārlaida skatienu istabai. Kopš viņa aiziešanas uz lielajiem kuģiem izmainījies te nebija nekas. Tāpat kā senāk, aiz griestu baļķiem aizbāztas baloja tīklu lāpāmās saivas, uz rāmīšiem uzspraustie zušu un mencu āķi un ka-pelēšanas vizuļi ar divžuburu āķiem galos. Vienīgi zirnekļu tīklus vairs nemanīja, tādēļ mušu noķēzītie griesti likās pacēlušies it kā augstāk.

Lai nebūtu jāpieskaras Zandas mugurai, Kaspars piesardzīgi pacēla tīklu un gāja pāri istabai. Viņš gribēja dvīņus nolikt gultā, bet, ieraudzījis augsti uzbužināto gultas maisu, kas bija pārklāts ar raibi izrakstītu segu, Kaspars sastinga. Tādi raksti bija tikai vienai segai, tai, raupjajai un smagajai, ar kuru viņš pirms gadiem pieciem, jā, laikam tas bija pirms pieciem gadiem, kādā tumšā, vētrainā ziemas rītā apsedza sievietes silto augumu. Tikai vienu nakti, vienu īsu un traku nakti viņš bija gulējis zem šīs segas, un tad viņš devās prom, visu laiku tālās jūrās atcerēdamies sievietes seju un melni dzeltenas segas rakstu... Vēlāk viņš satika Martu — mazo, trauslo pilsētnieci, kas bija ar mieru iet kopā ar viņu līdz pašai pasaules malai, līdz pašam Vējaragam, un raibā, smagā sega aizmirsās. Izzuda no atmiņas un aizmirsās mazā mājele pašā ciema malā, un sieviete aizmirsās, kas tur dzīvoja, un tā ziemas nakts un vārdi, ko viņš toreiz teica, —• viss aizmirsās. Bet tagad sega ir atceļojusi uz viņa brāļa māju. Pie krāsns, galvu noliekusi, klusēdama sēž sieviete ar saivu rokā un nevar atrast satrūkušā linuma pavedienu.

Ja Zanda kaut ko teiktu, kaut vai: «Ko tu gaidi? Liec, lai mazie guļ,» — Kaspars noguldītu dvīņus uz rūtainās segas un tad jau varētu arī atrast vārdus, ko šādā sasodītā brīdī teikt. Bet Zanda klusē, un Kasparam cits nekas neatliek kā nolikt bērnus uz garā sola un apsēsties tiem līdzās.

— Gotēnu es ievedu kūtī... — Ne jau par Brūnaļu tagad vajadzētu runāt, bet Kasparam nekas cits prātā neienāk.

Zanda pa šiem pieciem gadiem nemaz nav pārvērtusies, vienīgi skaistāka varbūt kļuvusi — krūtis apaļākas, uzacu loki tumšāki un biezāki. Zandas acis Kaspars nespēj saskatīt, bet tā ir pat labāk — Zandas brūnajās acīs vienmēr bijusi tāda savāda svelme, no kuras Kaspars nekad īsti nav varējis tikt gudrs. Toreiz, pirms pieciem gadiem, kad Kaspars ar rūtaino segu apsedza Zandas siltos plecus un

neatvadījies gāja uz durvīm, Zanda pavēra plakstus, un viņš ieraudzīja viņas acis. Viņš tās bija redzējis daudzreiz, bet tanī rītā tās ieraudzīja it kā pirmoreiz.

«Virtuvē māte tev jautās, kad tu esi nodomājis mani apprecēt. Ko tu viņai teiksi?» Zandas acis raudzījās Kasparā tumšas, un tajās nebija ne lūguma, ne ziņkāres, pat mīlestības tajās it kā nebija — acīs dega tikai smaga svelme. Un lielais Velnakauls, mulsdams no šī skatiena, nevarēja sevī sameklēt tik daudz spēka, lai atzītos, ka viņš par precēšanos vēl nav domājis. Nav domājis tādēļ, ka pievakarē jābūt Liepājā, kur to gaida sarunāts kuģis. Ne katram pagadās tāda laime — uzmunsturēties uz tālbraucēja. Kaspars pat nezināja, kad viņš atgriezīsies — varbūt tas būs pēc gada, varbūt pēc diviem .. Kāda te var būt runa par precēšanos! Bet Zandai to pateikt viņš nespēja. Klusēdams viņš stāvēja mazās istabeles vidū un lūkojās Zandas bezgala mīļajās acīs.

«Es pati tev neko nejautāju,» toreiz teica Zanda. «Es zinu, tu gribi aizbraukt, es to nojaušu, bet māte tevi tik viegli nepalaidīs »

«Māte.. Bet tu pati? Tagad tu esi tikpat kā mana sieva, pēc visa tā, kas šonakt notika... Ko tu gribi, lai es tagad tev saku?»

«Ko es gribu? ..» Atbalstījusies uz rokām, Zanda pacēlās gultā sēdus. Sega noslīdēja no viņas kailajām krūtīm, un tobrīd Kaspars pirmoreiz ieraudzīja, ka sievietes augums ir skaists, skaistāks par rīta blāzmu, cēlāks par kaijas lidojumu.

«Es gribu, lai tu pēc kāda laika atgrieztos, Kaspar .. Gaidīt tevi visu mūžu nez vai man pietiks spēka. Tāpēc atgriezies drīz, Kaspar! Un tagad ej!»

Vēl brīdi Kaspars raudzījās Zandas acīs, cerēdams ieraudzīt tajās asaras, bet Zanda neraudāja, tādēļ vēlāk, klīzdams tālās jūrās un atcerēdamies viņu, Kaspars vienmēr ar savādu bijību domāja par to, ka Zanda ir stiprāka par viņu, un tas viņu biedēja. Sievietes Kasparu ar glāstiem un padevību nav lutinājušas, vienīgi Marta, tā gan... Varbūt tādēļ Kaspars iemīlēja mazo pilsētnieci un aizmirsa Zandu — stipro sievieti, kura pat mīlēdama nespēja apsolīt, ka gaidīs viņu ilgi, visu mūžu.

Tagad Zanda ir atnākusi Andreja mājā, atnākusi ar savu rūtaino segu, ar savām karstajām lūpām un savu mīlestību. Atnākusi pie Andreja tādēļ, ka ilgāk gaidīt uz Kasparu nav bijis viņas spēkos. Un viss ir pareizi.

Kaspars iziet tumšajā priekšnamā, sameklē tēva garo aitādas kažoku, noklāj to uz grīdas un liekas gulēt — divas grūtas naktis viņš nav acu aizvēris. Bet miegs nenāk. Kaspars dzird, kā Zanda piece|as un klusiem soļiem nāk pāri istabai. Pieiet pie,dvīņiem un apstājas. Kaspars paver plakstus un redz, kā Zanda, pacēlusi segas stūri, ilgi un uzmanīgi vēro abus mazos. Zanda ir tik tuvu Kasparam, ka viņš var saskatīt viņas kakla bedrīti, kurā pulsēdamas sitas asinis, ari Zandas seju viņš tagad var apskatīt pavisam pamatīgi. Jā, Zanda ir kļuvusi vēl skaistāka, bet šis skaistums vairs nepieder viņam. Nepieder tādēļ, ka viņš pats to nav vēlējies. Kopš viņi ar Zandu izšķīrās, Kaspars ir mīlējis Martu. Martas vairs nav, nav Kasparam ari vairs Zandas, nav tādēļ, ka viņas rūtainā sega tagad uzklāta Andreja gultai, tai pašai gultai, kurā, mazi būdami, viņi abi ar brāli kādreiz kopā gulējuši... Kaspars apskauž Andreju Zandas dēļ. Ja viņš to noliegtu, tie būtu vissaltākie meli, bet vientuļš Kaspars nejūtas, to lai neviens nedomā — tepat blakus viņam ir dvīņi — Janka un Annele, un Kaspars varētu laisties miegā, ja nebijis Zandas un atmiņu mudžekļa, kas pinas un mezglojas.

— Kādēļ tu atbrauci uz šejieni? — laizdamies miegā, Kaspars dzird Zandas balsi. No tādas balss neko nesapratīsi — vai tas ir jautājums vai pārmetums. Kaspars vēlreiz paver smagos plakstus un skatās staltajā sievietē, kas tagad nostājusies starp viņu un dvīņiem.

— Atbraucu. . — viņš gurdi novelk.

— Viņa tevi pameta?

— Pameta? No kurienes tu to izrāvi?

Zanda klusēdama aiziet atpakaļ pie tīkla un apsēžas.

—_ Kādēļ tu brauci uz šejieni? — Zanda jautā vēlreiz, jautā ar tādu neatlaidību, it kā Kaspars gribētu kaut ko slēpt no viņas.

Kādēļ? Visi grib zināt, kādēļ, bet, tikko Kaspars sāk stāstīt, jautātāji vīlušies un neticēdami skatās viņā, un Kasparu pārņem tāda sajūta, it kā viņš nebūtu izdarījis kaut ko līdz galam, it kā būtu pievīlis viņu cerības. Nenoticēja viņam Ferdinands, ilgi un neuzticīgi viņu tirdīja virsnieks... Un Zanda? Zanda domā, ka Marta viņu pametusi un tādēļ viņš skrējis šurp uz Auruciemu. Par mazajiem un govi nevienam neienāk prātā, neviens nespēj iedomāties, ka visu šo trako braucienu viņš uzņēmies tādēļ, lai mazie nepaliktu bez piena. Viņiem tas liekas par maz.,. Par maz, lai pamestu māju, pamestu kartupeļu pleķi kāpas ieplakā, par maz, lai cilvēks kļūtu par zagli, kas paņēmis sava biedra laivu, kaut ari šis biedrs ir gatavais draņķis un asinssūcējs...

Zanda gaida atbildi, bet Kaspars nevar viņai pateikt neko tādu, ko viņa ir gaidījusi un kas viņai būtu pa prātam. Un Kaspars klusē.

Skaļi sarunādamies, pa ciema ielu iet karavīru bariņš. Šķind ieroči, skan smiekli, un pēkšņi Kaspars atceras divus nedzīvus stāvus valguma mitrajās smiltīs. Varbūt vakarrīt viņi gāja te garām tāpat runādami un smiedamies? Viņi vēl bija jauni puiši, tie divi, un tādiem smiekli nepieciešami gluži tāpat kā laivai stūre... Jauno puišu vairs nav, nav tādēļ, ka Kaspars bija sadomājis bēgt no vāciešiem .. Kasparam kļūst smagi un baisi. Kad viņš ieslīgst murgu pilnā miegā, ap viņu pulcējas visi šais divās grūtajās dienās satiktie cilvēki. Tepat ir jaunais virsnieks, ir Ferdinands .. Savām mierīgajām acīm viņā skatās Andrejs, stāv Zanda, kaila un skaista, un visi viņi grib zināt — kādēļ Kaspars te ieradies. Arī tie divi, valguma smiltīs izstiepušies kā pēc gara skrējiena, smaida ar savām pelēkajām lūpām un vaicā: kādēļ tu atnāci? Vai viss, ko mēs darījām, lai tevi uzņemtu savā vidū, nav par maz? Vai tagad tu esi laimīgs? Un vai piens taviem mazuļiem tagad pietiks ilgam laikam, Kaspar?..«

* * *

Pievakarē Kaspars pamodās. Blakus viņam uz izklātā aitādas kažoka aizgūtnēm raudāja dvīņi.

— Kuš, mazie! — viņš teica un gaidīja parādāmies Zandu ar piena pudelēm. Bet Zanda nenāca. Virtuvē skanēja trauki un smaržoja ēdiens — Zanda gatavoja vakariņas.

Iegājis virtuvē, Kaspars samulsis cilāja rokās no palodzes paņemtās tukšās pudeles — Zanda tās nebija pat izskalojusi.

Ēdiena smarža reibināja. Rīdams ūdeņainas siekalas, Kaspars domāja, ka vajadzētu pabarot dvīņus, bet, lai to pateiktu Zandai, viņam pietrūka drosmes. Viņš vēl aizvien ar savādu klusu pacietību skatījās Zandas mugurā. Skatījās un gaidīja Zandu pagriežamies, iesmeļam pienu no māla poda, un tad jau viņš arī pats izskalotu pudeles un mazos paēdinātu... Un Zanda pagriezās. Spītīgi pacēlusi zodu, viņa skatījās Kasparam garām, un viņas uzacis savilkās, kad viņa dīvaini smagā balsī teica;

— Tu negaidi no manis to, Kaspar.*. Un labāk būs, Ja tu aiziesi no mums, kamēr vēl nav pārnācis Andrejs.

Pa atvērtajām durvīm skanēja bērnu raudas.

Zanda savilka ciešāk priekšauta saites ap vingro vidukli, un tad, uz mirkli palikušas bez darba, Zandas rokas tikko jaušami iedrebējās.

— Mēs ar Andreju apprecējāmies, — viņa teica, — tādēļ tev nevajadzētu vairs nākt uz šejieni .. Un savus bērnus tu man labāk nerādi. Paņem viņus un... un ej prom no Andreja mājas. Un nenāc te vairs!

— Man nav kur iet, Zanda.. — Kaspars vēl aizvien

grozīja pirkstos pieskābušās piena pudeles. Arī bez visas teikšanas viņš saprata, ka Zanda ar Andreju apprecējusies, vai gan citādi uz brāļa gultas būtu uzklāta viņas rūtainā sega... Tikai vienu Kaspars nekādi nespēja saprast — kādēļ te vainīgi Annele ar Janku? Vai tad tādēļ viņš tagad stāvēja pustumšajā virtuvē ar noliektu galvu, lai izlūgtos kaut ko sev? Lai varbūt brīnītos un pārmestu Zandai, ka viņa apprecējusies?

— Zanda...

— Ej prom! Es nevaru viņiem pieskarties! Es negribu!

— Tu, Zanda, esi muļķe, — bez niknuma klusi teica Kaspars. — Tu vienmēr esi bijusi kā apdauzīta...

— Ha, ha, hā! — skaļi iesmējās Zanda un panācās soli tuvāk Kasparam. Tagad pat pustumsā Kaspars redzēja Zandas brūno acu tumšo, neprātīgo mirdzu. — Ha, hā! — Zanda smējās, un viņas elpa, karsta un nežēlīga, dedzināja Kaspara seju.

— Un tu domāji: atliks man atnākt pie viņas, pie muļķa Zandas, un es atkal varēšu gulēt viņai blakus, un par to viņa baros manus bērnus un neprasīs, no kurienes tie radušies... Tā tu par mani domāji?

— Es par tevi nedomāju, Zanda. Es tevi biju aizmirsis... Uz Auruciemu es braucu tādēļ, ka mazajiem nomira māte...

Zanda skatījās Kaspara bārdas rugājiem apaugušajā sejā. Skatījās ilgi, un izaicinošais smaids viņas sejā ar katru mirkli vērtās aizvien dīvaināks, līdz atvērtās lūpas sastinga ļaunā grimasē.

—- Nu ko. *— Zanda noslaucīja rokas priekšautā un paņēma no Kaspara tukšās pudeles. — Ja tu vēlies, lai tevi no šejienes padzen Andrejs, tad paliec vien un gaidi viņu pārnākam.

Vakarā, kad Andrejs pārnāca no darba, Zanda, kā vienmēr, sēdēja pie uzklāta vakariņu galda un gaidīja viņu. Andreju pārņēma savāda atvieglojuma sajūta, ieraugot uz galda parastajās vietās noliktos šķīvjus un abas lielās tējas krūzes. Visu garo dienu viņš bija kāvies ar domām par Kaspara negaidīto ierašanos. Tagad siltajā istabā viss domu smagums it kā nokrita. Nekas nav izmainījies — uz palodzes šūpojas kvēpekļa liesma, plītī gail pusizdzisušas ogles, pieliedamas istabu ar gurdu siltumu, uz galda ar dvieli apklāta kartupeļu bļoda, arī Zanda sēž savā parastajā vietā. Varbūt viņa šovakar izskatās vairāk nogurusi nekā citkārt, varbūt arī viņa visu garo dienu ir domājusi, kā tagad būs, kad ir ieradies Kaspars... Bet Kaspara te nav, citādi viņš sēdētu pie galda...

— Labvakar, Zanda! — novilcis rudens miglā piemirkušos svārkus, klusi teica Andrejs. Viņš zināja — Zanda tagad piecelsies no krēsla, paņems no plīts sīcošo trumuli un, liedama tēju krūzēs, apjautāsies, kas jauns šodien bijis tur — mežā, ceļa darbos.

— Andrej . — ejot pie ūdens bļodas, viņš dzirdēja Zandas balsi. Vairāk viņa neko neteica, un Andrejs sāka

mazgāties.

— Andrej!

Andrejs pacēla galvu. Pāri viņa sejai tecēja ūdens, un Zandu viņš nevarēja labi saskatīt. Viņš tikai dzirdēja Zandas balsi un saprata, ka ir kaut kas atgadījies, ka ir noticis kaut kas tāds, par ko viņš šodien bija baidījies domāt, ko bija atlicis uz vēlāku laiku, nojauzdams, ka par šo «kaut ko» būs ne tikai jādomā, bet kādreiz arī jārunā. Un tagad Andrejs saprata, ka šis brīdis ir pienācis. Odens lāses vēl aizvien tecēja pāri viņa sejai, bet Zandu viņš tagad redzēja pavisam skaidri, un tas šo mirkli padarīja vēl smagāku.

Zanda skatījās viņā tik cieši, ka viņš nespēja aizgriezt galvu, lai uz mirkli apstādinātu savas joņojošās domas.

— Kādēļ tu, Andrej, neko nejautā par Kasparu?

Andrejs pārvilka ar piedurkni pāri mitrajiem plakstiem.

Varbūt viņš to darīja tādēļ, lai notrauktu no uzacīm ūdens lāses, bet varbūt arī tādēļ, lai uz mirkli nebūtu jāredz sievas liesmojošās acis.

Gan jau, Zanda... Gan jau mēs paspēsim.,,

Zanda atlaida virs krūtīm sažņaugtos pirkstus un, pieliekusies Andrejam, tikko dzirdami čukstēja:

— Viņš bija atnācis... Ar saviem bērniem, ar govi.., bet es viņu... tu dzirdi, Andrej? Es viņam neatļāvu... Es teicu, lai viņš iet prom...

Andrejam šķita, ka Zandas acis mirdzētu lepnums, it kā viņa gaidītu uzslavu par to, ko bija izdarījusi, bet .. Kaspars bija viņa brālis, kopā ar Kasparu viņi daudzus gadus bija dzīvojuši šinī mājā, blakus gulējuši vienā gultā, no vienas bļodas abi mencu viru bija strēbuši, tādēļ Andrejs teica: — Tev vajadzēja visu labi pārdomāt, jo Kasparam pieder puse no šīs mājas un visa tā, kas mums ir.

— Puse? — Zanda pieliecās Andrejam vēl tuvāk un dīvaini iesmējās. — Puse, tu saki? Ha, hā — vēl aizvien smiedamās, viņa pacēlās pirkstgalos un, apvijusi rokas ap Andreja kaklu, piespieda pieri viņa sarainajam vaigam. — Nedusmojies, ka es tā izdarīju, bet tā būs labāk, Andrej, jā? Es gribu būt tev laba sieva, Andrej, tādēļ nestrīdies ar mani... labāk lai paliek tā ..

Zandas rokas bija mīļas un karstas. Zandas elpa bija vēl karstāka — tā dedzināja Andreja seju, reibināja ar savu smaržu un viesa nogurušajā vīrā neizprotamu laimes sajūtu. Pacēlis Zandu rokās, viņš vairs nedomāja par Kasparu, izmeta no galvas kādreiz dzirdētās sievu tenkas par Zandas un brāļa mīlestību .

Atdzisa uz galda ar dvieli pārsegtais kartupeļu trauks, izplēnēja ogles pavardā, un pēc pusnakts, kad pa ciema ieliņu bija aizbraukušas pēdējās karavīru mašīnas un noklususi lielgabalu duna, Andrejs pirms laišanās miegā noņēma roku no sievas krūtīm.

— Kādēļ tu negribi, ka viņš dzīvotu pie mums?

— Kādēļ?.., — kad Andrejs vairs negaidīja atbildi, klusi ierunājās Zanda. — Vai tu, Andrej, esi tik stiprs kā Kaspars? Esi? Tev ir jābūt stiprākam, citādi tas, ko es tev pateikšu, izšķirs mūs uz visiem laikiem, — un, neko neslēpdama, Zanda izstāstīja visu par sevi un Kasparu.

* * *

Nākošajā rītā, ejot uz Melno silu, vīri mežmalā izdzirda cirvja klaudzienus. Izbrīnījušies un apjukuši viņi klausījās šai pusei neparastā troksnī un apbrīnoja drosminieku, kas uzdrošinās staigāt pa mīnu piemētāto mežmalu, it kā neko nezinātu par uzrakstiem visapkārt, it kā cirtējs mežmalā nekad nebūtu dzirdējis mīnu dobjos sprādzienus.,.

— Varbūt atminētāji? — pagriezies pret Andreju, ieminējās kāds no vīriem.

Andrejs neatbildēja. Galvu noliecis, viņš smagiem soļiem gāja tālāk pa ceļu, nedzirdēdams ne cirvja klaudzienus mežmalā, ne viru satrauktās valodas.

— E-ūūū! — izcēlis zodu, sirmiem spalvu kušķiem apaugušo ādamābolu drebinādams, sauca vecais Vasara. — Vai tu, ben, dulns esi palicis?! Dzirdi, apdauzītais! Tur visgarām taču ir tie nolādētie sprāgstekļi! Dzirdi?!

Cirvja klaudzieni apklusa. Sabrīkšķēja rudens salnu nobrūninātie alkšņu krūmi. Klajumiņā ar cirvi rokā iznāca milzīga auguma vīrs, un visi vienā mirklī saprata, ka tas ir Kaspars. Kad vīri aizvēra pārsteigumā paplestās mutes, pirmais valodu atguva Vasara.

— Lai dievs nedod, Velnakaul!... — salicis plaukstas pie mutes, viņš sauca. — Ko tu tur dari?

Atbildei Kaspars pacēla cirvi virs galvas un pavēcināja.

— Būtu nākuši palīgā!...

— Tur ir mīnas! Sprāgstekļi... Ja netici — pajautā Andrejam, — uztraukumā aizrīdamies, sauca Vasara.

Kaspars iecirta cirvi celmā un nāca šurp. Nāca pāri šogad nepļautajam grīslim, pāri stiepļu piemētātajam klajumam, pāri nāvei.. Samiegtām acīm, zobus sakļāvuši, vīri skatījās uz Kaspara kājām un gaidīja, tūlīt, tūlīt uzvirmos smilšu kūlis, nograndēs sprādziens, un tā arī pārtrūks Velnakaula neprātīgais gājiens pusceļā no mežmalas līdz ceļam .. Tikai pēc tam, kad Kaspars, pārlēcis pāri aizaugušajam grāvim, nostājās viņiem līdzās, vīru bariņš sakustējās. Nē, viņi nesteidzās pie Kaspara, lai sasveicinātos. Vīrus pārņēma savāda dzeldinoša nepatika par to, ka viņi tik ļoti baidījušies Kaspara dēļ, ka Velnakauls viņiem bija sagādājis šīs trakās bailes, par kurām viņi kaunējās un tagad nezināja, ko runāt, kā izturēties.

— Nu sveiki, aurciemieši!

Kaspars to pateica tādā balsī, it kā viņš daudzus gadus nebūtu braukājis pa tālām jūrām, it kā nebūtu bijis ne kara, ne fašistu, it kā vēl nedunētu Pieres kalns... Velnakauls izturējās tā, it kā viņi būtu šķīrušies tikai vakar, lai, šorīt satikušies, ietu labot Melnsila ceļu...

Vīri klusēja. Viņi vēl aizvien nebija tikuši vaļā no pārbīļa.

Kaspars vēroja zvejniekus. Nopētīja visus pēc kārtas, un smaids viņa sejā kļuva plats un labsirdīgs.

— Nemaz neesat pārvērtušies pa šo laiku, tikai vecāki kļuvuši un... bailīgāki.

— Ja tev sagribējās karoti nolikt, tādēļ jau nevajadzēja skriet pa jūru šurp uz Auruciemu... Būtu ar vīriem pa-sarunājies, ar Andreju...

— Vai tad mans brālis arī te ir? — pārtraucis Vasaru pusvārdā, Kaspars vēlreiz pārlaida acis vīriem. Soļu divdesmit tālāk, muguru pagriezis, ceļa vidū stāvēja Andrejs. Stāvēja viņš, dīvaini sagriezies, it kā nezinādams — iet tālāk vai griezties atpakaļ.

— Labrīt, Andrej!

Vispirms Andrejs noņēma no pleca lāpstu, tad pagriezās un nāca pie vīriem. Galvu viņš bija izcēlis neparasti augstu, un varēja domāt, ka viņš vēro mežu aizklāto apvārsni.

Kaspars pirmais pastiepa roku. — Labrīt, brāl! — viņš vēlreiz atkārtoja. — Mēs tā arī vēl neesam aprunājušies Varbūt tu piestaigātu pie manis? — Kaspars pameta ar galvu uz mežmalu.

— Pie tevis? — Andrejs skatījās Kasparā. — Pie tevis? — viņš pārjautāja, bet domāja par citu. «Tad tāds tu esi, Kaspar... Tikpat liels un stiprs kā es, labs zvejnieks tu esi, un puse no manas mājas tev pieder, un Zanda tevi mīlēja pirmo, bet manī tu skaties tā, it kā neko nesaprastu.. Bet varbūt tā ir viltība? Varbūt tu esi atnācis pēc savas daļas? ..»

— Vai arī tu baidies? — kā no liela tāluma Andrejs izdzirda brāļa balsi.

— Baidos? Es? — Andrejs satrūkās. — No kā lai cs baidītos?

Kaspars pārlēca pāri grāvim. — No mīnām... — viņš smējās. — Atnāciet, es jums parādīšu savu pili. Arī tu, Andrej, atnāc kādreiz, velns lai parauj! . — Kaspars

smiedamies devās prom pa rūsgano grīsli. Un Andrejs viņam sekoja.

— Vai jūs patiesi bez prāta? — tālu un neskaidru viņš dzirdēja Vasaras spiedzīgo balsi. — Andrej, tu taču zini, Andrej...

Jā, Andrejs ir dzirdējis nostāstus, ka mežmalā no frontes laikiem esot palikušas vāciešu ieraktās mīnas, bet viņam pa priekšu iet Kaspars. Vienmēr Kaspars ir gājis dažus soļus viņam priekšā, arī tagad viņš iet pirmais, bet šoreiz tas neko neizšķir, jo Andrejs tīši nesper soļus brāļa pēdās. Viņš to negrib, negrib tādēļ, ka grib būt Andrejs.

Nevis Velnakaula brālis, bet Andrejs — Andrejs Kauls! Locīdamies un šalkdams ap ceļgaliem pinas grīslis, ar spalgu dzinkstoņu zem papēža noskan samudžinājusies stiepule un atlec sānis, bet tā ir cita stiepule, tā nav tā pati, kurai pirms mirkļa uzmina Kaspara papēdis...

Mežmalā pie velēnām apklātās zemnīcas Kaspars apstājās. — Te nu es apmetos, — viņš teica un apsēdās uz celma. — Sākumam nemaz nav slikti, tikai jāpiekopj šis tas.

Miglas piesūcies, smagi šalca mežs. Ja uzmanīgi ieklausījās, kaut kur tālu brīdi pa brīdim iedunējās zeme kā vēlā pērkona laikā, bet citādi bija kluss, tikai priedes šalca.

Andrejs savilka ciešāk ap kaklu vilnas šalli. — Kaspar, — viņš iesāka un centās ar acīm notvert brāļa skatienu.

Kaspars izrāva cirvi no celma un pasvārstīja to rokā. — Būtu labi, ja tu man palīdzētu, brāli Vācieši te veselu lielsaimniecību uzcēluši, — un viņš sāka stāstīt, kur novietos Brūnaļu, ka ūdens bedrei jāuztaisa vāks, lai tā ne-piebirst ar skujām... Kaspars runāja un runāja, un nezinātājam varēja likties, ka Andreja brālis patiešām priecājas par šo kluso mežmalas stūri, ap kuru zuzēja sakaltis grīslis un priežu skujas tieši no kokiem bira seklā akā...

Pusdienās, uzseguši uz sasvīdušajiem pleciem svārkus, viņi sadalīja uz pusēm Andreja maizes šķēles un paēduši turpināja strādāt.

— Par mīnām tu nebaidies, — kad priežu galotnes jau apņēma tumsa un darbi bija galā, atvadīdamies no brāļa, teica Kaspars. — Es te krustu šķērsu visu izstaigāju...

— Jā, — Andrejs klusi atbildēja. — Kaspar . Zanda man visu izstāstīja .. Tādēļ es domāju, es nezinu, kā tu uz šitām lietām skaties, bet manas domas ir tādas, ka dzīvot mums visiem kopā nebūtu labi...

— Un ko vēl tu esi izdomājis? — Kaspars pašreiz lika zemnīcas durvju priekšā tikko lauztus egļu zarus. Andrejs viņa seju neredzēja, viņš tikai dzirdēja brāļa balsi — tā bija rāma un vienaldzīga, un Andrejs turpināja:

— Tu vēl neko neesi stāstījis par sevi... Tava darīšana, bet par bērniem jādomā. Ar bērniem nav tas, kas vienam pašam, tādēļ... — meklēdams vārdus, Andrejs uz mirkli apklusa. — Redzi, Kaspar, puse no mājas pieder tev, tad nu es domāju tā — mēs ar Zandu pārvāksimies te, bet tu ar bērneļiem ej uz mūsu māju...

— Vai jūs abi ar Zandu tā izdomājāt?

— Nē, to es viens pats, bet Zanda ...

Kaspars bija sakārtojis eg]u zarus. Tagad viņš piecēlās, ilgi gar biksēm rīvēja smilšainos pirkstus, līdz beidzot tie bija tīri, un, tikko jaušami pavīpsnājis, Kaspars teica:

— Ir jau vēls, brāl. Paldies par visu, arī par to mūsu kopējo māju — es palikšu te. Bet Zandu tu sargā... Velns viņa ir, ne sievišķis. Sargā gan — balta ķēve un smuka sieva ir vīra nelaime ..

Andrejs uzlika lāpstu uz pleca, tad padomājis pārlika to padusē un pagriezies lēniem soļiem sāka iet uz ciema pusi. Grīslis viegli trinās ap viņa kājām, un, kaut arī Andrejs labi atcerējās Kaspara vārdus, ka klajumu tas pārstaigājis krustām šķērsām, viņa domas riņķoja un lēkāja, aizvien atgriezdamās pie kādas melnas, viltīgas mīnas, kurai viņš tumsā tagad varēja uzkāpt virsū, kurai varēja arī laimīgi paiet garām...

Rītos pamodies, Kaspars norūpējies vispirms metās ārā skatīties, vai nav uzsnidzis sniegs. Visvairāk viņš tagad baidījās sniega. Pagaidām vēl Brūnaļa pārtika no tā, cik īsajā rudens dienā var pieplūkt tāds izbadējies lops, ja visapkārt viļņojas tikai grīslis un kokiem lapas jau nobirušas. Bet debesis rītos kļuva aizvien dzidrākas, salnas nobaltotā zāle sastingusi grabēja līdz pašam pusdienlaikam, un ūdens seklajā akā bieži pārvilkās ar skanīgu ledus plēvi. Nāca ziema.

Vienā tādā rītā, kad iznācis no siltās zemnīcas, Kaspars ar kailo kāju pirkstiem taustīja sastingušo zāli, viņš izdzirda spalgu, zēnisku balsi.

— E, VelnakaulI... U-ūūū... — balss atkūleņoja līdz mežmalai un, salūzusi daudzās sīkās skaņu dzirkstīs, izgaisa starp kokiem.

Uz ceļa stāvēja pusaudzis, zēns vēl, un māja ar roku.

Velnakaul,., dzirdi?! Vai jūs dzirdat? Tev jāiet uz ciemu — ūuu.,.

Rīts bija tik skaļš, ka zēna balsi droši vien dzirdēja viss Auruciems.

— Kādēļ tu nenāc šurp, ja tev darīšanas?

—- Es nedrīkstu, tur ir mīnas, — zēns kliedza pilnā balsī. — Man ir pavēste: ierasties pulksten desmitos no rīta pie kamandanta-aaa...

— Kur ierasties? — neko nesapratis, tagad kliedza ari

Kaspars.

— Pie ka-man-dan-ta-aaa... Jāņem līdz dokumenti, krūze, bļodiņa un karote Saprati?!

«Ak karote. .» lauzdams kārkla vicu, pie sevis smīnēja Kaspars. «Pagaidi tu, diedelniek, es tev rādīšu karoti...»

Pamanījis vicu Kaspara rokā, zēns pacēla no zemes akmeni un sauca: — Pavēsti es nolieku uz ceļa .. Goda vārds, mērkaķis . — Puika piespieda papīra lapu zemei,

uzlika virsū akmeni, lai vējš neaizpūš, un, norāvis no galvas saņurcītu vācu armijas naģeni, metās skriet.

Ilgi Kaspars nāca atpakaļ pa grīšļaino kāpu smilti. Ilgi viņš sēdēja zemnīcas priekšā uz celma un skatījās uz Pieres kalnu. Vai, domādams par Brūnaļu un tuvo ziemu, viņš bija aizmirsis, ka visapkārt mirst cilvēki? .. Nē, tā nebija, ka viņš pavisam būtu aizmirsis par karu. Tikai Kasparam karš šķita kā vētrā satrakota jūra, kas reiz norims tāpat, kā norimst katra vētra. Un sāksies darbs, pēc kā viņa rokas tik loti noilgojušās. Kaspars neko nebija aizmirsis — viņš tikai nebija iedomājies, ka tā vētra, kas pasaulē plosās jau ceturto gadu, nenorims pati no sevis... Lai izbeigtos tālā dunoņa, bija nepieciešamas arī Kaspara lielās rokas un spēks. Par to Kaspars līdz šim nekad nebija domājis, un mazais, plūksnainais papīriņš, kuru zēns šorīt nolika uz ceļa zem akmens, tagad viņam to atgādināja.

Kaspars uzklāja guļasvietu, izslaucīja zemnīcas šķirbaino grīdu un, pabarojis mazos, iznesa un ielika tos durvju priekšā atstātajos ratiņos. Auruciemā taisītā kariete ne ar ko neatšķīrās no tās, kas palika Vējaragā — tādas pašas baļķu galiem nozāģētas ripas riteņu vietā, vienīgi kaste varbūt bija padevusies lielāka . Kaspars aizāķēja zemnīcas durvis un, vēlreiz pārlaidis skatienu savai nabadzīgajai saimniecībai, kurā viņš tā arī nepaguva īsti iedzīvoties, gāja pāri kāpai uz ciemu, vilkdams aiz sevis visu savu bagātību. Brūnaļu viņš domās jau bija atdevis vecajai Pātarienei, jo kur gan citur lai atstāj Janku un Anneli? Mazos karā līdzi nepaņemsi, bet Andrejam ar Zandu kādreiz būs savi bērni

Auruciemā dzīvo tādi paši ļaudis kā Vējaragā — arī te sievas, ieraudzījušas dīvaino gājienu, tāpat galvas grieza sānis un paslepus ar priekšauta stūri berzēja acis. Kasparu smacēja kauns, ka viņam tā jāiet pa ciema galveno ielu un jāskatās saraudātajās sejās, bet ne jau tā Kaspara vaina. Ne jau Kaspars ir izdomājis šo karu, ne jau Kaspara spēkos bija aizkavēt Martas nāvi... Un Kaspars iet, rateļus aiz sevis vilkdams, un viņam ir kauns, ka tā iznācis.

Pie Pātarienes durvju sliekšņa Kaspars saskrējās krūtīs ar jauno virsnieku.

Pazinis Kasparu, virsnieks izstiepa veselo roku un pasmaidīja. — Sveiks, Velnakaul!

— Vai tu esi tas komisārs? — Kaspars jautāja.

— Kāds komisārs?

Kaspara lūpas savilkās smaidā. — Nu tas pats, kurš zīmītēs raksta, ka jāierodas ciemā ar bļodām un karotēm.

Virsnieks piesardzīgi ar acu kaktiņiem pavērās Kasparā un brīdi klusēja. Viņa acis pārslīdēja ratiņiem, apstājās pie bērnu sejām, un, jo ilgāk viņš skatījās, jo viņa sakniebtās lūpas kļuva baltākas un baltākas.

— Iesim iekšā, — beidzot viņš teica un noliecās, lai palīdzētu Kasparam uzcelt rateļus uz augstā lieveņa.

— Nekas, gan jau es pats. — Kaspars saudzīgi atstūma viņa roku. — Kur nu tev... tādu darbu...

Kaspars negribēja viņu apvainot, tādēļ jau viņš pat nepieminēja par to roku, un tomēr jaunais virsnieks pēkšņi nobāla. Savādiem gurdiem soļiem viņš uzkāpa uz lieveņa un, atvēris durvis, gaidīja, kamēr Kaspars iegāja istabā.

— Redziet, Kaul, — lieliem soļiem staigādams pa istabas čīkstošo grīdu, iesāka virsnieks. Kaspars paguva ievērot, ka soļus šis jaunais cilvēks sper kaut kā svarīgi, it kā nobriedušu vīru atdarinādams. Arī no «tu» viņš pēkšņi pārlēca uz «jūs». — Kaut arī fašistiem nazis jau ir pie rīkles, karš tomēr vēl nav beidzies, un veltīgi jūs smejaties par to .. par paziņojumu, kuru šodien saņēmāt.

Virsnieks pienāca pie Kaspara un cieši ieskatījās acīs. — Ja jūs šodien iesauktu armijā, mobilizētu, kaut arī jums ir divi mazi bērni, kaut arī, bēgdams no vāciešiem, jūs tikai nupat esat izsprucis no nāves, — ko jūs teiktu? Tikai atklāti!

— Es esmu atnācis.

— Atnācis Tas ir maz. Vai jūs gribat karot? No visas sirds, dzīvību nežēlodams?

Kaspars vēl aizvien skatījās virsniekam acīs. — Tu gribi zināt patiesību? — viņš jautāja.

Virsnieks strauji pamāja.

— Karot es negribu. Es gribu strādāt, ja tu vēlies zināt patiesību. Sadot pa sprandu pieciem sešiem vīriem, ja citas

izejas nav, tā ir viena lieta. Ar karu ir citādi, to es tikai todien apjēdzu, sēdēdams tur pie zemnīcas. Vienreiz taču jāsākas kārtīgai dzīvei, tādēļ es sapratu —» nav citas izejas, jākaro.

— Eh tu, eh tu, Velnakaul.., vai tad citādi varēja būt!... — Virsnieka balss savādi iedrebējās, un viņš steidzīgi aizgrieza galvu. — Tu tomēr esi Velnakauls, esi gan... kaut arī es nekad īsti nesapratīšu, kādēļ tu aizgāji no sava brāļa Andreja un apmeties tai sasodītajā mežmalas bunkurā.

Kad pēcpusdienā Kaspars cauri ciemam devās atpakaļ uz savu zemnīcu, ratiņos blakus dvīņiem gulēja divi maizes klaipi un sāls maišelis. Bet tas nebija viss — cieši sažņaugtajā dūrē Kaspars nesa pavisam niecīgu papīra strēmeli, kura apliecināja, ka Kaspars Miķeļa dēls Kauls ir Auruciema zvejnieku brigādes pilntiesīgs loceklis.

* * *

Sniegs uzkrita pēkšņi. Cik vien tālu Kaspars spēja atskatīties pagātnē, ziemas vienmēr bija atnākušas pa nakti. Pamosties no rīta, atver durvis un ieraugi, ka durvju priekša, kāpas, meži, viss pārklāts ar baltu villaini, visa pasaule kļuvusi balta vienā naktī! Bet šogad sniegs iesāka krist pusdienas laikā, pavisam pelēkā, parastas nomākušās dienas vidū. It kā augusta negaisam tuvojoties, vispirms pārstāja šalkt lielās egles, tad noklusa grīšļa klusā čabē-šana un sāka krist pārslas. Lielas un vieglas kā putas, tās lēni peldēja rāmajā gaisā, un Kaspars saprata, ka ziema ir klāt. Tāds sniegs nenokūst, tāds, kas lido kā taureņi un ir viegls kā putas...

Kaspars atvēra durvis un lāva sniega smaržai ienākt zemnīcā. Kopā ar aukstumu šī netveramā un vārdā nenosaucamā ziemas elpa izlodāja drūmās telpas vistumšākos kaktus un, pacēlusies augstāk pie griestiem, izkusa. Izdzisusī smarža pārvērtās drebošā ūdens lāsē... Nebija jau daudz šo lāšu pie nemizoto baļķu griestiem, un tomēr Kaspars aizvēra durvis.

— Tā, mazie, — viņš teica. — Ziema ir klāt, jūsu pirmā ziema, kaut velns viņu būtu parāvis, mēs pēc tās nepavisam neesam noilgojušies, vai ne? — Un Kaspars aizgāja uz mežmalu pēc Brūnaļas.

Vakarā, tikko satumsa, atnāca Andrejs. Pavēris durvis, viņš kvēpekļa gaismā ilgi dauzīja sava pelēkā vadmalas vamža piedurknes un krūtis.

— Labvakar, — beidzot viņš dobji ierunājās un, it kā nedarbus izdarījis, caur pieri paskatījās Kasparā. — Es tev atnesu tādu nieku siena. Vajadzētu nolikt pie vietas. — Netālu no zemnīcas sniegā melnēja krietns pusvezums siena. Kasparam pateicībā ietrīsējās sirds, bet viņš neko neteica, — muskuļiem sāpīgi iesmeldzoties, viņš aiznesa smago nešļavu un, smagi elsdams, ņēmās to stampāt kūti-ņas brīvajā stūrī. Andrejs stāvēja līdzās un, rokas kabatās sabāzis, vēroja piesnigušās egles.

— Paldies, brāl, — kad siens bija novietots, teica Kaspars. — Tāda manta mums šobrīd vairāk nekā maize. Paldies. Varbūt tu ienāksi paskatīties, kā mēs dzīvojam?

— Var jau... — vēl aizvien egles pētīdams, norūca Andrejs. Sniegu no kājām dauzīdami, viņi iegāja zemnīcā.

— Kur tad tu viņu?... — kad brāļi bija apsēdušies uz malkas klucīšiem krāsns priekšā, ievaicājās Kaspars un pameta ar galvu uz kūtiņas pusi. — Nopirki vai krieviem nočiepi?

Andrejs savilka bikses augstāk virs ceļiem. — To sienu, vai? Nē, to mēs... tas ir... es sadomāju, ka ar tām pāris kazām tāpat nekādas jēgas nav, tāpēc ņēmām un nokāvām... Vai tu kazas gaļu ēd? Kad mazs biji — neēdi. Es ēdu, bet tu ne— spļaudījies kā tītars...

— Nu, bet ko tava sieva — Zanda? Ko viņa, kad tu kāvi kazas un nesi šurp sienu?

Andrejs ilgi klusēja. Kaspars izsmēķēja pīpi, piebāza to no jauna, bet Andrejs klusēja. Beidzot viņš pacēla savas zilās acis pret Kasparu, un viņa skatienā bija savāds kluss domīgums, kad viņš teica:

— Zanda tevi ir aizmirsusi. Viņa nedomā vairs par tevi, Kaspar. Es to redzēju šodien, kad nesu tev sienu. Viņa iznāca sētsvidū, skatījās, kā es metu sienu ārā no kūts. Skatās un nejautā ne vārda. Ejot prom, es viņai teicu: «Jāaiznes Kasparam, viņiem tagad tā pagrūti.» Zanda tikai paraustīja plecus. «Ak Kasparam? Biju pavisam par viņu aizmirsusi... Varētu jau aiznest viņam arī kādu nieku no gaļas, bet Kaspars kazas gaļu nekad nav cieņā turējis...»

Klusi šalkodama, ar dzeltenu liesmu plītī dega ķienaina pagale. Uz lāviņas tikko dzirdami miegā elpoja dvīņi, un brīdi pa brīdim no zemnīcas griestiem uz karstajiem plīts riņķiem tecēja sīks smilšu pavediens.

— Tu esi laimīgs, Andrej... Arī es biju laimīgs. Tas nemaz nav tik sen, kad Marta vēl bija dzīva, bet tu viņu

ne reizi netiki redzējis... Pārāk labi mums bija, tik labi, ka vajadzēja nākt kādai nelaimei, jā... Bet bērnus tu pagādā. Bez bērniem nav nekāda dzīvošana, klausi mani!

Andrejs ar papēdi rīvēja grīdas skabargaino planku.

— Beigsies karš, tad... Un Zanda arī negrib. Nav jau tā, ka viņa bērnus nemīlētu, bet ej tu tādu sievišķi sa-proti... Negrib — un cauri. Gatavie joki.

Pēc tam viņi runāja par darbu un jūru, un viņu balsis kļuva skaļas.

— Pie velna! — sauca Kaspars. — Kas mēs par zvejniekiem bez jūras? Mēsli mēs esam, grāvrači. Atļauj man sēsties laivā, un visi mutes papletīs. Jūrā mencas ēd kājas nost, bet mēs rokam grāvjus! Pasaki tu man, Andrej, tu esi mūsu priekšnieks — brigadieris, pasaki — kādēļ mūs nelaiž jūrā?

— Vāciešiem no Pieres kalna jūra kā uz delnas. Kā sāks ar artilēriju...

— Nospļauties man par viņu artilēriju. Cilvēki dzīvo pusbadā, bet mēs rakņājamies pa Melno silu, ceļu labojam! Vācieši izpostīja, lai vācieši labo. Viņdien, kad ceļa darbos bija atsūtīti gūstekņi, skatos — Ferdinands. Mūlis tikpat apaļš kā toreiz Vējaragā. Viņiem pusdienās atbrauc zupas katls, pavārs salej bundžās karstu viru, bet mēs? Es graužu sapelējušu auzu maizi, un tā vēl nav mana! Ja nebijis tevis, es sen būtu atstiepis ķepas, bet Ferdinands strebj zupu šļurkstinādams.

«Nu, her Kaul,» todien viņš saka. «Kā dzīvojas tev iekš strādnieku valsts? Tu esi apmierināts? Tu esi laimīgs?» Tobrīd nožēloju, ka neiemetu to riebekli jūrā, žēl toreiz bija velna... — Kaspars piecēlās kājās un, kūkumu uzmetis, sāka staigāt pa zemnīcu.

— Es saprotu, nedrīkst ar cilvēka dzīvību mētāties pa labi un kreisi, nedrīkst. Bet abas motorlaivas, kas stāv uzvilktas krastā? Motori esot sabeigti... Nu tad dodiet man šurp tos motorus. Varbūt rīt karš beidzas un ko tad? Sāksim labot motorus? Tad būs par vēlu, brāl, par vēlu!

— Bet tie motori nav tavi, laivas taču pieder..,

— Pie velna! Tagad viss ir mūsu!

— Laivas pieder Spāģim, ja viņš pats neko nedara, kā tad mēs drīkstam?

— Viena. Bet tā otrā, ar zviedru motoru?

— Otra? — Andrejs izbrīnījies pacēla galvu. — Vai tad tu nezini? Otra arī pieder Spāģim. Nu jau trešais gads kā

Spāģim. Danga pie vāciešiem nomira, un Spāģis laivu par veciem parādiem paņēma sev.

Apstājies zemnīcas vidū, Kaspars ilgi un saspringti domāja. — Pagaidi — bet kā tad nu iznāk? Tas vienrocis oficieris, kas dzīvo pie vecās Pātarienes, tu zini, tas teica, ka pēc kara zvejniekiem laivas būšot kopējas..,

— Tā jau saka, bet karš vēl nav beidzies, tādēļ ar Spaģa laivam tagad labāk neķimerēties. Ko tu vari zināt ... Un ja tā godīgi runā ...

— Vai tad tu visu laiku nerunā godīgi?

Andrejs atpogāja pelēko vamzi, pakasīja spalvainās krūtis, un no viņa sejas varēja redzēt, ka tas, ko viņš gatavojas teikt, nav divos vārdos pasakāms.

— Redzi, Kaspar... Tu varbūt nezini, bet Melnajā silā sabēguši tie, kam nepatīk šitā valdīšana. Leiši un latvieši, un visiem ieroči. Viņiem pie pasta bija uzlīmēta zīmīte: «Boļševiki drīz aizvāksies, un vai tiem latviešiem, kas tagad palīdz savas tautas slepkavām!» Tā tur bija rakstīts un vēl daudz kas cits... — Andrejs apklusa un bažīgi paskatījās brālī. — Kaspar... vai tu patiešām esi komunists?

— Es? Ha, hā! — Kaspars smējās. — Es?

— Vīri ciemā nesaprot, kādēļ tu skrēji uz šejieni. Viņi doma, ka tu esi komunists. Un vēl vīri domā, ka tādēļ tev nekāda ilgā dzīvošana te mežmalā neiznākšot...

Kaspars apstājās zemnīcas vidū un nikni savilka uzacis. — Kādēļ — neiznāks dzīvošana?

— Tikko mežabrāļi uzzinās, ka tu esi komunists...

— Es neesmu komunists, Andrej. Vari būt mierīgs.

— Kāds te miers. — Andrejs atmeta ar roku un gurdi piecēlās. — No vienas puses mežabrāļi, no otras... Tu atceries veco Sūnu, feldšeri rāmītāju? Vakar sabrauca pagalmā zaldāti, iestūma abus večus mašīnā un prom. Uz Sibīriju. Un par ko? Pat meitas bildi feldšerienei neesot ļāvuši paņemt līdzi... Un tas tavējais, tas vienrocis, visu izrīkojis un komandējis. Tādas ir tās lietas, Kaspar, tādēļ par Spāģa laivām visu prātīgi jāapdomā. — Andrejs uzstiepa galvā cepuri un neatvadījies izgāja tumsā.

Kad durvju spraugā vēlreiz parādījās Andreja galva, Kaspars vēl aizvien stāvēja zemnīcas vidū. — Nāc pie mums, Kaspar, — zemē skatīdamies, tāds kā apjucis teica Andrejs. — Mēs ar Zandu runājām, ka pie mums tomēr drošāk... — Kaspars neatbildēja, un pēc brīža, rūpīgi aiztaisījis durvis, Andrejs aizgāja.

Palicis viens, Kaspars iegrima domās. Andreja negaidītais apciemojums, viņa aprautie, neskaidrie vārdi, viņa brīdinājumi un bažas darīja Kasparu nemierīgu. Kaut kur aiz šī zemē iegrimušā mitek|a sienām ritēja dzīve. Tā nebija nekāda mierīgā dzīve — pasaule nebeidzās ar silti sakurinātu plīti, ar izžautiem bērnu autiņiem uz virves un Brūnaļu, kurai ēdamā tagad bija vairāk nekā viņam pašam... Tepat Auruciemā dzīvoja Spāģis, kura laivas, izvilktas krastā, ar smiltīs ieputinātiem motoriem, gaidīja prasmīgas rokas, bet rokas nīka bezdarbībā. Spāģis vēl nav izlēmis, ko darīt, nav izlēmis tādēļ, ka sniegu piebērtajā mežā klīst cilvēki, kas līmē uz sienām lapiņas un draud. Kur ir šie cilvēki? Kādēļ viņi pameta savas būdas? Kaspars viņus nepazīst, nekad viņus nav redzējis, bet šiem cilvēkiem kādreiz taču bija savs pavards, ne jau mežā viņi piedzimuši... Viņi neieredz komunistus, vai gan citādi viņiem rokās būtu šautenes un sirdī atriebība? Kādēļ viņi neieredz jauno virsnieku vienroci? Viņš ir komunists, tas vienrocis, bet viņš taču Kasparam stāstīja par labāku dzīvi, par to, ka pasaulē visam jābūt skaistam, labam, ka nedrīkst vairs būt tā, ka viens kalps un nabags, bet cits nobarojies kungs un saimnieks. Par to, lai nebūtu vairs kungu, viņš cīnījās, pazaudēja roku. Bet Sūna? Vecais feldšeris nekad nav bijis kungs, nekad nevienu nav pazemojis un kalpinājis... Kādēļ tad veco Sūnu tā — uz Sibīriju?

Runājot ar Kasparu, jaunais virsnieks vienmēr skatījās acīs. Acis viņam zilas un cietas kā asmens, bet īstam vīram ir jābūt ar tādām acīm, vīram, kas zina, par ko viņš cīnās, par ko pat rokas atdot nav žēl. Ar tādu vīru aizsāc pašu grūtāko darbu, uzņemies pašu smagāko pārbaudījumu — pusceļā nepaliks, un tas ir labi, tādus cilvēkus Kaspars iemācījies cienīt. Bet kādēļ veco Sūnu? Abus ar večiņu... Kādēļ? Vai taisnība būtu tiem — mežā? Tātad atriebība? Pret ko? Uzglūnēt no egļu paceres un iešaut lodi mugurā tam jaunajam puisim, kas valgumā palīdzēja vilkt viņa laivu? Kas neprasīja, kā tevi sauc, kādēļ tu brauc uz šejieni? Līdz krūtīm iebridis viļņu un granātu saputotajā ūdenī, viņš vilka laivu, kaut arī krastā, uz visiem laikiem apklusis, gulēja viņa bērnības draugs no tālas sādžas...

Kaspars atrāva zemnīcas durvis un ilgi stavēja tumsā. Pieres kalns dunēja. Dunēja dobji un pierasti. Melnajā silā iekaucās vilks. Iekaucās un apklusa, un Kaspars ar savādu nemieru sirdī atskārta, ka šinī pusē vilki pirms kara nebija manīti. Nebija, bet tagad gaudo. Viss pārvērties — Auruciems, cilvēki, pat Melnais sils.

Spāģis Kasparu uzņēma laipni. Palīdzēja ienest dvīņus istabā, pasauca no virtuves sievu un lika pabarot mazos. — Skapī vajag būt mannai — uzvāri putru!

Spāģa sieva bija maza auguma, sīku seju, un cilvēkos viņa skatījās ar tik nelaimīgu skatienu, it kā nule uz mūžiem būtu pazaudējusi pašu mīļāko cilvēku. Arī tagad, stāvēdama virtuves durvīs, viņa vērās Kaspara dvīņos un skumji šūpoja galvu.

— Ķērsta, tu dzirdēji?

Kad Ķērsta pazuda virtuvē, Spāģis savilka lūpu kaktiņus smaidā. — Tu jau zini, ka bērnu mums nav bijis... Nav laimējies, bet tev divi uzreiz... — Saliecis vecīgo muguru kūkumā, Spāģis ar pirkstu bakstīja mazajiem krūtīs un jocīgi čāpstināja lūpas.

— Es, Miķel, atnācu nopietnā lietā, — iesāka Kaspars.

— Kā tad, Kaspar, skaidrs, ka nopietnā lietā, ne jau nieku dēļ būtu bridis pa sniegu cauri visam ciemam... Cik tad šiem ir tagad, tiem mazajiem Kauliem?

_— Pavasarī būs gads... Beidz ķiķināties, Miķel, mums jāaprunājas.

Spāģis izslējās taisni, un smaids viņa grumbainajā sejā izdzisa. Kaspara priekšā stāvēja Spāģis, tāds, kādu Kaspars viņu atcerējās vēl no tiem laikiem, kad vienu vasaru nobrauca ar viņu kopā uz Auruciema pirmās motorlaivas. Skarbs vīrs, labs zvejnieks, kas nebaidās nieka pūtiena, ja jūras plačos ir zivis. Toreiz, pirms kara, Miķelis dusmās vārdus velti netērēja, ja nebija kaut kas pēc viņa prāta, tūlīt krāva pa mūli, un roka viņam bija smaga. Daudzi viņu neieredzēja, saukāja par rīkļurāvēju, bet Kaspars tovasar par savu kapteini nesūdzējās, toreiz Velna-kaula roka bija pati smagākā visā ciemā... Kopš Kaspara prombūtnes kapteinis Spāģis bija kļuvis vecāks. Grumbu sejā radies vairāk, tikai acis viņam vēl aizvien tās pašas — pabālējušas, bet niknas un vērīgas. Apsēdies pie galda iepretī Kasparam, Spāģis uzlika savas lielās plaukstas uz tamborēta galdauta.

— Nu? Runā!

Nākot šurp, Kaspars visu bija izdomājis, visu līdz pēdējam sīkumam, un tikai tagad, sēžot silti sakurinātajā istabā un raugoties Spāģa izbalējušajās acīs, viņu pārņēma nedrošība. «Bet ja nu tagad, uzklausījis mani, Spāģis sāk

smīkņāt un izgrūž kādu no savām rupjībām? Nekraus! taču viņam pa zobiem...»

— Nu? — Spāģis pastiepa apakšlūpu.

— Man nav vairs ko ēst. Nav nekā, jau ceturto dienu... Tikai tu nedomā, ka es nācu ubagot! Es zinu, tev ir zvejas spaile — strimalu un brētliņu tīkli. Pavasaris vairs nav tālu — sāksies zveja, bet līdz tam laikam es tavus tiklus savestu kārtībā. Es to protu, tu zini, — runādams Kaspars visu laiku nenolaida acis no vecā vīra galda otrā pusē. Spāģa sejā nepakustējās ne vaibsts. Apakšlūpu pastiepis uz priekšu, viņš ar savām izbalējušajām acīm mierīgi vērās Kasparā un klusēja.

— Tev tagad ir divas motorlaivas, — Kaspars atsāka. Viņš nejuta, kā pāri viņa sejai mazās tērcītēs plūst sviedri — Kaspars tikai zināja, ka viņam jāpasaka tas, kādē| viņš te atnācis. Jāpasaka īsi un skaidri, tā, lai viņu saprastu pareizi. — Taviem motoriem jātaisa remonts. Tu zini, ka es to izdarīšu labāk kā neviens. Vārdu sakot, es visu savedīšu kārtībā, visu — tīklus, ūdas, motorlaivas... — Kaspars apklusa. Viņš gribēja vēl pateikt, ka nekādu lielo maksu no Spāģa neprasa, ka to viņš tikai tā, lai izvilktu grūto ziemu, gribēja teikt, bet pietrūka spēka.

Spāģis pievilka apakšlūpu pie zobiem, un viņa mute k]uva skarba. — Vai te kādam rūp zvejošana? Pie laivām pat tuvumā nevienu nelaiž. Kādēļ? Pasaki tu man, tu esi redzējis pasauli, esi ticies ar cilvēkiem, — vai vācieši tā rīkojās?

— Kas vācietim cilvēka dzīvība? Viņiem galvenais zivis ...

— Un tev? Vai tev tagad nederētu sava asaka? Ellē tu skrietu, lai būtu paēdis. Kāda te dzīvība, daudz tu par viņu esi domājis, rudeņos ar vētrām kaudamies? Nē, Velnakaul, te ir cita nelaime. — Spāģis nepateica, kas tā īsti par nelaimi. Saraino zodu berzēdams, viņš, acis nenolaidis, uzmanīgi pētīja Kaspara nosvīdušo seju. — Jaunie kungi mani neieredz. — Spāģis noņēma rokas no tamborētā galdauta un sirdīgi iestūma bikšu kabatās. — Viņiem skauž manas laivas, es zinu, arī tev skauž, bet pagaidām tās ir manas. Manas laivas, dzirdi? Par pārējo man nospļauties. — Spāģis patiešām nospļāvās, tad piecēlās un ilgi ar papēdi berzēja grīdu.

Ienāca Spāģiene ar mannas šķīvi un, klusi kaut ko pie sevis dudinādama, sāka ar mazu sudraba karoti barot dvīņus.

— Tu, Ķērsta, sameklē maišeli un ielasi Kasparam kādu pūru rāceņu, un sālītās strimalas ieliec podiņā. Dzirdēji?

Vīrā nepaskatījusies, Spāģiene bailīgi pamāja.

Sameklējis cepuri, Kaspars piecēlās.

— Nekādus kartupe|us nelasiet. Ja tādas tās lietas, tad nevajag.

Spāģis sirdīgi sarāva uz augšu nobrukušās bikses un nostājās Kasparam ceļā. — Laivas jālabo, vienalga — vai tās pieder man vai ķeizararm Kurš cits mūsu ciemā to izdarīs? Tev pašam vien būs jāremontē, tādēļ nedīdies. Kad beigsies karš — atdosi. Padomā tikai, liela lieta — cūku rāceņi! Galvenais, ka motori kārtībā... Kas zina, varbūt mums abiem kādreiz iznāk iet augšā selgā, un motors ir tāda lieta, kas jāpazīst. Ja tev jaunie kungi atļauj — ķeries vien klāt, tikai neaizmirsti, ka tās ir manas laivas. — Spāģa izbalējušās acis pievērsās logam. Vienīgo Auru-ciema motorlaivu īpašnieks kaut ko pārdomāja, un viņa apakšlūpa, kā parasts tādās reizēs, atkārās kā nodzītam ādiniekam. Pēkšņi viņš atrāva skatienu no loga, paņēma no iztukšotā putras šķīvja mazo sudraba karotīti un, paberzējis to pret bikšu staru, devās pie mazajiem.

— Tavs brālis Andrejs ir plukata, — viņš teica.

— Taisni brīnums, kā viņš to Zandu naktīs prot samīlēt... — Spāģis pacēla Jāneļa segas stūri un aizbāza aiz tā karotīti. Tad, paskatījies Annelē, aizgāja pie melnozola bufetes, ilgi šķindināja traukus, līdz viņa rokās pazibēja otra karotīte. To viņš rūpīgi noglabāja Anneles segas ielokā.

•— Raudzībās neesmu bijis. — Viņš pameta ar galvu uz dvīņiem. — Izaugs un varbūt atcerēsies kādreiz veco Spāģi... bet Andrejs ir plukata — arī no tiem tur mežā viņš baidās.

— Un tu nebaidies? — pacēlis galvu, drūmi jautāja Kaspars.

Spāģa apakšlūpa pievilkās balto, spēcīgo zobu rindai.

— Es? Man nav jābaidās. Tos, kuriem ceļš uz Sibīriju zem kājām, viņi neaiztiek...

Izdzirdis pieminam Sibīriju, Kaspars gribēja vaicāt par veco Sūnu, kā tas noticis, kādēļ, bet Spāģis paņēma no naglas savu veco auseni un gāja uz durvīm. Kamēr Kaspars guldīja dvīņus ragaviņās, atnāca Spāģis ar kartupeļu inaišeli.

— Barokļu vairs nav, tagad paši ēdam cūku rāceņus. Labi, ka vēl tā. Nekādu paldies, — pamanījis Kaspara sa-

kustēšanos, ierūcās Spāģis. — Gan jau tu atlīdzināsi — savi cilvēki vien esam.

Kaspars sāka iet, un viņam reiba galva. Pārāk spilgta šodien bija saule. Miljoniem sīkas, zeltaini zilgas zvaigznītes dejoja sniegainajā klajumā, pienesdamas Kaspara acis asarām. Zemu noliektu galvu Kaspars vilka ragaviņas, taustīdams ar kājām ceļu kā purvā. Ja izsalkums Kasparu mocītu tikai otro dienu, viņš noteikti grieztos atpakaļ un atdotu Spāģim viņa cūku rāceņus un sudraba karotītes, un viņš būtu atkal Velnakauls, kas nevienam nekad neko nav lūdzis, pat aizņēmies nav... bet Kaspara augums ir viens metrs deviņdesmit divi centimetri, un viņš ceturto dienu nav ēdis ne kumosa... Bet kartupeļus viņš atdos — tikko beigsies karš un vīri sāks iet jūrā, Kaspars visu nokārtos. Kaspars nav no tiem, kas kaut ko aizmirst.

Visu šo laiku, kopš Kaspars dzīvoja Auruciemā, viņam šķita, ka cilvēki viņu aizmirsuši. Neviens pie viņa nenāca, nevienam viņš nebija vajadzīgs, neviens neinteresējās, vai Kaspars vēl ir dzīvs un vai viņa dvīņi ir dzīvi. Pat Andrejs nenāca. Tovakar, atgriezies no Spāģa, Kaspars izbēra uz grīdas sīkos kartupeļus, saskaitīja tos un, nodalījis noteiktu dienas devu, nolēma gaidīt pavasari. Līdz tam laikam Janka ar Anneli būs paaugušies, tad viņš tos varēs ņemt līdzi kaut vai meža darbos, ja karš vēl nebūs beidzies un jūrā iet nevarēs, tā domāja tovakar Kaspars, skaitīdams kartupeļus.

Un pēkšņi viss izmainījās. Nākošajā rītā reizē ar gaismu ieradās Andrejs. Pagrozījies zemnīcas vidū, viņš nolika uz galda linu drēbē ietītu vīstokli.

— Mēs ar Zandu nospriedām, ka tādā grūtā laikā cilvēks nedrīkst būt izlepis. Dzird, ka ļaudis ēdot pat zirgu gaļu, un tāda kaza nemaz tik nešķīsts lops nav, ja tai novilkta āda un ragi nerēgojas acu priekšā ...

Kaspars nodūra galvu. «Tikai vienu dienu, vienu pašu dienu man vajadzēja paciesties, un sirdi nekrimstu pārmetums par Spāģa sīkajiem cūku rāceņiem. Tikai vienu dienu vajadzēja izturēt!...» Kaspars varēja raudāt aiz niknuma un kauna. Kāds viņš tur vakar stāvēja Spāģa durvju priekšā, piekrītoši klanīdams galvu pat tad, kad Spāģis ņirgājās par viņa brāli, par to pašu Andreju, kas tagad stāvēja zemnīcas vidū un skaļi viņu kaut kur skubināja ...

— Ko? — Neizpratnes pilnām acīm Kaspars skatījās brālī. — Kādēļ tu bļausties?

— Saģērbies, un ejam uz skolu! — Andrejs bija neparasti steidzīgs, un tas Kasparu mulsināja. — Beigas ziemas guļai! Es vēl skaidri nezinu, bet kaut kas šodien notiks. Visus zvejas vīrus aicina kopā. Visus, ari tevi! — Andrejs izslēja gaisā rudām spalviņām apaugušo pirkstu. — Es aizskriešu pēc Zandas, bet tu ej tieši uz skolu. Nekavējies!

Palicis viens, Kaspars sameklēja bārdas nazi un, pārvilcis to pāris reižu nodeldētajai bikšu jostai, sāka skūt nedēļām ilgi augušo bārdu.

Auruciema četrgadīgā skola nebija nekāda lepnā celtne. Nekrāsotiem priežu dēļiem apsista, no tālienes pāri sniegotajam laukam skatoties, tā vairāk atgādināja melnu, zemē iegrimušu niedru kaudzi. Divas paplukušas egles auga durvju priekšā tāpat kā Kaspara laikā, tikai pīlādži bija pastiepušies garumā, ar zariem aizklādami skolotāja istabas logu mājas čukurā. Kādreiz puikas starpbrīžos rāpās pīlādžu trauslajos zaros un plūca sasalušās ogas — cietas un aukstas tās bija kā krusas graudi, bet saldas! Vilkdams aiz sevis ragaviņas ar dvīņiem, Kaspars veltīgi ar acīm meklēja koku zaros asinssārtos ogu čemurus. Vai nu putni tos bija noknābājuši, vai cilvēki savākuši spēka zālēm, bet koki stāvēja kaili un sastinguši, un šķita, ka tie nekad vairs nekļūs zaļi, nekad vairs nesmaržos, tveicīgos vasaras vakaros ar savu elpu gaiņādami uzbāzīgos odus.

No skolas iznāca bērnu bariņš. Klaigādami un sniegu spārdīdami, viņi skaļi smējās. Viņu nebija daudz — ducis varbūt, bet Auru skola nekad nav bijusi ar skolēniem bagāta...

Apstājies uz sniegā iemītās taciņas, Kaspars skatījās bērnos. Skatījās ar auklu pārsietajos grāmatu sainīšos, un viņa izbrīnai nebija gala — karš taču! Vai tiešām kādam tagad bija patika noņemties ar skolēniem?

Viena no meitenēm pamanīja Kasparu.

Velnakauls!... — līdz viņam atlidoja sīka un izbiedēta bērna balss. Apklusa smiekli, pazuda ar auklām pārsietie grāmatu sainīši, un Kasparam šķita, ka viņš būtu sapņojis — bērni vienā mirklī izklīda uz visām pusēm, it kā nebūtu bijis ne viņu smieklu, ne sniega piku, nekā.,,

Klasē oda pēc kaļķiem un pašaudzētas tabakas. Telpas vienā galā bija nolikts neliels galdiņš, apklāts ar sarkanu drēbi, uz tā aizdegta petrolejas lampa. Cilvēki stāvēja, pret sienām atspiedušies, un klusi par kaut ko sarunājās. Klases vidū novietotie soli bija tukši. Kaspars apsēdās pēdējā rindā, nolika uz ceļiem mazos un pārlaida acis telpai. Kā jau tas vienmēr bijis Auruciemā, kad jāizspriež svarīgi jautājumi, zvejniekiem līdzi atnākušas arī sievas. Lielos lakatos ietinušās, tās stāvēja līdzās vīriem un klusēja. Ciemā zvejnieku nebija palicis daudz, tie paši veči vien, ja neskaita lielo Andreju, kas, rokas uz muguras salicis, iešķībi vērās pie sienas pakarinātā karavadoņa bargajā portretā.

Steidzīgiem soļiem klasē ienāca neliela auguma pusmūža vīrs un devās pie galda. Krēslainajā telpā viņa kaili noskūtā galva dīvaini izdalījās starp veču pūkainajām ausenēm. Velteņus mīksti pakšinādams, svešajam blakus nostājās virsnieks vienrocis.

— Lūdzu, sēdieties! — Viņš pasmaidīja un norādīja ar roku uz soliem. Cepuri nenoņēmis, Kasparam blakus apsēdās Spāģis un viņa sīkā, vienmēr izbiedētā Ķērsta.

— Sis ir tas pats, kas tos mežabrāļus trenkā, —■ pieliecies Kasparam pie auss, čukstēja Spāģis. — Vienu roku jau paspēlējis — labu galu viņš neņems...

— Biedri Kaul, — pagriezies pret Andreju, atsāka virsnieks. — Jūs zvejniekiem skaitāties tā kā vecākais, kā brigadieris — nāciet, sēdieties te, — viņš aicināja Andreju pie galda.

Andrejs piecēlās, noņēma cepuri un sāka to burzīt pirkstos.

— Lūdzu, lūdzu, — virsnieks skubināja.

Andrejs sastomījās. — Es ... — viņš teica, — es neesmu nekāds brigadieris, kas es par vecāko? Es negribu. — Andrejs uzlika cepuri atpakaļ galvā un apsēdās.

Virsnieks apjucis paskatījās svešajā. — Tomēr vecāko no jūsu vidus vajadzētu, — pēc brīža viņš atkal pievērsās zvejniekiem. — Tādu, kuru jūs labi pazīstat...

— Būtu labāk zvejniekiem maizi izdalījis, ko domā! Amatus mēs sadalīsim paši, — pāri visai telpai noskanēja Spāģa niknā balss. Cilvēki atgriezās un skatījās šurp. Visi vērās Spāģī, visi, tikai viens acu pāris, tumšs un dedzinošs, atdūrās Kaspara sejā, un viņš vairs nedzirdēja Spāģa skaļās balss izbiedēto bērnu raudāšanu, nedzirdēja, ko teica virsnieks pie galda, nedzirdēja un nesaprata neko.

Kaspars redzēja tikai divas brūnas acis. Viņš nespēja aizgriezt galvu, viņš par to pat neiedomājās. Kaspars tikai redzēja Zandas tumšo skatienu. Tajā gailēja skumjas, pārmetums, un it kā lūgums tajās bija, un, plakstus aizvēris, Kaspars nodūra galvu. «Zanda, Zanda,» lūpas sakļāvis, viņš čukstēja. «Kas tev ir noticis, Zanda? Nekad tu tāda neesi bijusi, pat toreiz ne, toreiz, kad es gāju uz lielajiem kuģiem un nepratu tev to noslēpt...»

— Vai nevar tos bērnus nomierināt? — Kaspars izdzirda svešu balsi un pacēla galvu. Janka un Annele brēca aizvilkdamies. Svešais pie galda bija piecēlies kājās un, acis nepatikā samiedzis, skatījās uz Kasparu. Kaspars izvilka aiz krekla siltumā noglabātās piena pudeles, un pēc brīža sapulce varēja turpināties.

Par brigadieri izvēlēja veco Vasaru. Lai būtu drošāka dūša, viņš pa dienu bija paguvis iestiprināties un tagad runāja vienā laidā, slavēdams sevi un savu veču. — Es, ben, Latvijas armijā biju dižkareivis, pie lielgabaliem strādāju. Cilvēkus izkomandēt man tikpat kā zupas šķīvi apgāzt... _

Pieceļas svešais. — Turpmāk es būšu jusu ciema par-torgs. — Viņš runāja ne pārāk skaļi, bet viņa dobjo krūšu balsi dzirdēja visi. — Mani sauc Jānis Sīlis. Pie jums mani atsūtīja tādēļ, lai mēs kopīgi visu pamatīgi pārrunātu un ķertos pie darba. Karš drīz beigsies — mūsu armija vāciešus sit jau viņu pašu zemē. Karaspēks virzās uz Berlīni, un uzvara vairs nav tālu. Jūs jau droši vien zināt, ka arī Pieres kalns tagad ir mūsu rokās.

Kaspars klausījās, bet runātāja vārdi plūda viņam kaut kur garām. Viņš dzirdēja, ka zvejniekiem jau tagad jāsāk domāt par pavasari, ka pavisam drīz var pienākt tā diena, kad vācieši būs sakauti, ka līdz tam brīdim visam ir jābūt sagatavotam, lai, sākoties zvejas laikam, laivas varētu iet augšā selgā... To visu Kaspars dzirdēja. Viņam tagad vajadzēja priecāties, ka beidzot sāk piepildīties tas, par ko viņš neskaitāmas naktis ir domājis savā zemnīcā, bet viņa domas bija citur. Divas rindas tālāk ņirbēja izrakstīta seģene. Nē, Kasparam nebija tik daudz drosmes, lai kaut mirkli pagrieztu galvu uz to pusi — arī neskatīdamies viņš juta, ka raibā seģene brīdi pa brīdim sakustas un uz viņa pusi pagriežas gaiša seja. Tādos mirkļos viņa vaigiem pārskrien pēkšņs karstuma vilnis un viņš neko vairs nedzird — ne par laiku, ne to, ka Vasara piemin viņa vārdu un slavē Kaspara prasmīgās rokas. Neizprotama

nemiera apņemts, Kaspars jūtas kā svelmainā bula laikā. Viņa galva ir smaga un bez domām, mute izkaltusi un plaukstas slapjas kā murgainā miegā.

Kaut kur pavisam tuvu kāds sauc viņa vārdu. Kasparam blakus stāv vecais Spāģis, viņš par kaut ko ir sadusmots, jo apakšlūpa tam atkārusies un dreb.

— Es prasu — vai laivas vēl pieder man? Bet varbūt tām ievēlēts jau cits kungs?

Partorga acis kļuvušas pavisam šauras, izskatās, ka viņš kādreiz būtu nēsājis brilles un tagad bez tām īsti labi nevar saskatīt runātāju.

— Par laivām neuztraucieties, neviens tās negrib jums atņemt, bet par tiem kungiem... — Partorgs paceļ roku un ar pirkstiem paberzē auss ļipiņu. — Kungu vairs nav. Nav — un basta. Arī tie vairs nav kungi, kam pieder laivas. Tagad tie būs kapteiņi, arī jūs, Spāģi. Man liekas, ka tas skan daudz labāk. Vai ne, vīri?

Vīri klusēdami pagriež galvas atpakaļ un skatās Spāģī. Tagad pats galvenais — redzēt, ko domā motoru kapteinis. Katrai laivai būs vajadzīgs pa trim vīriem, un cik tad viņu, to zvejnieku, vispār ciemā palicis — uz abu roku pirkstiem saskaitīsi. Un vīri gaida, ko teiks Spāģis, klusēdamas gaida arī sievas, tikai diviem cilvēkiem šķiet, ka vecais Spāģis nespēj pateikt neko tādu, kas varētu viņiem atņemt šo smeldzošo satikšanās un šķiršanās brīdi.

«Viņa nav pie pilna prāta,» noreibis no Zandas neatlaidīgā skatiena, domā Kaspars. «Pietiktu tagad Andrejam pavērties Zandas nobālušajā sejā un tad... Jā, bet kas tad īsti notiktu?» Kaspars atrauj acis no Zandas sejas un pievēršas Andrejam. Viņš redz tikai brāļa taisno muguru, platos plecus un matu pūciņām apaugušo kaklu. «Vai Andrejs ir laimīgs ar Zandu?» Kaspars nekad agrāk par to nav domājis, bet tagad, jo vairāk viņš par to domā, jo skaidrāk apjauš kaut kādu vārdos nepasakāmu žēlumu. Sajūta Kasparam ir tāda, it kā viņš brāli būtu apmānījis. Ne jau apmānījis, bet kaut ko nepateicis, noklusējis — it kā viņš Andrejam būtu iedevis vada virves rituli un nebūtu brīdinājis, ka virve kaut kur vidū ir iegriezta un ka ar to nekādu lielo lomu vilkt nedrīkst... Andrejs ar virves rituli ir aizgājis jau pārāk tālu, un sasaukt un brīdināt viņu vairs nevar...

Telpā vēl aizvien valda klusums. Spāģis visu laiku stāv kā ūdeni mutē ieņēmis, bet veči gaida atbildi, un atbildēt uz viņu kluso jautājumu spēj tikai Spāģis.

— Tā, ak tad kungu vairs nav? — beidzot viņš sakustina lūpas. — Bet pēc mana prāta kungs un kapteinis ir viens un tas pats. Ja cilvēki labos manas laivas, man par to jāmaksā — par tīru velti neviens pirkstu nepacilās. Bet man nav ko maksāt. Nav... — Spāģis izplēta rokas. — Par piemēru, Kaspars. Amatnieks un zvejnieks — otru tādu neatradīsi, — bet ko ēst viņam nav. Bads kā lietuvēns skrāpē viņa tukšās zarnas, vai tāds tev par velti strādās? Vai tu, Kaspar, būtu ar mieru strādāt, ja tev nemaksā?

— Es strādāšu, — galvu nodūris, teica Kaspars, un visi, kas bija telpā, dzirdēja viņa atbildi. — Kas te ko jautāt. Ja gribi dzīvot, jāstrādā.

Veči cēlās augšā no soliem un, nepievērsdami uzmanību sapulces vadītājiem, drūzmējās ap Spāģi.

— Es esmu ar mieru... Pavasarī, kad sāksies zveja, — tad norēķināsimies... Tu ņemsi mani? Pirms kara mēs, kaptein, visu laiku kopā... Sit saujā!

Visapkārt skanēja veču rāmās, vecīgās balsis, un viņu sievas nopietnām, grumbu izvagotām sejām stāvēja vīriem aiz muguras un piekrītoši māja ar galvu.

Spāģis nevērīgi atmeta ar roku. — Ja tā, kas man, pretī neturēšos — strādājiet laimīgi. Cik varēšu, pats palīdzēšu. Gurķoties nav manā dabā.

Cilvēki vairs nesēdās solos — viņiem šķita, ka_ viss ir izlemts un laiks iet pa mājām, jo daudz kas vēl pārdomājams, pārspriežams ar sievām un kaimiņiem, bet tādām lietām te nebija īstā vieta.

— Biedri zvejnieki, vēl vienu minūti! — Partorgs pacēla roku. — Bez garas runāšanas mēs zinām, ka šis ir grūts laiks, |oti grūts laiks gan karavīriem frontē, gan jums... Mēs dzīvojam pusbadā, es nebaidos to pateikt atklāti, bet pašreiz pirmajā vietā mums karavīri. Pirmām kārtām mums jādomā par tiem, kas, dzīvības nežēlodami, jau ceturto gadu kaujas ar fašistiem. Un tomēr mēs at-radām iespēju palīdzēt arī jums. Zvejniekiem nav savas zemes, jūsu stāvoklis ir daudz smagāks nekā zemkopjiem, tādēļ turpmāk divreiz nedēļā Auruciemā zvejniekiem pārdos maizi. Es zinu, tas ir maz, cilvēki ir nopelnījuši daudz vairāk, bet pagaidām — vismaz maize. Vai ir kādi jautājumi?

Šķita, ka jautājumu nav.

Un tad no veču bara priekšā iznāca vecais Vasara. Vecīgi plecos salīcis, viņš paspēra dažus soļus uz mazā gal-

diņa pusi un, cepuri noņēmis, saspringti vērās jaunajā virsniekā. Viņa seja šķita dīvaini bāla un sakritusi, kad viņš teica:

— Tos papīrus, ko pa naktīm līmē uz sienām, tu esi la* sījis? Tad nu mums, ben, pie tevis lūgums — pasargā mūs no viņiem. — Viņš pameta ar galvu uz loga pusi. — Maize ir laba lieta, paldies par to, bet aizstāvēt savas dzīvības nav mūsu spēkos. Ja viņi atnāks un izpildīs, ko ir solījuši, — tu saproti, Auruciemā pat veči nepaliks. Vīri negrib par to runāt, bet tā ir dzīves patiesība, un no īstās dzīves galvu nekur sānis neaizgriezīsi.

Virsnieks piecēlās, ar veselo roku savilka aiz muguras blūzes krokas un dziļi ievilka elpu.

— Būs labi, vecais. Tādēļ jau es te esmu. Saviem vīriem es pateikšu tavus vārdus, visu pateikšu, vecais, esi drošs.

Cilvēki sāka izklīst. Atvadoties Andrejs pamāja Kasparam ar roku, bet Zanda apstājās durvīs un ilgi kārtoja seģeni. Pēkšņi viņa pagrieza galvu un ar acīm it kā pielipa Kaspara dvīņiem. Viņas skatienā vairs nebija ne vēsts no pirmītējā jautājuma, sāpēm un skumjām. Lūpas sakodusi, viņa kā saniknota spīgana urbās mazajos, un, ja skatiens vien spētu nokaut cilvēku, tad Kasparam uz ceļiem vairs nespārdītos divas mazas dzīvības. Tāds bija Zandas skatiens. Tad viņa lepni pacēla galvu, ar abām rokām ieķērās Andreja elkonī un, Kasparā nepaskatījusies, smaidīdama izgāja ziemas dzestrajā gaisā.

īsi pēc pusnakts nodega vecā Vasaras māja. Cilvēki gan saskrēja ar spaiņiem un toveriem, bet glābt te neko vairs nevarēja — mājele dega no abiem galiem, sviezdama pret naksnīgajām ziemas debesīm dzirksteļu kūļus. Visiem pa vidu skraidīja Vasariene un sausām lūpām taujāja pēc vīra.

— Jorēn! — viņa sauca, bet balss atsitās pret nakts tumšo sienu un noslāpa liesmu sprakstoņā. — Jorēn! Jorēn! ... — viņa sauca vēl un vēl.

Pie ļaužu pūlīša apstājās ragavas ar putās saskrietu zirgu. Kad cilvēki pašķīrās, visiem priekšā iznāca jaunais virsnieks. Klusēdams viņš piegāja pie Vasarienes un saņēma izbiedētās večiņas roku. — Iesim, — viņš teica. — Iesim visi pa mājām. Var gadīties, ka vācieši sāk apšaudīt ciemu.

Cilvēki vēl nebija paspējuši izklīst, kad iegaudojās gaiss. Apšalkdams visus ar karstu vilni, aiz degošās mājas plīsa lādiņš. Pirmajam sekoja citi. Dārdēja zeme, kauca un vaidēja gaiss, bet Vasaras māja dega ar rāmu liesmu, brīdi pa brīdim izsviezdama pa dzirksteļu spietam.

Pārnācis no ugunsgrēka, Kaspars apsēdās uz pus-izdzisušās plīts un tukšu skatienu vērās grīdā.

«Tad šitā tās lietas tiek kārtotas,» viņš domāja par Vasaras nodegušo māju. «Iznāk, ka Andrejam taisnība... Iznāk, ka laivas nedrīkst remontēt, nedrīkst domāt par pavasari, par darbu... Jāsēž tikai un jāgaida. Kas jāgaida? Taču ne tie, kas dedzina mājas, tie, kas veco Vasaru...» Kaspars ar visu spēku centās nedomāt par veco vīru un tomēr — jau tagad viņš zināja, ka nekad vairs neredzēs Vasaras salīkušos plecus un smīnā sašķiebto muti... Laikam to saprata arī Vasariene, vai gan citādi viņa būtu tā saukusi savu Jorēnu?

Kaspars sakoda zobus. «O, velni!» viņš noelsās. «No muguras, pa nakti ... Vecu vīru!»

Nograbēja durvis, un zemnīcā ienāca jaunais virsnieks. Seja viņam bija nogurusi, pārāk grumbaina tādam jaunam puisim, bet acis dega un zvēroja gluži kā karsonī.

— Labrīt, — viņš teica un atslīga pret sienu. Izskatījās, ka viņš būtu skrējis, baidīdamies kaut ko nokavēt, skrējis pāri saviem spēkiem. Bet tagad viņš balstīja sienu un gurdi smaidīja. — Vai tu vienmēr durvis turi neaizslēgtas?

Kaspars vēl aizvien domāja par veco Vasaru, un viņam negribējās runāt.

— Tas ir labi, ka es tevi satiku. Es biju nokreņķējies par tevi»*. — Vienrocis atsprādzēja jostu, izņēma no ka-bura pistoli un noglabāja kabatā.

— Es mazliet atpūtīšos. — Viņš atpogāja šineli un apsēdās pie galda. Nolicis galvu uz rokas, jaunais puisis aizvēra acis. — Kādēļ tu ar mani nerunā? Es esmu sasodīti noguris... bet durvis tev naktīs vajag turēt aizslēgtas... Klausi mani, Kaspar!

Kaspars vēl aizvien sēdēja uz plīts. — Pie manis nav ko zagt, — viņš nevērīgi izmeta.

— Ir, Kaspar. Ir... Tādēļ jau es skrēju pie tevis. Tev var nozagt pašu dārgāko, kas cilvēkam ir... — Virsniekam no galvas noslīdēja cepure, bet viņš to nepacēla. — Es tikai vienu mirklīti, — kā pusmiegā viņš kustināja sasprēgājušās lūpas. — Redz, kā ir sagadījies — tik sen

esam pazīstami, bet, kā mani sauc, es tev neesmu pateicis... Tu jau nekad nejautā, tu esi lepns, Velnakaul, un brīžiem man ir mazliet bail no tevis... Mājās mani sauca par Uldi. Dīvains vārds, vai ne? Bet tas bija sen, toreii man bija vēl abas rokas... Uldis piestāv zēniem, pieaugušiem vīriem vajadzētu dot citus vārdus, kaut vai tādu kā tev — Kaspars... — virsnieks apklusa. Viņa elpa kļuva vienmērīga, kā mazam bērnam. Kaspars piecēlās, paņēma no guļamās lāviņas vējjaku un palika virsniekam zem galvas.

— Kaspar, — acis neatvēris, viņš čukstēja, — veco Vasaru mēs atradām pie pirtiņas bērza... Piesiets... Viņi to ar nazi... Nenosargājām, bet es apsolīju... — Virsnieks ar roku sameklēja nokritušo cepuri, brīdi paberzēja apsarkušās acis un piecēlās.

— Es tomēr iešu. Jau rīts... Skaties vien! — Viņš pamanīja uz galda sudraba karotītes. — Teici, ka pie tevis nav ko zagt, bet dārglietas mētājas pa visām malām.

— Tās Spāģis... Uzdāvināja mazajiem.

— Spāģis? — pogādams mēteli, pārjautāja virsnieks. — Kas viņš ir par vīru, tas Spāģis?

Kaspara pierē ievilkās spītīga rieva. Klusēdams viņš no galda paņēma vējjaku un uzsvieda uz lāviņas.

— Es jautāju, Kaspar, kas viņš ir?

Kaspars pats īsti nesaprata, kādēļ tieši šai brīdī kā dzīvs viņa acu priekšā nostājās feldšeris Sūna. Mazs, ar audekla somiņu rokā un dīvainām brillēm uz kumpā deguna.

— Tu, — Kaspars pienāca jaunajam virsniekam pavisam klāt, tik tuvu, ka varēja redzēt, kā izplešas un pēc tam aizvien mazākas kļūst viņa acu zīlītes, — atnāci izspiegot? Tev jau tā viss pārlieku skaidrs, tu jau visu zini. Veco Sūnu taču tu aizdzini no Auruciema, tu visu izrīkoji — iekrāvi abus ar veceni mašīnā — un prom...

— Jā, — galvu atgāzis, lai varētu skatīties Kaspara niknajās acīs, klusi teica virsnieks. — Es to izdarīju. Tā vajadzēja — mēs kāvāmies ar bandītiem, ar tiem pašiem, kas šonakt nodūra veco Vasaru un nodedzināja viņa māju, bet Sūna viņus slepus ārstēja. Bindēja un deva zāles... Nē, Kaspar, cīņa nenotiek tikai frontē, viss ir daudz sarežģītāk. Tu šonakt redzēji — fronte ir visur, arī te, klusajā Auruciemā, nežēlīga cīņa, Kaspar. Tātad tu negribi neko stāstīt par Spāģi?

— Ej ratā! — Kaspars atspēra ar kāju durvis un, it kā rādīdams ce|u, izstiepa roku. — Ja Spāģis būs draņķis, es pats ar viņu tikšu galā.

Virsnieks uz sliekšņa apstājās. Viņš ilgi skatījās Kaspara niknajā sejā, tad gurdi pasmaidīja un jokodams iebelza Kasparam pa sāniem. — Ak tad pats? Viens tiksi galā... Bet durvis gan naktī turi ciet, to es tev saku kā... nu, puika puikam. Es pie tevis vēl iegriezīšos.

Ausa rīts. Zilgana gaismas strēle cēlās pāri koku galiem, un dūmi virs Vasaras mājas bija izklīduši.

$ * #

Andrejam rītos patika ilgāk palikt gultā un pievērtām acīm skatīties, kā Zanda izkāpj no gultas, aizdedzina kvēpekli un, atdzisušajā istabā drebinādamās, kurina plīti.

Arī šorīt viņš guļ siltajā gultā un vēro Zandu. Mazliet pirkstgalos pacēlusies, viņa pāriet saltajai grīdai, ielej trumulī tējas ūdeni, salauž uz plīts izkaltušos skalus, un pēc mirkļa skaļa sprakstoņa liecina, ka uguns iekurta, ka sākusies diena. Andrejs varētu neskatīties — arī tāpat viņš zina katru Zandas kustību, katru soli. Daudzus rītus viņš ta ir gulējis un skatījies, un tomēr ik reizi rīts atnāk ar savu skaistumu, atnak ar kaut ko labu un mierīgu, jo istabā rosās Zanda. Kad plīts iekurināta, Zanda iesmeļ toverī ledainu ūdeni, nomet pāri galvai garo naktskreklu un mazgājas. Pavisam kaila, tumši vizošos matus augsti uzspraudusi, viņa ņem ar plaukstām ūdeni, lej to uz krūtīm, uz pleciem, uz sejas, un lielas lāses klusi pil uz grīdas pie viņas kājām. Sākumā Andrejs mulsa un kaunējās. Dažreiz pat kraca, lai Zanda domātu, ka viņš aizmidzis, bet no tā nekas neiznāca. Zanda nomazgājās, paņēma garu linu dvieli un, plecus berzēdama, nāca pie Andreja.

«Vai es tev patīku?» viņa jautāja un lielām acīm skatījās Andrejā. Tā jautā bērni, kad tie grib zināt, vai kādreiz būs lieli.

«Jā,» toreiz teica Andrejs un grieza galvu sānis.

«Kāds tu esi savāds...» klusi un tāda kā vīlusies čukstēja Zanda. «Es taču esmu tava sieva, Andrej. Kamēr vēl esmu jauna un vesela, tev vajadzētu priecāties par mani. Varbūt mums kādreiz būs bērni, un tad manas krūtis vairs nebūs tik stingras un mazas...»

Visu šo laiku, kamēr viņi ir precējušies, Andrejs nevar sev piedot, ka toreiz viņam neatradās ne vārda, ko pateikt

Zandai, neviena silta vārda, kuru viņa paglabātu sevī un atcerētos tad, kad būs veca kādreiz un viņas krūtis vairs nebūs tik stingras un mazas...

Kopš tā rīta Zanda mazgājas klusēdama un nebilst ne vārda — it kā viņa nezinātu, ka Andrejs ir tepat gandrīz līdzās, ka viņš sen jau ir ticis vaļā no savas puiciskās mulsas.

«Zanda ir skaista,» domā Andrejs, «taisni galva reibst, cik skaista! Un viņa ir mana sieva. Mana!»

— Zanda! — viņš sauc.

Zanda satrūkstas. Paķērusi dvieli, viņa aizstājas aiz skapja un steidzīgi berzē krūtis. Andrejs tagad ir piecēlies gultā sēdus.

— Zanda... — viņš čukst. Viņš redz sievas sejā izbailes, redz, kā Zanda ar roku satausta naktskreklu un pārvelk to pāri galvai. — Zanda... — Un burvība pēkšņi izgaist, spējais neprāts norimst. Andrejs kā no liela tāluma dzird klusu, pārmetošu balsi:

— Tu zināji, par ko es tai brīdī domāju?

— Zanda...

— Tu zināji? Esi taču vīrs un pasaki!

Andrejs atkrata galvu. — Nē, — viņš saka un atslīgst gultā. — No kurienes man zināt... Es tikai skatījos uz tevi un neticēju, ka tu... ka tu esi mana sieva.

Saspringtie Zandas pleci atslābst. Kā spēkus zaudējusi, viņa apsēžas krēslā, uz kura atzveltnes naktī stāv Andreja drēbes. — Tava sieva... — Galvu pret logu pagriezusi, viņa skatās rītausmas nosarkušajās rūtīs. — Nekāda labā sieva es tev neesmu, Andrej. Tu esi pelnījis labāku, tīrāku. Visu ar ūdeni nevar nomazgāt, kaut kas paliek vienmēr.

— Varbūt tu vēl aizvien domā par Kasparu?

Tas nāk tik pēkšņi, ka Zanda pat pasmaida. — Par Kasparu? Es? — Smaids Zandas lūpās salūst. Viņt lēni pieceļas no krēsla, un, kamēr Zanda atnāk līdz gultai, viņas tumšās acis ir asaru pilnas.

— Tu mani nokausi ar savu lēnprātību, Andrej... Bet sieva es tev esmu slikta, nesauc mani sev blakus šorīt. Es nevaru...

Brokastis viņi ēd klusēdami. Pēc tā, ko viņi šorīt viens otram pateikuši, tagad būtu neprāts bilst vēl kaut vārdu. Zandas piere ir balta un gluda, bet aiz šīs viegli izliektās pieres mīt domas, Andrejs to saprot. Tās nav nekādas

mierīgās domas, Zanda pārāk bieži ar karotīti maisa atdzisušo tēju, un maizes gabals uz galda stāv neaiztikts.

«Ja Zandai būtu bērns, varbūt viņa nelauzītu galvu par senām lietām,» domā Andrejs. «Pagājis jau gads, kopš mēs esam apprecējušies, bet bērna nav...» Andrejs to nekādi nespēj aptvert. Daudzus rītus viņš paslepus ir vērojis sievas augumu, bet Zandas viduklis vēl aizvien ir vingrs un šmaugs kā lapsenei. Pagājušo nakti, stāvot pie Vasaras degošās mājas, kad sāka krist granātas, Andrejs iedomājās par bērnu, tādēļ jau viņš vilka Zandu uz mājām. Ja nu Zanda tieši tagad!... Tādā laikā sieviete nedrīkst uztraukties, tik daudz Andrejs saprot, tādēļ jau viņš klusē, lai ar savām skaļi pateiktajām domām velti nekaitinātu sievu.

Tēja krūzēs atdzisusi. Zanda pieceļas un sāk novākt traukus. Aizgājusi pie plīts, viņa ilgi skalo krūzes.

— Andrej, vakar jūs norunājāt, ka iesiet uz valgumu pie laivām, — Zandas rāmā balss iztraucē Andreja pārdomas.

— Pie laivām? Nez vai tur kas iznāks. Kam gribas palikt bez jumta virs galvas? Pamēģini aiziet — vakarā atkal pāris māju ciemā būs mazāk...

— Un tu neiesi?

— Es domāju, nav vērts. Ko es tur darīšu?

— Bet Kaspars ies.

— Kaspars! Pie velna! — Andrejs pietrūkstas kājās. Ar smagu troksni apgāžas krēsls, bet lēnīgais Andrejs ne-pieliecas, lai to paceltu. — Kaspars!... — viņš niknumā sēc. — Apnicis man katru dienu klausīties vienu un to pašu! Lai viņš iet, lai ārdās uz savu nelaimi...

— Arī tu iesi, Andrej. — Zanda nav izbijusies Andreja niknuma. Viņa ir pavisam mierīga, arī balss viņai ir mierīga, kad, pienākusi lielajam vīram līdzās, viņa saka:

— Tu iesi, Andrej! Kaut jūs būsiet valgumā tikai divi vien — tu un Kaspars —, tev ir jāiet. Ja Kaspars var dzīvot zemnīcā — arī mēs varam. Saproti, Andrej, tev ir jāparāda, ka tu nebaidies! Ja Kaspars to var, arī tev jāvar. Es gribu, lai tu esi stiprāks par viņu, lai viņš nekad nevarētu skatīties uz mums tā... nu tā kā vakar skolā. Ja tu vēlies,-es iešu tev līdzi. Spēka man vairāk nekā taviem večiem. Andrej, lūdzu, saproti — lai viņi nodedzina mūsu māju, lai, tikai tu nedrīksti būt gļēvulis!... — Zandas acis savādi spīd. Viņas rokas uzgulst uz Andreja pleciem un satraukti dreb.

— Ja tagad tu neiesi, Andrej... — Zanda nepagūst pateikt, kas notiks tad, ja Andrejs šoreiz nebūs pierunājams. Atveras durvis, un reizē ar āra salto g^isu istabā ienāk vecā Pātariene. Lakats viņai uzvilkts dziļi pār acīm, seja saraudāta, un visā viņas salikušajā augumā tāds nespēks un sāpes, ka večiņa tikko turas kājās.

— Vai jūs jau dzirdējāt? Vasara beigts. Nodūruši un piesējuši pie pirtiņas bērza... Par to, ka vakar sapulcē esot kaut ko pateicis tā, kā nevajag! Vai jūs jau dzirdējāt? Tavu nelaimi...

Zanda ar Andreju saskatās. Tā ir briesmīga vēsts. Andreja zilās, mierīgās acis it kā saka: «Tu redzi, Zanda, kas noticis. Vai ari vēl tagad tu vēlies, lai es eju?»

Zanda klusē. Viņa skatās Andrejā tik cieši, it kā vēlētos uzminēt vira visapslēptākās domas, bet varbūt viņa Andreju nemaz neredz, jo, vēl aizvien virā vērdamās, viņa pēkšņi uzrunā veco Pātariem:

—‘Apsēdieties, Pātaru māt. Andrejs šorīt iet uz valgumu pie laivām. Man viņam kaut kas vēl jāpasaka. Andrej, — Zanda paceļas pirkstgalos un čukst, — ja tu vēlies, ja tikai tu to gribi, — es iešu tev līdzi!

Andrejs kā murgos redz Zandas seju. — Nē, — viņš saEa, — tādām lietām tu esi par sīku.

Kad Andrejs apģērbies iet uz durvīm, Zanda stāv istabas vidū. Viņa ar visu spēku cenšas apvaldīt drebošās lūpas.

— Citādi nevar, Andrej, tu pats saproti...

Grabēdamas aizveras durvis, gar zemo logu aizslīd Andreja platā ēna, un tad Zanda apsēžas blakus Pātarienei.

— Kāds savāds laiks, — viņa domīgi saka. — Viss pārvērties, arī cilvēki kļuvuši citādi.

— Karš, meitiņ ...

— Bet es negribu būt citāda, es gribu būt tāda, kāda esmu. *

— Kāda tad tu esi? Tāda pati sieva kā visas — drīz tev būs bērni un tavas rūpes augs augumā kā mīkla abrā. Beigsies karš, vīri atkal ies jūrā, bet tu stāvēsi kāpas galā, gaidīdama laivas pārnākam. Stāvēsi tāpat, kā stāvēs citas sievas... Es zinu, es visu mūžu tā esmu aizvadījusi.

Plaši ieplestām acīm Zanda veras vienā punktā. Viņa skatās tā, it kā uz īsu mirkli gribētu redzēt savu turpmāko dzīvi. — Līn tā būs visu mūžu? Katru dienu stāvēt kāpas galā un gaidīt, gaidīt?

— Būs ari cits laiks. — Atmiņās iegrimusi, Pātariene uz bridi aizmirst asaras. — Rudeņos uzpūtīs austrenis, mencas uz ūdām vairs neķersies un vīri paliks krastā. Dienā viņi lāpīs saplēstos tīklus, bet naktīs tavs Andrejs gulēs tev blakus, un miera tev no viņa nebūs. Ziemās vīri ir atpūtušies, un viņi nezina, kur likt savu spēku... Paskaties visapkārt — kad Auruciemā dzimst bērni? Rudeņos... Visas manas četras meitas pasaulē nākušas rudenī. Un Kalvenei? Un Pūķienei? Visām ...

Zanda grib teikt, ka tā nav taisnība. Varbūt kādreiz tā bijis — senos laikos, bet tad viņa pēkšņi atceras ierakstu savā pasē, atceras tik skaidri, it kā svešās rokas uzvilktais datums stāvētu viņas acu priekšā, — 20. novembris, un Zandas plecus pārklāj salta zosāda. «Pātarienei taisnība. Neko viņa nav samelojusi, neko nav aizmirsusi,» ar vecās sievas muti runā ciema likumi, paražas un mīlestība. Mīlestība... Tikai vai tā ir tā pati mīlestība, kas Zandu vilināja un biedēja meitenes gados, vai tā ir tā pati mīlestība, kas tagad sūrst pie katra soļa kā noberzta tulzna?

— Pātaru māt, vai jūs visu mūžu savu vīru mīlējāt? No pirmās dienas un tā līdz vecumam?

Pātaru māte lēnīgi paceļ galvu un, tālās atmiņās kavēdamās, skatās Zandā. Viņas izžuvušie, kaulainie pirksti pārcilā seģenes bārkstis kā lūgšanas krelles — vienu, otru, trešo, pēc tam nākošo.

— Redzi, meit, — beidzot viņa paver mazo, krunkaino muti. — Cilvēku likteņi ir dažādi. Ir ļaudis, kas, gluži kā mežā, uziet savu taciņu un iet pa to laimīgi visu mūžu, nezinādami un nenojauzdami, kā citi maldās bez ceļa un jēgas. Bet gadās arī tā: tavas kājas satausta ceļu, tu esi priecīga, tev nav laika skatīties apkārt — tev jāsteidzas, un tu steidzies. Tikai pēc laba brīža tu apjēdz, ka esi aizgājusi uz citu pusi... Ar mani, lūk, tā arī bija. Dzīvoja te viens puisis — liels, stiprs, ar karstu sirdi, gluži tāds kā mūsu Velnakauls. Un es viņu iemīlēju, to puisi. Ļipu pie viņa, kaunu un saprašanu pazaudējusi. Vasarās mēs valstījāmies pa mežmalu, ziemās no ļaužu acīm slēpāmies tīklu būdās. Toreiz tas bija liels grēks, ja tā, bez apprecēšanās... Bet es par to nedomāju — paslēpju rītos savas bezkaunīgās acis zem lakata un strādādama gaidu vakaru. Vienā tādā vakarā viņš vairs neatnāca. Ilgi es viņu pēc tam gaidīju, gadus piecus. Vienreiz gāju slīcināties. Apsēžos Paurupes krastā, bet spēka nav, žēl pašai sevis... Nu ko, izdomājos es toreiz visādi, iziešu pie Pātara, cik ilgi

es varu tā gaidīt? Vēlāk, kad apprecējāmies, guļu Pātaram blakus, bet domas griežas un griežas ap viņu vien. Ilgi viņš man no prāta neizgāja, bet tad radās bērni, un mēs ar Pātaru pamazām saradām.

Pātaru māte sen jau apklususi, bet Zanda vēl aizvien skatās viņā un kaut ko gaida.

— Nu tad es iešu, Zanda. Kaspars teicās šodien atvest savus dvīņus — vīriem esot darbs pie laivām. — Pātariene pieceļas, sasien atrisušo seģeni un vēlreiz paskatās Zandā.

— Tu, meit, gādā bērnus. Ja sievai tik vien ir tā darba kā vīram blakus gulēt, tad jau arī nāk prātā visādas domas. Paklau, Zanda, — jau stāvēdama uz sliekšņa, ieminas Pātariene. — Kādēļ tas Kaspars tevi tik briesmīgi neieredz! Es viņam saku, ka pie tevis mazajiem būtu pavisam cita apkopšana ...

Lai nebūtu jāredz Pātarienes vērīgās acis, Zanda pieiet pie plīts un sāk kravāt brokastu traukus.

— Un ko tad Kaspars?

— Kaspars? Sabola savas trakās acis. «Zandai,» viņš saka, «bērnus nevar uzticēt. Dzīvodama kopā ar Andreju, viņa palikusi gluži kā ragana — bail acīs skatīties.»

— Jā, Pātaru māt, taisnība vien viņam ir, ja viņš tā saka.

Jūras pusē pie ciema pēdējās mājas Kaspars apstājās. Uz ceļa stāvēja sargkareivis ar automātu uz krūtīm un nevienu tālāk nelaida. — Tur, — viņš rādīja ar roku uz pussagruvušu būdu, aiz kuras, slēpdamies no saltā vēja, stāvēja vīri. Viņu nebija daudz: Andrejs, vecais Pātars un vēl kāds, kuru Kaspars nepazina.

— Redzi, kā nu iznāk, — atņēmis sveicienu, iesmējās Pātars. — Visu mūžu pie jūras esmu nodzīvojis, bet tagad pat acis neļauj uzmest. Diez kāda viņa tagad izskatās? Varbūt ledus līdz pašai debesu krantij aizvilcies...

Nevienam negribējās runāt. Vīri skatījās uz ceļu, pa kuru vajadzēja nākt pārējiem.

— Vai tad vairāk nebūs? — Kaspars pievērsās brālim. — Nobijās? Vakar brēca āža balsīs: «Ņem mani, ņem...» — bet tagad, kad jādara darbs, — kā suņi, ievilkuši astes kājstarpē, guļ zem pakša. Vai patiešām neviena vairs nebūs?^

Spāģa arī nav, — ieminējās Pātars.

Andrejs iesmējās. — Gaidi tu Spāģi... Pietiek, ka viņš vakar... — Andrejs aprāvās pusvārdā.

Rokas kā slidskrējējs uz abām pusēm plati mētādams, vīriem tuvojās motorlaivu kapteinis.

— Hei, — apstājies netālu no sargkareivja, viņš sauca. — Dzeniet to zaldātu ratā! Hei! Viri! — Pēc tam viņš ilgi plātījās ar rokām un kaut ko rēca savā aizsmakušajā balsī.

— Ķēpāšanās vien būs, — pienācis pie vīriem, salā piesarcis un saniknots, viņš ārdījās. — Ja pie katra soļa tev blakus stāv zaldāts, kas tā par strādāšanu? Ko, tikai četri vien jūs esat? — Pārlaidis acis zvejniekiem, viņš atkāra apakšlūpu. — Pfu, jau pašā sākumā es sapratu, ka no visas šīs jezgas nekas prātīgs nevar iznākt. Tagad tu redzi, Velnakaul?

Kaspars neatbildēja. Viņš saprata, ka Spāģim taisnība — piecu vīru spēks bija pārāk niecīgs, lai pārvilktu laivas pāri kāpai aizvējā.

— Un tas zaldāts?... — Spāģis neatlaidās. Gluži kā uz jūras, laivas pakaļgalā stāvēdams, viņš brēca uz vīriem, spļaudījās un deva komandas.

— Velnakaul, tu aizej pie viņa un izstāsti, ka, sākot ar šo dienu, mēs strādāsim pie laivām! Ja viņš negrib to saprast — paņem pie krāga un triec pie velna! Mēs taču neesam atnākuši te dievu lūgt. Ej, Velnakaul!

Neviena nemanīts, pienāca partorgs Sīlis.

— Jūs, biedri, mani atvainojat, es mazliet aizkavējos, bet karavīrs te nav vainīgs.

Apsviedies pret atnācēju, Spāģis pēkšņi apklusa.

Partorgs stāvēja netālu no vīriem. Viņa zemās kurpes bija piemītas ar sniegu, plānais pilsētnieka mētelis tik tikko apsedza ceļus un pār ausīm pārvilktās žokejcepures malas vērta jau tā bālo seju pavisam sīku un nosalušu.

— Vakar sapulcē izskatījās, ka jūsējo ir vairāk, — viņš teica un uzmanīgi citu pēc citas nopētīja vīru sejas.

— Tas ir labi, ka arī kapteinis ieradies. — Partorga skatiens apstājās pie Spāģa. Svešā acis kļuva uzmanīgas. Tā skatās uz cilvēku, ko satiek tumsā uz laipas. — Ar ko mēs sāksim, kaptein?

Spāģis nošņirkstināja zobus. — Ej, kurpniek, pie savām liestēm! — viņš nicīgi pavīpsnāja. — Velnakaul, pasaki viņam, lai aizvāc to zaldātu, ja tas ir viņa varā.

Sīlis pasmaidīja. — Tu esi no smagajiem... Bet tais nība tev ir — no zvejošanas es, goda vārds, neko nesaprotu. Tātad — ar ko mēs sākam?

Vīri klusēja. Viņiem likās nevietā tagad stāstīt svešajam atnācējam, ka nakti nobendēts Vasara, ka ciema vīri baidās piedzīvot līdzīgu likteni, ka tādēļ ieradušies tikai viņi pieci, bet tas ir par maz, lai varētu laivas pārvilkt pāri kāpai.

— Ziniet ko? — Partorgs iestūma nosalušās rokas kabatās. — Ejiet jūs visi uz poda, ar kurlmēmiem sarunāties es neprotu. Nav gadījies ...

Un viss izmainījās. Vīri, cits citu pārtraukdami, sāka lādēt mājās palicējus, sirdījās uz sargkareivi, kas nelaida viņus valgumā, un pēc brīža partorgam viss kļuva skaidrs.

— Viena izeja ir. — Viņš ar plaukstām berzēja nosalušos vaigus. — Jūs ieejat apsildīties, bet es aizskriešu pie pulkveža. Jāpalūdz palīgos karavīri.

— Phe, karavīri... — iesāka Spāģis, bet Kaspars viņu paņēma pie elkoņa un stūma uz būdeles durvīm.

— Beidz, vecais, citādi es tevi aiztriekšu mājās!

— Bijis mums vēl pāris tādu vīru kā Velnakauls ar Andreju, es nemaz nebūtu runājis ar to pilsētas gaisa-grābsli, — apsēdies istabā pie loga, lai varētu pārskatīt ceļu, nerimās Spāģis. — Kāda mums vajadzība ar viņu pīties? Lai dala sievām maizi! Kate! — viņš negaidot pievērsās zvejnieka sievai, kas visu laiku klusēdama berza veļas toverī bērnu lupatas. Garaiņos viņas seju tikko varēja saskatīt.

— Vai nāves ziņu par savu Jēkaupu vēl neesi saņēmusi? Ha, iet ar vācieti karot! Stulbs zvejnieks, kur tādam ar vācieti...

Sieviete atlieca nolīkušo muguru. Viņas sejā pazibēja tāda kā mulsa un neizpratne.

— Viņdien saņēmu vēstuli. Nezinu, ticēt vai ne — esot kādu tur vācu pilsētu ieņēmuši, jā, jā. Arī Jēkabs tur bijis klāt. Nekādi nevaru apjēgt — miera laikā mēs tikai vienu pašu reizi bijām Liepājā, bet tagad uzreiz Vācijā!... Un pilsētu ieņēmis! — Sieviete vēl aizvien stāvēja pie veļas tovera, un no viņas plaši ieplestajām acīm pāri vaigiem rāmi ritēja asaras.

— Vai tikai tā pilsēta nebija Berlīne? — Galvu uz sāniem noliecis, Spāģis ar skaliņu bakstīja zobu starpas.

Sieviete atkratīja galvu. — Bet uz Berlīni viņi arī iešot. Tagad visi uz turieni laužoties... Un tad karš būšot galā.

Spaģa apakšlūpa pastiepās uz priekšu. — Berlīnes ieņēmēji... Būtu vispirms tikuši galā ar tiem aiz Pieres kalna. Pasaki tu man, Kate, tu esi muļķa sievišķis, bet pasaki man: ja nevar izdzīt vāciešus no Liepājas,’kā tas tavs Jēkaups tiks galā ar Berlīni? Nāvi viņš tur dabūs, ne Berlīni redzēt...

Neziņas un Spāģa vārdu apmulsināti, cilvēki klusēja. Apklusa arī zvejnieksieva, kuras virs tagad tālajā Vācijā, kaudamies ar fašistiem, lauzās uz Berlīni. Un tad istabas stūrī pieceļas gadus četrus vecs puišelis. Visu laiku viņš tur bija sēdējis klusēdams, bet tagad piecēlās un nāca pāri istabai tieši pie sadrūmušā Spāģa.

— Vai tu esi Spāģis? — apstājies pie motorlaivas kapteiņa un uzlicis savas mazās roķeles uz Spāģa ceļiem, viņš ierunājās dzidrā, skanīgā balsī.’

Spāģa niknā piere kļuva gluda. — Jā, ko tu man teiksi?

— Kadeļ tu man neuzdāvināji karotīti? — zēns skumji vaicāja.

— Kādu karotīti?

— Nu tādu kā citiem. Visiem bērniem tu dāvini, tikai man ne...

— Kate! — Spāģis savilka uzacis. — Vai taisnība?

Kate nepaguva atbildēt. Sniega mākonī ietinies, pa ceļu

smagi zvalstīdamies, uz valgumu drāzās tanks. Pie torņa pieķērušies, stāvēja karavīri un māja ar rokām. Starp pelēkajiem stāviem pazibēja arī partorga melnais mētelis.

Vīri piecēlās un, grīdu rībinādami, steidzās ārā. Vienīgi Spāģis uz brīdi aizkavējās.

— To karotīti es atnesīšu, — viņš teica. — Berlīnes ieņēmējs, ko nedomā!...

Partorgs nolēca no tanka. — Ar šito mēs izvilksim! — viņš sauca. — Nedabūsim nemaz apskatīties, kad laivas jau būs aiz kāpas. Kaptein, pārņem komandēšanu!

— Ko? — Spāģis atkal sāka vēcināties ar rokām.

— Es saku, kāp augšā un parādi, kas jādara, — partorga balsī nebija ne jausmas no izsmiekla. Spāģis neticēdams paskatījās Kasparā, tad ar ierastu kustību sarāva augstāk bikses un devās pie tanka. Savu kapteiņa cieņu nezaudēdams, viņš uzrāpās uz slidenajām tērauda plātnēm un izstiepa roku uz jūras pusi. Tanks ierēcās un sāka griezties uz vietas kā vabole ar salauztu kāju. Gaisā šķīda irdenais sniegs un kāpu smilts kukuržņi. Pēkšņi tanks parāvās uz priekšu, velšus pārvēlās pāri kāpai un pazuda vīru skatieniem.

Jūra garoja. Krasi norobežodamās no sniega pārklātā liedaga, tā izskatījās gandrīz melna. Čagana ledus piemētātajā krastā viegli čurkstēdami, atplūda un aizplūda līgani viļņi. Cik vien tālu acs spēja saskatīt, viss tumšais plašums lēni viļņojās — drūms un noslēpumains kā apburts ezers. Kaspars atvēra muti un kā izslāpis rija miklo, pēc ziemas un aļģēm smaržojošo gaisu. Kaut kur tepat līdzās rēca tanks, klaigāja vīri, bet Kaspars negāja pie viņiem. Ar acīm sameklējis sniega pārklātu pauguru, viņš piegājis sāka ar kāju spārdīt sniegu. Kādas rūpīgas rokas laivu bija apgriezušas uz mutes, un Kaspars klusībā pateicās šim nepazīstamajam cilvēkam. Darva uz laivas dibena bija salā sasprēgājusi, un tagad to varēja atlauzt pa mazai, kraukšķošai plāksnītei.

«Pirms diviem gadiem mēs ar Paipu vārījām darvu... Toreiz neviens nespēja paredzēt, ka viss iegrozīsies tā,» Kaspars domāja. «Toreiz Marta sēdēja netālu uz viļņu izskalotas siekstas un mierīgām acīm skatījās jūras gludajā spogulī. «Kad mums būs bērni,» mājās ejot, viņa teica, «arī viņi būs zvejnieki, Kaspar, vai ne? Līdz tam laikam, kamēr viņi izaugs lieli, mēs jau būsim tik daudz iekrājuši, ka viņiem būs pašiem sava laiva... Es gribētu, Kaspar, ka tā būtu!»»

Atmihas par Vējaragu uzvirmoja ar tādu spēku, ka viņš nedzirdēja pienācēja soļus.

— Vai šī ir tā pati laiva? — pūzdams elpu uz salā sa-zilējušiem pirkstiem, jautāja Sīlis.

Kaspars pamāja.

— Un šitādā silē jūs kopā ar bērniem... ar govi un vācieti?

— Tā ir laba laiva! — Kaspars viņu drūmi pārtrauca. — Tāda laiva Vējaragā bija tikai viena, un Paipa man nekad to nepiedos...

— Laivu mēs tavam Paipam pēc kara atdosim, — partorgs pasmaidīja.

— Mēs? — Kaspars pagriežas pret nosalušo vīreli pilsētnieka mētelī. — Ko tu vari atdot! Es paņēmu, es pats arī atdošu! Vīri domā, ka tev vairāk vajadzētu rūpēties par maizi, ko tu vakar sasolīji, citādi tev...

— Ko — citādi? — Smaids Sīļa sejā sašķobījās. Viņa lūpas pēkšņi kļuva asas un spītīgas. — Uzlaidīsiet bandītus? Bet es nebaidos!

— Kāpēc bandītus? Ja neatvedīsi cilvēkiem maizi, suņi tev ciemā slapinās uz kājām un bērni ar pirkstiem rādīs.

Pienāca vīri. Viņi gribēja zināt, ko Kaspars domā darīt ar Paipas laivu.

— Vilksim pāri kāpai, — Kaspars teica. — Tikai uzmanīgi — man Paipam tā jāatdod tāda pati, kādu es to paņēmu.

Līdz pusdienām viss bija padarīts. Vīri sastājās pie tanka aizvējā un tina mazos avīžu gabaliņos karavīru tabaku. Vienīgi Spāģis, nokratījis no drēbēm sniegu, sāka soļot pa ceļu uz ciema pusi. Gāja viņš lēni, rokas plati vēcinādams, ne reizi neatskatīdamies.

— Grūti viņam būs pierast! — ar acīm sekodams kapteiņa salīkušajam stāvam, domīgi teica Sīlis. Pēc tam viņš sniegā nodzēsa smēķa galu un sāka atvadīties no karavīriem. — Paldies, — viņš teica. — Liels paldies, ka palīdzējāt.

Bet kareivji gribēja atsveicināties arī no lielā Kaspara un Andreja. Apbrīnas pilni, viņi centās tiem nostāties līdzās un salīdzināt savu augumu ar lielajiem, klusajiem vīriem.

Kad tanka rēkoņa aiz meža kļuva aizvien klusāka un klusāka, līdz izdzisa pavisam, partorgs pievērsās zvejniekiem.

— Šorīt Vasarieni aizvedām uz slimnīcu. Kaut kas ar galvu nav kārtībā... Baigi skatīties, kā tāds vecs cilvēks var pēkšņi pārvērsties ...

Vīri klusēdami soļoja pa ceļu. Gāja viņi katrs savrup, katrs savu domu domādami, un Sīlim šķita, ka viņš tā varētu iet arī caur sirmām eglēm pieaugušu mežu, varētu iet arī starp lieliem, smagā darbā nogurušiem zirgiem, kas nesaprot viņa skaļi izteiktās domas un tādēļ nevar arī uz tām atbildēt. Bet vīri nav zirgi, vīri domā, un nerunā viņi tādēļ, ka jebkurš tagad pateikts vārds nevar atgriezt vairs dzīvību vecajam zvejniekam, nespēj prātā sajukušajai Vasarienei atdot saprātu.

Sīlis uzmeta īsu skatienu vīriem. Ja viņu sejās būtu sāpes, niknums vai izmisums, partorgs zinātu, ko darīt. Ne jau pirmo reizi viņš šinī karā ir sastapis bēdu salauztus cilvēkus, ir redzējis bezcerību un padošanos liktenim, bet ar šiem — klusajiem, bārdas rugājiem apaugušajiem vīriem — jābūt uzmanīgam. Sejas viņiem cietas un drūmas — velti tajās meklēt bēdas; viņu galvas ir zemu noliektas, bet tas nav izmisums, kas tās noliecis. Viņu klusēšana ir kā bruņas, ko nespēj pārcirst ne labs vārds, ne draudzīgi pasniegta roka. Pat nāve, šķiet, ir bezspēcīga,

ar šiem vīriem satiekoties. Var tā izraut kādu no viņu vidus, bet nāves guvums ir tikai pusguvums, ja nav asaru, nav nopūtu — vīri tikai noliec galvas, sacērt zobus un klusēdami iet tālāk.

Pie ciema pirmajām mājām Sīlis apstājās.

— Rīt glabāsim veco Vasaru, — viņš teica. — Ja tagad sameklētu lāpstas, kapa rakšanu mēs varētu nokārtot jau šodien. Kas nāks man līdzi?

Vīri apmulsuši saskatījās. Kaps Vasaram jāizrok, bet to viņiem pašiem vajadzēja iedomāties, pirms nebija ierunājies šis pilsētnieks.

— Jā... — Galvu atgāzis, Kaspars skatījās smagos sniega mākoņos, kas vēlās šurp no jūras. — Ejiet, vīri, pa mājām. Mēs ar Andreju jau no rīta visu norunājām. Pa diviem mums tur stundas laikā viss būs kārtībā, vai ne, brāl?

Ja Sīlis tik cieši neskatītos abos brāļos, Andrejs pateiktu Kasparam, ka zeme tagad sasalusi pusass dziļumā, ka rakšana nebūs nekāda vieglā, bet Sīlim tas nav jāzina, un tādēļ savas domas viņš atstāja pie sevis.

Aizgāja vecais Pātars, aizgāja arī tas, kuru Kaspars nepazina, bet partorgs palika. — Pa trijiem mums tomēr ies ātrāk. — Sargādamies no vēja, viņš pacēla mēteļa šauro apkakli. — Man šodien ciemā vienalga nav ko darīt, jo maizi neatvedīs. Neatvedīs ne šodien, ne rīt, kaut gan es jums vakar to apsolīju ...

Sīlis pienāca soli tuvāk Kasparam un, izvilcis no kabatas divkārt salocītu papīru, ilgi to turēja nosalušajos pirkstos. — Par tiem suņiem, ko tu pirmīt pieminēji, es paciestu, bet bērnus es esmu piekrāpis... Redzi, — viņš rādīja papīru, — ceptuvē kaut kas naktī atgadījies — salūzis vai apgāzies, tādēļ maize vēl nebūs... — Partorgs pašūpoja pirkstos papīriņu, tad iebāza to kabatā un paskatījās Kasparā. — Es redzu, tu gribi tikt ātrāk no manis vaļā. Nu ko... — Viņa acis atkal kļuva šauras, it kā viņam būtu grūti saskatīt Kaspara seju. — Ja mēs neturēsimies kopā, Velnakaul... Tu saproti — ja zvejnieki ciemā nepratīs atšķirt draugus no ienaidniekiem, tad... Jūsu darbs ir zvejot zivis, nevis kapus rakt, bet mans pienākums ir atvērt jums acis! Kaut arī visas pasaules maizes ceptuves uz vienu mēnesi saietu dēlī, es to izdarīšu, saprati? Kaut arī Auruciemā būtu pieci tādi Spāģi, kas blenž uz meža pusi, vienalga... — Partorgs pēkšņi ap-

klusa un, pagriezies pretī vējam, neatskatīdamies sīkiem soļiem aizgāja pa sniega aizputināto kājceliņu.

— 2ēl velna, — kad abi brāļi bija palikuši divatā, ieminējās Kaspars. — Var redzēt, ka par to maizi viņš pārdzīvo ...

Andrejs vienaldzīgi atmeta ar roku. — Pirms viņa te bija viens cits. Tikko izdzina vāciešus, tā klāt. «Mēs,» viņš sauca, «pirmām kārtām ievilksim ciemā elektrību. Tagad te visa dzīve būs citāda...» Tā ar to reizi arī pazuda ...

Pie mājas vārtiņiem Andrejs apstājās. — Kamēr es sameklēšu lauzni un lāpstas, varbūt tu ieiesi apsildīties?

Kaspars nemanīja, pa kuru laiku brālis paguva nostāties vārtiņu otrā pusē.

— Es? — viņš apjucis jautāja.

— Nūja — sāk puteņot... Varbūt derētu kaut ko iekost?...

Vārtiņi tagad starp viņiem bija aizvērušies.

— Paldies, brāl. — Galvu noliecis, Kaspars izņēma no kabatas pīpi un sāka ap to darboties. — Nekavēsimies, ar tumsu jātiek mājās.

Putenis pieņēmās. Virpuļodams ap māju stūriem, sniegs krājās aizvēnī pūkainās kupenās. Vienā mirklī ar sniegu aizvilkās Andreja atstātās pēdas pagalmā, aizvilkās zilganie logu stikli, un Zandas seja aiz Toga kļuva aizvien neskaidrāka. Varbūt tā nemaz nebija Zandas seja, varbūt tā bija tikai Kaspara iedoma — bet gaišais plankums aiz zilganā stikla kļuva aizvien mazāks un mazāks, un tad, ja tās patiešām bija Zandas acis, Kaspars redzēja vairs tikai tās — tumšās, degošās, tik neizsakāmi .pazīstamās!

Kaspars nedzirdēja, kā pa vārtiņiem, lāpstas grabinādams, iznāca Andrejs. Viņš nejuta, ka brālis, nostājies tagad viņam blakus, arī skatās sniega aizputinātajā logā, aiz kura varbūt ir Zanda, bet varbūt viņas nemaz tur vairs nav... Brāli Kaspars pamanīja tikai tad, kad juta uz pleca viņa rokas pieskārienu un Andreja balsi sev līdzās: — Iesim!

Līdz kapsētai ir desmit minūšu gājiens, ja ceļi nav aizputināti. Vēl īsāks šis ceļš ir vasarās, kad var iet tieši pāri kāpām, bet šoreiz Kasparam ir tāda sajūta, ka viņi ietu jau veselu mūžību, ka šim gājienam nebūs gala nekad, jo Andreja klusēšana ir drūmāka par sniegputeņa vaidiem, smagāka par Kaspara nemierīgajām domām. «Es varu nedēļām un gadiem par viņu nedomāt, un Zandas

vienkārši nav. Tikai redzēt es viņu nedrīkstu. Nedrīkstu skatīties viņas acīs, jo tad man jādomā par viņas karsto elpu, par viņas vijīgajām rokām un augumu. Tad es aizmirstu, ka viņa ir Andreja sieva, aizmirstu Martu, pat dvīņus es aizmirstu un to, ka viņa neieredz Janku un An-neli...» Kaspars labprāt paskatītos brālī, tagad viņam nekas nebūtu pretī ieraudzīt Andreja seju un uzminēt viņa domas, bet sniegs cērtas sejā kā ledains vilnis, un taisni jābrīnās, kā viņi vēl nav apmaldījušies.

Kasparam nekad nav gadījies rakt kapu. Laikam arī Andrejs tādā darbā neko daudz nesaprot, vai gan viņš tagad tik ilgi staigātu pa kapsētas tukšo nostūri un spītīgi klusētu?

«Ja Zanda tiešām stāvēja pie loga — gan jau arī Andrejs viņu redzēja,» domā Kaspars. «Bet varbūt viņas nemaz tur nebija? Varbūt tās tikai manas iedomas?»

Kasparam aiz muguras ierības sasalusī zeme. Salāpīto pusmēteli nometis turpat sev līdzās sniegā, Andrejs elsdams ar lauzni kapā sasalušo velēnu.

Uh! — pie katra sitiena viņš smagi noelšas. — Uhl Uh!...

Kad pēc brīža viņi apmainās vietām, Andrejs izkāpj no izlauztās dobes un, pusmēteli uz pleciem uzmetis, klusēdams skatās brāļa darbā. Vizlaini un sīki sasalušās zemes kukuržņi sprēgā visapkārt, nokrāsodami sniegu dzeltenu. Un tad atkal pienāk Andreja kārta. Darbā Kaspars spēkus nekad nav žēlojis, arī tagad viņa seja noplūdusi sviedriem un garo. Andrejs paņem lauzni, aptausta miklo, sasilušo metālu, un, kad Kaspars jau gatavojas kāpt laukā no bedres, viņš ierauga Andreja savilktās uzacis, bet zem tām nemirdz tik pierastais brāļa rāmais skatiens.

— Kaspar! — Andrejs it kā ar spēku paver sakļautos zobus, un viņa pleci sagumst uz priekšu. — Zanda tevi nav aizmirsusi... Toreiz, kad es tev to teicu, toreiz es domāju, ka tas pieder pagājībai, bet šodien es visu sapratu ...

— Šodien? — Kaspars jau ir attapies. — šodien? Ko tu runā, brāl...

— Pirmīt, kad tu stāvēji pie vārtiņiem, es visu sapratu — arī tu neesi neko aizmirsis... Es redzēju, kā jūs viens otrā skatījāties. Es re-dzē-ju, Kaspar!

-— Andrej!...

— Klusu! Zandu es nevienam neatdošu! To, kas kādreiz tev piederēja, — tas ir tavs, to es nevaru tev atņemt, bet tagad Zanda ir mana!

— Andrej, paklausies...

— Mana! — drūmi atkārtoja Andrejs. — Mana, mana!

Kaspars izkāpj no sniega pieputinātās bedres, bet Andrejs, pacēlis lauzni, triec to cietajā, skanīgajā zemē, atkārtodams vēl un vēlreiz:

— Mana, mana, mana ...

Vēlāk, kad Kaspars gribēja brāli nomainīt, Andrejs paskatījās viņā asins pieplūdušām acīm.

— Ej prom, Kaspar, es tevi lūdzu, ej — citādi es tevi šovakar nositīšu ...

* ♦ *

Neviens īsti nezināja, kā šī biedējošā ziņa atrada ceļus un taciņas sniega aizputinātajā Auruciemā, kā tā ielīda ikvienā zvejniekbūdā, atstādama saltu nelaimes elpu:

«Visus tos, kas šodien piedalīsies bērēs, gaida Vasaras liktenis!»

Cilvēki ar lāpstām atraka naktī sniega pienestos pagalmus,_ skatījās rīta spodrajā saulē un klausījās ziemas klusumā. Retās kaijas, kas sniega atspulgā šķita pelēkas un netīras, klusēdamas planēja debesu zilgmē, solīdamas skaidru bezvēja dienu.

Skaļi klaigādams, pa ceļu no Pieres kalna puses nāca jauns kareivis ar vācu karagūstekņu grupu. Viņa seja bija piesarkusi, un viņš smaidīja. Tā nebija nekāda pareizā vācu valoda, kādā viņš sauca savas komandas. Tikpat labi tā varēja būt arī latviešu, krievu vai lietuviešu valoda, bet gūstekņi to saprata gluži labi — gāja viņi, galvas nokāruši, un, skatoties uz viņiem, neviļus radās jautājums — vai daudz tur viņu vēl palicis aiz kalna?

Ciema dienvidu pusē kā liela, kupraina kupena stāvēja Melnais sils. Stāvēja balts, kluss un noslēpumains. Pašā mežmalā tieva un taisna kā nomizota sklanda pret debesīm slējās dūmu strūkliņa.

«Jā...» skatīdamies uz to pusi, domāja zvejnieki. «Dzīvot pašā mežmalā, kad pa Melno silu klaiņo līdz zobiem apbruņoti vīri... to var atļauties tikai Velnakauls...»

Cauri ciemam izbrauca dažas automašīnas, un tad viss noklusa. Tikai saule kāpa savu zemo ziemas loku. Ciemā svētdienas rīta cēliens bija beidzies. Cilvēki sagāja siltajās

istabās, aprāja nepacietīgos bērnus, kas prasījās laukā, bet paši apsēdās pie zemajiem logiem, skatījās uz cilvēku pamesto ciema ielu un domāja par to, ka līdz Vasaras bērēm atlicis tikai pāris stundu.

Zanda atrāvās no loga un aizvilka aizkariņu — pa ciema tukšo ielu nāca Kaspars, vilkdams aiz sevis ragaviņas ar dvīņiem. Gāja viņš lēnām, galvu izcēlis, pie katras inājas apstādamies un iemezdams skatienu tukšajos pagalmos.

— Khm... — Zandai aiz muguras ieklepojās Andrejs.

Zanda, piecēlusies no soliņa, devās pie plīts, bet Andrejs

viņai aizstājās ce|ā. Kopš vakardienas, kad Andrejs pārnāca no kapa rakšanas, viņi nebija pārmijuši ne vārda, bet tagad viņš gribēja kaut ko teikt.

— Zanda... — Viņš saņēma sievas vēso roku savā lielajā plaukstā. — Zanda, vakar es Kasparam pateicu... lai viņš nemet acis uz tevi. Tā arī es viņam pateicu: ja viņš vēlreiz to darīs — es viņu nositīšu.

Zanda roku neatrāva, un Andrejs turpināja:

— Un tu arī... Ja tu... par tevi es vēl neesmu izdomājis, ja tev ienāktu kas prātā... Bez tevis es nekāds dzīvotājs neesmu, tu nedomā, ka es tevi kādam atdošu...

Zanda klusēja. Ilgi viņa mierīgām acīm pētīja Andreja seju, it kā aptaustīdama katru viņa vaibstu, katru krunciņu sejā.

— Bet Kaspars? — viņa pavēra lūpas. — Ko viņš teica, kad tu solījies viņu nosist?

Andrejs aizgrieza galvu. — Viņš teica, ka es esot muļķis, tā domādams, ka viņš... Nē, es neatceros, ko vēl viņš teica, bet es viņam neticēju. Zobus atņirdzis, viņš skatījās uz mani, un es pats tagad nesaprotu, kā tas gadījās, ka es viņu turpat bedrē nenositu.

— Un kas notika tālāk?

— Tālāk? — Neizpratnes un izbrīna pilnām acīm Andrejs paskatījās sievā. — Tālāk nekas nenotika — es raku kapu, bet Kaspars aizgāja mājās.

Saudzīgi atbrīvojusi roku, Zanda apsēdās uz siltuma mūrīša. Savilkusi ap pleciem lakatu, viņa nogrima domās.

— Kādēļ tu, Andrej, nekad nejautā — ko es domāju par Kasparu?

— Kas tur ko jautāt? Tonakt tu pati man visu izstāstīji, un es gribu, lai 1as, ko tu toreiz teici, bulu patiesība...

— Tu gribi... — Zanda skumji pašūpoja galvu. — Tu gribi, un nu tev ar to pietiek. Bet ja nu tā nav visa patiesība? Ja nu es tev neesmu izstāstījusi visu...

— Zanda... tu esi mana sieva — nekādu noslēpumu starp mums nedrīkst būt. — Andrejs piegāja pie Zandas un noliecies cieši pavērās sievā. — Ja tu vēl reizi tā skatīsies uz Kasparu — es viņu nositīšu.

— Bet mani?

Andrejs uzlika rokas uz Zandas ceļiem. — Tevi nē, — viņš domīgi teica. — Ja Kaspars nebūtu no Vējaraga atbraucis, tu par viņu nedomātu, tu jau sen būtu viņu aizmirsusi un mēs dzīvotu mierīgi kā visi cilvēki.

— Jā, Andrej, — viņa domīgi čukstēja. — Ja Kaspars nebūtu atbraucis, varbūt viss būtu bijis tā, kā tu nupat teici...

Kad Kaspars pienāca pie vecā Vasaras pirtiņas, part-orgs sēdēja blakus atvērtajām durvīm uz rūpīgi sakrauta malkas strēķīša.

— A-ā, — pamanījis sniegā sev līdzās Kaspara plato ēnu, viņš galvu nepacēlis, ieteicās: — Atnāci?... Vai tevi neviens nebrīdināja? Tu taču mežam dzīvo vistuvāk... — vārdus viņš izrunāja smagi, it kā viņš būtu kaut ko cēlis un tagad nevarētu atvilkt elpu.

— Neviens mani nav brīdinājis... — iesāka Kaspars

Sīlis pietrūkās kājās. — Ak tādēļ tu atnāci? — Vaigi

viņam raustījās kā mazam bērnam uz raudāšanu. — Ja tā, tad es tev pateikšu: jūs visi te esat pēdējie plukatas! Visi! Atliek tikai kādam iepīkstēties — bandītiem nepatiks, ja kāds piedalīsies Vasaras bērēs, — un jūs tūdaļ savās gultās iekšā un deķi uz galvām! Jā, Kaspar, tādi jūs esat, kaut arī te aiz sienas guļ jūsu biedrs... Kauns!

— Pagaidi, tu nebļausties! — Kaspars izvilka pīpi un aizsmēķēja. Skaidrajā ziemas gaisā noplandīja smirdīgi tabakas dūmi. — Ar bļaušanu te neko nevar līdzēt, — Kaspars domīgi atsāka. — Ak tad šitādas tās lietas ... Cilvēki nobijušies? ... Skaidrs, ka nobijušies. Un tu pats? Sēdi kā rabīners, galvu klanīdams... Labi, ka tagad ziema, bijusi vasara — ilgi tu mironim blakus nesēdētu ...

Sīļa skatiens apstājās pie Kaspara dvīņiem. Niknumu viņa sejā nomainīja neviltota izbrīna. — Vai patiešām viņi tev vēl tik mazi? Un kā tu tiec ar viņiem galā? — Part-orgs steidzīgi pārmeklēja kabatas, bet, neko neatradis, sabāza nosalušos pirkstus mēte]a aprocēs. — Es daudz esmu dzirdējis par taviem dvīņiem... Grūti tev ar viņiem, ko?

— Lai nu paliek... — pīpi no zobiem neizņemdams, Kaspars domīgi teica, — tagad mums vajadzētu visu nokārtot ar veco Vasaru.

Pie nodegušās mājas iečīkstējās vārtiņi. Sīlis priecīgi pietrūkās kājās, bet, ieraudzījis nākam šurp kapteini Spāģi un vēl kādu tumšās pilsētnieka drēbēs, atkal apsēdās.

Spāģis nāca lieliem soļiem, ar savām līkajām kājām šķārdīdams sniegu uz visām pusēm. Svešais tik tikko spēja sekot. Pie durvīm Spāģis uz mirkli apstājās, dziļi ievilka elpu, un tad abi ar svešo pazuda krēslainajā pirtiņā. Pēc brīža pirtiņā iesmaržojās sveču tauki un atvērtajās durvis pamirdzēja drebošās sveču liesmas. Kļuva it kā siltāk un jautrāk. Kaspars pastūma ragaviņas tuvāk pie durvīm, lai mazie varētu redzēt līganās liesmiņas.

— Skatieties, — viņš teica. — Tā ir uguntiņa — redzat?

Abi mazie, kas visu laiku šaurajās ragaviņās nepacietīgi

grozījās, tagad skatījās degošajās svecēs lielām, izbrīnās pilnām acīm.

— Nu? — Spāģis, ar svešo iznācis no pirtiņas, pievērsās Kasparam. — Tikai divi vien mēs esam?

— Ja dabūtu zirgu ar ragavām, pa četriem mēs visu nokārtotu ... — iesāka Kaspars.

— Mēs esam divi, es teicu, — nepatikā saviebies, viņu pārtrauca Spāģis. — Sos abus nav ko skaitīt — viens komunists, otrs mācītājs, kaušanās vien būs...

Kaspars ar Sīli abi reizē paskatījās svešiniekā. Galvu bijīgi noliecis, viņš stāvēja Spāģim aiz muguras, dzeltenos ādas pirkstaiņos ieģērbtās rokas uz vēdera salicis, un ar labo kāju berzēja uz kreisā zābaka pielipušo sniegu.

— Nu vai zinies... — iesmējās Silis. — Šitādā laikā sameklēt dzīvu mācītāju, kas piedalītos tādās bērēs... Kur tu viņu izrāvi?

Spāģis nicīgi pastiepa apakšlūpu un, plecus uzrāvis, pievērsās Kasparam. — Pasaki viņam, Velnakaul, ka tā ir mana darīšana ...

Mācītājs paslepus vēroja Sīļa sīko, nikno seju, un varēja noprast, ka viņš nožēlo savu pārdrošību — doties šurp uz šo svešo ciemu.

Kaspars piegāja pie Sīļa un pavilka to sānis.

— Kā būtu, ja mēs sameklētu Uldi? Nu to virsnieku — vienroci? Palūgtu viņam zirgu? — Nesagaidījis atbildi, Kaspars paņēma ragaviņas un devās prom. — Bet tu pagaidi, — apstājies pie vārtiņiem, viņš sauca. — Gadījumā, ja vēl kāds atnāk!...

Ieraudzījis uz pavērto durvju sliekšņa Kasparu, Uldis, it kā būtu viņu gaidījis, strauji piecēlās no krēsla un steidzās pretim.

— Tu vairs nedusmojies uz mani, — sēdinādams Kasparu krēslā, viņš smaidīja. — Tātad miers? Pagaidi, es tūlīt kaut ko sameklēšu, Velnakaul, vienu mazu brītiņu...

— Man nav laika ciemoties. Es atnācu darīšanās. — Kaspars piecēlās un, stāvēdams istabas vidū, īsos vārdos izstāstīja sava nāciena iemeslu.

Virsnieks klausījās viņā uzmanīgi, ne reizi nepārtraukdams, un visu laiku Kasparam bija tāda sajūta, ka Uldim viss sen jau zināms un skaidrs.

— Tas ir labi, Velnakaul, ka tu atnāci. Vasaru mēs paglabāsim tā... — viņš apklusa un, piegājis pie loga, domīgi skatījās sniega pieputinātajā klajumā, — paglabāsim tā... kā īstu karavīru!

Kaut arī vecā Vasaras bēres aizkavējās turpat par divām stundām, tās bija īsta karavīra bēres. Tā bija Ulda iedoma, ka Vasaras zārku līdz kapiem nesīs karavīri, un tā bija laba doma. Namiņos, pie logu rūtīm pieplakuši, cilvēki redzēja gājienu, tik svinīgu un dīvainu, kādu nekad nevar izdzēst no atmiņas. Karavīri soļoja lēni, galvas lepni pacēluši, un katram no viņiem blakus gāja vēl pa karavīram, un visiem tiem uz krūtīm tumši vizēja automāti.

Sākumā pavadītāju nebija daudz — Kaspars ar saviem dvīņiem, partorgs Sīlis, virsnieks vienrocis, laivu kapteinis Spāģis tur gāja, rokas plātīdams, un vēl kāds, bet to neviens te ciemā nekad agrāk nebija redzējis. Pa vārtiņiem iznāca Andrejs ar Zandu, pēc tam, sniegā kājas augsti cilādami, bēriniekiem pievienojās veco Pātaru pāris... un tad cilvēki atrāvās no logiem un, bērnus grūstīdami, steidzīgi ģērbās. Ikviens centās ātrāk tikt ārā — ātrāk prom no smagajām domām! Cilvēkus pēkšņi pārņēma vēlēšanās būt kopā, soļot pa piesnigušo ceļu, elpot spirgto gaisu, redzēt sev līdzās kaimiņus un ieraudzīt viņu acīs to, kas šodien pašam pietrūka, — drosmi. Ne jau skaļu un pārgalvīgu, bet gluži parastu drosmi, tādu, bez kādas nevar iztikt ne viņu grūtajā darbā, ne tādā brīdī, kad jāpavada biedrs.

Kamēr vīri atraka naktī pieputināto kapu, bērinieki klusēdami skatījās, kā piesaulē no priežu pazarēm lēni pilēja dzidras ūdens lāses. Pilēja un pilēja, un čabēdamas krita sniegā ...

Silis pakāpās uz sasalušajiem zemes bluķiem un, pieri savilcis, nikni skatījās dzeltenajā kapā. Karavīri jau sen bija nolaiduši zārku skujām izklātajā bedrē un nostājušies taisnā ierindā, bet Sīlis vēl aizvien skatījās, neredzēdams ne egļu zariem apspraustā kapa sienas, ne cilvēkus, kas, cepures noņēmuši, klusēdami kaut ko gaidīja.

— Biedri, — beidzot viņš tikko dzirdami ierunājās. — Es, biedri... — Sīlis burzīja pirkstos apnēsāto cepuri, tad iebāza to kabatā un paskatījās uz saviem nosalušajiem pirkstiem. — Es, biedri, neesmu nekāds runātājs, sevišķi vēl tādā brīdī. Bet vienu es jums pateikšu — mēs neesam atnākuši šajā vecajā jūrnieku kapsētā tikai tādēj vien, lai atvadītos no mūsu biedra. Mēs šeit stāvam ari tādēļ, lai ar savu klātbūtni apliecinātu, ka vecā Vasaras nāve nav mūs padarījusi mazdūšīgākus. Un tas ir mūsu spēks!

Paskatieties no šī uzkalna uz savu ciemu, uz savām būdām! Cik vien tālu atpakaļ sniedzas jūsu atmiņa — vienmēr ap jums bijusi nabadzība un necilvēcīgs darbs. Paskatieties uz kapu krustiem! Es zinu — jūrā noslīkušo zvejnieku kapiem jūs uzliekat krustus, kas taisīti no valgumā izmesto kuģu mastiem. Bet cik ir to krustu, kas cirsti no jūsu līkajām kāpu priedēm? Paskatieties!... Tie, kas nobendēja Vasaru, sola jums vecos laikus — jūrā pazaudētus vīrus un nabadzību, bet, ja kāds to nevēlas, tad tumsā ar nazi mugurā...

Sīlis izņēma no kabatas cepuri un paberzēja tajā norasojušo pieri.

— Ieklausieties, sievas un vīri! Jūs dzirdat, kāds klusums visapkārt? Zvēri ir ielīduši savās alās. Viņi nedzirdēs, kā dunēs smiltis uz vecā Vasaras kapa. Bet mēs dzirdēsim. Dzirdēsim un atcerēsimies tādā brīdī, kad būs jāatšķir draugs no ienaidnieka. 1

Vīri paņēma pie koka pieslietās lāpstas, karavīri pacēla automātus, un reizē ar pirmajām smilšu saujām, kas iekrita kapā, pāri klusumā sastingušajiem kokiem, pāri laukiem un vēl tālāk aizvēlās salūta dārds. Kā -sidraba putekļi no kokiem bira sniega zvaigznītes, nosēzdamās uz cilvēku atsegtajām galvām un sejām.

Un atkal Uldis pacēla savu veselo roku, un atkal šāvienu troksnis pacēlās gaisos kā izbiedētu putnu bars, aiz-

veldamies un pazuzdams aiz Melnā sila. Tā tas atkārtojās vēl un vēlreiz, tik ilgi, līdz kaps bija aizbērts un vīri, atslējuši lāpstas pie priedēm, nostājās blakus sievām.

Spāģa atvestais mācītājs vairākkārt nokremšļojās un, pabīdījis cilvēkus sānis, piegāja pie Sīļa.

— Biedri pilsoni, — viņš čukstēja un, raustīdams pirkstus, stiepa nost savus dzeltenos cimdus. — Ja jūs atļautu... Es gribu teikt dažus vārdus aizgājējam.

Domās nogrimis, Sīlis neizpratnes pilnām acīm skatījās tuvu pieliektajā sejā.

— Ja jūs atļautu ... — mācītāja balss kļuva vēl klusāka un nedrošāka.

Sīlis samulsa. Kā palīdzību meklēdams, viņš centās ar acīm sameklēt Uldi, bet tas viņam nekādi neizdevās.

— Pēterson! — spalga un pavēloša pēkšņi ieskanējās kapteiņa Spāģa balss. — Āmen. Ej mājās!

Mācītājs uzvilka cimdus, uzlika cepuri un, galvu pacēlis, lēniem soļiem aizgāja pa sniegā iemīto taciņu uz ciema pusi.

Bērinieki sāka izklīst. Pie kapsētas vārtiem Kasparu panāca Uldis ar Sīli.

— Ko tas Spāģis domāja ar savu mācītāju? — sperdams soļus blakus Kasparam, domīgi ievaicājās Silis. — Kas viņš ir par putniņu?

Kaspars neatbildēja. Viņam pašam nedeva mieru domas par motorlaivu kapteini, bet viņš to nevienam neteica.

* * *

Vakariņās Kaspars izvārīja Spāģa pēdējos kartupeļus, pielēja mazliet piena un, nosēdinājis Janku un Anneli uz guļamās lāvas, sāka tos ēdināt. Viņš nekādi nevarēja pierast pie šī ikdienas darba: rokas izstiepuši, mazie centās satvert karoti, biezputra krita uz izklātā brezenta mēteļa, bērniem uz krūtīm... Un kur tad vēl negantā bļaušana! Kamēr Kaspars bāza karoti mutē Annelei, Janka brēca tā, ka ausis krita ciet, pēc tam spiedzienu aizsāka Annele. Kaspars centās, cik jau nu tas bija iespējams ar viņa lielajām, neveiklajām rokām, bet iznākums vienmēr bija viens un tas pats: bērni beidza raudāt tikai pēc tam, kad bļoda bija tukša un Kaspars ar sviedriem norasojušu pieri apsēdās pie plīts, lai uzvilktu dūmu nervu nomierināšanai.

«Nekāda priecīgā dzīve jums ar mani nav.» Kaspars skatījās, kā dvīņi, kailās kājeles mētādami, valstās pa

guļasvietu. «Drīz jums būs gads, vajadzētu gandrīz vai radināt pie staigāšanas, bet kur nu...» Kaspars pārlaida acis nelīdzenajai zemnīcas grīdai un atmeta ar roku. «Cik vairs līdz pavasarim — tiksiet uz zaļa maura — ne panākt, ne savākt jūs varēs...» Pēc tam Kaspars izmazgāja Pātarienes uzšūtās bikšeles un lakatiņus un, uzkāris tos virs plīts, lādēja savu nabadzību. Par citu jau neko, tikai Jankam gan vajadzētu cepurītes, kā nekā vīrieša cilvēks, ar lakatu ne pēc kā neizskatās, un atšķirt ari būtu vieglāk...

Paklaigājuši un izplēsušies mazie sabāza galvas kopā un, elsodami kā mazi vilcēni, aizmiga. Kaspars atstiepās platās lāvas ārmalā. Lai nebūtu jādomā par tukšo kartupeļu maisu, par kazas gaļu, ko viņi apēda laikam aizvakar, Kaspars jau kuro reizi šeit, Auruciemā, piespieda sevi domāt par Martu. Agrāk tas viņam izdevās neticami viegli: atlika tikai atcerēties, kāda viņa izskatījās tais dienās, kad viņas vēders vēl nebija piebriedis — maza, trausla, klusiem soļiem viņa nostājās Kasparam blakus, un tad, ja neviena nebija tuvumā, Kaspars viņu pacēla uz rokām, nēsāja pa istabu un Marta smējās viņam pie pašas auss un čukstēja, ka Kaspars esot pats mīļākais mežonis pasaulē... Bet šovakar Martas tēls kaut kur kavējās. Kaspars cieši samiedza acis, tad atkal tās atvēra, bet Martas nebija, tikai sīki, dzelteni punkti lēkāja pie griestiem. Kaut kur pazibēja svešā mācītāja aizvainotā seja, Sīļa niknās acis, kad viņš stāvēja pie kapa un rādīja ar roku uz mazajām būdām. «Ieklausieties, sievas un vīri...» Kaspars aizturēja elpu un klausījās. Ja neskaita pierasto lielgabalu ducināšanu, kas cauri naktij svieda granātas uz Liepājā sabēgušajiem vāciešiem, citu neko dzirdēt nevarēja, pat smiltis nečabēja, tekot no griestiem uz sasilušās plīts.

Pienāks pavasaris, mazie iemācīsies staigāt, vīri remontēs laivas, un, ja Sīlis ar Uldi runājuši taisnību, pēc kara zvejniekiem sāksies cita dzīve. Kasparam tik ļoti gribas ticēt viņu vārdiem, ka viņš pat uztrūkstas sēdus. Pēc kara viņš varbūt ies atpakaļ uz Vējaragu, droši vien ies atpakaļ — tur taču palika viņa būda! Paipam laivu viņš atdos. «Te tā ir!» viņš teiks. «Nekas ļauns tai nav noticis. Pavasarī es viņu nodarvoju...» Tas, ka Paipa viņu saukās par zagli un slepkavnieku, Kasparu neuztrauks — nav viņš baidījies no tādiem vīriem agrāk, negriezīs ceļu arī pavasari. Vācieši tad būs aizdzīti un strādnieki paši par visu lems, un zvejniekiem būs labāka dzīve,.. Kaspars gan pašreiz nevar iedomāties, kā zvejniekiem var būt citāda — labāka dzīve. Vējaragā no lielajiem kuģiem viņš pārradās īsi pirms kara sākšanās, tā ir nepaguvis piedzīvot tās pārmaiņas, kas zvejas vīriem vienmēr bija uz mēles, kad tie stāstīja par četrdesmit pirmā gada augstajām strimalu cenām un lēto zvejas spaili. Kaspars par tām dienām ir dzirdējis bezgala daudz, tādēļ viņam aizvien nedod un nedod miera domas par to labo dzīvi... Jūrā būs jāiet tāpat, tāpat būs jāmet ūdas, jāliek strimalu un brētliņu tīkli. Gari, smagi mēneši paies bez miega un atpūtas... bet varbūt vairāk maksās? Lai nu kā arī būs vai nebūs, Kaspars pavasarī ies atpakaļ uz savu būdu Vējaragā. Arī no Zandas viņš būs tālāk... «Ak tu, Zanda!...» Kasparu pārņem tāds nemiers, ka viņš ilgāk nespēj tā sēdēt un skatīties tumsā.

Uzmetis uz oglēm malkas šķilu, Kaspars atspiež muguru pie sakaltušā māla skursteņa.

Par Zandu viņš nespēj mierīgi domāt. Nebijusi viņa Andreja sieva, Kaspars viņu sagrābtu aiz rokas un pateiktu: «Negrozies tik daudz man ceļā un nezibsnī tā ar savām melnajām acīm! Kādēļ tu gribi, lai es palieku bez prāta?» Tā Kaspars pateiktu, ja nebijusi viņa Andreja sieva. Tikai Zanda pati brīžiem, šķiet, aizmirsusi, ka tagad viņa ir apprecējusies un ka tā skatīties viņai nepienāktos... «Zanda, Zanda...» Pīpes iemute krakšķ Kaspara zobos. «Varbūt tagad, gulēdama blakus savam Andrejam, tu domā par mani? Skaidrs, ka domā! Vai gan citādi tu skatītos uz mani ar tādām acīm? Tikai sagūstīta vilku māte tā skatās uz mežu... Andrejs mūs nosistu abus, bet ne jau no nāves mēs baidāmies... Es saprotu, Zanda, arī tev nav bailes no nāves — mēs paši sevis baidāmies... Tādēļ es pavasarī iešu uz Vējaragu, tā būs labāk. Mums abiem. Un Andrejam arī.»

Kaspars izdauzīja izsmēķēto pīpi, piebāza to no jauna, un tad viņš izdzirda soļus. Ap zemnīcu staigāja cilvēki! Kaspars aizmirsa neizsmēķēto pīpi. Savāds saltums pēkšņi apņēma viņa plecus un rokas.

«Viņi!» Kaspars nedomādams noliecās un paņēma pie plīts atslieto cirvi. «Izlīduši no sava midzeņa ... naktī... » Durvis nebija aizkrampētas, tūlīt tās atvērsies... Kaspars paspēra soli uz sliekšņa pusi un gaidīja. I<ā nebijušas pazuda domas par Zandu, nebija vairs ne Vējaraga, ne Paipas laivas, kas jāatdod... Vispirms iečīkstēsies rokturis un tad...

Soļi noklusa. Pēc tam Kaspars saklausīja cilvēku balsis, vārdus viņš nesaprata, un soļi sāka virzīties uz kūtiņas pusi. Pec Brūnaļas! Kaspars atrāva durvis. — Hei! — viņš sauca tumsā. — Hei, ko jūs meklējat!

No žagaru kaudzes piecēlās divi stāvi un nāca šurp.

— Klusāk, — viens no viņiem teica, un Kasparam cirvis izkrita no rokām — runātājs bija tas pats, kas šodien nesa uz kapiem vecā Vasaras zārku!

— Klusāk! — viņš vēlreiz atkārtoja. — Nevajag no lieka bļaustīties!

Kaspars vēl aizvien stāvēja atvērtajās durvīs un nejuta nakts stindzinošo saltumu.

— Nāciet iekšā, — beidzot viņš attapās un atvēra durvis līdz galam.

— Nekas, — kareivis pasmaidīja. — Mēs te esam norīkoti postenī. Tevi sargājam.

— Mani?

— Nūja, ka tevi. Tu taču esi Velnakauls?

— Esmu. — Kaspars paberzēja spuraino zodu. — Bet kādēļ mani jāsargā? Kas to izdomāja?

Kareivis noņēma no pleca šauteni un sāka tīt smēķi. — Ej iekšā un liecies mierīgi gulēt. Mūsu leitnants, — un viņš pacēla stīvi izstieptu roku tieši tā, kā to darīja Uldis, — mūsu leitnants domā, ka nebūtu nekādas jēgas, ja arī tev kāds iespraustu nazi mugurā.

Paslēpuši smēķus piedurknēs, karavīri devās atpakaļ tumsā pie žagaru kaudzes.

Kaspars tomēr gulēt neaizgāja. Ilgi viņš ar cirvja pietu dauzīja rudenī salasītās ozolzīles, pec tam katliņā uz plīts vārīja spēcīgu kafiju un, kad tā bija gatava, nesa to ar visu katliņu nosalušajiem karavīriem.

* * *

Pavasaris atnāca tik pēkšņi, ka cilvēki staigāja kā noreibuši. Bērni un cīruļi klaigāja kāpu pauguros, sievas uz zedeņu žogiem izkāra ziemā sagulētās gultas drēbes, bet pie motorlaivām no agra rīta līdz tumsai skanēja veseru klaudzieni, un viss ciems bija uzkarsētas darvas smaržas piesūcies. Kaut arī frontes līnija vēl aizvien atradās netālu no Pieres kalna, artilērijas apšaudes kļuva jo dienas jo retākas, tikai lidmašīnas tagad bieži lidoja pāri Aurucie-mam un pēc brīža varēja dzirdēt tālu dunoņu. Klusās, saulainās dienās virs jūras granda it kā pērkons, un part-

orgs Sīlis zināja teikt, ka tur padomju lidmašīnas bumbo no Liepājas bēgošos vācu kuģus.

— Nepriecājies par agru, — tādās reizēs rūca Spāģis.

— Gan jau vācietis zina, ko dara ...

Todien jau no paša rīta vīri strādāja pie laivām. Kaspars bija paņēmis līdzi arī dvīņus. No vecas segas pašūtās biksēs viņi rāpoja pa nomīdīto zāli, bāza mutēs sveķainas skaidas un, acis samieguši, skatījās saulē.

Spāģis brīdi vēroja dvīņus, tad pievērsās Andrejam.

— Paskaties, lamzak, tieši tāpat jūs abi ar Kasparu kādreiz rāpojāt, bet tagad veselu mēnesi es neesmu dzirdējis, ka jūs pārmītu kaut vārdu. Vai tikai tevi tā Zanda naktīs pārlieku nenomoka, ka vārdiem spēka nepietiek?

Andrejs neatbildēja. Viņš tikai pacēla galvu un paskatījās Kasparā.

— Lupata tu esi, — Spāģis nerimās. — Kaut arī tev spēka tikpat cik Kasparam, cs to vienmēr esmu teicis un teikšu — nav tev vīra ķēriena, nav! Taisni jābrīnās, ko tā Zanda tevī atradusi? ...

Pēc brīža Spāģis paaicināja Kasparu tālāk no laivas.

— Vai tu burtus uzvilkt proti? — Galvu sānis aizgriezis, viņš neveikli ar papēdi stampāja saulē sasilušās smiltis.

— Burtus?

— Nu jā, burtus. Laivas priekšgalā ... Tu varētu to izdarīt?

Kaspars nekādi nespēja saprast, no kurienes Spāģi apsēdusi tāda mulsa. — Tu domā laivas nosaukumu? — viņš jautāja.

— Nu es jau teicu, ko tu mani tirdī kā bērnu! Vecais «Varonis» neder — kas mēs par varoņiem. Vajadzētu pārkristīt...

— To jau var. — Kasparam bija gluži vienalga, kā Spāģis sauc savu laivu, kaut gan «Varonis» neskanēja nemaz tik slikti.

— Kādu vārdu tad esi nolēmis dot?

Spāģa seja nepatikā savilkās. Rokas mētādams, viņš sāka spert lielus soļus, riņķodams Kasparam apkārt, it kā būtu piesiets saitē.

— Redzi, — viņš pēkšņi apstājās un, vēlēdamies visu pateikt vienā teikumā, sāka skaidrot: — Cilvēks nodzīvo savu mūžu, lamājas ar visiem, izliekas, ka citi viņam ir mencu ķeskas vērtē, kā saka — spļauj kāpostos, bet pats pa nakti tos strebj un tā ... Otru cilvēku visu mūžu tramdījis, nevienu labu vārdu nav pateicis,,, un, kaut arī

katrs sievišķis tikai to vien gaida, lai varētu pasprukt kaut kur sānis, paprovēt cita mīlestību, tomēr... Vārdu sakot, ja tu uzrakstītu — «Ķērsta»? Kā tev liekas? Nē, ieklausies, pirms tu piekrīti — «Ķērsta».,. Labs vārds — vai ne?

Kopš senseniem laikiem ciemā katru trešo sievieti sauca Ķērsta. Kaspars nekad agrāk nebija domājis, vai šis vārds skan labi, vai tas ir skaists. Vārds kā jau vārds, bet tagad, skatoties vecā kapteiņa apjukušajā sejā, viņš uztvēra kaut ko agrāk neapjaustu — kaut ko ļoti tuvu un dārgu, kaut ko tādu, ko nevar nosaukt citādi, lai neizgaistu priekšstats par cilvēku. «Ķērsta»... Kasparam šis vārds neko neizteica, bet atlika tā vietā iedomāties Martu vai... Zandu, un viss kļuva citādi. Viss pārvērtās, kļuva tuvs, dārgs, uzvirmoja vesela atmiņu pasaule, kuru nespēja viņam atņemt neviens.

«Ja man būtu laiva,» domāja Kaspars. «Ja man patiešām tā kādreiz būtu — kādu vārdu es tai dotu? Marta? Marta — tas ir bula laiks ar sauli virs galvas un tālu krasta svītru pamalē. Viens rokas vēziens, un krasts nāk pretī kluss un mierīgs, ar atpūtu un stingru zemi zem kājām. Bet ja trako vētra?... Ja visapkārt gaudo tikai vēji un ūdeņi šņāc, un no krasta nav ne miņas? Kad katrs nervs ir kā nostiepta ūdu šņore, kad visapkārt dārd tikai bangas un tumsa gaudo neprātīgās balsīs? Kad ir cīņa un neviens nevar pateikt, kas uzvarēs, kā tad?...»

— Velnakaul, — kaut kur sev līdzās Kaspars dzirdēja Spāģa balsi. — Cilvēki, saprotams, ņirgāsies, teiks, ka vecais Spāģis prātu kopā ar kartupeļiem apēdis, bet es viņiem teikšu, ka neko nezinu, ka tu visu to savā dullumā esi izdomājis... Es kliegšu, lamāšos un likšu tev visu pārrakstīt, bet tu ... Velnakaul, tu saproti?

—■ Jā. — Kaspars māja ar galvu, un viņam pašam likās dīvaini, ka visu laiku viņš bija pazinis citu Spāģi — vecu īgņu, niķīgu laivas īpašnieku, kam nekas nav svēts, kas savu bārdas rugājiem apaugušo apakšlūpu nicīgi izstiepj, redzot cilvēka prieku un izmisuma asaras ...

Pāri kāpai nāca Sīlis. Viņam nopakaļ, dēlēnu pie rokas vilkdama, steidzās Jēkaupa Kate. Sasveicinājies ar vīriem, Sīlis aicināja Kati tuvāk.

— Nāc, nāc! — Viņš māja ar roku. — Izlasi viņiem Jēkaupa vēstuli. Lai vīri dzird!

Kate stāvēja kāpas galā, un jūras vējš plivināja viņas atrisušo lakatu. Viņas seju bija apņēmis dīvains gaišums.

Visu laiku viņa te dzīvoja, no citām sievām atšķirdamās varbūt vienīgi ar to, ka bija klusāka par pārējām un vairāk noskumusi, jo viņas Jēkaups atradās tālā, svešā zemē. Bet tagad viņa stāvēja priecīga un lepna, un mazliet pārsteigta par to, ka vīri, pametuši darbu, gaida, ko viņa teiks.

— Kur tad viņa ir, tā vēstule? — ieprasījās Pātars.

Kate vēl aizvien smaidīja. — Te. — Viņa kā sargādama

pielika roku pie krūtīm. — Vēstule ir te... — Un pēkšņi viņa drebošiem pirkstiem sāka pogāt vaļā blūzi. Kates kakls, pavasara vēju appūsts, bija kļuvis jau brūns, bet zem atpogātās blūzes pazibēja gaišas krūtis, un Sīlis samulsis aizgriezās.

— Te viņa ir! — Kate beidzot sameklēja vēstuli un pacēla to gaisā mazu kā putna spārnu. — Jēkaups jūs visus liek sveicināt, visus, visus ..,

Kaspars pastūma vīrus sānis un apstājās Katei līdzās. — Pagaidi ar sveicieniem! Ko Jēkaups raksta par fronti? Kad viņi domā ar vāciešiem tikt galā?

— Drīz, pavisam drīz. Jēkaups domā, ka šopavasar. — Un Kate sāka lasīt. Viņa neizlaida ne vārda, tikai tais vietās, kur Jēkaups rakstīja par savu mīlestību un ilgām pēc mājām, viņa uz mirkli sastomījās, bet tad lepni pacēla galvu, it kā teikdama: «Tāds ir mans Jēkaups! Dzirdat? Viņš stāv pie pašas Berlīnes, tik tālu viņš ir aizgājis, bet par mani viņš domā katru brīdi! ...»

— \ 4. Sveicini. Auruciemā visus un pasaki Spāģim, lai zvejas spaili sataisa kārtībā. Es domāju, ka līdz pavasara strimalu laikam mēs ar vāciešiem būsim tikuši galā. Ja viņš tev netic un sāk burkšķēt, tad pasaki, ka Jēkaups Ziemelis ir daudz ko šinī karā pieredzējis, ka tavam vīram nenāk ne prātā gvelzt niekus, ka tas, kurš izgājis cauri šitādai ellei, gan zinās, ko saka.

Tevi mīlēdams un visus sveicinādams,

Jēkaups.

Beigusi lasīt, Kate atslīga uz kāpas ciņa. Šķita, ka lasīšana atņēmusi viņai pēdējos spēkus — seja kļuva pelēka, sadrebēja rokas, un, noglabājusi vēstuli uz krūtīm, Kate sāka klusi raudāt.

No vīru bariņa visiem priekšā panācās Spāģis. — Mērkaķis tāds — viņš mani komandēs, ko darīt un kā darīti Pie mums dzīvodams, tik vien prata kā bērnu Katei pagādāt, bet tagad — «Pasaki Spāģim» ... Ko, vīri? — Spāģis

pievērsās zvejniekiem. — Rit velkam laivas uz valgumu. Nav ko kavēties, ja.., ja tikai tas Kates Jēkaups nav kaut ko saputrojis.

— Jēkaups neko nav saputrojis, — domīgi teica Kaspars un noliecās pie Kates. — Kad tu rakstīsi Jēkaupam — pasveicini no mums un pasaki, ka Spāģis viņu labprāt ņemtu pie sevis laivā. Un raudāt tev nevajag... Paldies, ka tu atnāci pie mums. Paldies, Kate!

Kad Kate ar dēlēnu aizgāja, Kaspars apsēdās blakus Sīlim. Klusēdami viņi ilgi vērās jūras zilajā klajumā.

— Paklau, Sīli, — vēl aizvien skatīdamies tālē, ierunājās Kaspars. — Kā būtu, ja mēs negaidītu... Ja mēs jau rītdien ietu augšā selgā? Es zinu vietas, kur tagad varētu vilkt mencas ...

— Tur nekas neiznāks. — Atmeta ar roku Sīlis.

— Iznāks ...

— Neatjaus. Uz jūras visu laiku notiek kaujas, klaiņo lidmašīnas... Karavīri neļaus riskēt ar cilvēkiem...

— Bet vīriem nepieciešams darbs. — Kaspars sabozās. — Cik ilgi mēs tā sēdēsim? Laivas tagad ir kārtībā, un mencas...

— Badā taču tu neesi, — Sīlis viņu pārtrauca.

— Badā ... Vai tad es par ēšanu? Cilvēki grib strādāt! Grib paši gādāt par sevi, ne tikai pārtikt no tā, ko iedod ... Apriebies. — Kaspars ar plaukstas malu novilka gar pazodi.

— Bet Kate? — Sīlis samiedza acis. — Vai Katei nav apriebies un Jēkaupam, un tiem tūkstošiem, kas jau ceturto pavasari kaujas ar fričiein? Kā tu domā, viņi nevēlas sākt dzīvot kā cilvēki?

Kaspars smagi piecēlās. — Ar vēlēšanos vien ir par maz. Kaut kas jādara. Vai nu dod man darbu, vai palīdzi tikt tur — pie Jēkaupa. Kauties es protu ...

— To es zinu, — domīgi teica Sīlis. — Bet tavs spēks un saprašana vajadzīga citur. Panāc šurp! — Kad Kaspars negribīgi apsēdās Sīlim līdzās, partorgs pameta ar galvu uz vīriem. — Arī tā ir cīņa... Frontē kaujas drīz beigsies, bet — aiztaisi acis, ja citādi tu nevari iedomāties dzīvi pēc kara — tad sāksies cita kauja. Tā būs smaga cīņa — viss sagrautais un nopostītais būs jāuzceļ no jauna un labāk. Tas prasīs spēcīgus un prasmīgus cilvēkus — tādus kā tevi, veco Pātaru, Andreju, arī Spāģi, ja vien viņš gribēs būt kopā ar mums ... Tu saproti? Mēs pagaidām esam atstāti rezervē, mums viss ir jāsagatavo,

jāpārdomā, lai tad, kad būs pavēle, mēs būtu gatavi tā -dam darbam... Nu tādam... — Sīlis satraukumā meklēja vārdus, bet tad atmeta ar roku. — Vārdu sakot, strādāsim tā, lai tavi bērni un mani bērni varētu dzīvot citu dzīvi — bez kariem, laimīgu, labu dzīvi...

— Pagaidi, — Kaspars pagrieza galvu. — Ko tu pieminēji par bērniem? Ja es neesmu pārklausījies, tu teici «tavi bērni un mani bērni»? Tā tu teici?

— Jā, — Sīlis pamāja. — Arī mani kaut kur gaida.

— Kaut kur? Un tu pat nezini? — Kasparu tik ļoti pārsteidza šī ziņa, ka viņš satvēra Sīļa elkoni un turēja to kā spīlēs.

Sīlis sāpēs saviebās, tad smaidīdams atstūma Kaspara roku. — Manējie ir Liepājā. Sieva, meita un ... kā tev lai pasaka? Četrdesmit pirmajā, kad gāju prom, sieva palika stāvoklī.,. Toreiz mēs domājām, ka būs dēls ... Kopš tā laika neesam tikušies.

— Liepājā... — Kaspars klusi atkārtoja un, pacēlis zodu, ilgi vērās pāri jūras zilgmei uz to pusi, kur, aiz tālas dūmakas paslēpusies, atradās pilsēta. — Tātad Liepājā ... Un pēc tam tu ne reizi tur neesi bijis? Nevienu pašu reizi? Pat mēģinājis neesi?

— Ko es varu mēģināt?

— Bet sieva un bērni? — Kaspars viņu pārtrauca. — Varbūt viņi pat nezina, kas ar tevi noticis?

— Droši vien nezina, — Silis domīgi atbildēja.

Kaspars atlaidās uz muguras kāpu smiltīs un, norāvis

tikko no zemes izspraukušos smilgu, sāka to zelēt.

— Partorg, — pēc brīža viņš ierunājās. — Ja visu prātīgi apdomā... Tu klausies? Ja mēs abi saliktu galvas kopā — izdarīt to var. Nē, tu paklausies! — Izdzirdis Sīli iesmejamies, Kaspars pacēlās sēdus. — Es negalvoju, ka viss ies gludi, bet mēģināt var. Es tavā vietā riskētu. Ar motorlaivu es tevi pievestu tādā vietā!... Ilgi jau tu nekavētos ... Ko? Paskatītos bērnos ...

— Tu esi dulls, Kaspar. Tagad es nebrīnos, kādēļ tevi iesaukuši par Velnakaulu. — Silis piesardzīgi atvirzījās tālāk no Kaspara un steidzīgi sāka tīt smēķi. — Ja pagadītos manā vietā cits — par tādu izrunāšanos ... vārdu sakot, labāk nerunā par tādām lietām.

Bet sieva un bērni? Viņi taču tevis dēļ visas asaras izraudājuši. Tikai viņu dēļ es ..,

Beidz, Kaspar! Mēs to izdarīsim citā reizē — beigsies karš un tad... Tu zini. — Sīlis atstūma cepuri tālāk

pakausī, atsegdams saulei kailo galvas virsu. — Tu jau nemaz to nezini, Kaspar, — es nekad neesmu braucis pa jūru. Nekad, kaut ari visu mūžu esmu nodzīvojis Liepājā. Bet tad, tikko jūs laidīs jūrā, es aizskriešu uz tavu zemnīcu, paņemsim dvīņus un ... un pa jūru uz Liepāju! Kāds no zvejniekiem vadīs laivu, visapkārt būs tikai ūdens, klusums un miers, un tavi dvīņi un mēs pāri viļņiem lidosim uz Liepāju! Tā es iedomājos savu pārnākšanu no kara. Un Velta, mana sieva, nevarēs mani saskatīt aiz jūsu platajām mugurām, kad mēs stāvēsim pie vecajiem, izļodzītajiem vārtiņiem... — Lai Kaspars neieraudzītu viņa satraukumu, Silis strauji piecēlās un neatvadījies aizgāja pāri kāpai.

Pievakarē Kaspara zemnīcā ienāca vecā Pātariene. Aizelsusies un satraukta viņa apsēdās pie plīts un klusēdama ilgi vēroja Kaspara mājokli. Ar savu vērīgo skatienu viņa it kā pārcilāja katru lietu, nopētīja izslaucīto zemnīcas grīdu, uzmeta acis guļamlāviņā samestajām drēbēm. Visu laiku viņa smagi elsoja un ar roku taustīja pakrūti.

— Es gan par tām mīnām neticu un tomēr — sirds vēl tagad dreb, iedomājoties — bet ja nu sprāgst! Ne jau no kabatas cilvēki to izvilka, ka visa mežmala ar tām pierakta... Kā tu te dzīvo, kā tu neesi sažuvis no bailēm? ...

Kaspars sēdēja uz lāviņas, šūpodams uz izstieptajām kājām dvīņus. — Nav te nekādu mīnu, — skatīdamies mazajos, viņš smējās. — Citādi mūsu Brūnaļa jau sen bizotu debesu ganībās ...

Pātariene vēlreiz noelsās un sarosījās uz iešanu. — Tu nemaz neapprasies, kādēļ es skrēju pāri tām briesmām?

— Vai nu bez vajadzības. — Viņš pārstāja smaidīt.

— Sēdini Janku un Anneli rateļos! — Piegājusi pie plīts, viņa ņēma no auklas bērnu drēbītes un krāva tās izklātā lakatā. — Vecais šovakar kurina pirti. Tad nu es domāju — atskriešu pēc mazajiem, pie vienas slapināšanās noberzīšu arī viņus. Nakti izgulēs pie mums, gultā, siltumā, un tad jau rīt tu viņus varēsi vest atpakaļ uz savu midzeni...

Kaspars pavadīja Pātarieni līdz ceļa galam un atsveicinājās. — Es aiziešu līdz veikalam, — viņš teica. — Jāsaņem maize un vēl šādi tādi nieki...

Tanīs dienās, kad ciemā pārdeva maizi, nomīdītais laukumiņš pie veikala atgādināja tirgu. Cilvēki te nepulcējās tikai pēc maizes un petrolejas — vieni atnāca paklausīties

jaunākās ziņas par stāvokli frontē, citi aizņēmās uz brīdi no kaimiņa avīzi, lai pārliecinātos, ka Rīgas ielās patiešām atkal braukā tramvaji... Bija arī tādi, kas slepus mainīja tikko nopirkto maizi pret pašdarināto. Par divām olām te varēja iegādāties māla pikai līdzīgu vācu ziepju gabalu, bet vecais skolotājs staigāja starp cilvēkiem un, svaidīdams plaukstā saburzītas cigaretes, vienmēr atkārtoja vienu un to pašu:

— Pilsoņi, ja mājās jums saglabājies kāds zīmulis, es mainu pret cigaretēm. Skolēniem nepieciešami zīmuļi... Pilsoņi, ja mājās jums saglabājies kāds zīmulis ...

Ciemā zīmuļu laikam vairs nebija, jo cigaretes ar katru tādu dienu kļuva netīrākas un tabaka to galos jau sen bija izbirusi.

Krēslainajā šķūnītī, kas divreiz nedēļā pārvērtās par veikalu, stāvēja rinda. Kopš kara sākuma Auruciemā cilvēki bija pieraduši nekur nesteigties, tādēļ pārdevējs paguva izstāstīt visus tos plašās pasaules notikumus, kas citādi nez vai būtu aizsnieguši nomaļo zvejniekciemu. Stāvēdams rindā, Kaspars uzzināja, ka nākošo svētdien Jostu ciema baznīcā notiks pirmais dievkalpojums, ka pie Lie-pājas lidmašīnas nogremdējušas divus kuģus, pilnus ar vāciešiem un Latvijā sazagtiem laulību gredzeniem, dzirdēja, ka vienrocis virsnieks ar saviem kareivjiem Leišmalē saķēruši veselus vienpadsmit bandītus, ka starp viņiem it kā esot arī vecā Vasaras slepkavas, un arī par Kates Jēkaupa vēstuli stāstīja pārdevējs, tikai to gan viņš nebija iedomājies, ka auruciemiešiem tas sen jau zināms, bet cilvēki klausījās. Un pēkšņi ar Kasparu notika kaut kas pavisam dīvains. Krūtīs iesvēla tāds nemiers, ka asinis saskrēja galvā un sāka trūkt elpas.

Zanda!

Zanda veikaliņā bija ienākusi dažus mirkļus pirms viņa un tagad stāvēja rindā Kasparam tepat līdzās. Stāvēja tik tuvu, ka viņš juta Zandas muguras silto pieskārienu. Zanda vēl nebija viņu pamanījusi, viņa klusēdama klausījās cilvēku rāmajās valodās ...

Zanda, Zanda, ja tu zinātu, ko domā Kaspars šai mirklī! Ja tu zinātu — tava elpa nebūtu tik lēna, tavi pleci nebūtu tik mierīgi un tavās acīs nebūtu tā rāmuma. Kā lai tu zini, ka jūs abi esat tik tuvu viens otram? Tu to nevari zināt, jo neesi pamanījusi Kasparu ienākam ...

Pārdevējs uz Aurucieinu atvedis daudz interesantu ziņu, bet, lai arī cik gari un plaši viņš stāsta, rinda tomēr vir-

zās uz priekšu un drīz pienāks tas mirklis, kad Zanda, iegājusi spuldzes gaismā, pamanīs Kasparu. Bet tad būs par vēlu, tad Kasparam vairs nepietiks drosmes kaut ko teikt, tādēļ Kaspars noliecas pavisam tuvu Zandas galvai. Tagad viņš jau dzird Zandas elpu, jūt viņas matu smaržu, un Kaspars tikko dzirdami čukst:

— Zanda ...

Zandas pleci nodreb. Viņa neatgriežas, lai paskatītos runātājā. Viņa to ir pazinusi, jo vai gan var sajaukt negaisa elpu ar lietus čaboņu? Zandas galva noliecas zemāk, un pret Kaspara krūtīm atslīgst silta, trīsoša mugura.

— Zanda, tikko tas būs iespējams, es braukšu atpakaļ uz Vējaragu ... — Kaspars nedzird pats savu balsi, bet Zanda laikam to dzird, droši vien dzird. — Es aizbraukšu,

es nevaru te dzīvot, tu mani traku esi padarījusi, Zanda ... i Tu dzirdi? Ja nebūtu Andreja, es ņemtu tevi sev līdzi... Zanda... Bet vienu es tev apsolu: ja man kādreiz būs laiva, laba laiva — es to nosaukšu tavā vārdā! Zanda, vai es drīkstu to darīt?

Veikaliņā palikuši tikai Kaspars un Zanda, un vēl te ir pārdevējs. Viņš paceļ augstāk petrolejas lampu, lai labāk saskatītu tos divus tur — tumsā.

— Ko jums? — ieraudzījis Kaspara lielās rokas uz Zandas pleciem, viņš samulsis jautā.

Zanda atraujas no Kaspara un pasniedz savas maizes kartītes.

— Tev pašam vajadzētu zināt, kas tev jādara, — skatīdamās pārdevējā, viņa saka, un vīrs pie maizes klaipiem samulst vēl vairāk.

Zanda paņem iepirkumus un, pagriezusies pret Kasparu, pirmo reizi šovakar paskatās viņa nemiera pilnajās acīs.

— Kaspar, tu esi labs un godīgs, bet man no tā nekļūst ne par matu vieglāk ...

Kad Zanda iet prom, viņa atkal ir Andreja Zanda — lepna, nepieejama, smaidoša, un cilvēki nomīdītajā laukumiņā sveicina viņu un domā, ka Andrejam ar sievu ir laimējies.

Domās iegrimis, Kaspars nesteigdamies brida pa ciema smilšaino ceļu. Brīdi pa brīdim, skaļi sarunādamās, viņu panāca zvejnieku ģimenes.

— Tā iedams, tu vari nokavēt! — kāds sauca.

Kaspars neatbildēja. Viņam negribējās domāt, kur šovakar steidzas cilvēki. Pārgājis pāri ceļam, viņš apsēdās

uzkalniņā zem ķeburainas priedes, atlauza gabalu no maizes klaipiņa un, garšu nejuzdams, sāka to košļāt.

Cilvēki kaut kur iet... Ja Kasparu zemnīcā gaidītu dvīņi, arī viņš droši vien tagad nezvilnētu ceļmalas putekļos kā pēdējais klaidonis ... Bet klaidonis viņš tomēr ir, Kasparam tas jāatzīst. Nesadomājis viņš toreiz pirms kara aiziet uz lielajiem kuģiem... Nē! Kaspars neko nenožēlo! Tikai nebijušas šīs sasodītās skumjas, kas spiež viņu ar tādu smagumu, ka gribas rēkt kā lācim lamatās... Nebijušas šīs mokoši smeldzošās atmiņas... bet cita nekā jau Kasparam no Zandas nav palicis, un Kaspara skumjas šai brīdī kļūst kā uzarta zeme, kas saprot, ka tajā nekad netiks kaisīta sēkla. Kaspars nojauš — Zandai izejot no veikala, reizē ar viņu aizgāja kaut kas tāds, ko viņš nekad vairs nesatiks. Aizgāja tas, ko nevar satvert un nevar tādēļ to turēt rokās, mīlēt un saukt par savu ...

Berzējot kaistošo pieri, Kasparam vienubrīd šķiet, ka Zandas acīs viņš it kā būtu pamanījis aicinājumu, it kā viņas skatiens būtu teicis: «Dari to! Vai tev tik ilgi gan jādomā? ...» Kaspara mute kļuva sausa.

«Patiesi!» nemiers viņā uzvirmoja no jauna. «Kādēļ es te sēžu? Man jāiet pie Zandas! Andrejs?... Viņš solījās mani nosist, bet vēl jau neviens nav teicis, kuros kapos zvanīs... Mēs pa diviem, Zanda! Vai ir tāds grūtums, ko mēs pa diviem nevarētu paveikt? Tu esi mana, Zanda. Mana tu biji jau toreiz, kad es nepratu novērtēt tavu mīlestību, arī tagad tu esi mana, to es šovakar redzēju pavisam skaidri. Tu esi gaidījusi mani visus šos gadus, es to zinu, Zanda! Es saprotu — tu esi sieviete, tu esi Andreja sieva, tu nevari mani saukt un aicināt. Man pašam viss jāizlemj, un, ja es patiešām esmu īsts vīrs, tad man tas ir jāsaka pirmajam.»

Kaspars piecēlās, un kājas pašas viņu nesa uz Andreja māju. Ceļā viņu kāds uzrunāja.

— Velnakaul, vai tu uz kino neiesi? Pirmo reizi šovakar Auruciemā atbrauks kino.

Runātājs laikam bija Uldis. Varbūt tas bija kāds cits — Kaspars par to nedomāja. Nemierīgi plecus šūpodams, viņš stāvēja un gaidīja, kad tumšais stāvs atbrīvos ceļu, lai viņš varētu iet tālāk.

— Ha, hā, — iesmējās Uldis. — Paskaties, Sīli, Velna-kauls šovakar sameties, ha, hā!... Bet tas ir labi, kādreiz tā vajag, veco zēn ,..

— Rītdien mēs, Kaspar, vilksim laivas uz valgumu. Būtu labi, ja līdz tam laikam tu būtu skaidrā... — Silis gribēja vēl ko teikt, bet Kaspars izstiepa rokas un nepacietīgi pašķīra sev ce]u.

— Velnakaul, esi prātīgs!.., — kaut kur aiz muguras skanēja Ulda balss.

«Tev būs jānāk man līdzi, Zanda,» Kaspars čukstēja. «Andrejam mēs pateiksim, ka citādi nevar, ka pārāk ilgi mēs esam dzīvojuši viens bez otra ... Vai tā nav patiesība? Andrejs, saprotams, pastāvēs pie sava, varbūt viņš gribēs kauties, bet to viņam nevajadzētu darīt, jo no tā nekas nevar iznākt — zaudētājs tādā brīdī būs tikai brālis, un nebūtu labi, ka man viņu vajadzētu sist tik ilgi, līdz viņš vairs nespētu piecelties...»

Kaspars atrāva durvis un, acis gaismā samiedzis, palika stāvam uz sliekšņa.

Zandas istabā nebija. Uz galda stāvēja Zandas pārnestie maizes klaipiņi, petrolejas lampa ar zaļganu kupolu, otrā istabā gurdi tikšķēja vecais sienas pulkstenis, bet Zandas nebija.

«Ja tagad, tūlīt, neparādīsies Zanda, ja šai mirklī Zanda neiznāks no krēslainā kakta un nesteigsies pāri istabai man pretī, tad viss ir pagalam,» elpu aizturējis, domāja Kaspars. Viņš gaidīja. Acis pamazām aprada ar gaismu, pārstāja asinis šalkt galvā, bet Zanda nerādījās. Kasparam šķita, ka istaba kļūst aizvien mazāka un mazāka, ka dūmos nobrūnējušās griestu sijas slīd arvien zemāk... Tūlīt viss krakšķēdams sagāzīsies un nebūs nekā vairs ...

— Zanda... — Kaspars pavēra lūpas. — Zanda! Zanda!!! — No Kaspara balss iedzinkstējās loga rūtis, sašūpojās liesma lampas cilindrā un pāri sienām pārskrēja ļodzīgas ēnas.

— Zandas te nav, — pēc laba brīža no krēslainā kakta atskanēja Andreja balss. Iečīkstējās krēsls, pēc tam iečīkstējās grīda, un Andrejs nāca pāri istabai. Apstājies soli no Kaspara, viņš pacēla kumšķainās, izbalējušās uzacis un ilgi skatījās brālī.

— Viņas te nav, — gluži kā balsi zaudējis, viņš atkārtoja.

Kaspars strauji atbīdīja Andreju sānis. Atrāva vaļā līdz galam otrās istabas durvis. — Zanda! — viņš sauca. — Zanda!

— Vācies pie velna! — Andrejs nostājās Kasparam priekšā un sakampa viņa plecu. — Ej! Lai es tevi vairs te neredzētu!

Kaspara satraukums noslāpa, atstādams skumju tukšuma sajūtu. — Neko tu nesaproti, brāl... — Kaspara pleci saguma uz priekšu, balss kļuva tukša kā cilvēkam, kas nesaprot, kādēļ no viņa prasa to, kā viņam nav. — Es, redzi, gribēju satikt Zandu. — Viņš skatījās pāri brāļa plecam uz lampas zaļo kupolu. — Zel, ka tu nezini, kur viņa aizgājusi... Bet varbūt tu zini? Varbūt viņa tepat kaut kur pagalmā! — Kaspars satvēra durvju rokturi. Vēl viss nebija zaudēts! Varēja taču būt, ka Zanda ir tepat kaut kur gluži līdzās. Izgājusi pēc ūdens ...

— Ha, ha, hā! — atvērtajās durvīs Kasparam aiz muguras skanēja Andreja smiekli. — Ha, hā, velti tu meklē! Es redzēju, kā viņa aizgāja pa ciema ceļu ...

— Zanda! — Kaspars atsvieda uz abām pusēm kūtiņas durvis. Pēc tam, klupdams uz izsvaidītām pagalēm, viņš izvandīja malkas šķūnīti. — Zanda, ja tu te esi, atsaucies!

Iznācis pagalmā, Andrejs stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi, un viņa baltais krekls tumsā baloja pret mājas sienu, it kā uz tās kāds niknumā būtu triecis kaļķu piku. Kaspara soļi kļuva aizvien lēnāki, un, kad pēc brīža, neko neatradis, viņš, galvu nokāris, devās uz vārtiņiem, Andrejs viņam teica: — Velti tu trako, Kaspar. Zanda ir mana. Ja tu tam netici — atnāc kādreiz, kad viņa būs mājās.

Kaspars pie vārtiņiem apstājās. Šņākdams pāri viņa galvai aizlidoja akmens un ar dobju troksni atsitās ceļa dzeltenajās smiltīs.

Pie mājas sienas baltoja Andreja krekls. Kaspars noliecies sameklēja aso šķembu un gāja tālāk.

«Ar tādu var nosist vērsi...» viņš vienaldzīgi konstatēja. Domas par Zandu bija pazudušas, tikai galva dūca, un Kaspars pielika vēso akmeni pierei. Akmens ātri sasila, un Kaspars to aizmeta ceļmalas krūmos.

Mīksti un steidzīgi kaut kur pie skolas pukstēja aizsmacis motoriņš, bet citādi viss bija klusu. Vienubrīd Kasparam iešāvās prātā, ka Zanda varbūt aizgājusi skatīties kino. Ja viņš tagad apsēstos un gaidītu viņu? Bet Kaspars neapsēdās. Sataustījis zem kājām taciņu uz zemnīcu, viņš nogriezās grīšļu pļavā un ejot visu laiku domāja par šķautņaino akmeni. Andreju viņš bija aizmirsis.

Zanda Kasparu gaidīja pie zemnīcas durvīm. Viņa sēdēja uz malkas klucīša, rokas uz ce|iem savijusi, un klusēja. Kaspara pārsteigums bija tik liels, ka viņam vispirms vajadzēja noliekties un kaut vai uz mirkli pieskarties viņas zemu noliektajai galvai.

— Zanda... — Kaspars čukstēja. Viņa balsī skanēja bijība, prieks un mīlestība.

Zanda te laikam bija sēdējusi jau ilgi — Kaspara raupjie pirksti sataustīja viņas matos nakts rasu.

— Zanda, mana labā Zanda... — Viņam nebija citu vārdu, tādē| viņš tos atkārtoja vēl un vēlreiz: — Mana labā Zanda ...

Kaspara lielā, drebošā plauksta juta Zandas pakauša liego siltumu; tas izplūda pa dzīslām kā reibinošs dzēriens, pieliedams ķermeni ar tumšu, neapvaldāmu nemieru. Kaut kur |oti tālu, varbūt tas bija pie Liepajas, iedunējās gaiss, pēc tam notrīsēja zeme, un viņi abi pacēla galvas un paskatījās nakts tumšajās debesīs. Tālas un neredzamas neizsakāmi plašajā debess jumā dūca lidmašīnas. Kaut kur ļoti tālu krita bumbas, varbūt tur mira cilvēki, bet zemes sāpīgās trīsas dedzināja viņu kājas, un viņu augumi vibrēja kopā ar zemi.

Zanda piecēlās. — Es tevi gaidīju ļoti ilgi, — viņa teica. Pēc tam viņa paspēra soli tuvāk Kasparam. — Vai tu pirmīt runāji taisnību? Tu teici, ka, tikko beigsies karš, tu braukšot atpakaļ uz Vējaragu ...

— Jā, Zanda, bet...

— Varbūt es braukšu tev līdzi, Kaspar... Es to vēl nezinu ...

— Zanda!!!

Zandas karstie pirksti satvēra Kaspara plaukstu. — Atļauj man šonakt palikt pie tevis.

Kaspars atvēra zemnīcas durvis un pagriezās pret Zandu. — Tikai šonakt? — viņš klusi jautāja.

— Es nezinu, — Zanda atbildēja un iegāja zemnīcā.

Pret rītu Zanda atbrīvojās no Kaspara smagajam rokām un sāka ģērbties.

— Zanda! — Kaspars piecēlās uz lāviņas sēdus. Zemnīcā vēl aizvien valdīja bieza, necaurredzama tumsa. Kaspars dzirdēja Zandas drēbju čaukstoņu, un viņa balss kļuva skarba. — Nekur tu neiesi, Zanda ..,

— Dieva dēļ, tikai nesaki, ka tu esi visu pārdomājis un tagad paliksi te... — Kasparam šķita, ka Zanda tumsā pasmaidītu. — Tev taču jābrauc uz Vējaragu, uz savām īstajām mājām ...

— Pie velna, pasaki man, kādēļ...

— Kādēļ es atnācu pie tevis? Es zināju, ka tu man to jautāsi. Vakar, kad es pametu Andreju vienu un nācu šurp, — es vēl nezināju, ko tev atbildēšu. Tur, veikalā, stāvot tev līdzās, es atcerējos visu. Atcerējos, kāds tu biji — stiprs un nevaldāms — un cik ļoti es toreiz negribēju, ka tu aizej uz lielajiem kuģiem. Klausoties veikalā tavos trakajos vārdos, es domāju — kaut viss būtu atkal tāpat kā senāk, tāpat kā toreiz, kad mēs viens otram nekad neko nejautājām ...

Zanda uz mirkli apklusa.

— Es negribēju visu mūžu mocīties, par tevi vien domājot. Tādēļ jau es neatraidīju Andreju, bet tas ir pavisam kas cits — gluži tāpat kā tagad ar tevi. Tu šonakt mani skūpstīji un mīlēji, un es gribēju būt pavisam, pavisam tava. Bet man bija jādomā par taviem bērniem, par tavu sievu, kura tev dzemdēja dvīņus, un par Andreju es domāju, kas tagad staigā pa lielo istabu un gaida mani atgriežamies... Nē, Kaspar, cilvēks nedrīkst dzīvot tikai pagātnē. Es to negribēju saprast, es ticēju, ka nevaru bez tevis dzīvot. Vēl vakar, nākot pie tevis, biju pārliecināta, ka viss bijušais atgriezīsies ar divkāršu spēku. «Mēs tagad daudz ko esam piedzīvojuši,» — tā es domāju. «Mēs pa šiem gadiem esam izbaudījuši gan maldu rūgtumu, gan ilgu un cerību smeldzi, tādēļ ar šo vakaru sāksies cita dzīve, tada, kas mums nolemta jau sen, kuru mēs paši savā vieglprātībā bijām palaiduši kā putnu gaisā...»

Kaspars tumsā sataustīja Zandas nevarīgos plecus. — Par to putnu tu pateici pareizi, bet tagad mēs esam atkal to noķēruši, tagad tas ir mūsu!

Kaspars skūpstīja Zandas pieri, kaklu, matus, ar savu karsto elpu viņš gribēja noslāpēt Zandas nemieru un šaubas, bet Zanda viņa stiprajās rokās šūpojās kā zāle straumē. Kaspars piekļāva viņas galvu sev pie krūtīm, glāstīja un skūpstīja to vēl un vēlreiz, tad pēkšņi atgrūda.

— Tu... ^* viņš smagi elsa. — Tu padarīji mani traku, un tagad tu aiziesi? Iznāk, ka es neesmu tev pietiekoši labs?

— Tu esi labs, — Zandas balsī skanēja bezgalīgas skumjas. — Tu esi labs, bet es tevi vairs nemīlu. Nemīlu tā, kā es visus šos gadus biju to sev iztēlojusies.

— Hā! — Kaspars salti iesmējās. — Un tagad tu iesi atpakaļ pie Andreja ...

— Arī Andreju es nemīlu.

— Tu esi maita. — Kaspars uzrāva sērkociņu un, turēdams to drebošajos pirkstos, tuvināja Zandas sejai. Plaši ieplestām acīm Zanda skatījās dzeltenajā liesmiņā.

— Laikam... — viņas lūpas tik tikko pakustējās. — Laikam es tāda esmu. Toreiz, kad apprecējos ar Andreju, es domāju tikai par tevi. Jūs abi esat ļoti līdzīgi viens otram... Varbūt tādēļ šī nakts bija vajadzīga, lai es uz visiem laikiem tiktu no tevis vaļā, jo nekas vairs nav tā, kā bija toreiz, kad tu aizgāji uz lielajiem kuģiem. Pārāk daudz kas šai laikā ir izmainījies.

Klusi sprakšķēdams, Kaspara pirkstos apdzisa sērkociņš.

— Un tagad tu iesi atpakaļ pie Andreja? Tāda?... — Kaspars nicīgi jautāja.

— Jā, — Zanda atbildēja.

— Viņš tevi nositīs, ja tu viņam visu izstāstīsi.

— Andrejs nenositīs, es viņu pazīstu. Tu gan mani nosistu, bet Andrejs to nedarīs. Un Andrejam... — Zanda iegrima domās, — es viņam neko nestāstīšu, tas būtu veltīgi. Ja tu mani nesaproti, tad viņam tas nemaz nav ja-zina.

— Ak tu, odze!

Kaspars dusmās grieza zobus.

— Ak tu... Ej! — Viņš atrāva durvis un, rītausmas apstulbis, aizsedza acis.

Zanda apstājās pie sliekšņa.

— Zēl, ka tu neko neesi sapratis... — Viņa uzlika roku uz Kaspara dūres, viegli paspieda, un, kad noklusa viņas soļu troksnis, Kaspars atvēra acis un redzēja Zandu ejam pāri rasas piebērtajai grīšļu pļavai aizvien tālāk un tālāk.

Ceļmalā pie tās pašas ķeburainās priedes, kur vakar bija sēdējis Kaspars, piecēlās liels, sakumpis stāvs un devās Zandai pretim.

Saule cēlās pāri egļu galotnēm sarkana un neticami liela.

Pātaru pagalmā iedziedājās gailis. Iedziedājās reizi un, atbildi savam rīta sveicienam nesagaidījis, apklusa. Kaspars nospļāvās.

«Atņem šim ciemam jūru, un tas pārvērtīsies par nožēlojamu nabagu koloniju,» skatoties uz kāpās iegrimušajām būdām, viņš domāja.

Kaspars zemnīcā vairs neatgriezās. Izslaucis govi, viņš piesēja to mežmalā un, uzmetis plecos vējjaku, devās pie laivām. Ejot viņš domāja, ka drīz dosies prom no šejienes uz visiem laikiem. Nekur tālu jau viņš aiziet nespēj — Vējarags ir tāds pats noplucis ciems kā visi tie māju puduri, kas izsvaidīti gar jūras krastu un lepni saucas par zvejniekciemiem, bet tur vismaz nebūs Zandas un nebūs Andreja, kas žēlām acīm skatīsies viņā un ik uz soļa atgādinās, ka bērnu viņiem ar Zandu nav tādēļ, ka pa vidu jaucas Kaspars. Zanda, saprotams, atkal gulēs blakus Andrejam: viņa būs auksta kā tikko no dzelmes izvilkta zivs, un brālim nekad neienāks prātā, ka viņa sieva var būt arī citāda ... Un tā paies visa viņu dzīve? Pāris reižu gadā viņi aizbrauks uz Liepāju, nopirks Andrejam ūdenszābakus, ja Spāģis viņu nebūs aiztriecis no savām laivām... Vasarās viņi saulē kaltēs mencas, bet ziemas garajos vakaros lāpīs ķeskās saplēstus tīklus un būs laimīgi, ja kādreiz pie viņiem atnāks Kates Jēkaups un pastāstīs, kā viņi kara laikā sturrnējuši Berlīni...

— Ha, ha, hā! — Kaspars skaļi iesmējās.

Norāvis no pleciem vējjaku, viņš šūpoja to gaisā kā

karogu.

— Es negribu tādu dzīvi, paldies! — viņš sauca baltajām kaijām, un, viņa skaļās balss iztrūkušās, tās aizmetās sānis. — Janka ar Anneli dzīvos citu dzīvi! Es gan pratīšu tik daudz nopelnīt, lai viņi ieraudzītu pasauli! Spēka man pietiek ...

Pēc tam viņš izpildīja Spāģim doto solījumu: uzmanīgi nokasīja laivas vārdu «Varonis» un uzvilka «Ķersta». Tas nebija nekāds glītais raksts, bet Kaspars par to nedomāja. Kādēļ lauzīt galvu, ja pats Spāģis bija izšķīries Varoni apmainīt pret Ķerstu? Ja kāds no ciema vīriem patiešām zināja, ko viņš vēlas, tad tas laikam bija kapteinis Spāģis.

Saule kāpa aizvien augstāk, no jūras nāca pelēka migla, ietīdama kāpu paugurus gaišā, dūmakainā šķidrautā. Iedams atpakaļ uz zemnīcu, Kaspars domāja par saviem dvīņiem, un viņš ar gandarījumu juta, ka viņa

dzīvei bez mūžīgajām neveiksmēm un vientulības ir ari savs mērķis — viņa bērni.

Kaut arī viņš nekādi nespēja saprast, kādēļ šorīt Zanda no viņa aizgāja uz visiem laikiem, tik daudz Kaspars zināja, ka Janka un Annele jāmāca dzīvot tā, lai viņi saprastu vairāk. Lai viņu dzīve būtu labāka un tajā nebūtu tikai neveiksmes.

Pa smilšaino ceļu aizbrauca automašīna ar karavīriem.

Viņi kaut ko sauca, māja Kasparam ar rokām un smējās.

— Jā, jā!... — neko nesapratis, Kaspars viņiem at-māja.

Zemnīcā viņš sameklēja maizes gabalu, iesmēla krūzītē ūdeni un, atspiedies pret sava mājokļa velēnām noklāto jumtu, ēzdams vēroja ceļu. Drīz vīriem vajadzēja doties pie laivām. Šodien viņi tās ielaidīs ūdenī, un pārvērtīsies klusais valgums, un ciems kļūs citāds, kad pie laivu mo-liņa iepukstēsies motori!

Kaspars pacēla galvu, lai ieklausītos klusumā visapkārt. Viņš pat pārstāja košļāt maizi, lai dzirdētu cīruli, kura dziesmā, kad laivas šūposies valguma viļņos, klausīties vairs nebūs vaļas. Bet klusuma nebija. Lai cik uzmanīgi Kaspars klausījās, arī cīruļu treļļus viņš nedzirdēja.

Ciems murdēja dīvainā nemierā. Starp būdām zibēja cilvēku steidzīgie stāvi, dūca mašīnas un skanēja smiekli. Smiekli!...

Kasparu pārņēma tāda sajūta, it kā viņš biezā, pienainā miglā atgrieztos no jūras. Krasts šķietas tepat līdzās — skan sievu čalas, rej suņi, pat gājēju soļi dzirdami, bet visi trokšņi skan dobji kā mucā — un redzēt un saprast nevar neko.

Gluži kā smagai krusai rībot uz jumta, pie bākas spalgi nobira automāta kārta. Uzkāpis pašā augšā, bākas sargs turēja virs galvas ieroci, un šāvieni kā skanīga strūkla triecās debesīs.

Kaspars nolika maizi un piecēlās. Viņš vēl nezināja, kas noticis. Viņš neuzdrošinājās pakļauties pēkšņajam satraukumam, kas dzina pāri visam augumam dedzinošas tirpas. Izdzirdis saucam savu vārdu, Kaspars pagriezās un ieraudzīja grīšļu pļavas viņā malā cilvēku.

Pāri rūsganajai zālei plīvoja melna pilsētnieka mēteļa stūri, un balss līdz Kasparam atlidoja pārgalvīga un aizsmakusi no prieka.

— Kaspar! Kas-paaar!... Berlīne... Dzirdi?!

Partorga Sīļa kāja kaut kur aizķērās, un, rokas jocīgi izpletis, viņš nogāzās zālē. — Kaspar, dzirdi, mūsējie ieņēmuši Berlīni! — Tagad jau viņš atkal bija kājās un skrēja.

Sīļa prieks bija tik nepacietīgs un liels, ka viņa kājas nemeklēja Kaspara iemīto taciņu. Viņš skrēja pāri pērnajai kūlai, mētājās ar rokām, sauca un smējās:

— Kaspar, Velna-kaaaul, saproti... Ha, ha, hā!. •. Mūsējie to ir izdarījuši! Tās ir beigas ... karam!...

Sīlis norāva ņo kakla šalli un vēcināja to rokā. Kaspars jau redzēja viņa seju — piesarkušu un bērnišķīgi līksmu, redzēja šalli viņa rokā un saburzītu avīzi... Un tad nolīgojās zeme. Vispirms nolīgojās zeme. Drausmīgais sprādziens nogranda tikai pēc tam. Kad izklīda dzeltenīgi netīrie dūmi, Kaspars nespēja ticēt, ka pirms mirkļa pāri pļavai pie viņa būtu skrējis cilvēks, jo visapkārt atkal bija noklājies klusums un dūmakainajās debesīs trallināja neredzams cīrulis.

Neko citu Kaspars nedzirdēja — vienīgi sīko cīruļa dziesmu..«

Partorgs gulēja pērnajā kūlā, ceļus pie vēdera pievilcis, un izskatījās daudz mazāks, nekā viņš patiesībā bija. Blakus viņam vizēja dzeltenajās smiltīs izrauta dobe, tik maza, ka zaķis tajā neprastu noslēpties. Sausajā kūlā gruzdēdams kūpēja sačervelējies skārda gabals.

Kad saskrēja cilvēki, Kaspars vēl aizvien stāvēja blakus Sīlim un, neko nesaprazdams, izbrīnījies skatījās zālē nokritušās avīzes virsrakstā: «1945. g. 2. maijā mūsu varonīgie karavīri Berlīnē virs reihstāga uzvilka sarkano Uzvaras karogu...» Arī vēl tad, kad Sīļa nedzīvo augumu uzlika uz nestuvēm un nesa uz ciemu, viņš nespēja pastāstīt, kā tas notika. Nespēja pastāstīt laikam tādēļ, ka domāja par braucienu uz Liepāju, kas tagad jāatliek, atcerējās Sīļa stāstu par sievu Veltu un atskārta, ka viņi nekad kopā nestāvēs pie Sīļa mājeles ļodzīgajiem vārtiņiem, ka nebūs tikšanās ar dēlu, kuru Sīlis nekad nav redzējis ..,

Sastapies ar Ulda skumjo, jautājošo skatienu, Kaspars nodūra galvu.

— Es tur visu biju izstaigājis krustām šķērsām.., — viņš teica.

— Jā, Velnakaul... jā...

Visu dienu sapieri soli pa solim pārstaigāja grīšļu pļavu, bet viņu pūles bija veltīgas. Tā mīna, kas sprāga no rīta, grīšļu pļavā bija pēdējā.

Bija jau pāri pusnaktij. Zanda vēl aizvien sēdēja pie galda un, zodu uz dūrēm atbalstījusi, platām acīm skatījās lampas zaļajā kupolā. Brīdi pa brīdim smagi nokrakšķēja gulta un istabas klusumam kā mīksts dzijas kamols pārvēlās Andreja nopūta. Aiz loga grabinājās sīks pavasara lietus, padarīdams cilvēkus un domas smagākus par ķepīgiem dubļiem.

Kopš šā rīta, kad Andrejs sagaidīja Zandu pie ķeburainās priedes, viņš nav vēl bildis ne vārda. Tagad viņš svaidās gultā un gaida, lai Zanda iesāk runāt pirmā.

Viņš visu dienu ir pacietīgi gaidījis, neviena ļauna vārda viņš nav teicis, arī pārmetis viņš neko viņai nav.

«Es zināju, ka tu nāksi atpakaļ,» zemē skatīdamies, viņš satiekoties teica. Kopš tā brīža bezgalīgi daudz laika aiztecējis, bet Zandai vēl un vēlreiz jādomā par šiem vārdiem.

«Vai ir arī tāda mīlestiba, kas tā spēj piedot?» Visa Zandas būtne turas pretī šādām domām. Ir lietas, ko nevar piedot, nedrīkst piedot. Ja kādu mīl, ja gaida, ja zina, ka mīļotais cilvēks nāks atpakaļ, atgriezīsies un paliks pie tevis uz visiem laikiem, kādēļ tad jānodur galva un jāskatās zemē, kā Andrejs to darīja? Varbūt Andrejs kaunējās ieraudzīt visu padarītā grēka smagumu?

Varbūt Andreja mīlestība ir lielāka par viņa gribu? Mīlestība nedrīkst cilvēku padarīt gļēvu.

Vai tiešām neko nav līdzējuši Zandas dedzīgie vārdi un grūtā brīdī atbalstam pasniegtā roka? Nekad nebūtu bijis šī gājiena uz Kaspara zemnīcu, ja Andrejs kaut reizi būtu triecis ar dūri galdā un pateicis savas domas, izdarījis tā, kā jārīkojas īstam vīram. Tik ļoti Zanda to ir vēlējusies! Zanda ir nežēlīga, viņa pati to saprot. Daudz nedomādama, viņa bija ar mieru pamest Andreju un aiziet pie Kaspara — stiprā, neprātīgā, bet gulēdama viņam blakus, Zanda atskārta, ka nespēj piedot Kasparam par to mīlestību, ko viņš bija atdevis Martai...

Tagad, kad viss izlemts, kad Zanda domās jau ir tālu no Auruciema un abiem brāļiem — Kaspara un Andreja —, viņa ar bezkaislīgu nožēlu domā par mīnu grīšļu pļavā, kurai viņa neprata uzkāpt tai brīdī, kad pie ķeburainās priedes piecēlās un nāca viņai pretī Andrejs.

— Toreiz kapos man vajadzēja viņu nosist, — negaidot ierunājās Andrejs un, smagi nopūties, piece|as no gultas.

Uzsviedis uz pleciem svārkus, viņš sāka staigāt pa istabu.

— Tas, ko viņš izdarīja ar tevi... to es viņam nepiedošu ...

Zanda atliecas no galda, un viņas skatiens apstājas pie Andreja basajām kājām.

— Tu darītu prātīgi, ja paprasītu man, kādēļ es gāju pie viņa. Es jau biju tā gājēja ...

— Tu?

Andreja sejā neticība mijas ar bailēm.

— Viņš taču tevi aizvilka! Viņš te bija atskrējis, izlodāja visas malas, izkliedzās un aizgāja, lai tevi sagaidītu uz ceļa.

— Nē, — it kā sevī vērdamās, Zanda noraidoši purina galvu.

Liekas, ka viņa vēlētos šo savu pārdrošo soli padarīt vēl nepiedodamāku, tādēļ viņa paskatās Andrejam acīs un spītīgi atkārto: — Es pati gāju. Aizgāju un gaidīju viņu.

— Zanda.

Andreja roka izstiepjas, lai satvertu sievas delnu, bet Zanda roku atrauj, un Andreja pirksti atsitas uz balti noberztā galda virsmas. — Zanda, lai nu kā tas tur bija, tu tomēr atnāci atpakaļ uz mūsu māju...

— Es pie tevis vairs nepalikšu. — Zandai šķiet, ka Andreja acīs tūlīt parādīsies asaras, tādēļ viņa steidzīgi pieceļas un, atmuguriski kāpdamās, atspiežas pret istabas sienu.

— Kaspars mani nosauca par maitu, un neko labāku es neesmu pelnījusi. Bet tu esi pēdējais plukata, Andrej, ar savu izlikšanos, ka neko nesaproti. Es iešu prom no šejienes.

Zanda tagad stāv pašā tumšākajā istabas kaktā, Andrejs nespēj saskatīt viņas seju, tādēļ viņš paņem krēslu un, nolicis to sievai tik tuvu, ka tas atduras pret viņas ceļiem, apsēžas un piespiež galvu Zandas nemierīgajām krūtīm.

— Paliec, Zanda... Ja tu ar Kasparu izšķīries uz visiem laikiem, kādēļ tev jāaiziet? Vai tu kādu brīdi esi padomājusi arī par mani? — Atbildes vietā Andrejs dzird, kā Zandas krūtīs kaut kur ļoti dziļi dun nemierīga sirds.

— Zanda, mīļā, paliec! Es nekad tev par Kasparu nepieminēšu... Nevienu pašu reizi...

Ja Andrejs zinātu, cik ļoti šai mirklī Zanda viņu ienīst, viņš varbūt nerunātu visus šos vārdus, bet viņš to nevar zināt, jo mīlestība Andreju padarījusi par lielu, nevarīgu bērnu, kas cita nekā vairs neprot kā tikai lūgties.

Andrejs neapjēdz, ka mīlestību nevar ne izlūgties, ne izdiedelēt. Visi citi vārdi viņā nogrimuši kā tumšā dzelmē, tādēļ viņš atkārto vēl un vēlreiz: — Mīļā Zanda, paliec...

Saņēmusi pēdējos spēkus, Zanda atgrūž Andreja drebo-šos plecus un aizbēg gaismas lokā pie galda.

— Kā tev nav kauna, Andrej! — viņa elso. — Es taču pagājušajā naktī gulēju ar Kasparu. Vai tu nesaproti?

Vai Andrejs to nesaprot? Viņa pirksti dreb, kad viņš grābstās gar sienu, meklēdams uz naglas pakārto cepuri. Par zābakiem viņš ir aizmirsis — basajām kājām pakāpies uz istabas augstā sliekšņa, viņš pogā ciet savu pelēko vamzi un neiedomājamas apņēmības pilns drūmi raugās Zandā.

— Es drīz būšu atpakaļ, — viņš saka.

Jebkuru mirkli Andreja apņēmība var sabrukt, laikam arī viņš pats to nojauš, tādēļ steidzīgi turpina: — Ja līdz rītam es neesmu atpakaļ, tad... tad jau tev no šejienes nekur nav jāaiziet. Mana māja vienmēr ir bijusi arī tavējā.

— Ko tu teici? — Zanda nav neko ne dzirdējusi, ne sapratusi.

— Nūja ...

Andrejs vēlreiz pārlaiž skatienu krēslainajai istabai un iziet tumsā.

Lietus vairs nelīst, vienīgi no slapjajiem kokiem, nakts nemanāmās elpas sašūpotas, ar mīkstu troksni zemē atsitas smagas lāses. Bet citādi ir kluss. Pēcpusnakts miegā ciems elpo nedzirdami un viegli. Tikai jūra šalc aiz kāpām, šalc un čabinās kā veca māmuļa, pāršķirdama salipušās lapas biezā grāmatā. Ja nebijis šīs čaboņas, Andrejs domātu, ka viņš sapņo. Gluži kā miegā viņš sarunājas pats ar sevi, ar savām domām un Kasparu:

«Toreiz kapos tu, Kaspar, neuzklausīji manu padomu, un tagad es esmu atnācis, lai norēķinātos par visu...* kliedz Andreja domas. Andrejs cenšas iedomāties, kāda izskatīsies Kaspara seja, kad viņš pateiks šos vārdus. Lūgties jau Kaspars neprot, tas nav viņa dabā, arī nožēlot viņš neko negribēs... Brālis saņirgs muti smīnā un tad... Tad Andrejam citas izejas nebūs, ja viņš patiešām grib būt īsts vīrs — viņam būs jāpadara tas, kādēļ viņš šonakt uzņēmies šo gājienu. Zanda, saprotams, nekad neuzzinās, ka Andrejs nemaz nav tāds gļēvulis, par kādu viņa visu laiku to uzskatījusi... Tas, ka viņu pēc tam sodīs, Andreju neuztrauc. Ja tikai viņš iespes to izdarīt, ja vien nepietrūks viņam dūšas tai brīdī — Andrejs simtkārt būs izpircis savu iepriekšējo gļēvuļa dzīvi.

Zem Andreja kailajām kājām žļakst pielijuši grīšļu pļava.

«Dienā te saspridzinājās Sīlis,» pēkšņi viņš atceras part-orga sakropļoto augumu, kas tagad vientuļš guļ vecā Vasaras pirtiņā, un zeme sāk degt zem Andreja nosalušajām pēdām.

Tikai tagad Andrejs pamana, ka tumsā viņš nomaldījies no iemītās taciņas.

Kaspara zemnīca vairs nav tālu, mežmalā kā milzīgs kurmja rakums melnē bunkura jumts. Varbūt līdz turienei ir soļu divdesmit, varbūt pat mazāk, bet Andreja sirdi sagrābušas dzelžainas knaibles. Tās žņaudz ar tik negantu nežēlību, ka aptrūkst elpas.

Vēl tikai divdesmit soļu, pavisam nieks, ja būtu gaisma!... Slapjā zāle dedzina Andreja pēdas, apņem krūtis, un visu viņa augumu sāk kratīt drudžainas tirpas.

«Tu nedrīksti apstāties!» Andrejs dzird to pašu balsi, kas viņu izdzina no mājas, kas trieca viņu pāri grīšļu pļavai pie Kaspara.

«Ja tagad tu nobīsies no mīnām un neiesi tālāk, ja šonakt tu netiksi pāri savam gļēvumam, Andrej, iegaumē — lai tu kļūtu par īstu vīru, šī ir pēdējā iespēja, kas tev palikusi ...»

— Jā, — Andrejs elš. — Jā, es tūlīt... Tikai vienu mirklīti, vienu pavisam īsu brīdi...

Tikko jaušami sakustas mežmalas kārkli. Zēli čīkstēdams, netālu no Andreja pārlūst samircis zars, un Andrejs strauji pieplok slapjajai zemei. No meža iznāk vīru virtene. Kājas augsti cilādami, viņi paiet garām guļošajam Andrejam un apstājas pie Kaspara zemnīcas. Tie ir viņi, kas nodūra veco Vasaru! Tagad tie atnākuši pēc Kaspara!

«Kaspar!» Andrejs grib kliegt. Viņš visu ir aizmirsis — gan to, ka brālis ir gulējis ar viņa sievu, gan to, ka viņš šonakt ir nācis pāri mīnu piemētātajai grīšļu pļavai pēc savas cieņas. «Kaspar, glābies!» viņam gribas saukt, bet izkaltusī mute neizkliedz šos divus vienkāršos vārdus, jo atveras durvis un, ieročiem grabot, tumšie stāvi sagāžas Kaspara zemnīcā. Andrejs pat galvu nedrīkst pacelt aug-siāk — tie divi, kas atstāti ārpusē sardzē, noņēmuši automātus no krūtīm, stāv viņam tik tuvu, ka Andrejs jūt viņu piemirkušo drēbju spīvo dvaku. Andrejs nepieceļas, lai skrietu uz ciemu pēc palīgiem. Andrejs nemetas arī uz zemnīcu, lai palīdzētu brālim.

Andrejs guļ grīšļu pļavā un cenšas nekustēties, lai nepazaudētu vienīgo, kas viņam vēl palicis — savu dzīvību.

Iztrūcies no miega, Kaspars gribēja piecelties, bet kāds viņam iezvēla pa krūtīm, un viņš atslīga uz nāras.

— Nekusties! — atskanēja smaga, aizelsusies balss.

Pēc tam kāds aizdedzināja uz galda vējlukturi. Zemnīca

pielija ar drebošu gaismu.

Skatīdamies pie durvīm stāvošajos vīros, Kaspars juta, ka viņam līdzās sakustējās Janka un Annele. Gaismā acis miegdami, mazie uzrausās sēdus un sāka klusi raudāt.

— Tu esi Kaspars Kauls?

Jautātājs stāvēja Kasparam gluži līdzās.

Kaspars pagrieza galvu, un viņa acis sastapās ar saltu, nežēlīgu skatienu. «Ak tad tādi viņi izskatās!» Kaspars domāja. «Pavisam parasti cilvēki. Ja tādiem atņem ieročus un ieģērbj zemnieku drēbēs — neatšķirsi no pārējiem...»

Kaspars pakasīja spalvainās krūtis un paskatījās mazajos.

«Nebijis viņiem šaujamo... Astoņi vīri... Viegli, saprotams, tas nebūs...»

— Es jautāju — tu esi Kaspars Kauls? — Zaļgani raibā brezentā ievīstītais vīrs iegrūda Kaspara sānos pistoli.

— Jūs esat atnākuši pareizā vietā. — Pastūmis ar elkoni sānis mitro stobru, Kaspars piecēlās. — Vai jūs vienmēr tā pirms nošaušanas pārbaudāt dokumentus?

— Nefilozofē! Ģērbies! Mums nav laika ilgi ar tevi ķēpāties. — Vīrs ar pistoli atkāpās pie sienas un apsēdās. Tie, kas stāvēja pie durvīm, panācās zemnīcas vidū un, izvilkuši cigaretes, aizsmēķēja.

«Kādēļ man dienā vajadzēja no Pātarienes paņemt bērnus...» Kaspars nevarēja sev to piedot. «Vai tiešām viņi domā, ka es kā auns klusēdams gaidīšu, lai man pārgriež rīkli?» drebošiem pirkstiem pogādams ciet bikses, viņš domāja. «Astoņi vīri... Tas ir daudz... Tas ir daudz pat tādā gadījumā, ja viņiem nebūtu ieroču. Viens pret astoņiem...»

Gandrīz visu savu mūžu Kaspars ir cīnījies viens — gan ar dzīvi, gan piedzērušiem, satrakotiem vīriem, ar jūru... Arī tagad Kaspars cīnīsies, bet šis, kā redzams, būs pēdējais kautiņš.

«Zēl,» Kaspara krūtis pielija ar savādu smeldzi. «Zēl, ka es neredzēšu, kā dzīvos zvejnieki pēc kara... Uldis teica, ka tā būs pavisam cita dzīve — labāka, cilvēcīgāka... Uldim var ticēt. Uldis par to ir atdevis savu roku. Arī Sīlis teica to pašu. «Jūs varat zaudēt tikai savu nabadzību,» — tā viņš teica. Sīļa vairs nav, nav vecā Vasaras, un drīz nebūs arī vairs manis paša. Bet dviņi paliks. Janka ar Anneli pieredzēs to dienu, kad cilvēkus vairs nevedīs naktīs pie priedes nošaut tādēļ vien, ka viņi grib dzīvot.»

Kaspars apsedza mazos, bet viņi negribēja gulēt. Viņi cēlās augšā, berzēja asaru pilnās acis un raudāja. Raudāja kā visi bērni, ja tie naktī pamodināti no miega un nav neviena, kas viņus nomierinātu.

Kaspars uzvilka vējjaku un paspēra soli tuvāk galdam.

— Mēs varam iet, — viņš teica.

Piecēlās vīrs ar pistoli. — Nemaz nedomāju, ka tu esi tik prātīgs. — Viņš noglabāja uz krūtīm šaujamo un aizsmēķēja. — Zani, — pēc tam viņš pievērsās vienam no tiem, kas stāvēja pie durvīm. — Sasien viņam rokas!

«Sasiet? Tikai neļaut sasiet rokas!» Visu laiku Kaspars cerēja aizvilināt bandītus tālāk no dvīņiem — kas gan nevar notikt, ja tik mazā telpā cilvēks nolēmis cīnīties līdz pēdējai elpas paliekai.

Tur, tumsā, Kaspars varēja vēl ko cerēt, bet ar sasietām rokām?

Plecīgs tumšmatains vīrs noņēma no krūtīm automātu un izvilka no kabatas virves gabalu.

...Pirmais stūrī novēlās vīrs, kas pirms mirkļa uz krūtīm noglabāja pistoli. Pēc tam grabēdams apgāzās vējlukturis un viss sajuka dzīvā kamolā.

— Tas par Vasaru! — Kaspars elsa. — Tas par manu neizdevušos dzīvi! Par vēlu es uzzināju, kur likt savu spēku! Par vēlu — un tomēr! Saņemiet, atcerieties Velna-kaulu!

Kaspars ik mirkli gaidīja atskanam šāvienu. Pavisam drīz tas nodārdēs zemnīcas biezajās sienās un viss būs beidzies, bet līdz tam Kaspars parādīs, cik sver Velna-kaula dūre.

— Kādēļ jūs nešaujat, nolādētie? — sitienu starplaikos viņš sauca.

Nebijis uz nāras raudošo dvīņu, Kaspars atrautu durvis un pazustu tumsā. Nebijis dvīņu...

Kaspars sita, paklupa, cēlās augšā un sita atkal. Viņi bija rūdīti kaušļi, laikam taču kaušanās piederējās pie viņu dzīves gluži tāpat kā ieroči un dunči aiz zābaku stulmiem ...

«Tikai kādēļ viņi nešauj?...»

Kaspara pirksti tumsā satvēra miklas, sakarsušas drēbes. Pacēlis ar kreiso roku neredzamo ienaidnieku, viņš to ietrieca stūrī ar tādu spēku, ka zemnīcas sienas nodrebēja, bet šaut uz viņu vēl aizvien neviens nešāva.

Kāds tumsā bija aizrāpojis līdz durvīm. Pazibēja debess zilgme ar retām zvaigznēm, pavisam līdzās Kaspars pamanīja salīkušus stāvus, kas līda viņam tuvāk, bet roku Kaspars vairs nepaguva pacelt — no aizmugures kāds iesita viņam pa pakausi. Iesita ar kaut ko ļoti smagu.

Kasparam noreiba galva, un kājās ielija gurds nespēks. Zemnīcā kļuva aizvien tumšāks un tumšāks, līdz Kaspars vairs nespēja atšķirt dvīņu raudas no savādās šalkoņas, kas vērtās ar katru mirkli skaļāka, līdz pārvērtās neizturamā dūkoņā.

«Viss!» Kaspars domāja. «Vai patiešām tās ir beigas?!»

Sasprindzis pēdējos spēkus, Kaspars pagriezās pret sitēju. Viņš gribēja redzēt, kāds tas izskatās, bet viņa augumu sadrebināja jauns sitiens starp lāpstiņām, truls un ne tik sāpīgs kā pirmais, un Kaspars novēlās uz grīdas.

Vēlāk, kad viņš atvēra acis, bērni vēl aizvien raudāja. Uz galda atkal dega vējlukturis, tikai tagad tam vairs nebija vēderainā stikla, tādēļ sarkanā liesmiņa kūpēdama ļodzījās uz visām pusēm. Netālu no Kaspara uz malkas klucīša sēdēja tas pats brezentotais virs.

Pielicis pie deniņiem pistoles vēso metālu, viņš smagi sēca un spaidīja pieri. Pārējie bandīti bija sastājušies zemnīcas kaktā ap diviem sakņupušiem stāviem un ar ūdeni slacīja tiem galvas. Rokas Kasparam bija atlauztas uz muguras un sasietas tik cieši, ka viņš viebās no sāpēm.

— Ak atžirgi?

Vīrs uz klucīša izstiepa kājas un sameklēja cigaretes. Aizsmēķējis viņš ar roku izgaiņāja dūmus un noliecās pie Kaspara.

— Mēs tevi, stulbeni, neesam atnākuši ne šaut, ne kārt. To tu iegaumē! Bet tagad klausies — leišos mums sagatavota motorlaiva. Divus no mūsu vīriem jādabū pāri dīķim, tur... — Viņš pamāja ar galvu uz jūras pusi.

— Tas ir viss. Pēc tam tu varēsi braukt atpakaļ un celt komunismu, ja tev vēl būs tāda vēlēšanās.

— Ko?

Galva Kasparam dūca vēl aizvien, un viņam šķita, ka pārklausījies.

— Vai tu patiešām domā, ka es to darīšu?

— Jā, — svešais sāji pasmaidīja. — Citādi mēs nebūtu visu šo jezgu uzņēmušies. Es domāju — tu pats saproti, ka nekāda plašā izvēle tev nav: vai nu tu nāc mums līdzi, vai...

Svešais, kā izdevīgu pirkumu piedāvādams, pašūpoja plaukstā pistoli.

— Veči, palīdziet viņam piecelties!

— Dariet, kas jums jādara, — zemu noliektu galvu, stāvēdams zemnīcas vidū, aizsmakušā balsī teica Kaspars.

— Es neiešu jums līdzi. Ne jau tā dēj tēvs man iemācīja vadīt laivu, lai es vadātu mēslus... Un vispār... ko te daudz muti dzesēt, es visu saprotu. Bet arī jūsu dienas ir skaitītas. Ne jau veltīgi jums tagad jābēg — suns zina, ko ēdis... Zēl vienīgi, ka es nebūšu klāt tai brīdī, kad jūs vilks pie dzieda, bet gan jau to izdarīs arī bez manis...

— Muti! — ierēcās vīrs ar pistoli un, atņirdzis virslūpu, piegāja pie raudošajiem dvīņiem. — Apskaties šos te.

Viņš ar pistoles stobru bakstīja mazajiem krūtīs, līdz tie atkrita uz muguras.

— Par bērniem tu laikam biji piemirsis, bet mēs neko neesam aizmirsuši. Dodu tev pārdomām vienu minūti. Ja tu atmetīsi visu šo ākstīšanos, mēs atjaujam tev bērnus ņemt līdzi, ja ne...

Svešais pienāca Kasparam pavisam tuvu un smīnēdams pacēla galvu.

— Ķēpāties ar tevi mums nav laika ...

— Riebekļi! — Kaspars elsa. — Ko gan citu no jums varēja gaidīt! — Viņam reiba galva, un viņš baidījās, ka tūlīt nokritīs.

— Vai Janka ar Anneli drīkst palikt te? — jautāja Kaspars.

— Kā vēlies. — Vīrs ar pistoli vēl aizvien smaidīja.

— Tikai vienu iegaumē: ja ar mūsējiem ceļā kaut kas atgadīsies ...

Viņš izstiepa rādītāja pirkstu un pēc tam to divreiz pievilka plaukstai.

— Paf, paf — mazo ari vairs nebūs...

Kaspara skarbajā dzīvē asaru nav bijis daudz. Pirmo reizi viņš raudāja, kad nomira Marta..,

Kad, bruņotu vīru ielenkts, Kaspars pārkāpa zemnīcas slieksnim, viņš atvadīdamies vēlreiz pārlaida skatienu tumšajai grīšļu p|avai, redzēja, kā pret rītausmā nosārtušajām debesīm melnē Auruciema māju puduri, un viņa domas apstājās pie veco Pātaru mājas.

«Varbūt arī šoreiz tu mani nesapratīsi, Uldi. Varbūt tu domāsi, ka es atkal esmu rūpējies tikai par sevi, bet es esmu tēvs, Uldi, un es tik ļoti vienmēr esmu vēlējies, lai Janka ar Anneli ierauga to dzīvi, par kuru tu vienmēr stāstīji...»

Pēc tam viņš atcerējās Zandu, bet šīs atmiņas bija it kā ar neskaidru plēvi pārvilkušās, un maz tajās bija prieka, jo Zanda nemīlēja viņu un nemīlēja arī Janku un Anneli.

Un tad viņš domāja tikai par saviem bērniem, kuru dēļ bija uzņēmies šo gājienu.

Kad pēc straujā skrējiena pāri grīš|u pļavai Zanda atrāva Kaspara zemnīcas durvis, Andrejs sēdēja uz grīdas un Velnakaula dvīņi, galvas kopā sabāzuši, snauda viņam uz ceļiem. Uz galda dega vējlukturis bez stikla, un mazā telpa bija pilna ar petrolejas smacīgo elpu.

— Kur Kaspars?

Zandai šķita, ka neprātīgā satraukumā dunošā sirds pārplēsīs krūtis.

— Kur Kaspars?!

Andrejs lēni pacēla galvu un platām acīm paskatījās Zandā.

— Kaspars?... — viņa balsī ieskanējās izbrīna. — Kaspars?...

— Tu viņu nositi, Andrej!

Andrejs papurināja galvu.

— Nē, — viņš teica. — Es to neizdarīju... Es šonakt daudz ko neizdarīju...

Zandas acis vēl aizvien meklēja Kasparu.

— Kasparu aizveda banditi, — pēc laba brīža teica Andrejs un pameta ar galvu uz aizmigušajiem dvīņiem.

—- Tas ir viss, kas mums no viņa palicis.,,

Dīvaini ir cilvēki.

Kad pirmie saules stari pakāpās pāri priežu robainajām galotnēm, Andrejs nodzēsa dūmojošo vējlukturi un aizkrampēja Kaspara zemnīcas durvis. Zanda ar bērniem jau bija pagājusi labu gabalupa grīšļu pļavu. Tad viņa apstājas un, šūpodama rokās Velnakaula dvīņus, gaidīja pienākam Andreju.

No miniatūru cikla «LOCIS»

.

RĪTAUSMĀ

Vēl pilsēta nav pamodusies — rītausma pamalē tik tikko balo, bet diena vairs nav tālu. Par to stāsta miglas paklājs pār ezeru un naktsputna nogurušo spārnu vēdas man virs galvas. Putns aizlido, bet jaunās dienas nemiers, sirdī iekritis, paliek. Es satinu naktsšņores un atstāju aiz sevis dūņu smaržas un miglas ietīto ezeru.

Spuldzes ielās jau izdzēstas. Es eju un, prieka pārņemts, vēroju krēslā snaudošos namus ar aizvērtiem logiem un klusuma villainēm pārklātos pagalmus. Neviena gājēja. Neviena?

Tālu aiz manis, smaga so|a mīta, čirkst grants, un pēc brīža no krēslas iznirst vīrs, plecos plats kā lācis, un viņa garo zābaku pakavi pret apa|o akmeni izšķiļ zilganu dzirksti. Vīra nosvērtais solis jau pagaisis mazajā šķērsielā, un tikai tad es saprotu, ka tā bija jūras elpa, kas lika man apstāties. Pēc pāris stundām šis vīrs jau būs selgā un, roku pret acīm pacēlis, ilgi skatīsies, kā pār mazo, it kā zemes malai pieplakušo pilsētu lec saule...

Viņš neredzēs, kā pilsēta modīsies, kā svētdienīgi ģērbušies cilvēki izbirs saules piemirdzētajās ielās; viņš neredzēs, kā ezerā baltos tālu jahtu buras, kā mazajā skvērā sirmi pensionāri, cepures pār grumbotārn pierēm pārvilkuši, ar maizes druskām baros baložus un bērni, varbūt arī viņa paša mazuļi, skries caur zilgano dūju baru un smiesies laimīgiem smiekliem ...

To visu viņš šodien neredzēs.

Bet viņš zina, ka tā būs. Vai gan citādi vīrs garajos zābakos, no kuru pakaviem tumsā šķiļas dzirkstis, ietu tik mierīgs agrajā rīta stundā pretī jūrai un darbam...

*

Bērni būdami, mežā mēs nositām glodeni un saucām:

«Čūska! Čūska!...»

Kamēr mēs tur tā priecājāmies, nez no kurienes radies, pie mums pienāca vecs vīrs un teica: «Glodene ir labs

kukainis. Bet labāk nosist glodeni nekā palaist čūsku.» Un aizgāja tikpat negaidīti kā ieradies.

No tā laika daudz gadu ir pagājis. Bet manā ceļā vēl aizvien gadās pa cilvēkam, kas saviem bērniem saka: «Glodene ir labs kukainis. Bet labāk nosit glodeni nekā palaid čūsku.»

Bet bērni ir bērni — viņiem tas liekas netaisni. Un tad viņus liek kaktā.

UZ TĀLUMU SLIEKŠŅA

— Man nepatīk pilsētas, kurās apstājas vilcieni, lai neietu vairs tālāk. Man tās šķiet nomales ar mierīgiem cilvēkiem un klusumu, kuru netraucē tērauda kumeļu trokšņainā dunoņa, tālumiem steidzoties pretī.

Tu centies to pateikt saudzīgi, tā, lai mani nesāpinātu. Bet pūlies tu velti, un es klusēju tikai tādēļ, ka tava maldīšanās ir parastā ekskursantu neziņa.

Braukdams no Rīgas, tu pa ceļam esi saticies ar ievziedu kupenām un uzartas zemes silto elpu, bet... — Liepājas migla ir kā mitrs dvielis, — tu saki. — Skumja vieta, nostūris, kur pavasaris par savu ierašanos paziņo ar kaulu sāpēm. Neapskaužu...

Aiziet pēdējais tramvajs ar samiegojušos kasieri vagona stūrī. Loga tumšo stiklu pārklājusi sīka miglas rasa, un, segās ietinies, tu pirms iemigšanas atkārto vēlreiz: — Neapskaužu

No rīta es tevi modināšu agri — tā, lai mēs paspētu laikā. Ielas būs miglas pilnas kā piena glāzes. Tu būsi nosalis, saīdzis un nekā nesapratīsi. Pie stacijas mēs pāriesim Gaisa tiltam, un tevi pārņems sajūta, it kā mēs būtu Kazbekā uzkāpuši, jo zemie mākoņi mums peldēs tepat virs galvām.

Jaunliepājas jūrmalā nav parku, pavasaros tur nesmaržo ceriņi, vienīgi grauzdētu saulespuķu elpu krasta sīkajos kārklos nēsā vējš no eļļas fabrikas. Mēs iesim pa jūrmalas smilti, kas naktī pārklājusies ar valgu garozu, un, galvu pagriezis, tu nesaprašanā klausīsies tālās miglas bojas gaudās. Es zinu, tevi pārņems nemiers, tā tas mēdz būt. No jūras vēdīs dzestrums, un viļņi liedagā iesāks stāstu, kura dēļ esmu tevi te atvedis.

Ap sešiem mēs dzirdēsim tālu dunoņu. Ātrā skrējienā aizelsies, gari svilpdams, stacijā apstāsies vilciens. Loko-

motīvēm, tāpat kā cilvēkiem, ir dažādas balsis, bet tā dobjā, kas viņai atsauksies no jūras, tev būs sveša. Tā satrauks prātus un liks ieskatīties tālē. Bet tāle būs kā palagā ietinusies. Pēc brīža no miglas iznirs ugunis — daudzas, cita virs citas un blakus. Tāda izskatās māja, ja no liela tāluma uz tās apgaismotajiem logiem skatās naktī.

— Kuģis, — es teikšu un gaidīšu jautājumu: «No kurienes?»

— Tālu, no Ziemeļatlantijas... — bet es nepagūšu pabeigt. Tepat, gandrīz mums līdzās ierēksies cita balss. No miglas vates izslīdēs jaunas gaišu logu rindas, bet tās slīdēs pāri reida mierīgajiem ūdeņiem uz jūru. Divas mazas pilsētas miglā tuvosies viena otrai, savas varenās balsis dārdinādamas, no kurām veci jūrnieki pietrūkstas gultās sēdus un aizsmēķē...

— Uz kurieni tas?

— Varbūt uz Ņūfaundlcndu, varbūt uz Vidusjūru... — es īsti nezināšu.

Apklusīs sirēnas, ugunis izzudīs, tikai miglas boja mola galā skanēs vēl aizvien, aicinādama kuģus ostā un izvadīdama tos tālajā ceļā.

Kad cauri miglai spiedīsies pirmie nespodrie saules stari, mēs iesim mājup. Tu ilgi klusēsi, bet beigās kaut kas taču būs jāsaka. Varbūt tu neteiksi, ka pasaule nebeidzas tur, no kurienes vairs tālāk neiet vilcieni, tas nemaz nebūs vajadzīgs. Man pietiks ar to, ja tu ieminēsies, ka arī nākamgad tev atvaļinājums iekrīt šai pašā laikā. Es sapratīšu.

SALDĒJUMA KIOSKS

Saule stāv tieši virs galvas, pelēcīgā svelmes dūmakā ietinusies, un karsē. Ietvju asfalts kļuvis līdzīgs bērnu pirkstos sasildītam plastilīnam, tas padodas un stiepjas, un sievietes ar smailiem papēžiem stāv koku ēnainajos laukumiņos un nezina, kā pāriet ielai. Smaga un vēsa, kā tikko no dzelmes izvilkta zivs, pa pilsētas centru aizlīgo ielu laistāmā mašīna. Nozibsnī varavīkšņu kūlis, un asfalts uz mirkli pārvēršas tumšā dārgakmenī, kuram es nezinu vārda.

Saldējuma pārdevējas, sēdēdamas pie tukšajām skārda kārbām, par spīti pašam dienas vidum, jau skaita ietirgoto naudu. Viņu saulē iedegušās sejas ir brūnākas par šokolādes krēmu, un riez kādēļ man pēkšņi ataust atmiņā rnaza ieliņa Dienvidu priekšpilsētā. Es biju tur pirms daudziem, daudziem gadiem. Es pat vairs neatceros tās nosaukumu, bet tur žogmalēs ziedēja kumelīšu dzeltenie čemi, un visa ieliņa toreiz bija pilna viņu reibinošās smaržas, Aiz nosūnojušiem žogiem brieda krizdoles īkšķa resnumā, un par saldējumu tās nomales zēni runāja ar tādu pašu satraukumu kā par indiāņiem, karuseli vai īstu ādas futbolbumbu.

Turpat aiz dārzos ieslīgušajiem namiņiem sākās mitras ciņainas pļavas.

«Varbūt tagad tur smaržo saules tveicē savītis siens un zilganas spāres dūkdamas lidinās kā mazi helikopteri,» es domāju. Man gribas to visu redzēt vēlreiz, un, svelmei spītēdams, es eju turp.

Jāiet man ilgi, iekams zem kājām izzūd asfalts un iečirkstas izdedžu asās šķautnes. Sākas mazas ieliņas, mazas, ābelēs paslēpušās mājiņas, čīkstoši vārtiņi, un es zinu — esmu klāt.

Pirmajā mirklī šķiet, ka pa šiem gadiem te nekas nav mainījies — tāpat saules pusē uz žogiem sīc sīkas mušas, jāņogkrūmi dārzos zibina sārto ogu ķekarus un kumelītes , arī tās stiepjas pa grāvmali kā agrāk un tomēr...

Blakus mazam, ar jumta papi apsistam namiņam, virs kura durvīm kokā izgriezts apsūnojis skaitlis 1900, izaugusi plata mūra piebūve bez logiem — garāža. Tālāk — ielas pretējā pusē — vēl viena. Pāri ābeļu galotnēm debesīs raugās televīzijas antenu daudzveidīgie režģi un tikko pabeigtas jaunbūves sarkanais jumts, bet vēl tālāk — pašā ielas galā, kur kādreiz ciņainās pļavas pienāca līdz māju sliekšņiem, — izaugusi vesela pilsētiņa!

Šalcošas apses pavēnī es pamanu tukšu saldējuma kiosku, pie kura piesprausta zīmīte:

«Šodien strādāšu no četriem. Maija.»

Un nedomāju es vairs ne par zilganajām spārēm, ne vītuša siena smaržu. Visas manas domas paņēmis zaļais saldējuma kiosks, kuram bērnībā tik bieži bijis jāiet garām,.. No trokšņainā centra tas šodien atnācis tālā pilsētas nomalē, usi saulē iedegušas pārdevējas atstāj uz tā sāniem zīmītes priekšpilsētas bērniem... Tiem bērniem, ar kuru tēviem es bērnības krēslainās novakarēs esmu sapņojis par īstu ādas futbolbumbu, labām dienām un saldējumu.

Vēl pilsētu nerībina agrīnie tramvaji, tik tikko svīst gaisma, bet mani pārņēmis tāds kā nemiers. Liekas, ka naktī kaut kas ir atgadījies, un tagad pamodies es nesaprašanā veros ap sevi.

Pelēcīgas miglas piesūcies dzestrums lēni šūpo loga aizkarus, spraucas tiem garām un, izlodājis istabas krēslainos stūrus, izplešas mazajā telpā, padarīdams to tādu kā lielāku un svešāku.

Dzestri...

Rīta klusumā aiz loga sētnieks ilgi grabina tukšu spaini, gari un nesteigdamies klepo, un tad, kad apklust viņa aizsmakušais kāss, dzirdama vairs tikai savādi šalcoša čaboņa. Ir gandrīz tā, it kā akmeņainajā ietvē kāds pļautu platu siena vālu — žvāks... žvāks... žvāks...

Es pieveru acis un klausos dīvainajā troksnī... Nē, tā šalkdama nekrīt zālē pār pļāvēju izkapti... Kaut kas pavisam skumjš ir šai čabēšanā, un, neskaidru nojautu pārņemts, es pieeju pie loga. Naktī lielā liepa izkaisījusi ap sevi veselu klēpi dzeltenu lapu, un tās, sabirušas rīta rasas mitrajā ietvē, mirgo tur tagad kā mazas, zeltainas saules. Bet vecais vīrs ar slotu liek soli pie soļa kā pļāvējs, un ielas malā krājas medaini gaišs, čaukstošs vāls. Zeltainās saulītes guļ kaudzē miklas un sakļāvušās, un, vērojot viņu dzeltenīgo mirdzumu, es domāju par vasaru, un man ir tā, it kā būtu jāatvadās no mīļa drauga.

Vēl neticēdams skumjajai nojautai, es skatos miglas pielijušā ielā, un, cik vien acs tālu spēj saskatīt, pie katra nama zem vecajām liepām līkņā cilvēku stāvi, kuri tik ļoti man šorīt atgādina pļāvējus. Un pēkšņi es saprotu — vasara ir aizgājusi...

Lēni es aizveru naktī norasojušo logu. No vēsā stikla man pretī raugās mirdzoša rasas pērlīte. Mirkli viņa stāv tur dzidra un vientuļa, bet tad sadrebējusi lēni sāk slīdēt uz leju. Maza un skumja — pirmā rudens asara...

PIECI ZELTA PULKSTEŅI

Mūsu kuģis stāvēja pie pāļa. Tas bija labs kuģis — ar ozola brangām, ozola korpusu un velna večiem. Veči bijām mēs, bet ozolkuģis... Neviens no mums nezināja, kāds bija kuģa īstais vārds. Tobrīd to sauca par Anatoliju,

bet tādus vārdus tādiem kuģiem nedod. Viņš bija no tiem, no tādiem, kādu uz īsu brīdi es redzēju pie Bernātiem, kad lielā vētra dauzījās, kad kāpas atsedza veco kuršu laivu — bez nevienas naglas — tikai ozols, ozols, un tapas tīra ozola! Citādas laivas laikam jau nedrīkstēja būvēt tais grūtajos laikos... Un tie veči, tie kurši, — tie zināja, kas ir vikingi. Un vikingi zināja, kas ir kurši.

Tāds bija tas kuģis, kas stāvēja pie pāļa.

Un veči.*. Mums nebija vairāk par trīsdesmit. Mēs bijām jau metuši vainagus jūrā saviem dzelmē aizgājušajiem zēniem, kapos stāvējuši pie gara, dzeltena grāvja, kur smiltis pamazām apsedza jūras sagribētus puikas un vīrus, un meitās mēs esam gājuši visi pieci, kad mums nekā cita vairs nebija ko teikt un piedāvāt kā mūžīgu mīlestību... Tādi mēs bijām — pieci veči, kas jau otro nedēļu stāvējām pie pāļa uz ozolkuģa.

Bet meitenes vakaros staigāja pa krastu starp tumšajiem kokiem, un tā osta mums bija sveša un tie koki...

Komandējuma nauda mums beidzās vakar, bet tas bija sen, jo meitenes staigāja starp kokiem. Un tad, kas to lai tagad vairs atceras, viens no večiem paskatījās pulkstenī.

— Meitenes staigā!... — viņš teica.

Laikam tieši tai brīdī radās šis stāsts.

Pulksteņi mums visiem bija vienādi. Zelta. Visai komandai par piecgades plāna izpildīšanu un pārsniegšanu. Bet meitenes staigāja starp tumšajiem kokiem, un divdurvju krodziņā gaisma spīdēja kā Betlēmē.

Starp pieciem sērkociņiem to vienu, ar nolauzto galviņu, izvilka Dacis. Citvakar sērkociņu vairs nebija tik daudz... Un tad, kā pasakā, pienāca vakars, kad sērkociņi vairs nebija nepieciešami.

Uz ozolkuģa stāvēja četri veči. Piektais mazgājās, pēdējo ozolkuģa pulksteni uzlicis uz falšborta.

— Zēni, es nedrīkstu, — viņš teica un neskatījās uz mums. — Kad es pāriešu mājās bez pulksteņa, Ruta man to nepiedos...

Bet mēs taču bijām vainagus metuši jūrā noslīkušajiem zvejniekiem!...

— Nē, — viņš teica. — Zēni, veči, saprotiet!

Tas pēdējais, tas zelta pulkstenis kā pielipis šūpojās kopā ar mums, ar kuģi, uz falšborta. Bet starp tumšajiem kokiem staigāja meitenes...

Pa ostas kanālu uz jūras pusi gāja noplucis locis.

Kad rūķa signālugunis izgaisa tumsā, mēs skatījāmies,

kā mazajos vilnīšos šūpojas mūsu ozolkuģis, no kura mazs loča vilnītis nošūpoja mūsu pēdējo pulksteni.

Un ir labi, mēs vēlāk spriedām, ka pasaulē ir meitenes, kas tumsā staigā starp kokiem un neko nezina par pulksteņiem, draudzību un dziesmu: no jūriņas pārnākdamis, di-dam...

SADZĪVISKA MINIATŪRA

Kad es iekāpu lidmašīnā, manai vietai blakus, pieri pie iluminatora piespiedusi, sēdēja moderna sieviete. Šķita, ka gaidāmais ceļojums viņai būs patīkams. Viņa klusi sevī smaidīja un it kā dziesmas ritmā līgani šūpoja plecus.

Pēc brīža trešo vietu mūsu rindā aizņēma plecīgs, sportisks puisis. Viņa elpa vēl mazliet smaržoja pēc tikko izsmēķētās cigaretes.

Kad lidmašīna, nejaukās trīsās nodrebēdama, pacēlās gaisā, es aizvēru acis. Man nepatīk lidot. Autobuss mani var mētāt kaut līdz griestiem, bet lidmašīnā — katrs niecīgākais sasvēriens padara mani par īstu nervu kamolu. Ar sāpīgu knikšķi man pāris reižu aizkrita un atkal dzirdīgas kļuva ausis, un es zināju, ka pavisam drīz mani pārņems murgains snaudiens. Bet pēkšņi no sevis pa labi es izdzirdu modernās sievietes balsi:

— Labdien, Artūri

— Sveika! — man pa kreisi sveicienu atņēma plecīgais sportists. Viņa balsī skanēja tikko jaušams izbrīns.

Es jutu, ka man jāturpina tēlot aizmigušo, un es to darīju. Man pa labi kaut kas sintētiski nočaukstēja. Es sapratu — mana kaimiņiene pārlika kāju pāri celim.

— Vai tu man nepiedāvātu cigareti? — sieviete teica.

— Lūdzu!

Nočaukstēja cigarešu paciņa, noklikšķēja šķiltavas, un mani apņēma gaistoša benzīna, maigu smaržu un cigarešu dūmu aroms.

Es dzirdēju, ka sieviete dūmus vilka dziļi, ar tādu kā satraukumu.

— Kā tu tagad dzīvo? — viņa jautāja viegli, it kā rotaļādamās.

— Paldies, labi, — silts baritons labsirdīgi atbildēja.

— Es dzirdēju, tu esot apprecējies.

Ja es nesēdētu sievietei tik tuvu, varētu domāt, ka viņa to jautā tīrās pieklājības mudināta.

— Jā, apprecējos gan. Jau sen, — puisis bija pats labsirdības un omulības iemiesojums.

— Es arī apprecējos. Arī sen, — viņa teica.

Uz brīdi iestājās klusums, kāds jau nu klusums lidmašīnā iespējams. Manā rīcībā bija mirklis pārdomām: viņiem nevarēja būt vairāk par divdesmit trīs divdesmit četri, bet precējušies jau sen ...

Man pa labi noklabēja sēdekļa pelnu trauks. Sieviete dziļi ievilka elpu.

— Nu, un kā, Artūr, bērni tev arī ir?

— Bērni? — siltajā baritonā tikko jaušami ieguldzās gurds izbrīns. — Bērni? Pagaidām tik vien ir, cik tev tas puika no manis ... Bet tā ... vispār... bērnu nav.

Kā jau tas vienmēr mēdz būt lidmašīnās, sēdeklis zem manis mazliet vibrēja. Kaut kur tālāk salonā murdēja cilvēku balsis. Puisis iekārtojās sēdeklī ērtāk.

— Artūr, — man pa labi ieskanējās sievietes balss, un es vēlreiz nolādēju pasažieru lidmašīnas, kurās cilvēki sēž tik tuvu cits cita dzīvēm.

— Artūr, vai tu varētu man iedot vēl vienu cigareti?

— Lūdzu, — siltais baritons atbildēja, un atkal noklikšķēja šķiltavas.

Pēc brīža man ausīs atsitās sirdspuksti, tad lidmašīnas riteņi pieskārās betona skrejceļam. Kad viss norima, es atvēru acis. Baritons jau stāvēja pie durvīm. Modernā sieviete man blakus bija atskrūvējusi smaržu pudelīti un. spogulī skatīdamās, it kā klusā dziesmā līgani šūpoja plecus un ar pirkstu galiem saudzīgi berzēja savas mazās, sārtās ausis.

Lidojums bija galā.

Uznāca pērkons. Zibens iespēra augstsprieguma stabā. Notrūka vads.

Vecāmāte skatījās pāri zedeņu žogam un ieraudzīja savu vienīgo gotiņu, kas tā savādi bija nogūlusies pļavā.

Māmuļa gāja pie gotiņas. Viņa gan zināja, kas ir zibens, bet par augstsprieguma vadu viņai nebija nekādas saprašanas.

Kad vēlāk pienāca vecaistēvs un ieraudzīja gotiņu un vecomāti, kura tā savādi bija nogūlusies pļavā, viņš gāja

tai palīdzēt piecelties, jo ari viņam par augstsprieguma vadu nebija nekādas saprašanas.

Pret vakaru pļaviņā atnāca viri, kuri visu zināja par augstsprieguma vadiem. Viens no viņiem teica:

— Pērkona laikā nevajag trakot.

Viņš šai pasaulē daudz ko zināja. Bet par gotiņu, vecomāti un vecotēvu viņam nebija nekādas saprašanas.

SATURS 5

Prelūdija

43

Kapteinis Nulle 126

Madara ģimene 132

Melnais Niklāvs 138

Vecā romantiķu pirts

143

Nora

158

Kroplis

173

Stāsts par četrām dzīvēm 187

Allažu liķieris 195

Viena diena uz labās, mīļās zemītes

221

Nakts bez putniem 27 i

Velnakaula dvīņi

403

No cikla «Locis»

403

Rītausma

404

Uz tāluma sliekšņa

405

Saldējuma kiosks 407

Rudenīga skice 407

Pieci zelta pulksteņi 409

Sadzīviska miniatūra

Эгон Лив

ГРУСТНЫЕ ИГРЫ Избранное Рига сЛиесма* 1984 На латышском языке Художник Арвид Егер Фотограф Улдис Брнедис

HB № 4073 Egons Līvs SKUMJAS ROTAĻAS

Redaktore Aina Smlte. Mākslinieciskais redaktors Dainis Breikšs. Tehniskā redaktore Irēna Soide. Korektore Ligita Smilga.

Nodota salikšanai 22.12 83 Parakstīta iespiešanai 03.07.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs N° 1. Literatūras garnitūra Augstspiedums. 21,95 uzsk. iespiedi.; 22,JO uzsk. krāsu nov.; 24,82 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt. N9 2237-5. Cena 2 rb|. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju buiv 24. Izdevn. N° 102/31755/ Do-1494. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā# Blaumaņa ielā 38/40.

\

Content

Līvs Egons Skumjās rotaļas

STĀSTI

PRELŪDIJA

KAPTEINIS NULLE

MADARA ĢIMENE

MELNAIS NIKLĀVS

VECĀ ROMANTIĶU PIRTS

NORA

KROPLIS

STĀSTS PAR ČETRĀM DZĪVĒM

ALLAŽU LIĶIERIS

VIENA DIENA UZ LABĀS MĪĻAS ZEMĪTES. Stāsts divās dalās

I

II

NAKTS BEZ PUTNIEM

VELNAKAULA DVĪŅI Romāns

No miniatūru cikla «LOCIS»

SATURS 5