Tendrjakovs Vladimirs

Tikšanās ar Nofreteti

Vladimirs Tendrjakovs

Tikšanās ar Nofreteti

.

PIRMĀ DAĻA

1

Pirms trim dienām viņš nolika pēdējo eksāmenu, pabeidza desmito klasi. Aizvakar pirmoreiz mūžā izlaiduma vakarā dzēra sarkanvīnu. Vakar-dien sēdās vilcienā ...

Agrs rīts, pulkstenis vel nav pieci — pilsēta gu|, pilsēta ir tukša. Logi vēl savās dzīlēs glabā nakti. Gan tieši pretī, gan no augšas tic nogaidoši skalās uz balt-galvi zēnu, kas ģērbies nonēsātā jakā ar rāvējslēdzēju un jaunās, lempīgi pašūtās biksēs.

Stacijā viņš nebija apprasījies, kur atrodas tāda un tāda iela, kā to var sameklēt, kā uz turieni aizbraukt. Viņš, valdīdams nepacietību, gluži vienkārši saka solot pretim pilsētai. Neviens viņu šeit nepazina. Viņš gan arī bija atbraucis nevis pie paziņām, bet iepazīties. Iepazīties ar pilsētu, par kuru dzirdējis runājam kopš mazām dienām.

Un nu izvalkātās, vēl lauku ce|u putekļiem klātās sandales ska|i plakšķina pa asfaltu: «Sveicinātai Tu esi Maskava, bet es — Fjodors Matjorins!»

Sākumā pali pilsēta viņu nepārsteidza — uz katra soļa pārsteidza mazi atklājumi, cits par citu brīnumaināki.

Tilts. Pa to iet vilcieni. Tilts kā jau tills, nekā dīvaina tur nav, tikai uzcelts nevis pār upi, bet pār ielu. Tills pāri sausai vietai!...

Audekla priekšautu aizsējies vīrs, kam tik majestātiski barga sejas izteiksme kā provinces kasierim vai naktssargam, ar šļūteni laista asfaltu. Kas tas ir par cilvēku? Skaidrs, ka sētnieks. Bet kālab viņš laista akmeņus? ... Vai mazgā?... Ielu mazgā! Tas jau tikpat kā pļavā ķemmēt zaļi. Droši vien asfalts no ūdens kļūst cietāks, mazāk dilst. Paskat, kā uzpasē...

Kokiem asfaltā iztaisīti logi. Katru tādu zemes logu nosedz čuguna restes, vidū caurums — stumbram. Bet koks taču aug, pēc gadiem desmit stumbram nepietiks vietas, ko tad darīs ar restēm? Sviedīs prom? Tā jau nevar svaidīties, skaidri redzams, ka nav nekādas lētās. Droši vien koku zāģēs nost, izlauzīs celmu, tā vietā iestādīs jaunu kociņu ...

Veikala skatlogs, kā tur lai neapstājas... Aiz stikla uz melna samta tāda bagātība, kāda savu mūžu nav redzēta: pulksteņi ar ķēdītēm un atslēdziņām, pulksteņi ar melnām ciparnīcām, ar baltām, ar dzeltenām, citi lieli un, domājams, smagi kā laupītāju zvelteņi, citi mazītiņi, naga lielumā, un — nav joka lieta — caurcaurēm no zelta! Tas viss tepat acu priekšā, aiz stikla — gāz ar dūri un kamp tik ciet! Bet kaimiņi pirms prombraukšanas bija mācījuši: «Pilsētā turi acis vajā: uz katra soja tur veikli zelli, labāk ņem un iešuj naudu aiz oderes...» Kas nu veiklajiem ze|jiem šie iešūtie rubli, ja viņiem kaut reizi mūžā trāpījies iet garām šitādam logam ... Bet ne velti taisni pretī ielas otrā pusē būdiņā rēgojas miliča cepure. Viņš jau nu gan pieskata ... Nav pieklājīgi tā blenzt virsū, Fedjka, sojo vien tālāk!

Soli pa solim no maziem brīnumiem un dīvainībām izveidojās Fjodoram nepazīstama pasaule. Šeit mājas vairs nebija tādas, pie kādām viņš bija pieradis, — ar slīpiem jumtiem, ar cirstiem bajķu pakšķiem, ar lieve-nīšiem priekšā; šeit tās veidoja akmens krastus, kas vai nu nežēlīgi spieda šaurās ieliņas, vai arī pāri platajām ielām cienīgi raudzījās viens otrā. Visu zemi, to dzīvo zemi, kas dzen zaļus asnus, šeit no vienas vietas sedz akmens garoza. Šeit laista ar ūdeni akmeņus, bet koku saknes slēpj aiz restēm.

Visus savus turpat vai astoņpadsmit gadus Fjodors bija nodzīvojis Matjoras sādžā.

Seklās Zalkšupītes plašajā līkumā satupis bariņš māju, visas pelēkas kā zvirbuli, — trīsdesmit piecas sētas. Apkārt sādžai kartupeļu lakstu jūra, Zalkšupītes krastā dūmu pirtiņas un kudlaini, kazu apkrimsti

kārklu krūmi, bet upē milzum lieli grunduļu bari. Matjoras sādžā dzīvo divi Openkini un skolotāja Kvas-kova, pārējie visi ir Matjorini. Fjodors nav nekāds izņēmums, arī viņam šis uzvārds, tik pierasts kā pati sādžas dzīve. Bieži viņu sauca vārdā un tēva vārdā par Fjodoru Vasiļjeviču, ne jau aiz lielas cieņas, — kur nu, puika vien ir, — bet tādēļ, lai varētu atšķirt, jo sādžā dzīvoja vēl viens Fjodors Matjorins, tikai tas bija Ivanovičs, gandrīz piecdesmit gadu vecs ģimenes cilvēks.

Desmit gadus no saviem septiņpadsmit Fedja bija mērojis vienu ceļu no Matjoras uz skoļu, kas atradās pie stacijas — trīs kilometru attālumā: taciņa cauri sakņu dārziem, ļogans tiltiņš pāri graviņai, cits aiz cita mežu pudurīši — eglājs, birztala, apsainīte, bet tālāk jāiet pa lielceļu. Ziemu un vasaru, pavasari un rudeni, agri no rīta un vēlu vakarā — taciņa cauri sakņu dārziem, tiltiņš, eglājs, birztala... Kaut vai aizsietām acīm. Bija Fjodoram gadījies arī aizbraukt no Matjoras sādžas, ne jau uz ilgu laiku, ne arī tālu, — līdz Koškinas starpstacijai, ciemos pie krustmātes, — septiņdesmit pieci kilometri, ceļā paiet divas stundas, pat vairāk.

Bet gar viņu staciju gāja vilcieni «Arhangeļska — Maskava», «Vladivostoka — Maskava», «Maskava — Habarovska».

Gāja vilcieni... Bet Matjoras sādžā vecās Marfidas palaidnīgā kaza apskrubināja kāpostus, puišeli upē ar biksēm ķēra grunduļus. Un Fedjam viens ce|š — pa taciņu cauri sakņu dārziem, pāri tiltiņam, cauri eglā-jiņam, birztaliņai, apsainītei...

Gāja vilcieni, veda nepazīstamus cilvēkus: «Arhangeļska — Maskava», «Vladivostoka — Maskava», «Maskava — Habarovska». Bet vai zemes virsū maz ir šīs pilsētas? Tās ir tikpat tālas un neaizsniedzamas kā karaļvalsts aiz trejdeviņiem kalniem, aiz trejdeviņām jūrām, par kuru stāstīts pasakās.

Pirms trim dienām viņš nolika pēdējo eksāmenu, pabeidza desmito klasi un nolēma pasniegt pats sev dāvanu. Pats sev — citiem jau tas nebūtu ienācis prātā. Aizbraukt uz Maskavu! Uz Maskavu! Uz to pašu

pasaku karaļvalsti tāltālu no Matjoras! Tā likās pārdrošība. Taču patiesībā iznāca itin vienkārši: viņš uzģērba jaunās bikses, nopirka biļeti, iekāpa vilcienā, dienu nokvernēja pie loga, nakti nosnauda, sēdēdams kaktiņā... Nepilna diena un īsa īsiņa nakts, Maskava nemaz tik tālu nav, tikai desmitreiz tālāk par Koškinas starpstaciju.

Un nu izvalkātās sandales, kas pazina vienīgi taciņu uz sakņu dārziem, celiņu cauri eglājam un apsainei, plakšķina pa asfaltu: «Sveicināta! Tu esi Maskavai Es — Fjodors Matjorins!»

Bet pilsēta pamazām pielija ar dzidru gaismu. Droši vien saule jau uzlēkusi, tikai bargie nami skaudīgi noslēpuši to aiz savām mugurām. Nez vai uz ilgu laiku? ...

Paskat, jau skaidri saredzams cekuls visaugstākajam, visdusmīgākajam, vislepnākajam namam. Tā augstprātīgajā akmens pierē kvēli un līksmi sāk zaigot logi. Taču no zemāko stāvu logiem vēl nīgri raugās dziļi iesprostotā nakts un pāri asfaltam klājas salīgs zilgmainums. Nez vai uz ilgu laiku?...

Nemānāmi, zagšus saule izspraucās pa namu starpām un kā plata, līksma lavīna nogruva uz ielas. Nodrebēja cauri restēm augošo koku lapotne, zaļā, sulīgā, nakts spirgtuma noskalotā lapotne, vēl zaļāka un sulīgāka nekā Matjoras sādžā, jo, kur vien raugies, visapkārt pelēks akmens. Saules gaismas lavīnā sparīgi ietriecās viegla automašīna, pazibināja spīdošo sānu, tik spožu ka labi nospodrināts zābaka stulms, padižojas — re, cik skaista! — un ienira ēnā. Bet pavārtēs, dziļajās namu velvēs, spītīgi turējās virmains mijkrēslis, cenzdamies nolīst tālāk pagalmos. Ai, nez vai uz ilgu laiku? ...

Pilsēta vēl joprojām tukša, ielās nav neviena. Pilsēta nodota tikai viņa ziņā. Un Fjodoru pārņēma īpašnieka augstprātība. Visa šī pilsēta ar cieši kopā saspiestajiem namiem, visi šie logi, kas kvēlo vienās ugunīs un slēpj nakts nokrēsli, šīs plašās ielas līdz ar sētniekiem un miliču cepurēm stiklotajās būdiņās, nez

to

uz kurieni aizjoņojusī automašīna ar lakotajiem sāniem, koki, kuri jau sagaidījuši sauli un kuri to vēl gaida, tramvajs, kas žvarkstēdams un dārdēdams pēkšņi izdrāžas no kadas sānielas, milzīga muca uz riteņiem ar uzrakstu «Kvass» — tas viss pieder viņaml Viss viņaml Viss, viss! Visa plašā pasaule ar visiem brīnumiem!

Gaita ir viegla, izaicinoši plakšķina pa bruģi sandales. Izbrīnā plati ieplestām acīm, aiz laimes muļķīgi smaidošu seju pats pa savu pasauli so|o valdnieks ar jaunām biksēm kājās.

2

Saule svinēja uzvaru pār visu ielu. Parādījās gājēji — īstie pilsētas saimnieki. Augstprātīgā īpašnieka apziņa aši vien izgaisa, taču laimes sajūta tādēļ nekļuva mazāka. Fjodors būtu ar mieru brālīgi dalīties savās īpašuma tiesībās ar ikvienu pretimnācēju.

Cilvēki šai dīvainajā pasaule izturējās dīvaini.

Kāds somām apkrāvies pusmūža vīrs platmali galvā darbojas ar kājām, ar pleciem, ar visu savu strupo, drukno augumu — skrien, tusnī, steidzas. Uz kurieni?... Te pēkšņi — stop! Ar visu sparu apstājas, vienkārši tāpat, pie tukšas vietas. Vēl nupat tā centās tikt uz priekšu, bet nu — seja garlaikota, stāv un blenž uz ielu.

Arī Fjodors apstājās, sabāza rokas kabatās — kas nu būs tālāk?

Pieskrēja otrs, nostājās pirmajam aiz muguras, vēl trešais, ceturtais — izveidojās rinda. Stāv, nekā nesaka, skatās cits citam pakausī.

Rinda, bet pēc kā? Rinda pie tukšuma!

Fjodors gaidīja ...

«Ak tad tādas tās lietiņas ...»

Klusi pieripoja milzīgs, smagnējs trolejbuss, un visa rinda pazuda. Visa, izņemot vienu večukiņu ar baltu audekla kreklu un izrakstītu kamilavku.

«Viņam šitas neder, vajag pienākt citam,» Fjodors sāka saprast.

Večukiņš ar lēnīgām, izbalējušām acīm raudzījās Fjodorā (vai ari garām) vienaldzīgs, garlaicības mākts — kā visi ielas gājēji. Fjodors paspēra soli uz viņa pusi tik laipni, cik vien spēja, — sak, neesmu ar pliku roku ņemams, kaut arī nedzīvoju galvaspilsētā, — un ierunājās:

— Ļoti atvainojos... Atļausiet pajautāt... Ja tas jūs neapgrūtina. Šeit ir tāda gleznu galerija, saucas par Tretjakova galeriju... Kā es varētu uz turieni aiziet? ... Loti atvainojos ...

— Tretjakova?... Vienu mirklīti, es padomāšu... Jums vajadzēs ar astoto...

— Ar ko?

Večukiņš sāka tik centīgi un tik pacietīgi skaidrot, ka Fjodoram kļuva neērti. «Droši vien es viņam esmu dikti iepaticies. Taisni kā tēvs, bet vēl pirms brītiņa bijām galīgi sveši...»

Ir gan brīnišķīga pilsēta, ja te dzīvo tādi cilvēki! Pāris vārdu — un jau tikpat kā radinieki. Ir 11u gan brīnišķīga pilsēta!

Lielās ielas jau bija pilnum pilnas. Trolejbusi un autobusi pūlējās, cik jaudas, cits pēc cita tie aprija rindas, kas stāvēja gar ietvju malām, tomēr laužu saradās aizvien vairāk un vairāk.

Galvenajās ielās kūsāt kūsāja dzīve, taču mazā, tīrā Lavrušina ieliņa vēl joprojām gulēja. Tur tik ar bija iemītnieku kā viens pats cilvēks — milicis pie Tretjakova galerijas durvīm.

Fjodors piegāja klāt godbijīgiem, bikliem soļiem un pieklājīgi sveicināja:

— Labrīt!

Milicis, kas bija noraudzījies Fjodorā jau iztālēm, strauji pacēla galvu kā no snaudas uztrūcies zirgs un vērīgi palūkojās viņā ar izbrīnu un neuzticību.

— Liekas, esmu atnācis par agru? — Fjodors apjautājās.

— Atkarībā no tā, uz kurieni, — milicis atteica.

— Kā — «uz kurieni»? Uz šejieni.

— Galeriju atver pulksten vienpadsmitos. Izlasi!

Fjodors cītīgi no pirmās līdz pēdējai rindiņai izlasīja iestiklotu paziņojumu, ka Valsts Tretjakova galerija atvērta no pīkst. 11.00 līdz 20.00 ik dienas, izņemot katra mēneša pirmo pirmdienu.

— Jāgaida vismaz piecas stundas, ja ne vairāk, — viņš pavēstīja milicim.

Tas nekādu līdzjūtību neizrādīja.

— Vai drīkst, es apskatīšu?

— Ko apskatīsi?

— Visu... Ārpusi, — Fjodors pamāja ar roku uz

ēku. ^

Milicis mirkli vilcinājās, klusi apsvēra, tad atbildēja:

— Cik tik gribi.

Nopietni sabāzis rokas kabatās, Fjodors sāka staigāt gar žogu, un visu laiku viņu pavadīja krievu mākslas dārgumu sarga nesatricināmi mierīgais skatiens.

Stiklots, pakāpjveidīgs jumts, ķieģeļu sienā izveidots neuzkrītošs ornaments, kas priecina sirdi; ne visai plašs, tīrs pagalmiņš ar zālājiem un puķu dobēm, malā skulptūra — divi futbolisti sīvi cīnās, cenzdamies atņemt viens otram bumbu, bet pašā vidū, ar plato akmens muguru aizsedzot kā pagalmiņu, tā galerijas sienas, stāv granīta šinelī iekalts Staļina tēls.

— Jocīgi. .. Gan futbolisti, gan Staļina piemineklis... Kālab tā? — Fjodors apvaicājās milicim.

— Tur mūsu prātiņš par īsu.

Milicis to pateica tik iespaidīgi, tik svarīgi, it kā liktu saprast, ka viņš pats jau gan pieder pie tiem visgudrajiem "-prātiem, kuri zina, kādās vietās ceļami granīta monumenti, lai gan nupat bija sacījis «mūsu».

Un Fjodors neviļus sāka just cieņu pret gudro milici.

Tomēr projām viņš vēl nesteidzās. Kādus divdesmit trīsdesmit so|us no viņa aiz šīm sienām neapdziestot un nenovīstot liesmo Levitāna otas aizdegtais «Zelta rudens», neprātīgā izmisumā pie dēla asiņainās galvas uz mūžiem piekļāvies Ivans Bargais, bajāriene Mo-rozova sēž ragavās un, kā krustu metot, divus pirkstus pacēlusi, krata tos, nolādēdama atkritējus no ticības, kņaze Tarakanova cietuma mūros tīksmās mokās gaida

drīzu bojā eju ... Tikai drusciņ vairāk nekā divdesmit soļus no viņa!

Vēl viņš nebija šos divdesmit soļus spēris, vēl nebija nokļuvis aiz šīm sienām, taču zināja, kas tur atrodas. Trešo gadu viņš krāj pastkartes, izgriež no žurnāliem krāsainas reprodukcijas, glabā to visu vecā dokumentu mapē. Daudz stundu aizvadīts pie šīs mapes. Svinīgi dzeltenā meža ieskautās šaurās upītes sulīgais ūdens zilums, Ivana Bargā glāžainās acis, savanditais sniegs aiz ragavām, plānprātiņā mē|ās kājas, bajā-rienes Morozovas mūķenes tērps, maizes dona un krūze kņazes Tarakanovas cietumā — to visu viņš bija iegaumējis gluži kā dzejoli.

3

Pie stacijas, kas atrodas trīs kilometrus no Matjoras sādžas, dzīvo skolotājs Sava l]jičs Kočņevs.

Skolotājs? Iemīļots? ... Drīzāk jau gan ne.

Viņš bija zīmēšanas un rasēšanas skolotājs, bet zīmēšanas skolotājs diemžēl ir tikai tāds pusskolotajs. Visi — kā skolas direktors, tā bērni — sirds dzijumos bija pārliecināti, ka to, ko viņš māca, nevar ņemt nopietni. Direktors šos uzskatus neizpauda, taču bērni ir vaļsirdīgi. Savas Iļjiča stundā var dziedāt kā gailis, var piekārt pie griestiem «lukturi» — papīra turzu ar sazelētu galu, — var arī vispār aizbēgt no stundas. Ieliks divnieku zīmēšanā — tad ta liela muiža! Bet gan jau nelaidīs tam Savam Iļjičam diez kā ārdīties, kas nu Jaus tāda nesvarīga priekšmeta dēļ bojāt tik gaužām svarīgu lietu kā sekmju rādītāji.

Sava I|jičs/ nekad neliek divniekus, Savam Iļjičam pašam nav nekādā diploma, Sava Iļjičs vispār ir dīvains cilvēks. Viņam jau ap piecdesmit gadu, bet niekojas kā bērns, kvern Zalkšupītes krastā, nīkst mežmalas, mālē bildītes. Tomēr gandrīz visi, kas dzīvo pie stacijas, šīs bildītes slavē: «Izskatās taisni kā dzīvas.» Bet apdrošināšanas aģents Pašutkins, izglītots vīrs, kas abonēja žurnālu «Aģitators», sūkstījās: «Postā aizlaists talants.» Vienīgi Platons Muha, kurš strādāja

komunālās saimniecības daļā par apmetēju un krāsotāju, Savu Iļjiču neatzina, iedzēries mēdza klaigāt:

— Nevis viņš ir šejienes lielākais gleznotājs, bet es! Vai viņš var izkrāsot izkārtni? Nevar! Visriņķī nav nevienas izkārtnes, kas nebūtu manu roku darbs. Tādas tās lietiņas!

Sava Iļjičs nesa uz stundām papjēmašē kubus, konusus, lodes, nolika tos uz galda un pateica: «Zīmējiet!» Nevarēja būt garlaicīgākas nodarbošanās par šo kubu skaldņu un konusu sanu svītrināšanu uz burtnīcas rūtainā papīra.

Sava 11jičs bija pastrupa auguma, diezgan drukns, platā apakšžokļa kauli izspiedušies, notālēm viņa četrstūraina seja šķita iespaidīga un skarba, bet, ja ieskatījās vērīgāk, — mīksts, gļēvs deguns, ap lūpām vainīga izteiksme, mazās actiņas raudzījās naivi un bezpalīdzīgi. Jau krietni iesirmos, biezos matus viņš apgrieza apajiski, valkāja krievu kreklu un smagus krievu zābakus — pēc izskata varētu būt vai nu atvaļināts kučieris, kas brīnumainā kārtā saglabājies vēl no cara laikiem, vai arī tiešām no vienkāršās tautas cēlies mākslinieks.

Reiz viņa stundā Fedja Matjorins nezīmēja paredzēto konusu ar paralēlskaldni, bet uzskicēja Savu Iļjiču — sievišķa mati, deguns kā bumbulis, acis gandrīz neredzamas — paslēpušās zem pieres — un zirga žoklis. Portrets sāka ceļot pa soliem no viena pie otra, izraisīdams smieklus:

— Ragana.

— Nekā, psalmotājs.

— Batjka Mahno.

Nastjeņka Matjorina, kas dzīvoja tai pašā sādžā, kur Fjodors, iespiedzās:

— Ai, cik līdzīgs!

— Matjorina, kas tev tur ir? Dod nu šurp! — Viņai blakus stāvēja Sava Iļjičs. — Lūdzu, dod šurp!

Sava Iļjičs, savilcis pieri, ilgi aplūkoja zīmējumu. Klase, juzdamās vainīga, norima. Kādu brīdi varēja dzirdēt Savas Iljiča saspringto šņakāšanu, tad viņš paklusi, bez mazākā aizvainojuma sacīja:

— Strādājiet vien. Ko tad jūs tā?

Un klasē visi steigšus ķērās pie zīmuļiem un noliecās pār nepabeigtajiem konusa un paralēlskaldņa zīmējumiem.

Stundas laikā Sava 11jičs vairākkārt paņēma no burtnīcas izplēsto lapu un, nopietni saraucis uzacis, apskatīja zīmējumu. Beidzot viņš nenocietās un jautāja to, ko vajadzēja pajautāt jau pašā sākumā:

— Kas to zīmēja?

Visi, protams, cieta klusu.

— Kas to zīmēja?

Klusums. v

— Labi... — Sava Ijjičs piecēlās — pleci atliekti, galva atmesta, stūrainais zods izsliets gaisā, visā viņa augumā no papēžiem līdz pat matu galiem jaušams neparasts svinīgums. — Tas, kurš to zīmējis... — viņš'sacīja, — ir talants! Jā, īsts talants. Un lai tad viņš zina: es nedusmojos. Tikai muļķi var dusmoties uz talantu, talanta priekšā jānoliec galva!...

Zvans pārtrauca Savas Ijjiča runu. Viņš ielika Fed-jas zīmējumu savās grāmatās, paņēma no galda konusu un paralēlskaldni, devās projām kā uzvarētājs.

Bet klase apjukusi klusēja.

Dažas dienas vēlāk Sava Ijjičs pēc stundām piegāja pie Fedjas, strupi pateica:

— Atnāc pie manis.

— Kāpēc? — Fedja apjautājās, paredzēdams ko nelabu.

Viņš lāgā neticēja nedz tam, ka viņam ir talants, nedz arī tam, ka Sava Iļjičs nedusmojas.

— Ciemos.

Nu, ja ciemos, tad ciemos, neērti atteikties.

... Savas Iļjiča šaurajā un tumšajā istabiņā visas sienas apkarinātas gleznām: pļaviņas, bērziņi, krūmu puduri, upītes krasti...

.— Vai to visu esat zīmējis jūs?

— Jā, — Sava 11jičs atzinās un itin lepni piebilda:

— Visu mužu mācos no dabas.

— Skaisti. Viss taisni kā dzīvs.

— Seku! Tas ir tev, — Sava I|jičs nolika Fedjam priekšā lielu albumu un krāsu kastīti. — Zīmē, ko gribi, ko redzi. Tikai katru zīmējumu vajadzēs parādīt man. Konsultācijas pēc!

Viņš svarīgi pacēla pirkstu.

Albums, nevis rūtiņu burtnīca. Cieti kartona vāki, uz vāka zīmējums — kails cilvēks pūlas savaldīt zirgu, kas slaidi izliecis kaklu. Tiklīdz atšķir vaļā — lielas lapas, tādas mazdrusciņ grubuļainas, nespodras, aptaustot var just, ka stingras. Ar savu baltumu tas vilktin pievelk acis, itin kā ilgojas un gaida, lai kāds pašvīkā ar zīmuli. Bet cik koši izskatīsies zīmuļa vilcieni uz šī maigā, nespodrā papīra! Piedur tik zīmuli, un līnija sāks skanēt, dziedat, spēlēt. Nu piedur zīmuli! Gribētos gan, bet bail izpostīt lapas spodrumu—• tā būtu varmācība! Tomēr gribas, cik loti gribas!

Krāsas ... Nē, tās nav vienkāršas krāsas, pie kartona gabala pielīmētās mālainās un ķie&ejsarkanās ripiņas. Kastītei tāds jauks smagums, velk roku uz leju. Tur saliktas rindiņā svina tūbiņas ar etiķetēm. Katrai etiķetei krāsaina maliņa — gaiši dzeltena, tumši dzeltena, brūna, atkal brūna, bet jau citāda, sulīgāka, tad vēl zilas maliņas, zaļas, sarkanas ... Nevis ar zīmuli jāzīmē uz ši papīra, bet ar krāsām! Ar sarkanu uz balta, ar zilu uz balta, ar violetu, za|u...

Nav burvīgākas gleznas par neskartu papīra lapu. Tā ir glezna bez miesas, glezna — sapnis. Kas gan var būt vēl skaistāks?

Sava 11 j ičs — skolotājs autodidakts, mākslinieks autodidakts un nepavisam ne diezin kāds gudrais vīrs — vai nu nejauši, vai arī kādas nojautas skubināts, izdarīja visprātīgāko: uzdāvināja Fjodoram tīru papīru, krāsas un vienu vienīgu padomu: «Zīmē, ko gribi.» Viņš neuzlika sapnim nekādus noteikumu pinekļus.

Fedja ar albumu un krāsām rokā skrēja mājas cauri kailajai aps-ainei, birztalai, cauri piesnigušajam egla-jam — ātrāk, ātrāk! Sī trakā nepacietība laikam gan bija tieši tāda pati, kādu izjūt kurš katrs puišelis,

!7

2-100

kam uzdāvātas jaunas slidas vai slēpes, — drīzāk jātiek pabraukāties, drīzāk jāizmēģinal

Zīmē, ko gribi ... Bet ko tad?

Istabā nekā interesanta nav: galds, krāsns, kuldā abra, uz sola kaķis. Bet laukā ziema, nevar taču ņemt krāsas un sēsties kupenā. Tomēr albuma pirmā lapa nedod un nedod miera, tūbiņas pilnas krāsu — jā izmēģina tūlīt pat, bez kavēšanās. Un Fedja apsēdās ar albumu pie loga.

Arā aiz zemā lodziņa arī nav nekā interesanta — kupena, kupenā jauns bērziņš, pie kura suns Kasjans parasti cēla kāju. Nekā interesanta, bet nav jau arī ko izmeklēties. Fedja uzspieda krāsas uz veca šķīvja lauskas, paņēma rokā otiņu, ieskatījās vērīgāk ... Un tūlīt atklāja kaut ko jaunu. Viņš vienmēr bija domājis — ja jau bērzs, tad tas katrā ziņā ir balts, tomēr, ja pārbauda, tad izrādās, ka kupena gan izskatās balta, bet bērzs dzeltens — un pat ne dzeltens, bet tāds dīvaini silts, līdzīgs kailam cilvēka augumam. Pat žēl kļuva kailā bērziņa, kas nosalis stāvēja kupenā.

Fedja uz labu laimi izšķīrās, kādu krāsu ņemt, un droši — viņš pirmo reizi mūžā gleznoja no dabas un aiz nezināšanas vēl baiju nejuta, — droši, ar vienu otas vilcienu iesprauda bērziņu iedomātajā kupenā. Bērziņš bija iznācis pārāk tumšs, taču Fedja nezaudēja dūšu. Kupenā zilgoja dziļas pēdas — aši tās uz papīra! Aiz bērziņa redzams vecs, šķībi sagāzies žogs, — to ar melno krāsu! Ar to pašu krāsu arī plankumus uz bērza stumbra, sīkos zarus.

Kas tur liels, ja prasmīgi ķeras klāt, — nepagāja ne piecas minūtes, un glezna gatava. Fedja pakampa cepuri, kažoķeli, albumu un — slieksnim pāri, caur eglājiņu, birztaiiņu, apsainīti pie Savas IJjiča. Nav jaudas nociesties līdz rītam, jauzzina, kas iznācis...

«Ne tur ko mērīt, ne būt, tā vai tā visriņķī piecdesmit verstu attālumā neviens nezīmē labāk par mani,» vaļsirdības brīžos mēdza sacīt Sava Iļjičs. Un tas bija taisnība, jo piecdesmit verstu apkaimē neviens ar to nenodarbojās, neviens, ja neskaita Platonu Muhu,kurš

krāsoja tikai izkārtnes. Varēja jau ar interesi apskatīt bildītes, varēja paslavēt: «Vadzi, gluži kā dzīvas ...» — taču nopietni to neviens neņēma — sak, niekojas, bet lai jau. Svētā māksla! Visu mūžu Sava Iļjičs Kočņevs to pielūdza, kaut arī visapkārt valdīja tāda vienaldzība, visu mūžu viņš tai uzticīgi kalpoja, ticēja, dievināja to un neuztraucās, ka šai ticībā viņam nav neviena domu biedra.

Bet nu tepat blakus gadījusies dzīva būtne, kas arī gatava ticēt, — beidzies vientulības laiks, radies biedrs. Viņš šo noņemšanos ar krāsām neuzskata par tukšu laika kavēkli, viņš ir jauns, — nē, tas nav īstais vārds, — viņš ir bērns, kam visa dzīve vēl priekšā, un, liekas, viņā kaut kas slēpjas. Kaut kas... Sava Iļjičs to savā dedzībā sauca par talantu.

— Daba ir vislabākais skolotājs. Mācies no dabas,— viņš allaž atkārtoja pa ausu galam dzirdētu teicienu.

Ar to arī visi norādījumi bija galā. Sava 11 jičs nedomāja sacensties ar dabu skološanā, vienīgi šad un tad pamācoši piemetināja svarīgā balsī:

— Es pats visu mūžu mācos no dabas.

Taču daba ar untumaini līkumoto Zalkšupīti, ar vecām pirtiņām, kas spoguļojas ūdenī, ar plašām pa-lienas pļavām, ar putainajām ziedošo ievu gabanām maijā, šī daudzveidīgā, neaptverami bagātā daba diemžēl Savam I|jičam bija nepateicīgs, bēdīgs skolotājs. Viņam visās bildītēs vienādi dzelteni celi, vienādi zaļa zālīte, zils ūdentiņš, zilgmainas debesis gan ar sprogainiem mākonīšiem, gan bez mākonīšiem, katram kociņam rūpīgi izzīmēti zariņi.

Bet Fjodoram ūdens upītē lāgiem iznāca melns kā nafta, taciņa sulīgi violeta, koka stumbrs sārts, bet debesis zaļas. Sava Iļjičs aplūkoja viņa darbus un apjucis šņākāja.

— Hm... Raksturiņš ... — Tad nosodoši pavēstīja: — Tu, draudziņ, esi impresionists.

Pēc šādas sarunas viņš aizvien kļuva manāmi satraukts, sēdās pie saviem darbiem, plūkāja garos, cietos matus, ilgi jo ilgi pētīja rūpīgi izkrāsotās eglītes

2*

19

un bērziņus, raženos mākonīšus pie vienkāršajām, zilajām debesim un prātoja:

— Man gribas, lai ir tieši tā, kā dabā... Nē, es esmu reālists, kaut arī, protams, nepavisam ne tas, kas Levitāns.

Pēdējā atziņa bija pareiza, taču pārlieku acīm redzama. Pat Fjodoram.

Dažkārt Sava Ijjičs ļāvās sapņiem:

— Kā es dzīvotu, ja kļūtu par īstu mākslinieku? ... Es ilgi ilgi klaiņātu pa pasauli, staigātu no sādžas uz sādžu, no ciema uz ciemu, kamēr atrastu sev māju. Ne jau nez kādu lepno, nē, nevis mūra namu, bet mazu mājiņu — priekšnams, pieliekamais kambaris un divas istabiņas. Galvenais, lai būtu krāšņā vieta. Ta man, brālīt, tikpat kā acu priekšā — uz augsta krasta, lejā ņirbinās upīte, aug niedres, krūmiņi, līčos ūdensrožu lapas ka pankūkas uz pannas, bet aiz upītes, cik tālu vien acis spēj saskatīt, plešas pļavas; pļavu vidū sādžiņas, vecas, baltas baznīcas, un pie pašas debesmalas rnežs, zils zils, gluži kā Jeseņinam: «No zilgmes acis sūrstēt sūrst...» Bet vakaros, brālīt, virs šī tālā meža saules riets. Kā viens ugunsgrēks! Taisni kā dumpja laikā, lai dievs žēlīgs! Pa logu tam visam jābūt redzamam! Bet zeme miegaina, rāma, snaudā iegrimusi, laimīga. Un upe šajos debešu ugunsgrēkos nokaist sarkana sarkana ... Aiz mājas tūlīt pat jāsākas mežam — ēna, mikla sūna, sēņu smarža ... Tādā vietā es apmestos uz visu mūžu un strādātu, strādātu, spēkus nežēlodams. Celtos augšā četros no rīta, paņemtu līdz krāsas, papīru ... Iet ļaudis garām, teiksim, graviņai — nekā sevišķa, krūmi, taciņa, nātru valstība. Un neviens pats nepievērš tai uzmanību, neviens ir aci nepamet uz to pusi. Bet es nosēstos pretī šai savai nātru valstībai un... reče nu, ļautiņi mīļie, paskatieties, kādam krāšņumam jūs ejat garām un nepamanāt, atdariet jel acis, priecājieties, jūs taču dzīvojat skaistā zemē, kas gan jums vēl vajadzīgs. Kazi, cilvēkiem, tādu skaistumu redzot, atmaigs sirdis, varbūt viņi kļūs cits pret citu labāki..., Visu mūžu es priecētu citus un priecātos

pats — miers, klusums, dzīvo kaut simt gadu, ir tad neapniks. Re, ko nozīmē būt māksliniekam. Tā ir laime, brālīt, tiesām īsta laime. Es tik nekādi nevaru saprast, kālab īstie mākslinieki vairāk dzīvo pa pilsētām, slēpjas no dabas? Kaut jel viens būtu atbraucis pie mums, tad es tiku tikām varētu viņā noskatīties.

Parasti Sava Iļjičs tā runāja, kad atradās savā istabiņā, pa kuras logiem bija redzamas stacijas noliktavu vienmuļās sienas, bet mazliet tālāk — gabals dzelzceļa stigas ar izdedžu kaudzēm gar malām. Viņš jau vairs neticēja, ka kļūs par īstu mākslinieku un kādreiz izbaudīs to kluso laimi, par kuru sapņoja.

Toties Fjodoram Matjorinam nekas nelikās nepiepildāms. Arī viņš sāka nodoties šādiem sapņiem. No rīta piecelties, dzirdēt, kā vālodze uzsauc savu sveicienu, pa rasoto zemi doties meklēt gravās, mežmalās, kārkliem apaugušos upes krastos noslēpušos neiznīcīgo skaistumu, kurš priecēs cilvēkus, un viņu sirdis atmaigs. Kas gan var būt šķīstāks par šādu mierīgu dzīvi! Nav nemaz tik sen, kad viņš, salasījies grāmatas, sapņoja par dēkām, par tālām jūrām, par vēja sāļo elpu, par palmām, klintīm, varoņdarbiem — nu nekas nav vajadzīgs. Pasaules iekarošana notiek ne vien plašumā, bet arī dziļumā. Papīrs, krāsas, meži un pļavas, upīte un debesis, un vēl paša rokas — tas nav daudz, tas ir viegli pieejams, tik vienkāršs un tik vilinošs. Nekas cits nav vajadzīgs, vienīgi tas.

4

Maskava paliek Maskava, tās dē| vien ir vērts kādu laiku piemirst dzimto Matjoru. Taču Maskavā ir divas svētas vietas, kuras nedrīkst atstāt neredzētas, lai tur vai kas. Tā viņam bija cieša apņemšanās kopš senām dienām, gadiem ilgi izlolota. Pirmā svētā vieta — Tret-jakova galerija, otra — Mākslas institūts.

Pametis milici, kurš apsargāja Tretjakova galeriju, Fjodors devās meklēt institūtu.

Nācās nostaigāt ne vienu vien stundu, kamēr burz-mainajā, trokšņainajā, juceklīgajā, bezgalīgajā pilsētā

sameklēja parādes durvis ar vienkāršu plāksni, kas apliecināja, ka Fjodors nav kļūdījies, ka viņš stāv pie ieejas dižās mākslas tēmplī.

Mākslas institūts! Fjodoram nebija ne mazāko šaubu, ka viņš te mācīsies. Tomēr pār muguru pārskrēja aukstas tirpas — nevis aiz bailēm, bet aiz godbijības.

Viņš pagrūda durvis, un tās atvērās. Fjodora priekšā kā no zemes izlīda liela auguma vīrs, galvā tam bija zemu uz pieres uzmaukta naģene.

— Ko vēlies, jaunais cilvēk?

Ko viņš vēloties? ... Nu, to vis nevar tā uzreiz pāris vārdos izskaidrot. Viņš vēlas daudz ko: pirmkārt, paskatīties, kas tas Mākslas institūts īsti ir; otrkārt, uzzināt, kā var tajā iestāties; treškārt, pārliecināt to cilvēku, no kura atkarīga uzņemšana, ka labāk būs, ja viņu uzņems tūlīt, jo citādi viņš plīsies virsū no gada gadā, kamēr tiks iekša.

— Ko vēlies, es prasu!

— Iepazīties ...

— Ar ko? Ar mani?

— Arī ar jums, ja jums ir kāds sakars ar Mākslas institūtu.

— Ir gan. Esmu sargs. Izejamās dienās dežurēju, lai atgaiņātu ziņkārīgos.

— Kā, vai tad ...

— Aizmirsis esi, vai? Šodien svētdiena. Institūtā neviena nav. Tad nu lūgtum ...

Sargs plaši atvēra durvis, taču Fjodors satriekts palika stāvam.

— Bet es braucu šurp . ..

— Neko darīt. Brauc vien atpakaļ.

— Briesmīgi tālu ko braukt.

— No kurienes ta esi?

— No Vologdas apgabala.

— Jā, tuvu tas nav. Pagaidi līdz rītam. Neko darīt, puis.

— Ko lai iesāk, neienāca prātā ...

Tad sargs attapās:

— Pag, zini ko: pašlaik te ir viens cilvēks... Ari atbraucis no tālienes, no armijas. Agrāk bija te pasnie-

dzējs un, acīm redzot, tagad būs atkal. Ja gribi, aprunājies ar viņu.

— Vai dieniņ ...

— Reče nu — «vai dieniņ»... Viņš droši vien ir piektā kursa darbnīcā, trešajā stāvā, pie durvīm plāksnīte, gan atradīsi. Tikai pielūko, neizpļāpā, ka esmu tevi sūtījis.

— Labi. Ak trešajā stāvā?... Un pie durvīm piektā kursa plāksnīte?

Fjodors metās'augšā pa kāpnēm.

Garš gaitenis, tukšs, krēslains, skanīgs, pašā galā viens vienīgs plats logs uz saulainu ielu. Kailās sienas ar augstajām durvīm šķita uzpūtīgi skarbas, un Fjodoru pārņēma nedrošība. Pat gaiss bija tāds neparasts, svešādas krāsu, vecu audeklu, muzeja putekļu smakas piesātināts. Pat gaiss... Tā! Te mīt tas svētums, par kuru Sava IIjičs tik bieži mēdza runāt aiz satraukuma klusākā balsi. Tā, nu viņš to sasniedzis!

Vienas durvis mazliet pavērtas, aiz tām kāds dungoja aizsmakušā baritonā:

Atdos pie vīra Uz svešu ciemu,

Uz lielu ciemu.[1]

Fjodors nedroši pieklauvēja.

— Vasilij Ņ ik it ič, tu? Nāc iekšā!

Fjodors sastomījās — viņu jau neaicināja, — tomēr gāja vien iekšā.

— C, kas tad tas? Kas jūs esat?

— Fjodors Matjorins.

— Hm ... Atklāti sakot, no tādas atbildes pie skaidrības neesmu ticis.

Plašā, gaišā istaba pieblīvēta ar molbertiem (Fjodors jau zināja, ka tādi ir, — bija lasījis grāmatās un redzējis reprodukcijās), uz grīdas, pie sienas pieslietas, stāvēja lielas gleznas. Iespaids tāds, it kā saimnieki būtu aizbraukuši un dzīvokli patlaban remonts.

Nekārtīgās istabas vidū — karavīra formas blūzē ģērbies gara auguma cilvēks. Viņam šauri, asi izspiedušies pleci, garena seja, kumps deguns, bargi atķērusies apakšlūpa un nekautrīgas acis.

— Ko labu teiksiet, Fjodor Matjcrin?

— Es atbraucu... Man gribētos drusciņ paskatīties ... ja drīkst.

Cilvēks ar karavīra blūzi nopētīja Fjodoru no sandalēm līdz pat matu cekulam: apdilusi, sagumzīta jaka ar rāvējslēdzēju, izbalējuši, pacieti dzelteni mati, tumšs, lauciniecisks iedegums, kam nespēja izspiesties cauri pat spilgtais sārtums, seja apaja, ar gaužām atklātu izteiksmi, kas atdzīvināja smagnējos, gļēvos, izplūdušos vaibstus, — īsts vientiesītis, ja nebūtu tādas acis. Tās bija bez viltus, dzidri zilas, plati atplestas un alkani gaidīja kaut ko neparastu, gaidīja kādu brīnumu.

— Atbraucāt... Paskatīties... Un droši vien no tālienes... Nu, to es gandrīz tā kā varētu saprast.

Bet Fjodors jau paspēra soli uz priekšu un sāka aizrautīgi aplūkot pie sienas pieslietās gleznas.

Tuvākajā bija attēlota raibā sarafanā ģērbušies meitene, kas ada zeķi. Enā grimusi seja, balts, noliekts kakls, gaismas pielijuši mati — Fjodors tik tikko nepateica kaut ko jusmīgu, taču ieskatījās vērīgāk un iekoda mēli zobos. Viņš bija pieradis pie gludenām reprodukcijām, pie Savas Iļjiča nolaizītajiem akvarelī-šiem, bet te krāsa bija tīšuprāt rupji, ar barbariski devīgu roku sakleķēta grumbuļu grumbuļiem. Uz sejas nevīžīgi, biezi triepieni, matos, kur gaisma, — tīrais juceklis, bet pa sarafānu platā ota izdancojusies tiku tikām. Mežonīgo triepienu trakajā jezgā Fjodors nespēja atrast jēgu, nevīžība viņu aizvainoja.

— Liekas, jums nepatīk? — jautāja cilvēks ar karavīra blūzi.

Fjodors nomākts klusēja.

— Tie ir piektā kursa pēdējie darbi. Varat uzskatīt, ka tos jau gleznojuši mākslinieki, nevis studenti.

Fjodors klusēja.

— Nepatīk. Nu labi. Es jums parādīšu kaut ko citu ... Panāciet šurp!

Karavīra blūzē ģērbies cilvēks attaisīja skapi, izņēma no tā ģipša veci ar platu, kuplu bārdu. Vecim blakus nolika lielu krūšutēlu — augstmani ar cirtainu parūku un zvaigzni pie krūtīm. Krūšutēlam blakus — mazu galviņu, tādu kā zēnu, kā sievieti...

— Apskatiet rūpīgi un pasakiet, kas patīk vislabāk. Skatieties vien, skatieties uzmanīgi, ar atbildi nesteidzieties.

Trīs ģipša sejas ar neredzīgajām acīm stingi vērās Fjodorā — bargs vecis ar sprogainu bārdu, pašapmierināts, nobarojies augstmanis un sieviete . .. Viņš pirmoreiz tos redz, tie viņu pārsteiguši nesagatavotu.

— Nezinu, — Fjodors vaļsirdīgi atzinās. — Varbūt vecis ...

Vecis bija iepaticies tādēļ, ka izskatījās majestātisks.

— Ko lai saka ... — cilvēks ar karavīra blūzi uzlika roku uz veča galvas. — Šis darbs ir ievērojams nevis sava meistarīgā izpildījuma dēļ, bet gan tādēļ, ka atveidots lielais seno laiku dzejnieks Homērs. Vai esat par tādu dzirdējis?

— Esmu.

— Bet šis ir talantīgs darbs, — platā plauksta noglāstīja augstmaņa plecu. — Radījis krievu tēlnieks Subins ... Talantīgi, nav vārdam vietas, taču... Taču laiku pa laikam cilvēka rokas rada kaut ko sevišķu, ārkārtīgi veiksmīgu, kas nav salīdzināms ne ar ko...

Pirksti ar stipriem, plakaniem nagiem satvēra sievietes galvu.

— Redziet, šī ir viena tāda darba kopija ... Kopija, turklāt, taisnību sakot, ne visai izdevusies. Tomēr, ja labi grib, arī tajā var saskatīt ģēnija spēku.

Fjodors izbijās, ka viņš ieliks galvu atpakaļ skapī. Fjodors nebija paguvis to aplūkot, bet tā droši vien ir visinteresantākais, visnozīmīgākais no visa, ko viņš bija redzējis un ko šodien vēl dabūs redzēt. Ārkārtīgi veiksmīgs darbs! Nav salīdzināms ne ar ko!

— Parādiet!...

Karavīra blūzē ģērbtais cilvēks nolika sievietes galvu Fjodoram priekšā uz galda.

Fjodors gaidīja: katrā ziņā viņš apstulbs, katrā ziņā aizrausies elpa. Ārkārtīgi neparasts darbs! Ne ar ko nesalīdzināms!

Taču nekā «ārkārtīga», nekā sevišķa nebija, tikai sievietes seja, droši vien skaista — maigs, glīts zods, pareizs deguns, dīvains, neparasts acu veidojums. Seja kā jau seja, tikai...

— Kas tā ir? — Fjodors vaicāja nomāktā balsī.

— Ēģiptes valdniece Nofretete.

— A-a ...

— Tai ir vairāk nekā trīs tūkstoši gadu... Trīs tūkstoši — tā ir gandrīz visa vēsture. Šai laikā radās, uzplauka, pazuda, nogrima aizmirstībā veselas tautas. Bet Nofretete... Var jau būt, ka vēsture viņu pieminētu, — protams, sausi, lietišķi, bezkaislīgi, zinātniski uzskaitot faktus. Vai es Nofreteti mīlētu, vai jūsmotu par viņu tādēļ, ka viņa ņēmusi dalību nez kādās reformās? Par šādām trīstūkstoš gadu vecām reformām es tikai nospļaujos — tās ir nedzīvas, tās neaizkustina! ... Bet, lūk, kāds man nezināms cilvēks, kuru dievs apveltījis ar izcilu talantu un kurš, jādomā, klusībā šo sievieti mīlējis (bez mīlestības nav iespējams kaut ko tādu radīt!), paņēma akmeni. Vai saprotat — akmeni! No visa to visnedzīvāko, visneapgarotāko ... Paskatieties uz viņas lūpām! Vēl nesmaida, bet tūlīt pasmaidīs... tūlīt, tūlīt. Neapzināti gaidām šo smaidu, katrā ziņā paļāvīgu, katrā ziņā vaļsirdīgu,-gaidām kā vislielāko laimi. Lūpas, aicinošas un nepieejamas, atklātas uņ noslēpumainas, kautra miesa, karstas asinis zem plānas ādas — lūpas no akmens! Cik daudz skaistu sieviešu dzīvojis pasaulē! Bet man tās bijušas nebijušas. Taču Nofretete, piedošanu, man nav vienaldzīga. Un tas tādēļ, ka pirms trīstūkstoš gadiem kāds ģēnijs apdarinājis nedzīvu akmeni. Akmens atdzīvojās, akmens dzīvo. Vienkārši brīnums ...

Melnās acis, kas atradās tuvu pie deguna, dedzināt dedzināja Fjodoru, deniņos viņa jaunajam paziņam pulsēja dzīsliņa. Fjodors uzmeta ašu mirkli ģipša Homē-

ram un juta, ka jau sāk to ienīst — salts cienīgums ar bārdu. Fjodors vairs negribēja ne par ko citu priecāties, negribēja neko citu mīlēt, visa viņa sirds tagad piederēja Nofretetei, vienīgi viņai! Un nu pārsteidza ne tikai lūpas, bet arī maigie uzacu loki pār dīvainajām, iegarenajām acirn. slaidā, liegā kakla izliekums, maigais sejas ovāls. Vēl nupat viņš bija blenzis uz to kā stulbs. Nu atvērušās acis! Bet vai tad tas nav brīnums?

— Redziet, ko nozīme īsta māksla. Vai sapratāt?

— Visu sapratu! Itin visu! — Fjodors nespēja atraut skatienu no Nofretetes.

— Visu... — karavīra blūzē ģērbies cilvēks pasmīnēja. — Mākslā visu nesaprot neviens. Tāds cilvēks vēl nav piedzimis un nekad arī nepiedzims.

— Bet jūs? — Fjodors pārsteigts pajautāja.

Karavīra blūzē ģerbies cilvēks sāka skali smieties:

— Es, taisnību sakot... vel mazāk par daudziem citiem.

— Bet man sacīja, ka jūs mācot...

— Tikai to, ko zinu. Un arī tad ne vienmēr tā, kā vajadzētu.

— Vai arī viņus jus esat mācījis? — Fjodors, cenzdamies neizrādīt savu neticību, pameta ar galvu uz gleznām gar sienām.

— Kādreiz mācīju gan... Mācīju, taču Šodien ieraudzīju, ka dažs labs no maniem skolniekiem zina to, ko es nekad neesmu zinājis.

— Kurš tas ir?

— Tieši šis — tās gleznas autors, kura jums tik loti nepatika.

— Savādi... Bet vai jums patīk?

— Jā.

— Savādi... Un kas tad viņam iemācījis to, ko jūs pats nezināt?

— Neviens.

— Mjā... skaidrs. Jūs gribat teikt, ka viņš bijis talantīgs un to atradis pats saviem spēkiem?

— Tieši tā.

Droši vien šai brīdī Fjodora naivajā sejā parādījās pašpaļāvīgs apmierinājums — sirds dziļumos viņš taču

nemaz nešaubījās par savu talantu. Karavīra blūzē ģērbies cilvēks to pamanīja.

— Jūs, kā redzu, taisāties kļūt par mākslinieku?

Fjodors sakautrējās?

— Gribētos gan ...

— Tad rēķinieties ar to, ka jūs no dienas dienā, no mēneša mēnesī, no gada gadā mocīs vienkāršs un briesmīgs jautājums — kas ir patiesība? Kas ir mākslas patiesība? Jums tā jāatrod, jūsu pienākums ir to atrast, taču atrast nav iespējams. Pilnīgas atbildes nav. Un jūs mocīsieties, apzinoties savu bezspēcību, jūs sevi nicināsiet, neieredzēsiet, kļūsiet pats savs ienaidnieks. Bet lai dievs nedod, ka izvairīsieties no šī briesmīgā jautājuma, uz mirkli — kaut vai uz mirklil — to aizmirsīsiet. Tad būs mierīga dzīve, nekas jūs neuztrauks, jutīsieties pats ar sevi apmierināts, aptaukosieties, bet kā mākslinieks būsiet miris ...

Karavīra blūzē ģērbies cilvēks ieraudzīja Fjodora acis un aprāvās:

— Kāpēc es jums to stāstu? Patlaban tā kā tā nesapratīsiet.

Fjodora acis — zilas, uzticīgi ieplestas, nav grūti pa tām ielūkoties pašās naivās dvēseles dzīlēs. Cik neparasti, cik apbrīnojami un cik loti atšķiras no visa tā, kas līdz šim bijis svarīgs viņa dzīvē, — kā sapnis! Vai tad viņu spēj nobiedēt kaut kāds jautājums, lai vai pats grūtākais no grūtākajiem? Jau tagad gandrīz viss ir saprotams, bet turpmāk viņš taču kļūs vēl gudrāks. Katrā ziņā!

Bez tam viņš, Fjodors, zina kādu noslēpumu, pai kuru šim dīvainajam pilsētniekam droši vien nav ne jausmas. Agri vai vēlu viņš apmetīsies uz dzīvi vienkāršā mājiņa meža malā uz upes krasta, ik rītu celsies augšā jau pirms saullēkta, ik rītu, kad dziedās gaiji un klaigās vālodze, viņš dosies savos meklējumos. Dosies atklāt pazīstamo un ļaudīm neizprotamo skaistumu gravās un ataugās, upītes ielokos un ēnotajās mežmalās. Vai tad tas sarežģītais jautājums var viņam atņemt šīs gravas un ataugas?

Blēņas! Viņam ne no kā nav bail, viņš būs mākslinieks.

Ar jūsmīgām, mīlas pilnām acīm Fjodors raudzījās uz karavīra blūzē ģērbušos skolotāju.

— Nē, nesapratīsiet... Esat vēl par jaunu.

Tajā brīdī aiz durvīm tukšajā gaitenī atskanēja smagi un steidzīgi soli. Durvis plaši atvērās, uz sliekšņa aizelsies stāvēja sargs — tuklā seja sarkana, acis apajas, va|ēju muti tvarsta gaisu kā krastā izmesta zivs.

— Valentin Venjaminovič!

— Kas nu noticis?

— Karš!

— Ka-as?I

— Karš... Ar vāciešiem... Ziņo pa radio...

Karavīra blūzē ģērbies cilvēks cieši saknieba lūpas,

izslējās, šķiet, kļuva vēl garaks un kalsnāks. Tad viņš, zābakiem čikstot, devās uz durvīm.

Saruna bija pārtrūkusi. Pa vaļējām durvīm varēja dzirdēt, kā pamazām noklust soļi — vieni vingri, noteikti, otri smagi, juceklīgi.

Bet istabas-vidū uz galda stāvēja Nofretetes galva. Lūpas slēpa tūkstošgadīgu smaidu, iegarenās acis noslēpumaini lūkojās cauri sienām kaut kur tālumā. Karš ... Vēl viens karš ...

Bija pārtrūkusi interesanta saruna ...

Arā pilsētu tveicēja neaizmirstamās dienas — 1941. gada 22. jūnija karstā saule.

5

Pie labības noliktavas, kurā iekārtotas kazarmas, leitnants Pačkalovs, kas pirms trim dienām bija ieradies no kara skolas, uz pavasara saulītē sasilušās pavijas spēlēja pats ar sevi uz nažiem. Spēlēja aizrautīgi, kabatas nazītis vienā laida te pašāvās gaisā, te ar asmeni ieduras zemē. Leitnants skaitīja:

— ... Divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs... — Bija pats par sevi sajūsmā: — Malacis, Jurkal

Tā šai puiciskajā izpriecā viņu arī pārsteidza jaunā' kais seržants Fjodors Alatjorins.

Leitnants Pačkalovs ieraudzīja uz zemes nogulušo ēnu, pacēla galvu, nosarka tik stipri, ka no acīm tik tikko neizsprāga asaras... Un no šī brīža viņš sāka Fjodoru neganti nīst.

Simt trīsdesmit pirmais artilērijas divizions tuvojās frontes līnijai.

Sākusies nežēlīgi karsta tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada vasaras diena. Pelēkajā, kailajā stepē, kas tā izdegusi, ka sanēt san un sasutušo vērmeļu dvingā grūti elpot, Donas paliene liekas īsta paradīze. Šeit plešas pjavas, to spirgtais za|ums vismaz atveldzē sirdi, ja arī ne miesu, šeit skatiens paretam uziet cieši saaugušu balto vītolu līksmos pudurīšus, šeit lāgiem uzpūš vējiņš, nevis tas tveicīgais, vērmeļu pie-tvanotais, simtkārt nolādētais, bet gan tāds mikls, svaigs, kas bikli stāsta par lielas upes tuvumu. Šeit mierā snauž zeme, leknā, valgmes aplaimotā zeme.

Taču kaut kur aiz šīs zaļās zemes malas jūtami pērkona grāvieni, nemitīgi, apslāpēti, neskaidri. Neviļus acis sāk raudzīties uz debesīm, meklēt mākoni... Debesis tīras, tveice, kas ik mirkli pieņemas spēkā, nav paguvusi tās izbalināt, vēl tās ir zili zilas, gluži kā nomazgātas. Negaisa nav, ir karš. Tepat priekšā, tuvu, ar roku aizsniedzams.

Un garjūga zirgu pakavi vērpj gaisā putekļus. Un šais smagajos putekļos, kas atkal nogulst zemē, septiņdesmit sešu milimetru lielgabali ar smagajiem riteņiem iespiež rupjus rakstus. Un klanās garie stobri ar liesmas slāpētājiem, kas paslēpti zem brezenta pārvalkiem. Un karabīne velk lejup plecu. Un klaigā braucēji. Un skan komandas: — Ma-arš! Ma-a-ar-rš!

«Marš! Marš!» Karš ir tuvu, ar roku aizsniedzams.

Blakus Fjodoram soļo viņa jaunie biedri, min putekļaino ceļu. Viņi visi iesākuši šo dienu, viņi visi redzējuši saules lēktu, bet vai visi redzēs arī rietu?...

Karš ir tuvu. Tūdaļ atsegsies tā noslēpumainā sējat

Mācību laikā stiepa spoles ar vadiem — gaidīja šo dienu.

Maršēja ierindā, dziedāja: «Eh! Eh! Solo vīrs...» — gaidīja šo dienu. Brauca preču vagonos — un gaidīja.

Nu tā ir klāt — zilas debesis, karsta saule, komanda «Marš! Marš!», kas skubina doties uz priekšu. Bet tur, priekšā, likta uz spēles miljoniem cilvēku dzīvība. Un aiz muguras palikusi bezgalplašā zeme, ienaidnieka neieņemta, ugunsgrēku nenopostīta, šāviņu nesaārdīta. Kaut kur tur, aiz muguras, ir arī Matjoras sādža — pirtiņa Zalkšupītes krastā, dēļu tiltiņi, čīkstošas aku vindas. Matjoras sādža — dārgais paradīzes stūrītis, tālu tālu no šejienes, gluži kā Austrālija... «Marš! Marš!» Vai viņš kādreiz redzēs Matjoras sādžu? Vai vēl kaut reizi skries pa pazīstamo ceļu — caur eglāju, birztaiiņu, apsainīti? ...

Diena tikko sākas, nav pa īstam ataususi — viss vēl priekšā. Kurš būs tas, kura māte šo dienu kalendārā atzīmēs kā sēru dienu?

Blakus Fjodoram solo biedri. Gribot negribot ikviens domā par to, kas viņus gaida. Taču dzīvība no šīin domām bojā neiet. Viss rit savu gaitu.

Pielādētājs Matvejs Kosopalijs, maza auguma kli-biķis, kā ērce pielipis izlūkam Tihonam Bučņovam, turēdams gatavībā avīzes strēmelīti smēķim:

— Tava tabaciņa, mans papīriņš — sarunāsim, ko? ... Ņuka? ... Netirdu atbildi...

Tihons Bučņovs mierīgi so)o, cienīgi klusē.

— Mosties taču, mēmiķi! Klausies, ko tev saka: metīsimies kopā — tava tabaciņa, mans papīriņš. Ņuka?

Fjodora drauģelis, sakarnieks Kotejņikovs vai vienkārši Miša Katliņš, činkst:

— Es vairs nejaudāju. Visa pēda jēla... Tik tiešām, izgrauzts līdz kaulam.

Vakar viņš bija samainījies ar braucēju Zipunovu — atdevis saišzābakus un stiIbtiņus pret jēlādas stul-meņiem, papildus vēl iedevis gabalu lauku speķa un savu maizes devu. Zipunovs speķi un maizi apēda, tagad bija ar mieru mainīt atpakaļ, taču Katliņš ciešas — kazi, ievalkāsies.

Leitnants Pačkalovs pirms pārgājiena bija izprasījis

sev vienu no rezerves zirgiem. Tagad viņš braši sēž tam mugura, plecus izriezis, kā vanags no augšas raugās uz gājējiem un lāgiem priekšnieciski uzkliedz:

— Marš! Marš! Neatpalikt!

Zirģelis — vezumnieku kleperis ar uzpūstu vēderu un kleinām kājām — velkas lēni un skumīgi, taču laiku pa laikam pamet gaisā dibenu, jo artilērists Jeņikejevs, liels jokupēteris, pabada tam zem astes ar asu rīkstes galu. Tad Pačkalovs nošļūc, uz paša kumbra un rupjā balsī iebļaujas:

— Nu, nu! Es tev gan dīdīšosl

Kareivji jūt viņam līdz:

— Varen straujš, biedri leitnant.

— Tak jau ar kroņa auzām barots, nevis ar pelavām.

— Turiet gan stingri, ka neaiznes pie vāciešiem.

Leitnants Pačkalovs ir vienā vecumā ar Fjodoru,

viņam nav vēl ne deviņpadsmit gadu. Vaigi gluži nepieklājīgi apaji, bērnišķīgi, uz sejas neredz ne pūciņas, gandrīz nav pat uzacu; to, ka viņš ir saīdzis, var noprast vienīgi no nemākulīgi sagrumbotās pieres. Runāt viņš cenšas tikai rupjā balsī, staigā, galvu augstprātīgi izslējis, parasti iet, gāzelēdamies kā pīle, tā atdarinot diviziona komandieri kapteini Golovanovti. Leitnantam Pačkalovam gaužām patīk priekšnieciski uzkliegt, sadot brāzienu, uzlikt sodus. Taču lielākā tiesa viņam padoto sakaru vada sakarnieku un izlūku ir daudz vecāki par viņu, nevar jāti b|aut virsū kaut vai, piemēram, Tihonam Bučņovam, kas varētu būt viņa tēvs. Tādē| leitnants Pačkalovs atvieglo sirdi, izgāžot dusmas uz Fjodoru. To nu viņš komandē cītīgi: «Ka jūs stāvat? l-izlaidies! Kāpēc nav tīra apkaklīte, ko? Gan es no jums iztaisīšu priekšzīmīgu kareivi! Apkārt griez-ties! ... Marš! ...»

Kad zir&elis atkal pameta dibenu gaisā, leitnants Pačkalovs nojauta ko nelāgu un ātri nolēca zemē. Bet nevar taču to nolādēto kleperi vest saitē kā suni.

— Jaunākais seržant Matjorin!

— Es, biedri leitnant!

— Kāpiet zirgā! Pēc tam atdosiet vezumniekiem.

— Neesmu piekusis, biedri leitnant.

— Neizrunāties! Pavēlu — aizvest vezumniekiem!

— Es nevaru, biedri leitnant! Man taja vieta, uz kuras sēž... atvainojiet... uzmetusies suņanagla.

Leitnanta gludā piere saraucās dziļās grumbās.

Paglāba Miša Katliņš:

— Atļaujiet man, biedri leitnant! — Aiz sāpēm saviebies, viņš stāvēja un mīņājās. — Es taisni par to sapņoju.

Leitnants atdeva pavadu, uzmeta augstprātīgu, saltu, daudzsološu skatienu Fjodoram, lēni pagriezās un, ar roku pieturēdams planšeti, savā pīles gaitā sāka soļot uz priekšu.

Miša Katliņš piekliboja pie Jeņikejeva, atņēma viņam rīksti.

— Do šur mani

— Kāpēc tā? Gan skries tāpat. Zirgs uz goda.

— Ne jau zirga pēc, bet mušu, lai neapstāj asti... Palīdzi nu uzkāpt ... Eh, noraušu Zipunovam tos zābakus ar visām kājām.

Uz ruda ērzeļa atauļoja diviziona komandieris Go-lovanovs — druknais, spīdīgām siksnām cieši sajoztais augums kā saaudzis ar segliem, kaska uzmaukta līdz pat uzacīm, pistole pie sāniem, automāts kaklā, izskats bargs, balss tēvišķīga:

— Kā iet, ērgli? Vai neģībstat nost?

— Nebūt ņe, biedri kapteini! Turamies!

— Nu tad priecīgāk, priecīgāk, drīz būsim galā!

Un «ērgli», priekšniecībai redzot, atliec taisriak plecus, sāk so|ot sparīgāk. Kapteinis Golovanovs auļo tālāk. Fjodors kā apburts noraugās uz muguru ar krustām šķērsām pārjoztam siksnām: tas ir īsts komandieris, ne tāds kā leitnants Pačkalovs, kuram piedien spēlēt uz nažiem, nevis komandēt.

Baterijas izstiepušās garā verdzē, braucēji vicina pātagas, klanās stobri.

— Marš! Ma-arš!

Kur karš, uz turieni!

Taču karš pats panācas viņiem pretī. Augstu gaisa divi meseršmiti uzbruka mūsu lidmašīnai. Sasprindzināta motoru kaukoņa pagriezienos, draudīga spārnu ziba saulē, dobji sapāroto ložmetēju tarkšķi, liegi trasējošo ložu pavedieni gluži kā atvasaras tīmekļi... Un mūsu

lidmašīna krīt lejup, nostiepdama pāri zilajām debesīm eļļaini melnu lentu.

Kaut kur stepē sāk kūpēt sārts ...

Nemierpilns cels: cita pēc citas artilērijas kolonai garām steidzas mašīnas ar karavīriem, mašīnas ar kastēm, mašīnas ar kaut ko smagu, garu, brezentā ietīstītu, — izskatās pēc saliekamām ugunsdzēsēju kāpnēm. Un no rindas uz rindu aiztrauc vēsts:

— Katjušas, katjušas...

Briesmīgais, noslēpumainais ierocis, par kuru stāsta leģendas.

Nemierpilns cels. Aiz muguras stepē kūp sārts.

Bet visapkārt zilgmo tāles, palieņu pļavas priecē acis ar savu zaļumu, ciešos puduros stāv baltie vītoli, debesis ir dziļas dziļas. Visapkārt valda miers, saulains miers.

Kup sārts ...

Nē, Fjodors netic — nogalinās, viņu nogalinās? Tas nozīmē, ka pazudīs viss — gan šīs pļavas ar vītolu skupsnām, gan tāles, gan debesis, gan saule, pazudis Matjora, pazudīs Maskava, kurā viņš jau bija paguvis iemest aci, — pazudīs viss, itin visa pasaule. No tas būs izrauts pats centrs — viņš, Fjodors Matjorins! Viņu? Nogalinās?... Neiedomājami! Neiespējami!

Kup sārts .. .

Fjodors jūt pat nepacietīgu skubu — ātrāk, ātrāk! Priekša ir kaut kas jauns, svarīgs, neparasts, priekša ir tas, par ko skolotāji velak stāstīs stundas. Nav nekāds joks — atstāt vēsturē ar savu zābaku zolēm iemītas pēdas... Ātrāk! Fjodors alkaini raugās uz priekšu. Tur jau var saklausīt saraustītas ložmetēju kārtās.

Bet aiz muguras, tālu stepē, aizvien vēl kūp sārts . ..

6

Fjodors bija iedomājies, ka, tiklidz spers pirmo soli frontē, tūlīt ieraudzīs vāciešus, tūlīt varēs ņemt rokā karabīni. Taču tūlīt bija jāņem rokā nevis karabine, bet lāpstā. Un vāciešus neredzēja — kolona gluži vienkārši bija atdūrusies pie kviešu lauka.

Saulē sakarsusi zeme. Nemitīgiem, caurspīdīgiem

viļņiem no tās ceļas augšup tāds pats sakarsis gaiss, un šai viļņainajā gaisa straumē līgojas plašais stepes apvārsnis — te ieliecas, te izstiepjas, šķiet, ka kuru katru brīdi pārtrūks pušu.

Līdz pašam apvārsnim sniedzas sastindzis lauks — vārpa pie vārpas. Liekas, vajadzētu tikai ieskrieties, uzlekt uz saules apspīdētajām vārpām un varētu skriet pa tām tālāk, tikai atsperīgi palecoties, un nemaz ne-iegrimtu. Raženi noaugusi labība, vesela labības jūra, Fjodors savu mūžu nav redzējis tik bezgalīgus laukus! Fjodora novadnieks Tihons Bučņovs, zemnieks no Vo-logdas apgabala mežainā nostūra, allaž nerunīgs vīrs, kuru nekas nepārsteidza, tagad nespēj vien nobrīnīties:

— Ak tu kviesīši! Ak tu tavu bagātību!... Stikls kas stikls! Caur šitādu graudu var kauc avīzi lasīt...

Ka asara, nudien, kā viena dzidra asara ...

Un Bučņovs bradā ar kājām labību, iedur zemē lāpstu, izcel velēnu, nosvīdusī seja saviebjas — tā jau nav zeme, ko viņš rakņā, bet paša dzīva miesa.

— Ek, asara ... Būtu mums tāda labibiņa augusi ...

Sakarsis gaiss, sakarsusi kaska, caurcaurēm izmirkusi formas blūze, uz lūpām sāļums. Fjodors rok un met uz nomīņātās labības lāpstu pēc lāpstas ... Laiku pa laikam atslienas taisni un lūkojas tur, kur beidzas lauks, kur tveicē līgojas zemes mala. No turienes atskan klusas automātu un ložmetēju kārtas. Tur atrodas ienaidnieks, viņš ir neredzams ...

Izslej ies visā auguma, cauri kviešiem so|o nepazīstams kareivis. Viņu sagaida dusmīgi saucieni: •

— Ko rēgojies!

— Pieliecies!

— Tu mūs demaskē, nelieti!

Kareivis ar tumšu, aprepējušu seju, baltus zobus spīdinādams, lēnā garā pienāca klāt, ielēca pusgatavajā ierakumā.

— Laikam jaunatnācēji?... Bet mēs esam te jau piekto dienu. Mīnmetējnieki. Ierakāmies graviņā netālu

no šejienes.

— Plāties vien, plāties! Staigā kā pa šoseju.

— Nav ko bīties. Pašlaik vācietim pusdienas pārtraukums. Gaidiet pēc pusstundas, tad sāks zvetēt.

— Bet šauj taču? ...

— Vai tad tā ir šaušana? Tie jau mūsējie, tāpat vien pabaida. Gan jūs vēl svīdīsiet, kad sāks pa īstam. Te nav nekāds kūrorts... Nu, brālīši, dodiet šurp taba-ciņu. Mēs jau vakar sagramstījām pēdējās drusciņas.

Tihons Bučņovs krekstēdams bāza roku kabata pēc tabakmaka.

— Bet vai jūs vācieti esat redzējis? — Fjodors apprasījās.

— Nē. Pie mums ciemos nav nācis, bet pašam uzbāzties nejauj lepnums. Ak tad tu, puņķutapa, nevari vien sagaidīt?

— Interesanti, kādi šie ir?

Bučņovs, skopulīgi bērdams no maka tabaku, norūca:

— In-te-resanti šim esot... In-te-resanti! Savu mūžu lai nebūtu jaredz tie nolādētie!

— Esi gan tu sīksts, tēv .. Mums astoņi pīpmaņi. Nepūlos jau savā laba. Vadzi, ka nomērījis.

— Gan dievs gadas par citiem. Uzpīpē pats un taisies, ka tiec.

Ieradās leitnants Pačkalovs, kas bija piedalījies štāba apspriedē, pilnum pilns visādu pavēļu.

— Bučņov! Ivaščenko! Nāciet man līdz, jāsameklē NP^2. Jaunākais seržant Matjorin! .. . Jūs neesat nekāds seržants! Nekāds nodaļas komandieris! Lempis jūs esat! Koteļņikovs pārgājiena noberzis kājas — jūs neesat uzmanījis! Kauns! Nejēdzība! Pats vilksiet sakaru līniju! Viens pats! Divas spoles par pleciem! V-veicī-

• gak! ... Kāpēc ņemat mantu somu? Atstājiet tepat, jūsu bagatibu neviens nepievaks. Karabīni arī varat atstāt. Jūsu uzdevums ir nodrošināt sakarus, nevis apšaudīt ienaidnieku! V-veicīgi!

Fjodors uzvēla plecos divas spoles ar vadiem, smagas kā svaru bumbas, un, atstājis nepabeigtajā ierakumā mantu somu un karabīni, metās pakaļ leitnantam Pačkalovam. Leitnants, kura vienīgā nasta bija planšete, viegliem solīšiem devās stepē.

Stepe — pārpilnība blakus nabadzībai, auglīga zeme — tuksnesim, labības juras vermeju okeāniem.

Vērmeles, kas aug no sakarsušās zemes, vērmeles, kas gozējas svelmainajā saulē, nolādētā zāle, kas dzīvo tur, kur viss iet bojā. Tās tik loti apmiglo prātu, ka rūgtā smarža liekas šķebīgi salda un sāk atgādināt meža zemenes, sastāvējušās, pārrūgušas, — tā ir reibinoša smarža. Un nāk prātā mājas — mīksta, kumelīšu ziediem piebārstīta zālīte, zem kokiem, kas saauguši cieši cits pie cita, gulstas ēna, no saknēm ce|as atspirdzinošs drēgnums kā no pagraba, sūneklī mikli, dzegužpuķem nosēti cini. Matjoras sādža — dārgais paradīzes stūrītis, vai to maz var salīdzināt ar stepil ...

Putekli un tveice, tveice un vērmeles, naidīga saule, naidīga stepe, acīs tek sviedri, vadu spoles spiež pie zemes, arvien tālāk aiziet viņa biedri. Aiziet... Cik labi gan būtu ap sirdi, ja kāds iežēlotos: «Dod vienu spoli man, es panesīšu ...» Tihonam Bučņovam rokā trijkājis, Ivaščenko — stereotālskatis, bet Pačkalovs cilpo tāpat tukšām rokām. «Dod, panesīšu ...» Nevajag jau palīdzības, vajag laba vārda, lai var apzināties, ka viņu atceras, apzināties, ka nav aizmirsuši.

Tveice un putekli, tveice un noputējušas vērmeles, vērmeļu okeāns, līdzens, tvanains, bezgalīgs. Biedri aiziet, pamet viņu vienu, nu tie jau sen tikuši apkārt graviņai.

«Aizskriešu priekšā!» Fjodors metās uz gravu.

Ķerdamies pie vērme|u ceriem un raudams tos ārā ar visām saknēm, rāpās augšā.

— Stāt! Stāt!! — kaut kur sāņus atskanēja sauciens. — Stā-āt! Kur lien?

Pa gravu klupdams krizdams skrien leitnants Pačkalovs un vicina rokas, kaska nošļukusi uz deguna, galva atmesta, redzama kliedzienā atvērtā mute:

— Stā-āt!!!

Leitnantam vaigi gluži pelēki, acis zem kaskas naga bailēs ieplestas apaļas.

— Gribi dabūt galu?... Kā mēs gājām?... Kā mēs gājām, es prasu?... Neredzēji?... Kur triecies! Gandrīz iekūlies mīnu laukā. Ek, lauķis!... Nu, atpakaļ! Skriešiem! Skriešiem!

Fjodors nokumuroja pa gravas krauju lejā un metās skriet. Viņam aiz muguras smagi dipināja Pačkalovs, lāgiem atriebīgi uzkliegdams:

— Skriešiem, velns pārāvis! Skriešiem!

Tihons Bučņovs sacīja Fjodoram:

— Varbūt vēl drusciņ padzīvosi. 'Lūdz nu dievu par leitnantu — laikā pamanīja. Vel viens mirklis, un tu, puis, būtu saraustīts gabalos un izmētāts pa stepi.

Fjodors ar prieku būtu sniedzis leitnantam roku — aizmirsīsim vecas lietas, būsim draugi, varbūt kādreiz nāksies glābt arī tevi. Taču Pačkalovs bija piepūties, viņš nicīgi noteica:

— Bērnu dārzs! Aukle zaldātiņam vajadzīga... — Tad pēkšņi piedāvājās: — Dod šurp spoli, es panesīšu.

Bet Fjodors nīgri atcirta:

— Nedošu!

Tihons Bučņovs tā kā nosodoši, kā līdzjūtīgi nokrek-šķejas:

— Bērni, vairak nekas. [3]

Izvilktā sakaru līnija pārtrūka līdz ar pirmajiem vārdiem. Fjodors izdzirda klausulē Mišas Katliņa balsi:

— «Rezēda», te «Pienene», dzirdu jūs tīri labi...

Pēc ša «tīri labi» «Pienene» zaudēja valodu, toties gaužām daiļrunīgs k|uva leitnants Pačkalovs. Fjodors izrāpās no ierakuma un, pie zemes pieliecies, metas gar vadu uz priekšu.

Bet karstums kļuva aizvien svelmaināks, un vērme|u dvinga bija grūti elpot.

Aiz muguras te skalak, te klusāk rībēja automāti, raidīdami gaisa īsas, aprautas kārtās, ložmetēji bārstīja vienmērīgus, noteiktus, garus tarkšķus. Brīžiem apšaudīšanās mazliet pierima, brīžiem nonāca īsta azarta. Azarts izvērtās negantā niknumā, un atkal — atslābums. Tikai tad ka putnu knabašana bija saklausāmi šauteņu šāvieni.

Laiku pa laikam apsvilušajā stepē uzbrāzās gaisā pelēks puduris, pietūka, izpletās, saruka, tad atskanēja sprādziens.

Mīlīgi, kautri dziedāja lodes. Fjodors jau to priekšā vairs neliecās, taču zināja, ko no šāda kautruma var gaidīt. Tranšeju rokot, viņam līdzās bija stāvējusi Buč-ņova kaska, pats Btičņovs, sarāvies čokurā, tupēja pusgatavajā ierakumā un lūkojās stereotālskatī. Pēkšņi kaut kas aprauti, nikni iesmilkstējās, pat nevis iesmilkstējās, bet aizgūdamies iekliedzās, kaska nokrita Fjodoram pie kājām. Vēlāk visi pēc kārtas ņēmās aptaustīt caurumu — tērauds bija pārcirsts pušu kā papīrs. Arī šī lode bija no tām kautrajām. Leitnants Pačkalovs jau grasījās apmainīt Bučņova kasku pret savējo, taču pārdomāja: varētu jau, ja būtu tikai skramba, bet te taču izšauts caurums, dižojies, cik gribi, — neviens neticēs, ka tā ir viņa paša kaska, bet Bučņovs pavēstīja: — Es vairs šo podu galvā nemaukšu. Kāda jēga, tad jau labāk tāpat ar laiviņu...

Ik uz sola papīra lapiņas, nesabradātas, tīras, saules svelmētas uz savārgušās, izcepinātās, saplaisājušās zemes. Šķita, visa stepe piekaisīta ar papīriem, itin kā vējš būtu izmēzis tukšu kādu neredzamu kanceleju.

Fjodors steidzās un sākumā nepievērsa lapiņām uzmanību, bet tad noliecās, paķēra vienu un ... apstājās.

Ērglis ar izplestiem spārniem, astes vielā kāškrusts. Zem tā no vienas malas līdz otrai ar trekniem burtiem. «Zīdi un komunisti ved tevi nāvē! ... Glāb savu dzīvību! ... Tūkstošiem tavu brāļu nolikuši ieročus!» Beigās draudi: «Pasteidzies glābt savu dzīvību, kamēr nav par vēlu!»

Ar maziem burtiņiem zīmīgs paziņojums:

«Šī lapiņa ir caurlaide, pārnākot pie mums gūstā.»

Fjodors pirmo reizi izdzirdēja ienaidnieka balsi. Līdz

šim vienīgā valoda, kādā tas ar viņu runāja, bija automātu tarkšķi un ložu viltīgā svilpoņa.

Fjodors radis izturēties pret iespiestu vārdu ar cieņu,’ kā nekā tie, kuri raksta un savus darbus iespiež, ir gudrāki. Bet tas nu ir kas apkaunojošs. Ak, tad šitāda ir ienaidnieka balss! Viņš baida: pasteidzies glābt dzīvību ... pasteidzies — būs par vēlu!

Gaisā vēl arvien draudīgi, mīlīgi svilpo lodes, ko raida tie, kas viņu sauc pie sevis. Lodes un neķītrs aicinājums, lodes un solījums glābt dzīvību, lodes un teatrāls žests — lūdzu, saņemiet kontramarku, ērti un labi, dodam jums caurlaidi. Lodes, lodes, lodes...

Fjodors nosvieda lapiņu zemē.

Sakaru līniju nebija pārcirtusi mīnas šķemba. Vads pārrauts uz ce|a — vai nu pārbraucis pāri tanks, vai aizķēris pajūgs. Ce|š bija šaurs, nomaļā vieta, tomēr, ja nepārraks pāri grāvīti, dabūs noskraidīties.

Savienojis vada galus, Fjodors sāka ar sapiera lāpstiņu kalt ceļu, kas bija sažuvis ciets kā kauls. Augstu virs galvas nemitēdamās mīlīgi svilpoja lodes, kaut kur graviņā dārdēja neredzami sprādzieni, šad un tad no tālas vācu baterijas uz mūsu aizmuguri aizšvīkstēja kāds smagais šāviņš, — viss tapat kā parasti, gaiss pilns garāmskrejošas nāves. Aiztikt tā neaiztiek, pagaidām tā ir pret viņu vienaldzīga, līdz zināmam laikam viņš var būt mierīgs. Fjodors kal zemj, taču miera nav, viņš kal, bet kaut kas nospiež sirdi, satrauc tāda dīvaina, gaisā izplūdusi, neizprotama dūkoņa.

Fjodors steidzās, ceļš negribēja padoties. Nebija laika pacelt galvu. Beidzot viņš nenocietās, pacēla ...

Pie debesīm no pamales līdz pamalei bija redzamas lidmašīnas, tās nāca, spārnus izpletušas, gausas, smagnējas. Nāca tieši virsū Fjodoram. No visām pusēm atskanēja juceklīga zenītlielgabalu vaukšķēšana. Kā papeļu pūkas kraukļu barā gaisā sāka peldēt sīki sprādzienu mutulīši. Taču lidmašīnas nelikās par tiem ne zinis, tās slīdēja un slīdēja tuvāk, uztūka, kļuva smagas, turpat acu priekšā ieguva spēku.

Stepe tām pārredzama ka delna. Šis paļāvīgi atples-

tās delnas pašā vidū — viņš, neaizsargātais, bezpalīdzīgais, mazais cilvēciņš.

Motoru rūkoņa piepildījusi plašo, saulaino pasauli līdz pēdējai iespējai, no debesīm līdz pašai zemei, motori rūc, un trīc katrs zāles stiebriņš, pati tveicē izkaltusī stepe atbild, drebēdama zem Fjodora kājām. Motoru rūkoņa — varens, vienaldzīgs spēks.

Zenītlielgabali vairs nevaukšķ, tie aizgūdamies rej kā satracināti suņi. Zilgme pārklājas ar sprādzienu traipiem.

Kas gan var būt vel bezgalīgāks par debesīm, un tomēr šajās neaptverami plašajās debesīs kjuvis šauri. Spārni, spārni, spārni, izstiepti ķermeņi, astes — šauri, debesis pieblīvētas ar melniem, smagiem krustiem. Stepē ēnas ņudzēt ņudz.

Draudīgi vienaldzīgajā motoru rūkoņā kļuva dzirdama apvaldīta, nikna kaukoņa. Pirmā lidmašīna paliecās, devās lejup, tad otrā, trešā .. . Neganta, daudzbalsīga kaukoņa — sirds apstājās, sametās tumšs gar acīm. Lidmašīnas drāzās virsū viņam, kas gluži pamiris atklātās stepes vidū. No pirmās lidmašīnas atdalījās sīki putraimiņi...

Tad Fjodors nometās uz ceļa, ar seju, ar krūtīm, ar vēderu iespiedās cietajā, karstajā, ar vērmeļu smaržu piesātinātajā zemē. Nemājīgā zeme, kas nemaz nelīdzinās tai, uz kuras viņš izaudzis, mīļā zeme, vienīgā cerība, zeme, glāb!

Zeme nodrebēja kā sāpēs — vienreiz, tad vēlreiz — un sāka krampjaini raustīties. Bet virs pakauša šķēlās pušu debesis. Diezgan! Pietiek! Droši vien visa pasaule sašķīdusi gabalos! Pietiek taču! Tomēr zeme dreb un dreb, dobji dārd sprādzieni, šņāc šķembu pilnum pilnais gaiss — gala nav.

Fjodors nebija ticējis — viņu nogalinās?. . . Viņš ir tik maziņš, pazudis, visu aizmirsts ... Maziņš? Nē, milzīgs. Nav iespējams noslēpt zemē neveiklo ķermeni. Pazudis? Nē, redzams no visām pusēm. Kaut varētu sarauties tāds kā mārīte, kā lapu uts — izglābties, dzīvot!... Viņu? Nogalinās? Tas taču pavisam viegli izdarāms. Ja varētu kaut kā nodzīvot līdz beigām,

ja brīnumaina kārtā paliktu dzīvs, kaut tikai paliktu dzīvs! ...

Klusums iestājās pēkšņi. Klusums, kas apdullināja vairāk par sprādzieniem. Nebija iespējams tam ticēt, un Fjodors joprojām pūlējās iespiesties zemē, tajā veselajā zemes gabaliņā, kas brīnumainā kārtā bija paglābies no posta. Taču aizritēja viena minūte, otra — vēl aizvien klusu. Ķermenis pamazām atguva normālo lielumu, vairs nelikās uztūcis, milzīgs.

Viņš piecēlās kajas.

Pa izdegušo stepi mierīgi lēkāia vēja dzenāts vēj-ritenis — sausu dzelkšņu kamols. Viss bija vesels, tuvumā nemanīja nevienas bedres. Tātad bumbas kritušas kaut kur sāņus.

Sprauslodama ka aizkaitināts kaķis, Fjodoram priekšā uz ceļa nokrita debess dzīlēs nomaldījusies šķemba — grumbuļaina, izrobota, pļavas klāta. Šitāds daikts var nošķelt pusi galvas. Cita laikā Fjodors noteikti būtu to saķēris rokā, pacēlis augšā, apbrīnojis.

Lidmašīnas, apmierināti ņurrādamas, devās projām pie savējiem. Zenītiielgaba 1 i nemitējās traipīt debesis. Lidmašīnas devās projām, nesaņēmušas par neganto ālēšanos nekādu sodu.

Fjodors pacēla lāpstiņu un sāka kalt sacietējušo ce|u, kas noskanēja pie katra sitiena.

Klakt, klakt! — atsprāgst gabaliņi...

Dzīve — tā ir zālē sabirusi rasa zemās rīta saules staros, zili pelēka, gluži ka baloža guza. Dzīve — ta ir pilsēta, kur koku saknes slēpj aiz restēm un ar ūdeni aplaista akmeņus. Dzīve — tā ir Nofretetes lūpas .. . Viņš grib dzīvot! Dzīvot! Bet no tālas zemes, kuru viņš pazīst tikai pēc kartēm un grāmatām, atsūtītas mašīnas — tādas, kas lido, kas rāpo, kas sviež šāviņus, — daudz mašīnu, veselas armijas cilvēku, un viss tādēļ, lai viņam, Fjodoram Matjorinam, laupītu dzīvību. Kam tas viņiem vajadzīgs? Ko viņš nodarījis? Kā viņus traucējis?

Klakt, klakt! — kaļ lāpsta.

Līdz šim pasaule bija saprotama, pasaule bija labvēlīga, likās, jaiet vien klāt, un tā sagaidīs atplestam

rokām — laipni lūdzu, Fjodor Matjorin, nekautrējies, jūties kā saimnieks. Taču pasaulē ir tumši spēki, tie gatavojas izdarīt slepkavību un to pat nepamanīt. Kas tiem dajas par mazo cilvēku, vienu no neskaitāmajiem miljoniem, kas tiem da|ās par to, ka viņš grib dzivot, ka sapņo par jaunu Nofreteti. Tas nekādi nav aptverams. šausmīgi! Gribas raudāt...

Klakt! Klakt!

Uz ceļa parādījās divi cilvēki — maza auguma karei-vītis, kas nemierīgi lēkāja ar pārmērīgi lieliem zābakiem kājās, pakalpīgi balstīja ievainoto. Tas bija līdz viduklim kails, muskuļotās krūtis krustām šķērsām sašvīkāja pārsēji — spilgts, žilbinošs baltums un rudi asiņu plankumi. Arī labā roka notīta ar saitēm. Galifē bikšu augšdaļa melna no asinīm.

Ievainotais gāja piesardzīgiem, mierīgiem soliem, galva atmesta, mugura izslieta taisni, šķita, ka viņam žiperiga kareiviša palīdzība nemaz nav tik nepieciešama.

Viņi nāca tuvāk, bet Fjodors, elpu aizturējis, skatījās, un sirds viņam sažņaudzās aiz sāpēm.

Ievainotais uztvēra Fjodora skatienu, un zilganās lūpas savilkās smīnā:

— Sarauj, brālīt, sarauj! Ko stāvi, muti iepletis?

Viņš pagaja garām tai pašā piesardzīgajā gaitā, lepni atmetis galvu. Zem pārsējiem sūcās asinis, no pleca pāri spēcīgajai mugurai stiepās melna sarecējušu asiņu svītra.

Fjodors stavēja kā sastindzis.

«Sarauj, brālīt...» Viņš vel jokojas. Bet lūpas tumšas, vienas valis, solus sper gluži ka pa stiklu. Kareivis iet viņam blakus teciņiem vien, no visa redzams — jutās vainīgs, ka ir dzīvs, ka nav ne skrambas... Vel nupat Fjodors gandrīz vai raudāja — gribu dzīvot, šausmīgi . .. Bet neviena lode taču nebija viņu skārusi — palicis sveiks un vesels. Sametās kauns.

«Sarauj, brālīt! Ko stāvi, muti iepletis?»

Fjodors steigšus ķeras pie darba: klakt, klakt! ...

8

Aizbēra, piemīdīja, atliecās taisni, palūkojās apkārt ...

Tālumā viegla mākoņa ēna glāstīja stepi. Nu varēja redzēt, ka stepe nebūt nav tik vienmuļa un gluda, ka bija licies agrāk, bet ir nelīdzena, grumbaina. Makoņa ēna lokās, rāpjas pāri dziļajam grumbām. Un stepe izskatās palsa, pelnu pelēka, nogurusi no tām sensenajam dienām, no tiem gadu simteņiem, kas brāzušies pāri šai daudz pieredzējušai zemei.

Un pēkšņi Fjodors pārsteigts juta, ka stepe vairs neliekas sveša un naidīga. Kaut kur tas neaptveramajos plašumos ir kāda gluži necila vieta, tāda pati kā visa apkārtne — caurcaurēm saules izdedzināts, nīkulīgam vērmelēm apaudzis stepes gabaliņš. Tur ir ierakumi, ierakumos puiši — tās ir mājas.

Tūlīt pārņēma nemiers. Viņš nav bijis šais mājās minūtes četrdesmit, ja ne visu stundu. Bet tā ir vesela mūžība! Šai laikā bija redzējis lienam šurp lidmašīnas, bija gulējis zemē tur, kur krita bumbas, domājis, ka pasaule jūk un brūk, ka viss sairs pīšļos un putekļos, bija gaidījis nāvi, piecēlies dzīvs, pārliecinājies, ka pasaule stāv kā stāvējusi, bija sastapis ievainoto, kritis izmisumā un nomierinājies, izjutis šausmas un kaunējies par sevi, bet brīžos starp šiem pārdzīvojumiem aizracies pāri ce|am — tā bija vesela mūžība! Bet tur, mājās, ierakumos, ir puiši, savējie, mīļie, nav taču šeit neviena mīļāka par viņiem. Pat leitnants Pačkalovs ir mīļš, viņš gan bļaustās, piesienas — galu galā nospļauties par to! Un ja nu viņiem visiem kaut kas noticis, ja nu viņš paliks viens kā bāris šai ārprātīgajā dzīvē?... Varbūt viņi nogalināti, varbūt ievainoti, gaida palīdzību ... Mūžība!

No ceja tālu stepē aizstiepjas vads. Tas ved tieši uz mājām. Ātrāk!

Diviziona novērošanas punktā patiešām visi mira nost, taču nevis no ievainojumiem, bet no slāpēm. Pirmais, kuru Fjodors ieraudzīja, — basām kājām,

zābaki blakus telefonam, apaļais ģīmis spīd no sviedriem, — bija Miša Katliņš.

— Bet tajā vietā, kur es biju, meta bumbas, — Fjodors palielījās un tūlīt pārsteigts noprasīja: — Kā tu te gadījies? Kāpēc nesatikāmies uz līnijas?

— Es jau negāju gar vadu . .. Plikām kājām jozu taisni pa stepi. — Ar biezām siekalām nospļāvās uz to pusi, kur stāvēja zābaki. Nomocīja, draņķi. — Aplaizījis sasprēgājušās lūpas, ieprasījās: — Vai gadījumā nepamanīji kādu avotiņu?

— Avotiņu? Kur?... Pats redzēji, kāds sausums.

— Redzēju, — Miša bēdīgi apstiprināja. — Uguns pozīcijās arī tup bez ūdens.

Leitnants Pačkalovs, novājējis, ar netīru padeguni un, neievērojot reglamentu, atpogājis formas blūzes apkaklīti, sēdēja pie izplestas kartes, kaut ko mērīja, nelaimīgs rauca pieri.

— Jaunākais seržant Matjorin!

Cik viņam tomēr nepatīkama balss!

— Atļausiet ziņot, biedri leitnant! — Fjodors izslējās.

— Klausieties un nepārtrauciet, kad runā dienesta pakāpē vecākais. Paņemiet visus katliņus, cik vien ir, un ejiet pēc ūdens.

— Uz kurieni?

— Kas tas par muļķīgu jautājumu? Atrodiet! Kaut no zemes izraujiet! Kaujas uzdevums — padzirdīt cilvēkus! Izpildiet!

Atkal jāiet stepē, atkal — vienam. Šeit ir mājīgs, aprasts ierakums, Miša Katliņš sēž, basās kājas pierāvis, zābaki blakus telefonam, Tihons Bučņovs sūc kaz-kājiņu, no apakšas — no ierakuma dibena ceļas tikko manāms dzestrumiņš. Ja varētu brītiņu pasēdēt, pastāstīt par bombardēšanu, par ievainoto ...

Leitnants Pačkalovs pavēlnieciski lūkojas acīs.

— Tiks izpildīts — dabūt ūdeni!

Izrādījās, ka katliņi ir tikai divi.

No zemes kā kurmis pēkšņi izlīda kareivis. Brust-vers nomaskēts ar savītušu zāli — nevar pamanīt ne divu so|u atstatumā, rēgojas vienīgi smagās prettanku šautenes garais stobrs. Seja kareivim pelēka, bieza putekļu karta apslēpusi krunkas, vecumu, kaislības, vēlēšanās. Spīd tikai valgie acu baltumi, un kustas savilktas lupas — viņš kaut ko vija pa muti.

Spriežot pēc putekļu kārtas, kareivis te atrodas jau sen, itin kā ieaudzis stepē, pie visa pieradis, ne par ko nebrīnās, jau iepriekš visu zina — īsts ierakumu gudrinieks, galvā kaska, apaļa kā burbulis.

Viņš pat zināja, kur ir ūdens.

— Vai redzi balto vītolu? ... Neskaties taču atpakaļ, skaties uz priekšu... Redzi — no graviņas rēgojas ara galotne. Tur ir... Visas iekšas, brālīt, izkaltušas.

— Tad līdīsim abi kopa.

— Es pagaidīšu^

— Kas tur ko gaidīt?

— Pagaidīšu, ar miršanu nav ko steigties. Graviņu taču visu laiku apšauda. Dzīvs ārā netiksi.

— Ko lai dara?

— Pacieties. Es arī ciešos. Izlauzīju lodi no patronas, tagad sūkāju — vismaz vēsums mutē.

Fjodors pats būtu ar mieru paciest, kaut ari mutē vērmeļu rūgtums. Pats jau paciestu, bet puiši gaida.

No zemes rēgojas ārā neizdibināma, noputējusi seja, noslēpumaini spīd acu baltumi, lupas sakniebtas, gausi kustas pelēkbalais, sarainais žoklis.

Bet pāri kaskai ar gari stieptiem, pamazām gaistošiem kaucieniem skrien lodes un nes kaut kur tālumā savas neremdinātās slapēs pēc cilvēku asinīm.

Fjodors nopūtās, ciešāk piespiedās pie zemes un sāka līst uz priekšu. [4]Plašas graviņas nogāze, ne visai stāva, ne arī lēzena. Lejā daži baltie vītoli, sazvēlušies greizi kā piedzēruši, met paēnu, kas līdzenajā, kailaja stepē ir gaužām liels retums. Kleķa mājiņa ar meldru jumtu, durvis līdz galam vajā, pie sliekšņa šāviņa bedre. Pa graviņas otru nogāzi stiepjas lejup taciņas, atsaucot atmiņā to tālo, laimīgo laiku, kad cilvēki te staigāja stāvus, nevis līda uz vēdera.

Kur tad aka? Ak jā, starp vītoliem — tur ir grodi no divām tievu baļķu kaftām. Pie pašiem grodiem nomests maiss. Varbūt maiss, varbūt izbalējis stepes akmens — nevar saskatīt.

Dzidrs gaiss, spoža saule, klusums, pamestība, stingums. Fjodors jūt: uz vītoliem raugās ne tikai viņa acis, bet no malas iztālēm blenž kaut kas nežēlīgs, salts, glūnīgs.

Nogāze klata laucītēm ... Bet no malas, no dziļām tālēm vēro cietsirdīgā dieva acs.

Fjodors aplūkoja šo nogāzi, aplūkoja uzmanīgi un nopietni: tad tāda izskatās vieta, kur viņam būs ja-mirst!

Pie Matjoras sādžas viņpus upes ir ciņains purviņš, novakarēs pēc īsām lietus gāzēm no šī purviņa izaug sulīga varavīksne, kas liecas pāri visām debesīm... Nez kādēj pēkšņi ienāca prātā . ..

Ienāca prātā tukša Dilsēta agrā rīta stundā, pirmais saules stars uz visaugstākā, visdusmīgākā nama lepnās pieres . . .

Nepazīstams cilvēks tur spēcīgajos, maigajos pirkstos ģipsī atveidotu sievietes galvu: pār iegarenajām acīm liegi un droši liecas uzacu loki, pilnīgas lupas slēpj smaidu. Dzīvojusi pirms trim tūkstošiem gadu. Nofre-te-te!

... Bet laucītēm klātā nogāze ir bezkaunīgi kaila!. ..

Viss ir meli, viss, viss! Meli nav vienīgi nogāze, nekautri atklātā, saules apmirdzētā nogāze, pa kuru viņam jalien uz priekšu.

Luk, kada izskatās vieta, kur viņš nomirs.

Jālien? Bet kādēļ? ...

Puišiem gribas dzert...

Bet viņu taču nošaus, un viņš neaiznesīs ūdeni.

Varbūt puiši nomirs? ...

Ne, pacietīsies līdz tumsai. Naktī atbrauks virtuve, atvedīs gan maizi, gan viru, gan ūdeni...

Jālien? ...

Nav ūdens! Neizdevās atrast!

Nav ūdens, un nav jāmirst. Nav ūdens — un atkal atgriezīsies viss: Matjora, varavīksne, pilsētas. Nav ūdens — un visa plašā pasaule pārvērtīsies par patiesību.

Fjodors apgriezās un piesardzīgi sāka līst projām no nogāzes.

Viņš ir talantīgs, Sava I|jičs ne vienreiz vien bija to sacījis, Sava Ijjičs tic viņa spējām.

Fjodors līda .. .

Cilvēki gaida Nofretetes smaidu — tūlīt viņa pasmaidīs. Tūlīt — nu jau vairāk nekā trīstūkstoš gadu. Dzīvot! Un viņš parādīs cilvēkiem šo smaidu.

Fjodors līda ...

Nav ūdens... Bet ūdens taču bija... Tātad meli? Bet tikai sīki. Meli, bet pēc tam visa pasaule pārvērtīsies par patiesību.

Fjodors līda ...

Būs draugi — viņš šos melus noslēps, būs sieva — viņš noslēps. Arī no Savas Iļjiča noslēps... Visu mūžu slēps un slēps! -

Fjodors piespieda vaigu pie asās, siltās zemes.

Debesis, dienas versmē iztvīkušās, izbalējušās, milzum lielās debesis atbalstījās pret izdegušo stepi. Un stepe likās tukša, neapdzīvota. Tajā mita vienīgi skaņas — pamalēs automātu un ložmetēju tarkšķi, dobji sprādzieni, pārslogotu motoru rēkoņa. Stepe likās tukša un neapdzīvota, bet tepat līdzās bija armijas, bija tūkstošiem cilvēku, tanki, pajūgi, lielgabali, visus tos noslēpa līdzenā stepe. Cik viegli gan mazais Fjodors varētu paslēpties tajā no savas nāves! Paslēpties, nogaidīt, atgriezties ...

Viņš gulēja stepes vidū.

Dzīvot — tas nozīmē noslēpt, dzīvot — tas nozīmē krāpt, dzīvot — tas nozīmē pašam sevi nicināt. Izliecies, cik gribi, taču gļēvulis paliek gļēvulis, melis paliek melis, dzīvība būs iegūta ar viltu. Dzīvo un atceries — tu esi sliktāks par citiem.

Fjodors mazliet paslējās augšā un apsēdās.

Sliktāks par citiem? ... Nu, pie velna!

Fjodors pielēca kājās, paķēra katliņus un, tik tikko pieliecies, devās atpakaļ.

Kādus simt solus no gravas nometās zemē, sāka līst...

Atkal nogāze ar rudām laucītēm ...

No malas kāds viņu vēro — nežēlīgs, bez sirds . .. Nu, ko tur...

Fjodors lēni pārlīda pār liktenīgo robežu.

No rotaļīgo šāvienu gūzmas izlauzās īsa kārta. Fjodors neredzēja, kurā vietā trāpīja lodes. Vaigā iecir-tas zemes piciņas, spalgi iešķindējās katliņi.

Nākošā karia viņu pienaglos pie nogāzes. Fjodors pielēca kājās un, šķērsojol ložu ce|u, metās uz priekšu, uz turieni, kur aug vītoli, — skaidri saredzams tam, kas ar nežēlīgām acīm blenza viņā no malas.

Uz aprepušas mālainās zemes kā rūsganpelēki ziedi pacirtās gaisā putekļainas strūklas — vesela virkne,cita aiz citas. Fjodors nokrita zemē un sāka velties lejā pa nogāzi: debesis — zeme, debesis — vērmeles, debesis — vītola stumbrs, resns, bemberains, noputējis pelēks, ar strupiem puniem.

Fjodors gulēja uz vēdera — nogāze bija beigusies. Kaut kur blakus cirtās pret zemi neganti, aprauti, sprakstoši rīkstes pliukšķi, cirtās un grima zemē.

Fjodors nekustējās, mānījās — lai domā, ka nošauts. Aiz lielas centības viņš pat aizvēra acis.

Tas, kas no augšas Fjodoram bija izskatījies pēc maisa vai akmens, bija mūsu kareivis. Viņš sēdēja uz zābaku kapēm, ceļgalus pierāvis, mugura cieši iespīlēta izbalējušā, gandrīz baltā formas blūzē, galva atspiedusies pret grodu malu, rokas mierīgi, gurdi nolaistas zemē. Blakus stāvēja katliņš, līdz malām pieliets ar ūdeni.

Viņš bija saglabājis visu, kas raksturīgs cilvēkam, — ķermeņa formu, pat noguruša cilvēka pozu, viņš ir cilvēks, tomēr pret viņu jau jāizturas kā pret priekšmetu, kā pret vītola stumbru, nevajag pievērst uzmanību. Viņu apņēmis baismīgs noslēpums, kuru negribas izzināt, kurš stindzina sirdi. Fjodors nodrebēja un novērsās: viņš vēl nebija pieradis pie mirušiem.

Novērsās un tūlīt ieraudzīja otru liki.

Tas gulēja tieši aiz akas. Seja iespiesta sakaltušos, krumujainos dubjos, sausi, sapinkājušies mati, platajiem pleciem cieši piegulusi zilganpelēka formas tērpa vadmala, uz pleciem šauri uzplecīši ar bālganām metālā pogām — vācietis!

Fjodors nebija redzējis vāciešus ne dzīvus, ne mirušus. Viņš vienmēr domāja: tiklīdz sastaps, tūlīt viņā uzliesmos naids; ja sastaps dzīvu — centīsies nogalināt, ja ieraudzīs mirušu — priecāsies, ka beigts. Naids tādēļ, ka viņi atnākuši šurp, ka liek līst uz vēdera, ka viņu lidmašīnas ar bumbām arda zemi, ka grib nogalināt viņu, Fjodoru Matjorinu, viņu, kurš nekā ļauna tiem nav nodarījis. Nu viņš ir sastapis: ar pieri bada sakaltušos dubļus, pa formas tērpa vadmalu ložņa lielas, treknas mušas ... Naida nav.

Pūlēdamies neskatīties ne uz vienu, ne otru kritušo, bet ar katru poru sajuzdams to tuvumu, Fjodors pielīda pie akas, mazliet paslējās, lai varētu pārliekties par grodu malu. Gaisu piestrēdza gaudulīga spindzoņa, uz pleciem nokrita lodes nocirsts vītola zars. Fjodors pietupēs, noņēma siksnu, piestiprināja to pie katliņa stīpas.

Sastingušais gaiss bija šķērms. Trūdu dvaka un mitrums sajaukušies ar šķebinošu, nejēdzīgi uzbāzīgu, lipīgu līķu smaku. Šķita, ka no šīs smakas viss kļuvis netīrs — gan rokas, gan blūze, gan zeme, pat aukstais ūdens, kas šļakstinās katliņa. Inde sūcās cauri adai. Ātrāk projām no šejienes, no sastinguma,- no viltīga, nodevīgā klusuma, atrak projām stepē, kur smaržo vērmeles, kur laiku pa laikam pārskrien pāri vējiņš. Ātrāk, bet kā? ...

Katliņi bija pilni, taču pa to pašu ceļu otrreiz neizdosies izlavīties. Fjodors gulēja, negribīgi ieelpoja lipīgo, saindēto gaisu un juta mokošu riebumu pats pret sevi.

Kādus trīsdesmit soļus no viņa stāv māja — pie zemes pieplacis kleķa namiņš ar plaši atvērtam dur-

vīni. Trīsdesmit soļi — un pusceļā vītols, vajadzības gadījumā var paslēpties aiz stumbra. Trīsdesmit soļi līdz mājai, jātiek tikai aiz stūra, bet tad jau māja paslēps, tās aizsegā varēs aizrāpties tālu projām.

Trīsdesmit soļi... Vienā rāvienā... Fjodors paņēma katliņus ...

Gaiss sprāgst un spindz, viss gaiss pilns ložu. Brīnums, ka pagaidām vēl neviena nav trāpījusi. Starp lāpstiņām kņud, starp lāpstiņām knieš — tieši šai vielā tūlīt ietrieksies lode. Uzmanīgi — rokā katliņi, nedrīkst izšļakstināt. Viņš lēni nolaidās zeme aiz vītola stumbra. Vītols resns, liekas drošs patvērums, galva un pleci paslēpti, bet kājas ... Kaļas nevar paslēpt, tās atstieptas tālu no stumbra. Zeme plīst pušu, šķīst uz visām pusēm, gaiss žēli gaužas, smilkst aizgū-damies ...

Nē, nevarēs tikt aiz mājas, nevarēs aizskriet līdz stūrim. Zeme līdzena, nomīdīta, vienīgi atvērto durvju priekšā izsisla bedre. Durvis līdz galam vaļā ...

Fjodors pierauj kājas, saspringst kā atspere un metas tieši uz durvīm, pārlec pāri bedrei...

Tukša istaba ar dēļu lāviņu, uz pelēkā kūla pašā vidū — skrambains čuguna pods. Māja krakšķ, brīkšķ, šņirkst, lodes urbjas cauri plānajām sienām. Šaudās atšķeltās skaidas, no griestiem birst gruži. Nav kur paslēpties. Mājā tikpat ka būrī.

Divi lodziņi ar izsistām rūtīm ir tajā pusē, uz kuru viņam jābēg. Divi lodziņi pretim vaļējām durvīm. Fjodors triecas ar plecu pret loga rāmi, tas brākšķēdams salūst.

Lodziņi ir šauri, ar katliņiem rokā nav ko domāt tikt cauri.

Skrambainais pods istabas vidū nožņerkst, atveļas Fjodoram pie kājām kā šunelis, kas meklē glābiņu. Nikni kaucošā lode ar rikošetu ietriecas griestos. No griestiem nobirst gruži...

Logiem nav palodžu, nav kur nolikt katliņus. Fjodors pieskrien pie lāviņās — tā ir smaga, ar kājām ieaugusi kuļā. Fjodors to izlauž, pievelk pie loga, noliek

uz tās katliņus. Pūlēdamies tos neaizķert, izspraucas pa logu, uz galvas nogāžas zemē, pielec kājas...

Glābts! Istabā aiz sienas lido lodes. Istaba, bet viņš ir lauka ... Viņš pasniedzas pa logu pēc katliņiem un... notupstas zemē — nespēkā saļogās ceļgali. Pavisam tuvu, pie pašas auss, gandrīz skardama kasku, bija nožvinkstējusi lode.

Bridi viņš tup, tad atkal pastiepj roku ... Neskatīdamies satausta vienu katliņu... Otru... Nez kādēļ tas tik viegls . ..

Katliņš ir tukšs. Tam ir divi caurumi — viens pie pašas stīpas, otrs — pirksta tiesu no dibena.

Viens katliņš ūdens uz visiem.

Fjodors tup tam blakus, ieklausās šāvienos. Viens nepilns katliņš ... Neiznāks, ko padzerties. Viena katliņa dēj nebija vērts riskēt. Un Fjodors pagrūž pilno katliņu, apgāž. Sausā zeme kari uzsūc ūdeni, aiz pateicības kļūst tumša.

Fjodors nolemj sākt šo spēli no gala.

Tomēr viņš vēl tup blakus tukšajiem katliņiem, nesteidzas, gaida, kad pavisam apklusīs šāvieni.

Saule pamazām dodas pie miera, nav tālu vakars. Slīpo staru apspīdēti, stepes līdzenumā skaidri iezīmējas spuraini pauguri un ieplakušas palejas. Stepe nav gluda, to izvagojuši šāviņi un bumbas, bet vēl jo vairāk laika ritums. Stepe — tā ir planētas novecojusī seja. Tūkstošiem gadu ir stepei, un Fjodoram liekas — viņš pazīst to jau tik sen, ir tā saradis ar to, tā saaudzis, ka neticams šķiet tas laiks, kad stepes plašums biedēja. Tīkama ir arī vērmeļu smarža.

Viņš so|o pa tūkstošiem gadu veco zemi, sojo droši, kā saimnieks, un ložu priekšā neliecas. Pilns katliņš ar ūdeni, pilna kaska, viņš izsprucis no nāves. Nav prier cīgākas uzvaras kā uzvara pašam pār sevi. Labi gan dzīvot ar tīru sirdsapziņu!

Nu, puiši, cik ir, tik dzeriet! Bet leitnantam PaČka-lovam viņš pateiks pavisam atklāti: «Necel nu degunu gaisā, Jurka, visi dzīvojam nāvei pa kampienam, nevajag vienam otru tirdīt.»

Par ierakuma malu slējās pazīstamā kareivja galva. Tas Ieskatījās vērīgāk, uzsauca:

— Dzīvs gan?

— Kā redzi.

Nebrīnījās, neizrādīja prieku, tikai paprasīja bez kādām cerībām:

— Iedod vienu malciņu, puiškan!

— Nekā nebija, sūkā vien lodīti!

Kaunā neņēma, nelamājās, uzskatīja, ka tādu atbildi pelnījis, un klusēdams noraudzījās pakal.

Sēž ierakumu gudrinieks, sargā savu dzīvību, sūkā lodīti.

Bet Fjodors mēro ceļu pa stepi, aizkustināts domā par sevi — ir gan tas Fedjka Matjorins laga puisisl

10

Visi pēc kārtas pieplaka ar lūpām pie katliņa un pie kaskas, tad atrāvās, nopūtās:

— Nu tad beidzot! Sirds dabū atdzerties, bija sakaltusi kā akmens!

Bet Fjodors tikai tagad atcerējās, ka pats nebija padzēries — piemirsās, vai nu tik vien domu. Mute sausa, mēle satūkusi — piemirsās. Bet, ja paņemtu katliņu, ja arī celtu pie lūpām, citi teiktu: «Neesi nu badīgs.» Kas ticēs, ka pats sevi aizmirsis. Bija taču pie ūdens. Nē, tā tik sabojās visu iespaidu.

Tihons Bučņovs pirmais attapās:

— Ei! Ei! Netrakojiet!... Leitnants vēl nav dzēris.

Bet bija par vēlu. Pagāza kasku virs tukšā katliņa —

izlija daži pilieni.

Leitnants Pačkalovs, iztvīcis, novārdzis, iekritušām acīm, tikko nākdams no telefona, piegāja klāt, pastiepa roku pēc katliņa, aizbildnieciskā tonī pavaicāja:

— Nu, vai visi padzērušies?

Bet visi, acis slēpdami, raudzījās zemē.

— Kas tad tas? Ko? — Sarūgtinājuma pilns pārsteigums, apa|ajā pierē zēniskas grumbas.

Tihons Bučņovs, aizgriezies sāņus, šņākāja. Miša Katliņš, kurš trīs reizes bija licies klāt pie kaskas, ar basās kājas papēdi urbināja tranšejas dibenā bedrīti.

Leitnants Packalovs apjucis raudzijās apkārt, šķobīja lūpas — tūlīt sāks raudāt, skatiens apdzisis. Pēkšņi viņš atlieca plecus, izrieza krūti:

— Jaunākais seržant Matjorin! — K-kam jums vajadzēja atdot ūdeni? Kurš ir tas, kam jāsadala? Jūs vai es?

— Te visi ņēma paši. Viņš nedalīja ... — Tihons Bueņovs ieteicas.

— Klus-sēt!... Jūs vai es? Kurš te ir komandieris?

Fjodors nekā neatbildēja, ja atbildētu — nāktos novelt vainu uz puišiem. Fjodora klusēšana Pačkalovu vel vairak aizkaitināja.

— Paņemt katliņus! Iesiet pēc ūdens vēlreiz!

— Es aiziešu. Atļaujiet... — piedāvājās Miša.

— Klusēt! Jums neviens neprasa!... Matjorin! Pēc ūdens! Vclreiz! Veicīgāk! Es pa-vē-lu!

Fjodors atbildēja:

— Kamēr aiziešu pēc ūdens, uznāks nakts, virtuve atvedīs ūdeni.

— Ne-sprie-de-lēt! Ņemiet katliņus!

Leitnants nosvieda Fjodoram pie kājām tukšo katliņu.

— Nu!

— Es neiešu!

Pačkalovam seja sašķobījās dusmās, viņš satvēra pistoles maksti.

— Paņemt katliņus!

Fjodoram tieši virsū blenza pistoles stobra blāvi melnais dzimums.

— Skaitīšu līdz trīs ... Viens! ...

Fjodors stāvēja un nekustējās.

-— Ņemiet katliņus!

Pelēkas, cieši savilktas lūpas, glāžainas acis — tajās vīd sāpes, vīd negantas dusmas, vīd bailes. Aiz bailēm, aiz patmīlības gaužām viegli nospiest sprūdu. Bet pistoles strupais stobrs ir pacelts, ja leitnants paspers soli uz priekšu, stobrs atdursies Fjodoram pierē starp acīm.

— Divi!

Un Fjodors, smagi pārdzīvodams šo pazemojumu, acis slēpdams, noliecās, pacēla no zemes katliņu.

Aizgājis gabaliņu no NP, Fjodors aizsvieda katliņu un devās nevis uz aku, bet uz uguns pozīcijām, kur bija palikusi viņa mantu soma un karabīne.

Pret viņu, Fjodoru Matjorinu, pret viņu, kurš tikko kā bija uzvarējis pašu nāvi, kurš bija ar mieru atdot biedru labā visu — ne vien pēdējo kreklu, ne maizes devu, ne ūdens malku, bet dzīvību, sevi pašu, visu sevi ar visu pagātni un nākotni, — pret viņu pacelt pistoli!

Glāžainas acis, savilktas lūpas, pirksts uz sprūda... Cik viegli to nospiest!

Vajadzēja noliekties... Varbūt viņš nobijās?... Nē, nē! Bija taču pierādījis, ka viņam nav bail no nāves.

Var iedomāties visādu nāvi, taču tādu, kad pašu cilvēks nogalina savējo ūdens malka dēļ ... Ne jau viņš, Fjodors Matjorins, pirmais pacēla ieroci.

Uguns pozīcijās viņš atrada ierakumā savu karabīni. Pārbaudīja magazīnas kārbu — pilna aptvere. Iedzina patronu stobra un nolika aizslēgu uz drošinātāja...

Uguns pozīcijās nesen bija atvests ūdens. Starp ierakumiem stāvēja četrstūraini termosi. Fjodors piegāja pie viena un ilgi dzēra kausu pēc kausa. No ūdens viss ķermenis kļuva smagnējs, uzmācās nogurums, gribējās atgulties ierakumā, izstiept kājas ...

Tomēr viņš neatlaidās guļus. Uzsvieda plecā karabīni, devās stepē pa ierasto ceļu uz NP, uz turieni, kur Packalovs gaidīja viņu atgriežamies ar pilnu katliņu ūdens.

Saule grima aiz apvāršņa. Virs satumsušās, sadrūmušās stepes pletās putekļaina, plata rieta blāzmas svēdra.

Fjodors gāja gar vadu, kas stiepās cauri vērmeļu ceriem. Pie viena varēs izlabot (ja pēkšņi uzies pārrāvumu) — puišiem nebūs lieku reizi jāskrien šurp.

Viņš šķērsoja ceļu, kuram bija racies pāri un kur bija gulējis bombardēšanas laikā.

Vērmeles šaustīja kirzas zabakus, notrauca putekļus no purngaliem, noberza tos spožus. Aizvien tuvāk viņš nāca novērošanas punktam, aizvien vairāk tuvojās sastapšanās ar leitnantu Pačkalovu. Tas gaida ūdeni, pilnu katliņu ūdens. Karabīne novelk plecu, patrona stobrā, aizslēgs uzvilkts, nolikts uz drošinātāja ...

Šur un tur vērmeļu jūrā pagadījās garas, sausas zāles saliņas, stepes zāle, kas sniedzās pāri jostas vietai, Fjodors tādu nepazina. Sārtajā saulrieta gaismā smilgu skaras lāsmoja kā gaiļa astes spalvas.

Tālu priekšā, līdz pleciem zāles aizsegts, palēkdamies skrēja kareivis, steidzās pretim. Fjodors ieskatījās vērīgāk — liekas, ka Tihons Bučņovs, tikai pārlieku ņiprs, kā tads puišelis.

Tihons Bučņovs — tas ir viņš! Ieraudzīja Fjodoru, sāka vēcināt rokas kā dzirnavu spārnus, vairākas reizes paklupa. Seja nosvīdusi, tumši sarkana, acis bālganas, kā ūdenī izžulgušas.

— Leitnantu ...

Un Fjodors juta, ka roka, ar kuru viņš pieturēja plecā uzmestās karabīnes siksnu, kļūst mikla.

— Leitnantu Pačkalovu ... Nupat... Pirms minūtēm desmit... Nomaldījusies lode ... Viņš gāja man pa priekšu ... Skatos — sak šķiebties uz sāniem ... Un nokrīt zemē... Pieskrēju klāt... Galvā... Ta arī nomira manās rokās... Nu, pirms minūtēm desmit, piecpadsmit...

Fjodors stāvēja, ar lipīgo delnu ieķēries karabīnes brezenta siksnā.

— Skatos — sāk šķiebties uz sāniem... Es gāju tikai kādus piecus soļus aiz viņa ... Kapteinis Golovanovs bija izsaucis pie sevis... Viņš paķēra mani līdz... Kādus piecus soļus, tā kā tagad no tevis... Un tik sāk šķiebties un šķiebties ...

Tihons Bučņovs ar piedurkni noslaucīja no sejas sviedrus, ar nespodrajām acīm žēli raudzījās Fjodorā. Fjodoram kājas bija svina smagas, viņš nevarēja tās atraut no zemes. Stāvēja un klusēja.

— Vajag ziņot kapteinim... Nudien, nezinu... Teikšu atklāti, puis, — man sametās baigi ...

Fjodors ar pūlēm atrāva roku no karabīnes siksnas, juta, ka arī kajas spēj atraut no zemes, tad izgrūda tādu neskanīgu:

— Ejam ...

Tihons Bučņovs palēkdamies klunkuroja blakus:

— Bet lodi es nedzirdēju. Rādās, ka nemaz nesvilpa... Viņš tik sāka šķiebties uz sāniem, kā piedzēries ... Tirais bērns, nudien. Bērns kas bērns!

Pār līdzeno zemi lija rieta blāzma. Pie pašas zemes tā bija tumša, sarkana, neganta, augstak — maiga, dzidra kā zaļgans jūras ūdens, spirdzinoša. Apakšā blāzma atdūrās pret automātu un ložmetēju vienaldzīgajiem tarkšķiem.

Liecās lejup nepazīstamās zāles skaras. Gaiss sastindzis — nejuta ne vēsmiņas.

Un mierīga, pazīstama seja, uz pieres salipušu matu šķipsna, gaišu matu šķipsna, samirkusi sviedros, kas vēl nebija nožuvuši, un zabaki ar nomītiem papēžiem. Pirkstiem nagi jau sākuši mesties zilgani...

Ienāca prātā, kā leitnants Pačkalovs toreiz spēlēja uz nažiem, kā tupēja uz ceļiem un pats sev skaitīja: «Divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs ... Malacis, Jurka!» Tad viņš ieraudzīja Fjodoru un nosarka. No tā brīža arī sāka piesieties.

Ceļgali pierauti pie vēdera, maziņš, vājiņš, stūraini pleci zem izbalējušas karavīra blūzes, biezas lūpas, netīra seja. Un zabaki veci, papēži nomīti greizi.

Rieta blāzma kļūst aizvien smagaka. Zeme sasūc sevī kvēlojošo debesu svītru. Jurka Pačkalovs neredz šo saulrietu . . . Citrīt saule atkal pacelsies virs apvāršņa, bet^viņš to nezinās. Nebūs ne saules, ne debesu, ne dienas, ne nakts — itin nekā, būs tikai tukšums. Bet karabīnes stobrā ir iedzīta patrona ... Tā domātā viņam ... w

Ja visu to laiku, kuru viņam, Fjodoram, lemts nodzīvot, varētu godīgi sadalīt uz pusēm — ar prieku sadalītu, ja tik vien varētu . ..

Matu šķipsna vēl nav izžuvusi, asie ceļgali piespiesti pie vēdera. Bet pirkstiem nagi jau kļuvuši zili...

Droši vien viņš tā ari nepaguva pirms miršanas padzerties. Neviens viņam nebija atnesis ūdeni.

— Apglabāsim, — Fjodors teica Tihonam. — Vai dokumentus paņēmi?

— Dokumentus un kaut kādas vēstules — veselu paciņu... Āre, jāpaņem vēl pistole... Viņš guļ pistolei virsū, man nebija dūšas kustināt.

Viņi apvēla uz otriem sāniem ļengano, padevīgo ķermeni. Fjodors izņēma no maksts silto pistoli, ar kuru Pačkalovs nesen bija viņam draudējis.

Kādus piecdesmit soļus tālāk bija pamesls ierakums. Noguldīja tajā, zemi no brustvera sabēra iekša ar rokām un karabīņu laidēm.

Notupās blakus, bridi klusēja ...

Apglabāta Fjodora vaina šī cilvēka priekšā, paslēpta no visiem, taču ne no sevis paša — pats jau gan atcerēsies.

Apglabāta arī Fjodora jaunība. Šo minūšu laikā viņš nobrieda, pieauga. Bet leitnants Pačkalovs, kas vel nesen bija spēlējis uz nažiem, tā arī nekad nekļuva pieaudzis cilvēks, viņam tas nebija lemts.

II

Pār šāviņu izrakņāto, bumbu uzvandīto, tranšeju izvagoto, atsevišķu ierakumu izgrauzto stepi klājās tumsa. Līdz ar tumsu iestājās klusums. Līdz ar klusumu pārņēma sajūta, ka pagaidām esi dzīvs un ka vēl ilgi dzīvosi, ilgi, vismaz līdz rītam. Var izslieties visā augumā, uz vairākām stundām kļūt par cilvēku.

...Spulgo zvaigznes, zemas, lielas, dīvaini spurainas. Stepes zvaigznes. Starp šiem mūžam nekustīgajiem, kopš bērnības pazīstamos zvaigznājos sakārtotajiem spīdekļiem lāgu lāgiem gludenā virknē aizlraucas klejojošās zvaigznes. Kaut kur tālu tālu notarkšķ automāta karta, un debesis, kas tik melnas kā tinte, nogrimst trasējošo ložu — klejotāju zvaigžņu punktētā līnija.

Ierakumos ļaudis atliec notirpušās muguras, izstaipās tā, ka nobrakšķ kauli, apsēžas tieši uz brustvera

un uzsāk paklusas sarunas, it kā sēdētu sādžā uz paviļas.

No dienā sakarsušās zemes plūst siltums, dzirdot biedru balsis, cilvēkus pārņem mājīga sajūta un kluss, priecīgs izbrīns: «Brālīši, mēs esam dzīvi!»

Klusums, klusums ...

Taču šis klusums ir tramīgs. Kas tur smēķē, velns lai parauj! Nu, nu, pagāns tāds, paslēp smēķi! Guntiņa izlauzīsies cauri tumsai, sāks zvetēt automāti, ložmetēji, lodes savandīs zemi, kas zina, varbūt pat metis mīnas, sāksies tāds pats jandāliņš kā dienā. Glabā tumsu, ja gribi klusumu un atelpas brīdi, glabā tumsu — smēķē piedurknē, apsedzies ar teltenes stūri, ieraujies pašā ierakuma dibenā ... Kas tur smēķē? Paslēp smēķi!

Klusums, klusums . ..

Vienigi kaut kur sāk ālēties samiegojies automātists un uzlaiž gaisā pie likumīgajām zvaigznēm nelikumīgu trasējošo ložu virkni...

Klusums, klusums ...

Bet uz brustvera-paviļas kāds no aizkustinājuma drebošā balsī aizraudamies stāsta par neticami skaistajām senajām dienām:

— Nu, mīlīši, tā bija tāda meita, ka nenāc par tuvu. Bet man žvingulis galvā, kas tur pavisam — es par to neko neiztaisu ... Ņēmos šo pielauzt: sak, beidz nu, Maska, ķēmoties ...

Nomaļus sēž Miša Katliņš, cītīgi spaida zābaka kapi, laiku pa laikam ieskatās stulma melnajā rīklē un īgni ņurd:

— Aplaimoja gan, ragulops, un vēl speķi pievāca. Sitos zabakus kaut vai atdāvini staba mašīnrakstītājai. Es tam Zipunovam dzīvam adu novilkšu pār acīm . . . Ragulops!

Klusums, klusums ...

Viņa pusē automāts ietriec debesīs kārtu, nevis tādu kā parasti, bet ar visādiem trikiem: trat, trra, tra-ta-ta!

Miša Katliņš uz mirkli novērš acis no zabaka.

— Tad ta muzikants... Tur ne vien vācieši, bet arī rumāņi. Rumāņi visi ir muzikanti. Re, kas par meistarstiķi! — Tad atkal sāk ņurdēt: — Tiklīdz satikšu

Zipunovu, ņemšu un uzmaukšu zābaku uz purslām — staigā nu, riebekli, kā ar gāzmasku ...

Fjodors guļ augšpēdus, raugas debesis, vēro spožās zvaigznes.

Aizgājusi diena. Tikai viena vienīga diena. Liekas, tas bija sen sen, kaut kad mūža vidū, kad viņš, Fjodors, soļoja kopā ar artilērijas kolonu: «Marš! Marš!» Stepē kā sārts dega notriekta lidmašīna ... Viņš soļoja kā tāds gailis, krūtis izriezis: viņu — nogalinās?... Sen sen, tad viņš bija muļķis, bija tīrais zīdainis. Vai tiešām aizgājusi tikai diena? Tagad šķiet, ka visa dzīve sašķēlusies divās vienādās daļās: visa pagātne — Mat-jora, Sava Iļjičs — un šī diena. Viena diena!... Nemaz nevar ticēt...

Klusums, klusums ...

Bet zvaigznes mirgo. Citas zvaigznes, citas pasaules raugās lejup uz šo nakts tumsas klāto stepi, uz sakapāto, izdangāto, apsvilināto stepi. To piemeklējusi liela liela nelaime, bet šīm zvaigznēm no debesu augstumiem, no bezgalīgās tāles tas viss liekas tik nenozīmīgs un mazs, ka nav vērts pievērst uzmanību. Tās labsirdīgi, sazvērnieciski mirkšķina, itin kā viņš, Fjodors Matjorins, būtu tādās pašās domās — sak, sīkumi, nieki vien ir, nav jau nekā sevišķa ... Nav nekā sevišķa? Bet Pačkalovam jūs, zvaigznes, esat apdzisušas — jūs vairs neeksistējat, jums ir pārvilkta svītra tāpat kā visai pasaules telpai. Sīkumi, nav jau nekā sevišķa ...

Pēkšņi zvaigznes nobāl aiz bailēm. Ar ļaunu prieku melnajās debesīs slāvus uzšaujas mazītiņa, balti no-kaituši saule — apgaismošanas raķete!

Tērzētāji no brustvera-paviļas visi kā viens iegāžas ierakumā un sakrīt kaudzē. Miša Katliņš veikli pieplok pie zāles, ciešāk pie zemes piespiežas arī Fjodors.

Stepe ir grumbuļaina, dzīva, ikkatra ēna kustas, lokās, gluži kā pūlēdamās atrauties no zemes un aiz bailēm bēgt projām. Gaisma, kas līst pāri stepei, ir nedzīvi zilgana, žilbinoša, nežēlīga.

Mazā rotaļu saule, uztraukusies augšā, sāk atkal ripot lejup. Ēnas piebriest, aug garākas un garākas, no tālienes atstiepjas līdz Fjodora sejai, liekas, vis-

i

ļ

apkārt nav vis spuraina zāle, bet gan kupli meži, kas acu priekšā aug aizvien lielāki, kā pasakā. Zeme aprij rotaļu sauli, uzbrūk nakts — vēl tumšāka, melna kā darva.

Atkal kareivji izrāpjas uz brustvera, atkal atskan aizkustinātā, sirsnīgā balss:

— Tad nu tā ... Vienreiz es viņu pēc dejām noķeru un skaidri un gaiši pasaku: gana spēlēt kaķi un peli, sirdspuķīt. Ej prom no tā garā šķeistas, salasi savas pindeles un pārvācies pie manis ...

Atkal virs sejas mirgo zvaigznes. Atkal — klusums, klusums ...

12

Bija pagājusi vēl viena diena. Gara kā vesela mūžība.

Gravā sanāca uz partijas bietku un komjauniešu kopsapulci.

Daudzi bija ievainoti. Pustumsā starp skumīgām, noputējušām karavīru blūzēm kautrīgi spīdēja baltas saites virs netīrām, apsvilušām, nokvēpušām sejām.

Diviziona komisārs, liela auguma rudmatis ar mūsainu seju un kasku uz vienas auss — kadra kaujinieks, aiz muguras pilsoņu karš un karš ar somiem, — runaja aizsmakušā balsī un mētāja roku pa gaisu:

— Mums raidija virsū kājniekus — mēs izturējām! Mus apbēra ar mīnām un šāviņiem — izturējām! Nāca tanki — bet mēs noturējāmies! Arī lidmašīnas meta bumbas, tomēr esam dzīvi, neatkāpāmies! Bet rītdien mums var gāzties virsū viss uzreiz — kājnieku uzbrukumi, šāviņi, tanki, bumbas. Viss uzreiz! Ja rītdien izturēsim, ja nemetīsimies bēgt, tas nozīmēs, ka esam šai iecirknī uzvarējuši! ... Vai uzdevums saprotams? Izskaidrojiet bezpartejiskajiem kaujiniekiem vienu prasību — nerādīt ienaidniekam muguru! Tas tad arī ir viss! ... Nav te daudz ko runāt. Izklīstiet pa savām apakšvienībām, vajag atpūsties.

Komisārs, lempīgs, drukns, ģērbies piesvīdušā, ar virsnieka siksnām pārjoztā īormas blūzē, uzkāra plecā

automātu un pirmais sāka kāpt pa nogāzi ārā no gravas. Viņam nopakaļ devās politvaditājs Sergejevs — apaļš, tukls virs, kam dibens bija mīksts kā spilvens.

Izrādījās, ka komisāram taisnība: no rīta pretinieks raidīja uzbrukumā visu, ko vien varēja. Izrādījās, ka viņam taisnība, taču viņš pats vairs nepaguva par to pārliecināties. Agri no rīta pirmās apšaudes laikā viņu nogalināja.

Kvieši dega. Saules gaismā liesmas nebija redzamas. Tikai kādu metru virs zemes tveicīgajā gaisā it kā paši no sevis radās izpluinīti, tumši dūmi. Smaržoja pēc ugunskura kā miera laikā.

Plandīgo dūmu vidu sašķiebies stāvēja sadragāts lielgabals. Otrs lielgabals bija sašauts jau vakar, naktī to bez lielām pūlēm aizgādāja uz aizmuguri. Ap diviem atlikušajiem — kņada, klaigas, lamāšanās. Saņemta pavēle doties projām. Liesmas slāpētāji uz garajiem stobriem izslieti pret debesīm.

Cauri degošo kviešu kvēpainajam tvanam, cauri vir-mainajam, karstajam gaisam redzami vācu tanki — itin kā saulē aizmigušas mazas, nekaitīgas vabolītes.

Pirmais lielgabals aizjūgts, braucēji pātagoja zirgus, un zirgi, saklupdami uz priekšu, rava streņģes.

— Marš! Marš! ... Ei, suņaste, kur velcies? ... Griez pa labi, zābaks tāds! Pa labi-i-i!

Kaut kur netālu spraga šāviņš, sausas zemes pikas dārdēdamas nobira uz kaskām — neviens tam nepievērsa uzmanību.

— Marš! AAarš!

Sakās atkāpšanās.

Atkāpšanas ...

Plecā tev karabīne, tu neesi ievainots, neesi slims —■ tu esi spējīgs cīnīties.

Cieta kā krams, izkaltusi stepe, vērmeles smaržo pēc pārrūgušām zemenēm. Stepe bez gala, bez malas... Priekšā tā ir savējā, aiz muguras — sveša. Pats tu esi valsts robeža. Pag! Nav brīvi Visi iet, ej arī tu.

Soli pa solim, soli pa solim dziļāk stepē, dziļāk valsts iekšienē ...

— Lidmašīnas!

Un visus ka slaucīt noslauka no ceļa virsas, velšus noveļas no zirgiem braucēji. Ar seju, ar krūtīm, ar ceļgaliem pie grāvju asas zemes — glāb nu, zemes māt!

Motoru rūkoņa, neciešama, sirdi plosoša kaukšana — ūdenskritums, kas gažas no debesu dzīlēm ... Un nesatricināmā, stiprā zeme dreb, lūst kopā, drūp gabalos. Ar seju, ar krūtīm, ar vēderu, ar ceļgaliem pie zemes, kurai nevar uzticēties ...

Bet pēc tam... prombraucošo bumbvedēju apmierināta ņurrāšana. Uz ceļa, streņģēs pīdamies, kārpas ievainols zirgs, zviedz, histēriski rīstās, un tā pirmsnāves kliedzienos ir kaut kas baismi cilvēcisks. Pārējie zirgi spiežas cits pie cita, krāc, valgajas acīs skumīga neizpratne.

Pienāk pavēle: baterijām ieturēt puskilometra atstarpi, pie zirgiem — braucēji, pie lielgabaliem — apkalpes; sakarnieki, izlūki, saimnieciskie darbinieki — nost no ceļa, prom stepē! Ejot turēties pa gabalu, jo mazak ļaužu uz ceļa, jo drošāk — nebruks virsū lidmašīnas, neapšaudīs.

Fjodors devās stepē kopā ar Mišu Katliņu un Tihonu Bučņovu. Atkal gaisā atskanēja motoru rūkoņa — viņi metās katrs uz savu pusi, pieplaka pie zemes . .. Lidmašīnas aizbrauca garam, Fjodors piecēlās, viņam blakus slējās kajas kaut kādi nnnmetējnieki, kas stiepa smagās pamatnes un stobrus.

Viņš iesaucās:

— Katliņ! Bučņov!

Neviens neatbildēja. Viņš paskrēja uz vienu pusi, uz otru — visur cits citam līdzīgi cilvēki no saules, no putekļiem, no sviedriem, no paguruma samelnējušām sejām. Tie smagi vilkās pa vienam, ciešos bariņos, izstieptās virknēs, kuru priekšgalā gāja gan leitnants, kas izskatījās pēc Pačkalova, gan kāds smagnējs virsdienesta staršina, armijas vilks... Kliboja ievainotie, daži nesa marles saitēm notītās rokas kā zīdaiņus, citi, spēkus zaudējuši, vilka pa zemi sašauto kāju, atspiezdamies uz šautenes ka uz kruķa. Stepe bija apdzīvota, stepē notika lielā tautu staigāšana — viss dzīvais un pusdzīvais tiecās uz vienu pusi, uz Donu, uz pārceltuvi.

Kopā ar citiem devās tālāk arī Fjodors. Kopā ar citiem, tomēr viens, bez saviem biedriem.

Uz pārceltuvi! Tā ir tikpat kā paradīzes vārti. Vienīgi pa šiem vārtiem var nok|ūt pie savējiem, izvairi-ties no gūsta. Uz pārceltuvi.

13

Augsts krasts, tā pakājē biezs jūklis — cilvēki, kravas automašīnas, autofurgoni, katjušas, lielgabali, tanki, bruņumašīnas, pajūgi, zirgi. Tas viss, cieši kopa saspiests, putekļiem un sviedriem klāts, ar grūtībām kustas uz priekšu, spiežas pie ūdens, izplūst plašumā. Neviens negrib palikt augšā, stepē — krasta krants paglābj no šāviņiem. Bet stepe visu laiku tikai grūž un grūž lejā no krasta — atkal jaunus ļaužu barus, jaunas automašīnas, jaunus tankus, jaunus lielgabalus. Tie ķeras cits aiz cita, sitas kopa, žvadz ieroči, aizsmakušās balsis šai bišu spieta dūkoņā nav sadzirdamas.

Bet gar nemierīgo krastu mierīgi plūst Klusā Dona. Kas par to, ja tajā laiku pa laikam uzšaujas gaisā ūdens stabi, kas par to, ja pa straumi uz leju peld līķi. Klusā Dona pieradusi pie visa kā.

Abus krastus savieno smalks diegs, gar šo diegu braukā prāmis. No augšas tas izskatās pavisam niecīgs — varētu ar plaukstām apklāt. Un grūti ticēt, ka tieši šī pramja dēļ te saplūdusi vesela jūra pārgurušu cilvēku, bariem automašīnu, virkņu virknēm pajūgu ... Ar tādu niecīgu prāmīti pārvest pāri nevaldāmo pūli, šķiet, ir tikpat kā izvilkt no zābaka stulma karoti un izsmelt ar to Kluso Donu.

Plūst Klusā Dona. Klusā Dona pieradusi pie visa kā.

Stāvajā nogāzē saskrējušās divas varenas kravas mašīnas, sadragajušas viena otrai spārnus, izsitušas prožektorus, taču strīds vēl nav izšķirts. Divi kapteiņi ar tumši piesarkušām sejām ķeras viens otram krūtīs.

/

Pamestu pajūgu blīvā iestrēdzis sanitārais furgons, ap to skraida rūpju nomākta, baltā virsvalkā ģērbusies sieviete un ķer aiz piedurknes kādu majoru:

— Man ir ievainotie! Saprotiet jel — ievainotie ...

Majors cenšas izraut piedurkni, griež projām skatienu.

Starp dīselēm un zirgu krustiem iespriedies masīvs tanks. Šķiet, ka tas jūtas neveikli — lūkas vaļā, tornis pagriezts, lielgabals kaunīgi novērsies no upes, raugās sāņus. Tanks pamests, tāpat kā pamests motocikls, kas uzgāzts uz patronkastu kaudzes, tāpat kā pamesta portatīvā lauka raidstacija «6-FIK» — aiz tās Fjodoram aizķērās kāja, un viņš paklupa.

Kur vien raugies, visur rēgojas lielgabalu stobri. Vispirms Fjodors skrēja klāt ikvienam gaisā izslietam liesmas slāpētājam — kazi, varbūt savējie! Nekā! Vai viņiem izdevies atkļūt līdz šejienei, vai ceļā nogalināti? Ko nu lai dara, kam lai viņš pievienojas? Viens...

Starp izbalējušām karavīru blūzēm redzamas komandieru sulīgi zaļās diagonālauduma blūzes. Fjodoram diviziona komandieris Golovanovs bija tikpat kā dievs, taču tas tikai kapteinis, uz zīmotnēm viens pats «ķieģelītis». Bet te redzami tādi, kam veseli četri «ķieģelīši» — pulkveži, kuru priekšā kapteinis Golovanovs izstiepjas kā stīga. Fjodors nolūkoja vienu pulkvedi — liela auguma, plecīgu, ar prāvu, sirmu galvu, bet galvenais — ar artilērista zīmotnēm. Skriešus devās pie viņa, jau notālēm piesviedis delnu pie kaskas:

— Biedri pulkvedi, atļausiet vaicāt! ...

Un aprāvās ... Pulkvedis gan tas bija, taču formas tērps nebija kārtībā — bez siksnas, zaļā blūze nesa-jozta. Fjodors gribēja apvaicāties, vai viņš, šis garais artilērijas pulkvedis, nezina, kur pašlaik vajadzētu atrasties 131. artilērijas divizionam... Pulkvedis pārlaida Fjodoram stingu, grūtsirdīgu skatienu, pačam-stināja lūpas — tās viņam bija vecīgas, savītušas, mute iekritusi, apdzisušajā sejā padevība un nogurums. Jostu ar pistoli viņš bija aizsviedis projām.

Ne automašīnas, kas spiedās cita citai virsū, ne baltā virsvalkā ģērbusies nelaimīgā sieviete, kas lūdzās: «Man ir ievainotie!» — nekas Fjodoru nebija [5]

G5

nobiedējis iā, kā šis pulkvedis bez jostas. Sirds sastinga: «Nu, Fedjka, lūko izgrozīties, kā māki.»

Prāmis piestāja pie krasta, un Fjodors metās turp.

Bet pie prāmja notiek īsta kauja. Pa trapu ved augšā lielgabalus — nē, nevis no viņa diviziona, bet smagās haubices. Traps ielīkst zem to svara. Un no visām pusēm spiežas virsū bez virsniekiem palikuši kājnieki, tie grūstīdamies spraucas ar saviem mantu maisiem, durk|i ķeras cits aiz cita. Dūšīgi puiši no komandas, kas rūpējas par kārtību, nosprosto pieejas — nostājas plecs pie pleca; tos, kuri izlaužas uz priekšu, sit ar šauteņu laidēm — pievaldies! Traps ir nepieejams.

Ļaudis lien klāt tieši pa ūdeni, rāpjas uz augstā klāja. Pa klaju lēkā jauns leitnants, trakās dusmās krata virs cepures pistoli, redzama kliedzot atplesta mute, taču balsi nevar dzirdēt, ar hromādas zābaku viņš atvēzeniski sper pa sejām: še tev, še tev! Cilvēki gāžas atpakaj ūdenī, nelamājas, nedraud, tikai nobrauka seju un lien atkal, cits citu atgrūzdami. Bet leitnants tik kliedz bez skaņas — še tev, še tevi — ar hromādas zābaku pa sejām. Galvas nozūd un atkal paslienas pār bortu, kāds lūko pieķerties pie hromādas zabaka. Leitnants atņirdz zobus, pistole viņa rokā noraustās vienreiz, otrreiz — šāviens, šāviens, taisni virsū, taisni acīs! Cilvēki krīt kā maisi, krīt un vairs neceļas. Pārējie atsprāgst atpakaļ, drudžaini rauj no pleciem šautenes, cenšas tikt va|a no automātu siksnām. Sausi šauteņu spraksti, strups automāta tarkšķis, un leitnants, galvu nokāris, greizi pablenž piekrastes duļķainajā ūdeni un lēni lēni krīt zemē.

Fjodors novērsās.

Izdaudzinātā māmuļa Dona — tā nemaz nelikās tik gaužam plata. Fjodors bija gluži labs peldētājs.

Pie krasta piedziti šauri darza vārtiņi — nav jau plosts, pašu nenoturēs, taču varēs uz tiem uzsiet drēbes un karabīni. Galvenais — karabīni, personīgo ieroci, kura numurs ierakstits sarkanarmieša grāma-

tiņā. Blūzi un bikses apakšā, bet veļā ievīstīto karabīni virsū. Visu to viņš aptina ar mantu maisa siksnām, cauri maisa audumam izspīlējies katliņš — arī manta, nav ko pamest, — pašā augšā uzlika zābakus un kasku. Nu tā, kuģis gatavs braucienam.

Komjaunatnes biedra karte... To viņš saņēma jau skolas laikā, fotogrāfija tāda neskaidra — tikai cekuls un acis. Biedra karti ielika sarkanarmieša grāmatiņā, visu to iebāza laiviņā, uzmauca laiviņu stingrāk galvā, papurināja — turas labi, ja pazaudēs, tad tikai kopā ar galvu, bez komjaunatnes biedra kartes dzīvs viņā krasta ārā nerāpsies. Tā, nu gatavs arī pats.

Atskatījās uz stāvgrūdām pieblīvēto, jūklī savan-dīto, murdošo krastu, skaudīgi nolūkojās uz prāmi, kas likās nekustīgi stāvam upes vidū... Blakus prāmim pēkšņi pacēlās ūdens stabs, balts kā vate, — garām, pagaidām haubices vēl veselas.

— Nu tad, Fedjka, sāksim kuģot.

Ūdens sākumā likās ledaini auksts, pamazītēm aprada.

Klusā Dona. Nav gan nemaz tik klusa. Vēja nejūt, tomēr šļakstinās viļņi. Pats pirmais vilnis norāva kasku. Kaska apvēlās augšpēdu un cienīgi pe.ldēja projām. Bet zābaki tūlīt nogāja dibenā. Būs jāierodas pie priekšniecības bez zābakiem — tad ta varens karavīrs. Bet, ja jau pulkveži tik švītīgi staigā bez jostas, tad taču laikam var arī bez zābakiem ...

Kaut tikai nenogremdētu karabīni — personīgo ieroci, ar staršinas roku to iedeva pati Dzimtene, viņš bija parakstījies par saņemšanu, noklausījies piekodinājumu — glabāt kā acuraugu.

Galva jātur labi augstu — ka nesamērcē laiviņu, tajā ielikta komjaunatnes biedra karte. Fjodors laiku pa laikam ar roku aptaustīja galvu — vai nav kas noticis? Nē, nekas, ar biedra karti viss kārtībā! Vienīgi kopā ar galvu ...

Airējās, taupīja spēkus, tomēr sāka nogurt. Otrs krasts, tik gaužām kārotais 7— šaurā, zaļā svītriņa —

aiz rūsganajiem viļņiem nenāca un nenāca tuvāk. Straume nesa sāņus.

Klusā Dona, no šejienes nedzird ne krasta trokšņa, ne kņadas. Klusā Dona, pāri tai veļas sprādzienu grandi. Bliež ar tālšāvējiem, draņķi. Nez vai prāmis ticis lidz krastam, vai haubices veselas?... Nevar redzēt, un nav arī spēka paslieties augstāk virs ūdens, paskatīties apkārt.

Klusā Dona, un starp sprādzieniem no tālienes izmisīgs kliedziens:

— Pa-Iī-gā-ā-ā! ...

Kāds nabaga vientuļš peldētājs, tāds pats kā Fjodors.

Sap pleci, sāp kakls, rauj ciet elpu, rokas neklausa. Neaizmirsti — galva jātur augšā, samirks komjaunatnes biedra karte. Uz plosta viss caurcaurēm izmircis, cauri slapjajam maisa audumam izspīlējies katliņš. Bet karabīne vesela, pamatīgi piesieta... Sāp pleci....

— Pa-lī-gā-a! Slī-kstu-u!

Kas tevi glābs?

Sāp pleci, tirpst rokas ... Fjodors stumj plostu, laužas šķērsām pāri straumei. Taču pretējais krasts šķiet slīdam atpakaļ . . .

Pāri ūdenim atkal nogrand sprādziens, un... klusums. Kaut kā trūkst. Bet kā? Ak ta, kliedziena «palīga». Kopš šī mirkļa kāda vairs nav, kāds vairs neredz saulīti. Pa Kluso Donu peldēs vēl viens līķis.

Krasts nenāk un nenāk tuvāk. Viļņu salauzītā zaļā svītriņa aizvien vēl tikpat šaura un neizteiksmīga. Bet spēka vairs nav, pleci kā svina pielieti, velk lejā, un straume nes sāņus, nemitīgi sāņus ...

— Palīgā-ā-ā! .. .

Kāds cits ... šim ir zema balss ...

Negribot, kaut kā pāls no sevis atgadās, ka Fjodors atspiežas pret plostu, un vieglo vārtiņu gals tūlīt pagrimst zem ūdens. Pārņem bailes — karabīne var izmaukties no siksnām! Karabīne noies dibenā, paliks katliņš. Karotājs ar katliņu ... Viļņi sitas sejā, mazi vilnīši, taču pietiek arī to, lai atņemtu pēdējos spēkus. Pleci svina pilni, nevar noturēt... Un ūdens acu priekšā sakļaujas, ūdenim cauri pavīd zaļgana, šķidri šļakataina saule ...

Prata iešaujas mazdūšīga doma: «Beigas... Samirks komjaunatnes biedra karte ...»

Nē, tomēr nav beigas. Atkal ir saule, atkal vi|ņi, atkal slapjā plosta mala. Un karabīne vesela... Un krasts, t a s krasts rādās tā kā drusku tuvāk. Tomēr cik bezgala tālu līdz tam. Nav spēka ...

— Palī-ī-ī... — kaut kur sāņus skan balss.

Dzīvs, tu ar to zemo balsi?

— Pa-lī-gā-ā! Slī-īkstu-u! — sāņus skan balss, nāvei nolemtā cilvēka balss.

Tikai nekliegt, kliegšana nozīmē nāvi, visi spēki tiks iztērēti kliegšanā. Tikai nekliegt! Kas tev nāks pa-ligā? ...

Tomēr arī bez kliegšanas jāmirst tā vai tā — krasts ir tālu.

Nomirt ūdenī, nevis no lodes. Cik muļķīgi! Vai tad nebūtu bijis labāk palikt, sagaidīt vāciešus ar karabīni rokās? Un nošaut, kaut vai vienu... Karabīnē pilna aptvere, četras patronas šiem, vienu pats sev. Visi tā dara, viņš ne vienreiz vien par to lasījis.

Četras patronas šiem, vienu pats sev, un pirms miršanas iesaukties: «Lai dzīvo Dzimtene! Lai dzīvo Staļins!» Pag, kur komjaunatnes biedra karte? ... Vesela.

Viņš paraudzījās atpakaļ — stāvus slejas augsts krasts, var saskatīt, kā šurp un turp skraidelē cilvēki, var atšķirt automašīnas, vēl nesagrautu kleķa māju kalna korē. Nav ko salīdzināt — lidz tam krastam pulka tālāk.

Jāgriežas apkārt. Ja reiz jāmirst, tad vismaz uz zemes.

Stumdams plostu, Fjodors sāka peldēt atpakaļ.

Uz Klusās Donas kliedzieni neskanēja.

Viņš uzgruda plostu uz oļaina krasta, no ūdens izrāpties nespēja, nokrita blakus plostam. Pa brīdim augumam pārskrēja spēcīgi drebuļi. Ķermenis kā ķīselis, viņš gulēja zemē, pats sava smaguma saspiests, elpoja kari, kunkstēdams, trīcēja pleci, raustījās ūdenī izstieptās kājas, klabēja zobi. Pats nespēja ticēt, ka bija peldējis, bija kustinājis rokas un kājas.

Karabīne vesela ... Viņš pārvarēja briesmīgo nespēku, ar mokām pakustināja roku, pieskārās slapjajai laiviņai — vesela arī komjaunatnes biedra karte.

Saule sildīja pārsalušo ķermeni un nevarēja vien sasildīt. Pašā iekšienē ieperinājies dziļo dzelmju aukstums. Fjodors gulēja, elpoja un pat nepūlējās apvaldīt konvulsīvos drebuļus.

Vispirms mitējās raustīties kājas, ķermenis vairs nelikās plakans, saspiests, arī zobi neklabēja. Viņš pa-slējās uz nespēcīgajām rokām, nobrīnījās — spēj noturēt, neļogās. Tad pavisam izrāpās no ūdens, apsēdās, paraudzījās apkārt.

Viņš bija aiznests sāņus no pārceltuves kādu kilometru, ja ne vairak. Taču ari šeit stavēja pamesti vezumi, gar visu krastmalu nosviesti šineļi, kaskas, iel-tenes, maskēšanās tērpi. Uz sasilušajiem oļiem gluži ka uz kazarmu skapīša kāds pedantisks kārtības mīļotājs nolicis karavira blūzi, bikses, veļu, kaut ari netīru, taču rūpīgi salocītu, un blakus jostu, stilbtiņus, zabakus. Viss bija, nebija vienīgi paša īpašnieka, citādi, ja atskanētu komanda: «Trauksme!» — piecās minūtēs varētu tikt kārtībā. Viļņi, kas skalojas gar krastu, viņa pēdas nav atstājuši. Vai tik tas nebija viņš, kurš zemā balsī kliedza — «palīga»? Varbūt viņu Klusa Dona pašlaik nes uz Azovas jūru?

Starp izsvaidītajiem šineļiem, teltenēm, gāzmasku somām mierīgi ganījās izjūgtie zirgi. Bet tālumā pie pārceltuves bija drudžaina rosme.

Fjodors izņēma no laiviņas sarkanarmieša grāmatiņa ielikto komjaunatnes biedra karti, izklāja uz akmeņiem saulgozi — lai apžūst. Drēbes nežāvēja — ko tur pūlēties? Nelaimīgā pedanta apģērbu derdzās ņemt, toties jau pirmajā vezumā viņš atrada visu, kas vajadzīgs. Neatrada vienīgi stulmeņus, nācās aut kaijas saišu zābakus, bet tos tad izmeklēja labu labos, no dzeltenas ādas, un siksnu tādu, kadas nēsaja komandieri, sadabūja tīru zīda veļu. Sameklēja ari jaunu šineli, tas bija no plānās vadmalas, garš, kabatā iebāzti balti briežādas cimdi. Nejauši uzgāja kasku, nevis parasto, bet ar šķautni pāri virsai. Ar tādām kaskam — viņš bija redzējis fotogrāfijās žurnālos — miera laikā

karaspēks soļoja pa Sarkano laukumu. Fjodors uzlikās ari kasku — savējā taču bija aizpeldējusi.

Viņš paņēma rokās karablni, paņēma un jutās lepns —• tomēr izglābis, nebija nogremdējis. Pamēģināja atvērt aizslēgu — nekust, iestrēdzis, droši vien iekļuvušas smiltis. Stājies nu pretī vācietim ar tādu ieroci!

Pašā krastmalā kaudze — šautenes ar durkļiem un bez durkļiem, pašlādētājas šautenes, rokas ložmetēji. Virsū tieši tāda pati īsstobra karabīne kā Fjodoram. Tikai Fjodora karabīnei raupja brezenta siksna nejēdzīgā kājautu krāsā. Turpretim nosviestās karabīnes siksna bija šaura, ar ādu nošūta, varbūt tādēļ arī pati karabīne likās skaistāka — glītāk veidota laide, stobra resgalim tumšāks oksidējums. Fjodors izmēģināja aizslēgu — ieeļļots, slīd viegli, tad pagrozīja rokās, meklēdams kādu vainu, taču neatrada, uzkāra plecā — tā, nu jau pavisam kas cits, tagad var ari tikties ar vācieti: «Četras patronas šiem, vienu pats sev ...»

Bet ar tādām pūlēm izglābtā paša karabīne palika nosviesto ieroču kaudzē. Četras patronas šiem, vienu pats sev. Pēkšņi sāka gribēties dzīvot...

Lai ekipējums būtu pilnīgs, trūka vēl stilbtiņu, pār dzeltenajiem, izskatīgajiem zābakiem nokārās apakšbikšu saites, kas līda ārā no bikšu starām. Taču stilb-tiņus Fjodors tā arī nepaguva aptīt.

No pārceltuves puses atskanēja pazīstamā gari stieptā, dobjā kaukoņa. Virs krasta, kur cilvēki ņudzēja gluži kā skudru pūznī, sāka riņķot lidmašīnas. Viena jau slīpi metās lejup. Pāri upes klajam kā vaids aiztrauca kauciens, metāliski nozvinkstēdams līdzīgi uzvilktai stīgai. Zem kājām salīgi nodrebēja saulē sasilušais oļu klājiens, seja iešļācās groda gaisa šalts. Bija redzams, kā šurpu turpu šaudās starp krastu un ūdeni iespiestie cilvēki un laiski, ka bez kauliem ļodzīdamies, izlīdzinādamies un plašumā plezdamies, pret debesīm kāpj indīgi melni dūmi. Un atkal un atkal šais dūmos ienira plēsonīgās mašīnas un augšup cēlās mokoša, gaudulīga kaukoņa, un drebēja oļiem nosētais krasts.

Dūmi kāpa stāvus gaisā, un uz to fona bija redzams, kā pa pašu kraujas kori vaimanādamas skrien kara

%

pārsteigtās sievietes — mati izjukuši, baltās blūzes saplēstas. Bet tur, kur bija pārceltuve, varēja redzēt vienīgi smagu mākoni.

Lai cik dīvaini tas būtu, taču likās, ka pie pārceltuves gandrīz nekas nav mainījies. Tāpat, cita citai virsū grūzdamās, rēca automašīnas, tāpat skraidelēja cilvēki, kratīja dūres, lādējās, aizstāvēdami savas tiesības rindā pie bēdīgās piestātnes. Tapat kā iepriekš virs ūdens šūpojās tauva un kaut kur slīdēja uz priekšu prāmis...

Tikai raudulīgā balsī zviedza ievainots zirgs. Tā dzīvnieciskās raudas nespēja nomākt ne pārceltuves kņada, ne pārkārsušo motoru rūkoņa. Bez tam vēl pašā ūdens malā rindām stāvēja nestuves, uz tām, pāri galvai apsegti ar šineļiem, gulēja cilvēki, no viena šineļa apakšas kāju vietā bija izlīduši divi saitēm notīti stumbeņi. Zirgs zviedza, dzīvnieks izpauda savu sašutumu, bet cilvēki, kas gulēja uz nestuvēm, pacieta mokas klusēdami.

Kaut kad krietni pēc pusnakts Fjodors nokļuva pie pramja borta. Viņam pa priekšu, uz rokām pievilkda-mies, uzrāpās dūšīgs kareivis. Uzrāpās, notupās zemē, saka skatīties apkart — vai tik nedzīs atpakaļ.

Fjodors viņu apskauda: «Es nevarēšu pievilkties.» Pēc peldēšanas visu ķermeni bija pārņēmis nespēks.

— Kur tu uzlīdi, veiklais zelli? Nu, nu, atpakaļ! — Fjodors no lejas uzsauca, pūlēdamies, lai balss būtu pēc iespējas rupjāka.

— Kas tad tev? .., žēl, vai?

— Ek, velns tevi rāvis! Tupi ar... Nu, padod roku!

Puisis pateicība uzvilka viņu augšā kā kaķēnu.

Ausa mīlīgs rīts, līdz ar debesīm sārtojās Donas ūdens.

Uz prāmja, kas bija pieblīvēts līdz pēdējai iespējai, pusbalsī risinājās «nomierinošas» sarunas:

— Pusdienlaikā pārcirta tauvu . . .

— Tauva — tas vēl nekas, bet, re, šite pakaļgalā

ietrieca fugasa bumbu, septiņus gabalus nolika gar zemi.

— Kā mācas virsū, maita ... Kā mācas virsū!

Kareivis ar sažuvušu seju, iespiedis starp asajiem

ceļgaliem garu šauteni, miklām acim raudzījās apkārt, lūkoja uztvert skatienus.

— Kā mācas virsū ... Ir gan spēks!

Un viņam gribējās, lai citi apstrīd, lai nicinoši izlamā, pat sadod pa kaklu. Niknu lamašanos gaidīja arī Fjodors — tas nomierinātu. Taču visi drūmi apklusa. Tauva trinās gar baļķi, grauzās kokā, aiz borta liegi šļakstinājās dzidrs ūdentiņš.

Saburzītā komandiera blūzē ģērbies brangs, skaists staršina ar platām krūtim, papurinājis smagnējo galvu, ieteicās:

— Un ja nu tāpat arī aiz Volgas? ...

Šaurā šinelītī iespīlējies kaulains kareivis spēji paliecas uz viņa pusi:

— Ko tas nozīmē — aiz Volgas?

— To, ka ar mums būs cauri... «Uz iepriekš sagatavotām pozīcijām...» Ukraina, Baltkrievija, Krievija līdz Maskavai — sagatavotas pozīcijas. Bet priekš kā? Priekš viņa! Arī Urālus sagatavosim... «Varen plaša mana zeme dzimtā», tomēr arī tai ir gals ...

Brangā staršinas balss bija saspīlēta, smalka, pa reizei ieķērcās kā gailim. Švirkstēja tauva, grauzdamās apdriskātajā koka, klusi čaloja ūdens... Un Fjodors šai mirklī juta, ka līdz pat matu galiem pārņem šausmas, stindzina sirdi: «Varen plaša mana zeme ... Varen plaša, bet kļūst mazāka.» Tikai juta, nepaguva izdomāt. Uzšāvās kājās garš stāvs, kaulainais kareivis kā liptin pielipa pie staršinas, sakampa aiz kakla:

— R-riebeklis! Sterva!

Un prāmis salīgojās traku kliedzienu jūklī:

— Re, kas par meldiņu!

— Sadod pa žaunām!

— Laidiet mani vaļā! Es gāzīšu!

—• Pār bortu to draņķi!

— Ūdenī!

Fjodors, neapjēgdams, ko dara, arī pats kliedza, lai

paglābtos no stindzinošajām šausmām, kas nomāca sirdi:

— Odenī!

Staršina nokrita zemē, citi saklupa viņam virsū. Blīvs piesvīdušu formas blūžu ņudzeklis, strupi izsaucieni:

— Saņem ap vidul

— Spārdās.

— Pag, es paņemšu pretī.

— Nemuldi, maita, neizšmauksi visi

Rosīgo augumu murskulis aizvēlās līdz bortam. Plunkšķis ... Un švirkst tauva. Kareivji novērsās, sadruvē-jušies noraustīja uz leju blūzes, atkal nosēdās cieši cits citam blakus. Kāda lišķīga, nedabiski moža balss noteica:

— Sunim suņa nāve.

Neviens viņam neatbildēja.

Kaut kur sāņus atskanēja pazīstamais:

— Palī-ī-T...

Apklusa. Švirkstēja tauva. Kareivis ar sažuvušo, krunkaino seju sarāvies čokurā, ar rokām aptvēris šauteni, baidās, ka var atcerēties arī viņu ...

Bet Fjodoru pārņēma tik neizturami mokošs kauns, ka vai jākliedz. Viņš līdz ar visiem bija aurojis: «Odenī!» Pār bortu savu bezspēcību, savas šausmas! Taču aiz borta nokļuva cilvēks, bet šausmas ir palikušas uz prāmja, tās brauc līdz, visi sēž, šo šausmu nomākti. Un droši vien visi domā vienu un to pašu: Volga ir tuvu, tik tuvu, ka ar automašīnu var nokļūt līdz tās krastiem jau ap pusdienlaiku.

Kareivītis saņem ciešāk šauteni, baidās par savu sīko dzīvību. Bet ko nozīmē dzīvība? ... Volga ir tuvu, tik tuvu, ja nu pēkšņi... Svešu zaldātu straumes izplūdīs pa visu zemi, tad jau nepaies garām arī Matjorai. Ko nozīmē viena dzīvība, kaut vai tā būtu viņa — Fjodora? ... Agrāk viņš domāja, ka nav nekā dārgākā par to. Dzīvība — tā ir visa pasaule. Tagad viņš savu dzīvību mainītu nevis pret pasauli, bet pret dažiem desmitiem kilometru stepes, kas plešas starp Donu un Volgu, pret izdegušu, putekļainu, vērmelēm noaugušu stepi, kas ne drusku nelīdzinās mīkstajām un leknajām

p|avām pie Matjoras sādžas. Kā lai atdod sevi par šo stepi? Kā? Kurš to var pateikt? Apkārt visi sēž un klusē, visiem kauns, ka iesvieduši upē cilvēku, kas bija tāds pats kā viņi, varbūt tikai vairāk nobijies. Kā? Neviens nezina. Kā?!... Visi klusē... Bet daudzi būtu piedāvājušies: «Ņem dzīvību, pasargā stepi!» Aiz stepes Volga, aiz Volgas Urāli, plašajai zernei ir gals... Kā sap sirds! .. .

Kurš dos padomu? Neviens nerunā. Klusi šļakstinās ūdens...

Dzirkstīdama lēca saule, kad prānMs, nesasniedzis krastu, atdūrās pret upes dibenu. Visi barā grūstīdamies metās nost tieši ūdenī.

īsajā šineliti ģērbies kaulainais kareivis, stāvēdams līdz ceļiem ūdenī, pagrieza atpakaļ paskarbo vanaga seju, ar melnu dūri padraudēja tālumā, rupji nolamājās.

Arī Fjodors atskatījās uz krastu, kur pirmajos saules staros sārtoja mālainie nogruvumi: kam tas pieder — vāciešiem vēl ne, bet mums vairs arī ne. «Šoreiz izspruki, kad sastapsimies tur, tad redzēsim.»

Netālu pazibēja pazems, rūpju nomākts augums, mūlis apaļš, ar lieliem vaigu kauliem.

— Miška! Katliņ!

Abi metās viens otram pretī, apkampās.

Kāds līdzjūtīgi nosprieda:

— Droši vien brāļi.

14

Stepes vidū seklā, pietveicētā iedobē apmetušies arti-L lēristi bez lielgabaliem, braucēji bez zirgiem, vezum

nieki bez vezumiem. Daudzi ne vien bez ieroča, ne vien bez šineļa ruļļa, bez kaskas, bet ari bez formas blūzes. Dažam uz kailajiem pleciem uzmests teltenes gabals, cits dižojas gailīšiem izšūdinātā, apvalkātā krievu kreklā — sadabūjis šo ietērpu pa ceļam kādās mājās, bet daļa iet basam kājām. Voļņica, tikai bez kareivīga noskaņojuma, bēgli, tikai tie nekur nesteidzas. Viņu vidū Fjodors — bez stilbtiņiem, ar netīram apakšbikšu saitēm, kas rēgojās zem bikšu starām, galvā kaska ar šķautni pāri virsai — izskatās pēc švīta.

Divizionā noteicējs bija pol it vadītājs. Sis vīrs ar apa|iem pleciem un platām sievišķa gūžām līdz šim necik nebija manīts. Pārgājienā viņš pie kolonām nerādījās, kaujas laikā uguns pozīcijās nekomandēja, neatradās novērošanas punktā. Visi pazina diviziona komisāru un kapteini Golovanovu, tie bija līdzīgi — ar kaskām galvā, ar automātiem, abi spēcīgi noauguši, parupji, enerģiski un rosīgi. No viņiem skraidīja sakarnieki, no viņiem steigšus iznēsāja pavēles, vadība viņus sauca pie telefona, pie viņiem griezās pēc palīdzības. Komisāru nogalināja nomaldījusies lode, kapteinis Golovanovs zaudēja lielgabalus, daļu kaujās, daļu ceļā uz pārceltuvi, pēdējos — pie pašas pārceltuves bombardēšanas laikā: bija krituši visi zirgi. Un visu šo laiku neviens nezināja, vai politvadītājs Sergejevs vēl dzīvs, vai arī pēc kārtējā uzlidojuma palicis gu|am ceļmalas grāvī, kā bija palikuši guļam daudzi.

Izrādījās, ka dzīvs, ka nav arī ievainots, bet, tāpat kā visi citi, ar dievu uz pusēm pārcēlies pāri upei un šajā krastā viņam jāstājas kritušā komisārā vieta.

Kapteinis Golovanovs, kas agrak bija viņu redzējis tikai garām ejot, tagad sēdēja savrup, uzmaucis laiviņu uz pieres, un dīki raudzījās zemē. Viņa daļa atkāpusies, sprādzienu apgāztie lielgabali mētājās pa stepes ceļiem starp cilvēku un zirgu līķiem, viņš ir komandieris, viņam par to jāatbild. Viņu sūta uz soda bataljonu. Un to nez kādēļ izlēmis jaunais komisārs Sergejevs.

Sergejevs sēdēja piesaulē un pārlūkoja kaut kādus papīrus, pie viņa skrēja sakarnieki un steidzās atkal projām.

Kareivji saniknoti. Kas vainīgs, ka nonākuši šaipus Donas? Protams, priekšniecība. Tie paklusi lādējās: .

— Dabūs padancot mūsu ādā.

— Tagad mūsu āda būs mīkstāka. Var jau tikt no soda bataljona ārā, ja vien nomazgājas asinīs.

—- Bet tagadējais komisārs tāds kā svētais. Gan jau

nu pašam bija zaldāta stilbtiņi ap kājām, kad diedza pāri Donai.

— Interesanti zināt, ēst viņš mums dos vai ne?

— Nudien, puikas, gribētos pasmalstīt no katliņa.

— Eku persona — karabīni pametis, toties katliņš vesels.

— Nu, nu, redzēsim, ko darīs tava persona, kad mums sāks dalīt strebjamo, — *kazi, vai nediedelēsi manu katliņu.

Stingriem soļiem pienāca komandiera vietnieks po-litdarbā — jauneklīgā seja aiz lielas centības pietvīkusi, lietišķa, — atlocīja papīra lapu, nokāsējās, skarbā balsī sāka lasīt uzvārdus:

— Ierindnieks Averkijevs!

Kareivji gaidu pilni lūkojas uz nepieejamo komandiera # vietnieku, centās uzminēt, ko nozīmē šī pārbaude, — varbūt sūtīs uz pārtikas punktu pēc produktiem, varbūt aiztrieks norīkojumā.

— Ierindnieks Koteļņikovs!

— Es! — skaļi atbildēja Miša Katliņš.

— Jaunākais seržants Matjorins!

— Es! — pēc visiem reglamenta likumiem mundri atsaucās Fjodors.

Pēc produktiem? Diez vai... Saraksts tā kā par garu.

Komandiera vietnieks asā tiesneša tonī paziņoja:

— Par kaujās izrādīto gļēvulibu un padošanos panikai, par bezatbildīgu attieksmi pret diženo pienākumu — aizsargāt mūsu Dzimteni no fašistiskajiem iebrucējiem — iepriekš minētie kareivji un jaunākie komandieri tiek nosūtīti uz soda rotu.

Klusums.

Komandiera vietnieks lēnā garā salocīja papīra lapu, paskatījās pāri galvām:

— Sagatavoties divu stundu laikā!

Kāds nomākU balsī nopūtās:

— Tas nu ir kaut kas ...

— Paši sasmērējušies, nu atspēlējas uz mūsu ādas, — Miša Katliņš nospļāvās.

Komandiera vietnieks pirms promiešanas skarbi brīdināja:

— Pavēli parakstījis diviziona komisārs.

Tad stingrā ierindas solī devās projām — žēl, ka stepe nav skates laukums, — butu pa īstam piecirtis kajas.

— Par ko mūs tā, puikas?

— Par to, ka tu nepievārēji vācieti.

— Vienmēr jau vainigs mazākais.

— Ej nu pierādi, ka neesi kamielis.

Fjodors pietrūkās kājas.

— Iešu ar! Iešu pie komisāra! Es esmu komjaunietis! Bet nu mani ar varu sūtīs kaujā.

Fjodors aizmetās uz to pusi, kur sēdēja komisārs.

Kāds naidīgi noteica viņam pakaļ:

— Grib būt svētāks par citiem ...

Soda rota — vai tā maz tik briesmīga? Tā pati fronte vien ir, bet frontē visur uzglūn nāve. Briesmīgi ir tas, ka uzspiesta noziedznieka kauna zīme, gļēvuļa, panikas cēlēja kauna zime! Kā lai to pārdzīvo?

Jaunais diviziona komisārs sēdēja uz zemē paklātas teltenes un, atspiedis pret ceļgalu planšeti, kaut ko rakstīja. Viņš bija gaužām līdzīgs Fjodora paziņam — rajona patērētāju biedrību savienības grāmatvedim — plata, gludena seja, pazodē bieza kroka, acis tādas miegainas, kā pēc krietnām pusdienām. Un visā ļenganajā stāvā ar pāri siksnai pārjumušu vēderiņu šķītās kaut kas mājīgs, siltens, kas atsauca atmiņā tilla aizkarus, izvalkātas čības, klēpī murrājošu kaķi...

— Atļausiet vaicāt! ..,

— Lūdzu, sēdieties... Vienu mirklīti... Jā, es

klausos!

Labsirdīga balss, kas iedveš cerības.

— AI ļausiet vaicāt, biedri komisār, — par ko mani nosūta uz soda rotu?

— M-m... — komisārs nepazina Fjodoru Matjo-rinu — jaunāko seržantu no otrās baterijas sakaru vada, pirmo reizi viņu redzēja un, protams, nevarēja atbildēt, par ko tieši viņu nosūta uz soda rotu. Taču komisārs droši vien pēc dabas bija lāga cilvēks, tādēļ nelika Fjodoram piecelties un iet atpakaļ, pasakot «pavēles netiek apspriestas». — M-m ... — viņš paeam-stināja lūpas, novērsa skatienu. — Ir pavēle...

— Pavēlē droši vien norādīts uz gļēvuļiem, panikas cēlējiem, dezertieriem? ...

— M-m ... Apmēram tā.

— Es esmu komjaunietis!

— Žēl gan, ļoti žēl ...

— Pats skraidīju uz kara komisariātu, lai mani kā brīvprātīgo nosūta uz fronti!

— Labprāt ticu jums, labprāt ticu ...

— Neviens nevarēs pieradīt, ka esmu gļēvulis vai panikas cēlējs!

— Nezinu gan, nezinu ...

— Kāpēc man aiz muguras jānostāda cits kareivis, kāpēc ar varu jādzen mani kaujā? Es taču cīnīšos arī bez visa tā!

— Esmu iecelts par komisāru, un mans pienākums ir izpildīt pavēles. Ir paša Staļina pavēle. No tām apakšvienībām, kas apkaunojošā kārtā atkāpušās pretinieka priekšā, atskaitīt pa trim cilvēkiem un nosūtīt uz soda rotām.

— Staļina pavēle? Neticu!

— Es taču jums paskaidroju.., Pilnīgi nepieļaujama atkāpšanas. Paša Staļina pavēle. Nekā nevaru līdzēt.

— Ļaujiet man pierādīt, ka neesmu ne gļēvulis, ne panikas cēlējs! Dodiet kādu uzdevumu! Sūtiet nāvē!

— Arī tur jūs varēsiet pierādīt... Tā sakot, nomazgāt ...

— Ko nomazgāt? Ko nomazgāt? Man nav nekā, ko nomazgāt!

— Kā nu tā — nav ko nomazgāt. Ja esat iekļuvis saraksta, tas nozīmē, ka tomēr kaut kas ir ...

— Es gribu zināt... Es gribu dzirdēt — kur mana* vaina?

— Ir pavēle. Pa trim cilvēkiem ... Kāds taču mums jānosūta.

Pāri siksnai pārjumis vēderiņš, nosvīdusi aizdusas mocīta cilvēka seja, blāvas, miegaini labsirdīgas acis un pasaka par balto vistiņu, pasaka, kurā nekā nevar grozīt.

Un Fjodors neizturēja, viņš juta, ka krūtīs kaut kas pārtrūkst, un sāka raudāt aiz bezspēcības un pazemojuma. Viņš sēdēja, ar netīro dūri izsmērēdams asaras zem kaskas malas, juta, ka tas ir smieklīgi, bezjēdzīgi, ka asaras var vienīgi radīt aizdomas, var apstiprināt — tiešām gļēvulis, lupata, ne velti tiek sūtīts uz soda rotu, — taču viņš vairs nespēja valdīties.

Bet komisārs pacietīgi un kautfīgi raudzījās sāņus, atkārtoja:

— Pavēle paliek pavēle ...

Gluži negaidot viņš iecēla Fjodoru par grupas vecāko.

15

Izrādījās, ka viss ir gaužām vienkārši.

Fjodors, nožāvējis asaras, noskaities, sevī noslēdzies, nostādīja ierindā savu grupu — kareivjus, seržantus, pat vienu staršinu. Lielākā tiesa nobrieduši vīri, ģimenes tēvi. Nebija nekādas apsardzes, nekādu pavadoņu, viņiem atstāja komjaunatnes biedra kartes un sarkanarmieša grāmatiņas, vienīgi lika atdot ieročus. Katram izsniedza pārtikas atestātu, uz kura bija atzīmēts maršruts: cauri tādiem un tādiem ciematiem uz tādu un tādu staņicu.

Jau pirmā pārgājiena laikā visa komanda izklīda, palika vienīgi Miša Katliņš. Nevar taču apturēt, nevar ķert ciet aiz apkakles — stepe ir plaša, stepē daudz pajukušu daļu, kura katra labprāt pieņems tādu bēguli.

Pārsūtīšanas un formēšanas punkta staņicā nebija — evakuējies, vācieši pārnākuši pāri Donai. Taču pārtikas punkts pagaidām vēl bija palicis. Fjodors saņēma • preces, kas bija paredzētas pārtikas atestātā: visai komandai vairāki kilogrami prosas putraimu, bundža ar

cūku taukiem, prāva kulīte cukura. Miša Katliņš līksmoja:

— Tā var karot.

Taču tas bija pirmais un pēdējais pārtikas punkts. Kad prosa bija apēsta, abi gāja izbadējušies, līda ciematu un staņicu sakņu dārzos, kazacietes drūmi nolūkojās viņiem pakaļ:

— Karotāji...

Kauns, tomēr — bads nav brālis.

Desmitajā dienā bija nonākuši līdz Sadovajas stacijai — Staļingradas tuvumā. Nejauši sastapa rezerves pulka pavāru, tas aizveda abus uz štābu, pagaidīja, kamēr saņēma ziņu, ka atnākušie kareivji ieskaitīti apgādē, tad pabaroja ar ķiļķeniem.

Soda rotas vietā — pārgājiens ar rezerves pulka rotu viņpus Volgas, tālu stepē, uz Astrahaņu.

Ciems Slīpā Lanka izstiepis savu ielu vairāku kilometru garumā no vienām vējdzirnavām līdz otrām. Pa šo vienīgo ielu maršē kareivji ar koka šautenēm plecā (īstās šautenes vajadzīgas frontē), maršē un dzied:

Uz cīņu, zeme varenā!

Uz nāves kauju trauc ...

Koka kūja plecā, skaudras skumjas žņaudz sirdi...

Kā tērauds naidā kvēlošā

Ikviens lai rūdās ciets ...

Bet vācieši jau ir Staļingradas tuvumā, Krasnoar-meiskas rajonā tie izgājuši pie Volgas. Bija laiks, kad

dziedāja:

Viņiem neredzēt skaistuli Volgu,

Nedzert Volgas ūdeni tiem.*

Sirds pārplūda asinīm, un dzimtā Matjora auga un auga, līdz kļuva tik liela kā visa neaptverami plašā valsts. Un svešo sādžu, no kurām palikušas tikai krāsmatas, bija tikpat sāpīgi, tikpat mokoši žēl kā savējās, kura paslēpusies tālā aizmugurē. Brīžiem vai elpa aizrāvās negantā naidā pret tiem, kas nu jau tik pazīstamajā stepē sēž ierakumos un ar automašīnām brauc pa pazīstamajiem ceļiem. Pret tiem, kuriem nav cilvēka izskata, nav cilvēka sirds, kuri ir pilnīgi citādi

nekā viss, kas tuvs un dārgs. Un viņš atkal no jauna apjauta vārda «fašisms» baismo jēgu.

Kā tērauds naidā kvēlošā Ikviens lai rūdās ciets...

Fjodors mācījās ienīst.. f

Dienas, dienas, dienas ...

Mokoši smagi Padomju Informācijas biroja ziņojumi ...

Marša rota, šķiršanās no Mišas Katliņa, neaizskaramā pārtikas deva mantu somās, jauni šineļi...

N. gvardes divīzija saņēma papildinājumu...

Dienas, dienas, dienas ...

Simtiem kilometru pa stepi izvilkta vada. Simtiem kilometru, kas nolīsti uz vēdera mīnmetēju uguns brāzmās un smago šāviņu sprādzienos. Simtiem izraktu ierakumu, desmitiem izbūvētu un atkal pamestu zemnīcu. Un it neviena pret vāciešiem raidīta šāviena no automāta, kas allaž karājas kaklā, — viņš ir sakarnieks, viņš ritina vaļā spoles un atkal tās satin, viņš ir viens no kara darbarūķiem.

Ikkatra diena ir vesela mūžība. Kaut kur atmiņas dzīlēs, pašā tālākajā kaktiņā, ir Zalkšupīte ar saules apmirdzētu, smilšainu gultni, rasa, kas dzeldina basās kājas, māte, kas mazā gaismiņā klaudzina podu dakšas, smaržīgi, tikko cepti maizes klaipi, kas salikti uz balti noberzta galda zem tīra dvieļa, lai atšaujas. Kaut kur ir Savas Iļjiča dāvinātās krasas un albums. Laimīgs, neticams sapnis. Vai tāda dzīve īstenībā kādreiz maz bijusi?

16

No ciemata stepē izskrēja sarkana ķieģeļu ēka — skola.

Ciemats sen jau miris. Tajā nav ne tikai neviena iedzīvotāja, bet ari ierakumu. Tur nav nevienas pašas kleķa mājiņās, krāsmatu vidu stāv tikai nokvēpušas krāsnis un slienas melni skursteņi. No turienes vējš

pāri stepei nes gruzduma smaku, kas sūri kņudina rīkli.

Par šo mirušo ciematu notiek cīņa jau dienam ilgi.

Gandrīz ik stundu no pašas zemes malas pāri visām debesīm sak tecēt plata, neredzama upe, pilnum pilna dārdu, šalkoņas, kaucienu. Gandrīz ik stundu visas vācu baterijas triec šurp šāviņu pēc šāviņa.

Vispirms sāk vaidēt mirušais ciemats. Smagi sprādzienu dūmi jaucas kopā ar uzvandītiem pelniem, grūst skursteņi, no daudz cietušajām krāsnīm šķīst ķieģeļu drumslas. Pēc tam šāviņi metas virsū skolai...

Fjodora ierakums atrodas skolas pagalma malā. Kad sākas apšaude, uz brustvera nolikta kaska pēc piecām minūtēm nokrīt ierakumā. Sāpīgi dreb zeme, smiltis birst aiz blūzes apkakles, smiltis šņirkst zobos. Katru reizi pārņem bezcerības sajūta: tā, nu būs beigas. Šāviņi jau saārdījuši skolas jumtu, šķembas saknābājušas ķieģeļu sienas, ka baku rētas skolas pagalmu klāj sprādzienu bedres. Agri vai vēlu šāviņam jatrāpa ierakumā, kur, čokurā sarāvies, sēž Fjodors... Agri vai vēlu ...

Bet tad apšaude norimstas. Fjodors pārsteigts konstatē — pagaidām vēl dzīvs, savādi, tomēr tas ir fakts. Un viņš rāpjas ārā no ierakuma un lien uz šķembas pārcirsto līniju.

Dienām ilgi notiek cīņa par ciematu Dienām ilgi Fjodors sēž starppozīcijās, sēž vienatnē ar telefona aparātu.

Sākumā viņi bija trīs. Vienu aizsauca uz rotu —■ tur bija krituši visi sakarnieki. Otrs aizlīda meklēt vada pārrāvumu un vairs neatgriezās — pienāca ziņa, ka esot ievainots. Fjodors ir viens starp šāviņu bedrēm.

Naktīs garām brauc lauka virtuve. Pavārs Leontijs Ščelkanovs izsniedz viņam divus kausus biezas prosas putraimu viras un maizi, kā paredzēts gvardu normā. Kas pulkā jauns, to Fjodors uzzina pa telefonu.

Viņš pilnīgi atradinājies staigāt, tikai lien uz vēdera. Jau kadas deviņas dienas nav mazgājies — ūdens nepietiek, pat lai padzertos, cik gribas. Paguļ šad tad pa brīdim, piesējis pie galvas telefona klausuli. No šāviņu sprādzieniem, kas sadrebina visu ierakumu,

Fjodors nepamostas, toties, padzirdējis dežuranta balsi: ««Papele»! «Papele»!» — atjēdzas vienā mirklī.

— «Papele» klausās!

Atelpas brīžos viņš redzēja vienu un to pašu skatu: pussagruvušas ķieģeļu sienas, papīriem piekaisīts skolas pagalms — burtnīcas, atzīmju žurnāli, skolas bibliotēkas grāmatas. Ar tām bija piebērtas pilnas šāviņu bedres, tās kūtri šķirstīja vējš.

Papīru vidū gulēja zils globuss ar atlauztu pamatni. Kad tuvumā nokrita šāviņš, kā putnu bars pacēlās gaisā baltās burtnīcu lapas, globuss paripoja tālāk ...

Planētas makets ripoja pa izmocīto zemi, nekur nerazdams miera. Sai skatā bija kaut kas gaužām sēr-dienīgs, nomācošs. Planētas makets — zils no okeāniem. Kaut kur slēpjas teiksmaini arhipelāgi, tur pal- v mas spoguļojas zaļajās lagūnās, tur iezemieši, kuru āda no saules kļuvusi zeltaina, šķeļ viļņus ar savām pirogām, kaut kur piestātnēs snauž tālos braucienos noguruši kuģi, to tilpnes piesūkušās ar sandala smaržu.

Skolas globuss — piemineklis vārda pēc pazīstamām un gluži svešām zemēm, piemineklis pilsētām un tautām, — to mētā no vienas vietas uz otru, nevienam tas nav vajadzīgs, nevienam nerūp. Bagāta, lielum liela planēta — nevienam? Bet kādēļ tad viņš sēž šeit, ierakumā? Lai tā būtu bagāta, cilvēku apdzīvota, draudzīga, laimīga ... Globuss ripo ...

Pēc kārtējās apšaudes uz brustvera bija uzsviesta gramata. Fjodors pastiepa roku un paņēma — Cehova «Lugas».

Gramatas lapu stūrīši mazliet apsmulēti. Tie vēl saglabājuši pirkstu pieskārienu pēdas — droši vien bērnu pirkstu. Kādreiz šo grāmatu bija lasījuši, tā stāvējusi plauktā, tai bijis savs zīmogs un numurs, saņemot to, vajadzēja parakstīties. Tad bija sprādzis šāviņš un izsviedis to pagalmā, grāmatas laimīgā dzīve beigusies.

Ta mētāta no viena pagalma stūra uz otru, to kapājušas zemes pikas. Dziļi lapu starpās iekļuvušas smiltis, grāmata vairs nevar aizvērties, saules un gaisa ietekme tās papīrs nodzeltējis. Bet lapu stūrīši mazliet apsmulēti — kādi pirksti to šķirstījuši, kāds lasījis...

Fjodors atšķīra vaļā — pirmā luga: «Tēvocis Vaņa».

Ierakums drebēja no sprādzieniem, gar malām bira lejā smiltis, pāri galvai svepstēdamas skrēja šķembas.

Ierakums drebēja, telefona klausulē lāgu lāgiem atskanēja satraukta, gaidu pilna balss:

— «Papele»! «Papele»!

Un Fjodors atbildēja:

— «Papele» klausās.

Balss kļuva mierīga:

— Pārbaude... — Tad noteica kādam turpat blakus: — Sakari ir.

Bet Fjodors lasīja.

Kā cilvēki kādreiz dzīvoja! Kā viņi dzīvoja! Mājā, nevis ierakumā! Nelida uz vēdera, bet staigāja, izslē-jušies visā auguma. Negaidīja, ka kuru katru brīdi ķers nomaldījies šāviņš un sajauks ar zemi. Eda pilnu vēderu — trīsreiz dienā! Un nevis no katliņa, kurā birst c smiltis, bet pie balti klata galda. Bija pat salvetes! Pat aizkari pie logiem! Pat dāvināja cits citam ziedus!..,. Kas tad vēl vajadzīgs?

Bet tēvocis Vaņa lūdzas ārstam:

«— Iedod man kaut ko! ...»

Lūdz indi, lūdz nāvi, kad apkārt ziedi, balti galdauti, gaiši logi.

«— Ak dievs... Man četrdesmit septiņi gadi; ja būtu jānodzīvo, teiksim, līdz sešdesmit 'gadiem, tad man atlikuši vēl trīspadsmit. Daudz! Kā es nodzīvošu šos trīspadsmit gadus? Ko darīšu, ar ko tos aizpildīšu? Ai, saproti... saproti, kaut varētu nodzīvot mūža atlikušo daļu kaut kā citādi. Pamosties kādā jaukā, klusā rītā un just, ka sāc savu dzīvi no jauna, ka viss bijušais aizmirsts, izgaisis kā dūmi...»

Un viņš raud . . .

— «Papele»! «Papele»!

— «Papele» klausās.

—- Vai vēl dzīvs?

— Pagaidām dzīvs.

Ja dzīvs, tad viss kārtībā. Ja ir dzīvība, tad būs viss, kas vajadzīgs. Tēvocis Vaņa nodzīvojis pasaulē četrdesmit septiņus gadus, bet Fjodors tikai deviņpadsmit. Četrdesmit septiņus gadus nodzīvojis — vai tad ta nav laime, ja var nodzīvot tik milzum ilgi? — bet viņam bail, ka priekšā vēl ir dzīve, veseli trīspadsmit gadi! Varbūt pat vairāk, varbūt visi deviņpadsmitl Un viņam bail?

«Pamosties kādā jaukā, klusā rītā ...» Jā, klusā ... Kad nešauj un kad ir zināms, ka vairs nešaus, kad var bez bažām atstāt ierakumu, nodot automātu, uzmest plecā mantu somu un doties mājup cauri pilsētām un ciemiem, pa laukiem un mežiem uz dzimto Matjoru.

Kluss rīts ...

Pat tad, ja neizdosies tikt galā ar Nofreteti, ja Sava l|jičs maldījies un talanta nav, tomēr brīnišķīgi tā vai tā. Gluži vienkārši dzīvot, kā visi dzīvo. Tikai dzīvot.

Sāks strādāt kolhozā, celsies augšā klusā rītā, steigsies uz sādžās nomali, uz zirgu stalli, atvērs sta|[a durvis, ieelpos siltuma, mēslu, zirgu sviedru dvaku, izvedis zirgus ārā pie apledojušas siles, stāvēs tur, miegaini pievēris acis, pacietīgi svilpos — dzeriet... Bet zirgi pacels samtainos purnus, domīgi raudzīsies biklajā rīta blāzmā, no lupām tiem pilēs sārtas ūdens lāses ...

Pamosties jaukā, klusā rītā ...

Šāviņš ietriecās zemē tieši blakus ierakumam. Stāvus gaisa ka blīvs mākonis uzbrazās zemes stabs, uz mirkli aizsedza sauli, pa ierakumu izplūda dūmi un kasīja kaklā. Zemes pikas sagruva uz laiviņas, uz pleciem, uz gramatas lapam. Fjodors nopurinājās un lasīja tālāk.

«— Ko lai dara, jādzīvo! ... Mēs, tēvoci Vaņa, dzīvosim. Nodzīvosim daudz daudz dienu, daudz garu vakaru, pacietīgi panesīsim visus pārbaudījumus, ko liktenis mums būs lēmis, bez mitas pūlēsimies citu labā gan tagad, gan vecumdienās, bet, kad sitīs mūsu pēdēja stunda, mēs nomirsim bez kurnēšanas...»

Bet telefona klausulē dudina balss:

— «Pīlādzi»! «Pīlādzi»! Atbildiet, «Pilādzi»! ...

«— ... Es ticu, tēvoci, kvēli, no visas sirds ticu ... (Nometas viņa priekšā ceļos un noliec galvu uz viņa rokam; gurdā balsī.) Mēs atpūtīsimies!...»

— «Papele»!

— «Papele» klausās.

— Slikti klausies. Kāpēc «Pīlādzis» neatbild?... Viņu izsauc Pirmais.

— Tūlīt pārbaudīšu: «Pīlādzi»! «Pīlādzi»!... Velna milti — pārrāvums! Lienu lūkot...

Fjodors pameta grāmatu, nomauca no galvas auklas cilpu, kas turēja pie auss telefona klausuli, un, cieši spiezdamies pie zemes, izrāpās no ierakuma.

Sprāga šāviņš, pasvieda Fjodoram pretī veselu klēpi papīru. Garam aizripoja skolas globuss, zemeslodes makets ...

17

Dienas, dienas, dienas ...

1942. gada rudens Pievolgas stepēs pieturējās sauss un saulains, salnas uznaca veļu.

Bija ilgs pārgājiens. Tad viņi apstājās caur un cauri sasalušās, bezjūtīgās, nomācoši skumjas stepes vidū. Vermeles nosarmojušas, visapkārt ne miņas no cilvēku majokļa — īsts tuksnesis. Vai apstājušies atpūtā uz piecām minūtēm vai uz nedēju, vai varbūt uz mēnesi? Karavīri, sejas uzslietajās šineļu apkaklēs slēpdami, lēkāja asajā vējā, nikni raudzījās apkārt — nolādētā vieta — un gaidīja komandu: «Uz priekšu!» Bet tad sāka skraidīt virsnieki, nododami pavēles: «Ieņemt aizsardzību!» Tas nozīmē, ka šeit ir tavas mājas, šeit pat, kur tu stāvi. Vīri ķērās pie lāpstām...

Apbrīnojamas ir karavīra spējas iedzīvoties svešā vietā. Vispirms izraka bedres, gulēja tajās zem klajas debess uz kailas zemes, cits pie cita piespiedušies, virsū kaisījās rēns sniedziņš. Nākamajā diena nez no kurienes saveda vecus baļķus, sijas, dēļus. Gluži kā skudras vilka katrs uz savu mājokli, uz savu bedri. Un nu jau, paskat, gandrīz tāds kā pārsegums, no tieša trāpījuma nepaglābs, tomēr jumts virs galvas — dēļu kārta, tad šādas tādas sijas, virsū zeme un maskēšanai vērmeļu čupiņas. Durvju vietā izeju aizsedz apsarmojusi teltene. Pēc tam kaktā uzrodas vecs spainis — paštaisīta krāsns, un šai krāsnī sprēgā malka, dievs vien zina no kurienes ta šai kailajā stepē sadabūta. Vel mazliet vēlāk ir ierīkots arī apgaismojums — prettanku šautenes patrona ar saplacinātu galu un kvēpstošu degli. Ir silti, nemierīgas ēnas lodā pa zemes sienām, ož pēc autiem, — lai ārā gaudo vējš, lai snieg sniegs, te ir mājīgi. Kailās stepes vidū izaudzis ciemats, no tā aizstiepušies vadi — atpakaļ līdz divīzijas štābam, uz priekšu — līdz bataljonu štābiem, pa labi, pa kreisi — līdz kaimiņiem. Tāds un tāds gvardes pulks ieņēmis aizsardzību. Vai uz ilgu laiku?... Dzirdēja runājam par uzbrukumu.

Paris reižu virs galvas sāka riņķot vācu lidmašīna, kareivji šķielēja uz to, gaidīja — tūlīt «izspļaus» bumbu. Taču no lidmašīnas gluži kā debess manna zemē nobira lapiņas. Ļaudis cēla tās augšā, lasīja:

«Krievu zaldāti! Padodieties gūstā! Neaizmirstiet paņemt līdzi katliņu! DZ! (Durkli zemē!)»

Kareivji labsirdīgi lādējās:

— Būtu vismaz izmeklējuši jēdzīgu papīru, piķis viņus parāvis! Smēķiem neder ...

Vācietis mēģināja pieliŠķēties: «Neaizmirstiet paņemt līdzi katliņu!» Šai lišķībā bija kaut kas rupjš, aizvainojošs — sauc kā cūkas pie siles. Šo aģitatoriem gan galviņas nestrādā!

Aizvien vairak bija dzirdamas valodas par uzbrukumu.

Agrs, apmācies divdesmitā novembra rīts — pelēkas, zemas debesis, pelēka, vienmuļa stepe. Un pēkšņi visa stepe, viss gaiss virs stepes iedunējās. Atkal šalkdama un šļakstēdama sāka tecēt smago šāviņu upe. šoreiz neredzamā upe tecēja uz noslēpumaino, miglaino tāli, kuru bija ieņēmis ienaidnieks.

Nu jāsaka sveikas tikko ierastajai vietai, jāpamet siltas zemnīcas ar paštaisītajām krāsnīm, ar patronu kvēpenēm, jāsatin vadi uz spolēm.

Agrs divdesmitā novembra rīts ...

Viens aiz otra aizķērušies vezumi apgāzušies uz sāniem. No vezumiem izkritušas patronu kastes — viss pamests.

Tu ej.

Vācu štāba automašīna, ap to zemē sabirušas bal-

tas kanceleju veidlapas. Pietrūcis degvielas, štāba darbinieki tālāk diebuši kājām.

Tu ej.

Pamesti lielgabali, šķībi sazvēlušies traktori, melni, līdz pamatiem nodeguši ciemati, ierakumi ar apklusušiem ložmetējiem, kas notēmēti uz tavu pusi, sastinguši līķi ar zilganpelēkiem šineļiem . ..

Izdzisa diena, pienāca nakts, — tu ej.

Nez kur iepakaļ palikušas virtuves un pajūgi, tie daži sausiņi no neaizskaramās devas, kurus pirms uzbrukuma bija izsniedzis staršina, sen jau apēsti.

Ceļam nav gala, tu ej, ej, ej.

Gurdiem teciņiem garām paskrien virsnieks, laiku pa laikam uzkliedz:

— Neatpalikt! Ašāku soli!

Nakts, ceļš, acu priekšā līgojas cita kareivja mugura. Kas viņš ir? Vai no tavas rotas vai sveša bataljona, vai varbūt no kaimiņu pulka? Uz šī ceļa viss sajaucies juku jukām.

— Turēties pa labi! Pa labi!

Pabrauc garām viens tanks, otrs, trešais, uzdvēš virsū dārdoņu un žvarkstus, sakarsušu motoru siltumu un benzīna smirdoņu.

— Pa labi!

Sargieties, kājnieki, nemaisieties ceļā, spiedieties pie malas!

Priekšā līgojas mugura, tā ieaijā, mācas virsū snaudiens, kājas sap, lauž plecus, pakrūtē dedzina — tukšs vēders.

Ceļam nav gala. Sāk jau balēt debesis, jau var saskatīt izdangāto ceļmalu, stepe vairs nav melna, tagad tā ir blāvi pelēka. Bet mugura līgojas acu priekšā — vai tā pati mugura vai cita? Pēkšņi tu uzskrien tai virsū, ar degunu atduries pret aso vadmalu.

— Mosties! ... — un piedevām stiprs vārds, balss ir gurda un pikta.

Ceļa vidū iestrēgusi kravas automašīna — tālāk netiek.

Apiet tai apkart. Atkal midzinoši līgojas mugura.

Cauri mākoņiem sūcas gaisma kā ziepjains ūdens, viltīgi, provokatoriski atsedz novītušo, apskretušo stepi

visā pretīgajā pusziemas, pusrudens kailuma. Zicpjaina, sērīga gaisma un kruvešaina zeme, ceļš, kas paršķēr-dis šo zemi, ceļš, kas ar savu bezgalību modina skumjas. Tu ej, ej, ej — nav gala zemei, nav atpūtas. Puspasaules aizņem plata kareivja mugura ar vienlīdz pelēku šineli kā pati stepe.

Un atkal tu aizsnaudies — atraujies atpakaļ, seja piegrūdusies pie aukstās, asās vadmalas. Pazemīgi gaidi pikto un gurdo lamāšanos.

Taču mugura klusē. Blakus cieši cits pie cita stāv kareivji.

Kas tas?

Mūzika! Šeit, kur visapkārt salnu sastindzināta stepe, kur visapkārt plosās karš! ...

Vai sapnis? Vai ejot uzmākušies murgi?... Tā jau, kazi, var izdzirdēt pat mātes balsi.

Taču viņpus blīvās šineļu sienas traucās augšup pārcilvēciska, sāpīgi kaisla balss. Traucās augšup un krita lejā, pauzdama kaut ko apslēptu, kas pagaisis stepes bezgalīgajos plašumos. Mūzika! Nevis sapnis, nevis murgi, bet īstenība.

Fjodors aizspraucās citiem priekšā.

Pie paša ceļa uz kumpainās, sasalušās malas sēdēja gūsteknis, rumānis. Saņurcīts, zaļš šinelis, kas zaudējis savu indīgo krāsu, sakrustotas kajas ar smagiem saišzābakiem, īsi apcirpti, ka ogle melni mati, cepure — kažokādas spainis — nomesta zemē. Rokas, pārmocītās, cietās, pie ierakumiem radušās rokas ar platām plaukstām, itin kā desmit gadu sagulējušas zemē, kļuvušas tikpat melnas kā pati zeme, un tikai nagi balti kā gliemežvāki — uz tiem netīrumi neturas. Ar šīm rokām un ar pieputējušiem sariem noaugušo zodu viņš piespiedis pie pleca vijoli. Liekas atbaidoši, barbariski, ka mālainie pirksti ar nedabiski baltiem nagiem uzdrošinās pieskarties vijolei, kas cēli spīdina pulēto koku, tik vieglai, trauslai, trīsu un nervozu tirpu pārpilnai. Uzdrošinās pieskarties, rupji un valdonīgi spiež — neraujies ārā, putns, tu gribi lidot projām, bet neizdosies! Un vijole vaid no tīksmās varmācības.

Vijole vaid... Un ziepjaina gaisma cauri šķidriem mākoņiem līst pār sasaldēto, spuraino stepi, un kaut

kur miglainajā rīta drēgnumā neganti rūc mašīnas, un cieši sablīvējušies pusceļa apstādinātie ļaudis, ģērbušies vienādos Šineļos, ar vienādām, bardu apaugušām sejām, ar visiem kopēju izteiksmi, kas pauž nogurumu, — dvīņu brāļi, drūmās stepes bērni, kuru māti sitis krustā karš.

Bet vijole dzied... Vai tās ir skumjas?... Var jau būt. Vai raudas?... Iespējams. Taču, ja tās arī ir skumjas, tad laimīgas skumjas. Ja arī raudas, tad bez asarām. Miglaina, netīra, gurdena rītausma — un dzidra balss, tik gauži dzidra, ka nav iespējams izturēt: tūlīt mitēsies pukstēt sirds.

Dzied vijole ...

Bet tevi gaida kauja. Un droši vien bez apstāšanās, pēc diennaktīm ilga pārgājiena, kad kritīsi no kājām, tev, nesagaidot virtuves atbraukšanu, vajadzēs velt uz kūkuma pudu smagās vadu spoles un rāpus līst pa sasalušo stepi, līst, rokas nobrāžot jēlas, un šāviņu krusā spiest seju sastingušos dubļos. Varbūt arī nogalinās ...

Nogalinās?.., Ak tu kungs! Šai mirklī viss bijis nebijis, nekas nav svarīgs — ne kauja, ne izsalkums, nogurums, nāve — nospļauties par to! Skan balss, dzidra balss — vaidi un kaisle, raudas un laime...

Šeit, kur visapkārt plosās karš, uz mirkli pārtraukusi nemitīgo pārgājienu, dzied vijole. Apkārt dzirdama smaga elpošana.

Kareivis, kas stāvēja blakus Fjodoram, tas pats, kura mugurai Fjodors allaž bija uzgrūdies, — liela auguma spēkavīrs ar stūrainu seju, — nedroši palieca uz augšu šineļa stūri, izņēma no kabatas sausiņu, acis no rumāņa nenovērsdams, pārlauza to un pusi piesardzīgi iemeta cepurē.

Rumānis nepateicās, viņš to itin vienkārši nebija pamanījis, bet kareivis samulsis nokrekstējās.

Fjodors savus sausiņus sen bija nograuzis... Kā lai pasaka to, ka viņš mīl šo cilvēku ar netīrām, pie ierakumiem radušām rokam, ka nekaunas par savu mīlestību, ka ir par to laimīgs un šobrīd pat aizmirsis,

ka šis cilvēks nesen bija viņa ienaidnieks, ka arī vēl tagad tam mugurā ienaidnieka drānas?

Saņurcīts, nosmulēts šinelītis, melni pirksti ar baltiem nagiem, pār vijoli līgani slīd lociņš.

Miglaina, netīra rītausma, bet visam augumam, visai tavai būtnei strāvo cauri dzidri dzidra balss, nekā dzidrāka par to nevar būt visā pasaulē ...

Tingutas stacija. Stacijas vidū — vācu lauka virtuve, liels vezumzirgs ar uzpūstu vēderu, zobus atņirdzis, izslējis gaisā kāju ar nodilušu pakavu.

Tingutas stacija. Šeit grēdās sakrauti žāvētu kartupeļu maisi, šeit ir milti, konservi, ar dažādām etiķetēm aplīmētas pudeles, kuras karavīri godā par «vācu šņapstu». Nav šeit vienīgi ūdens. Miera laikā ūdens uz šo staciju vests cisternās.

Fjodors otrreiz ieraudzīja rumāni.

Netālu no pamestās vācu virtuves uz ceļa sastājušies aplī kareivji, kas jau paguvuši nobaudīt trofeju šņapstu. Acīm redzot, visai devīgi uzcienājuši arī rumāni. Uzmaucis savu augsto, spainim līdzīgo kažokādas cepuri līdz pašām ausīm, tas grieza brašu danci. Kāds puisis, uz sprogaina matu cekula uztupinājis artiIerista cepuri ar melnu apmali, staipīja ermoņiku plēšas un rāva vaļa:

Kundzene, kundzīte,

Kundzenīte, gaspaža ... *

Pavecs staršina, abām rokām saņēmis, godbijīgi un svinīgi kā maizes klaipu turēja rumāņa vijoli.

Rumānis dejoja, apkārt skanēja smiekli.

Todien Fjodors pamestos vācu ierakumos atrada albumu. Pusi albuma aizņēma zīmējumi — sieviešu galvas, tās prasmīga roka bija uzskicējusi ar treknu ogles zīmuli. Tikai sieviešu galvas, maigas, domīgas, ar nolaistām biezām skropstām, ar gludiem, ovāliem zodiem. Fjodors ar interesi izšķirstīja albumu, jūsmoja — «vadzi, kāds meistars», atcerējās Nofreteti. Taču viņš

N

jūsmoja un atcerējās bez skaudības, bez sāpēm —: skatījās tādām kā svešām acīm, it kā pašam nebūtu ar to nekāda sakara. Viņš pēc labākās sirdsapziņas pilda savus karavīra pienākumus, Nofretete bija mirusi pie nogāzes, kas veda uz aku. Bija mirusi, tā dodama viņam iespēju kļūt par karavīru un izturēt. Kļūt par karavīru un izturēt, bet tas nozīmē nicināt nāvi, neuzskatīt, ka tava paša dzīvība ir līdzvērtīga visai pasaulei. Tik daudz kas ir vairāk vērts nekā tava dzīvība, un to saprast nozīmē kļūt par karavīru.

Bet Nofretete bija mirusi.

Fjodora tuvumā tik bieži mira cilvēki, ka pārāk neuztrauca arī ši nāve.

18

Otrā dienā uzsniga kārtīgs sniegs. No apvāršņa līdz apvārsnim saplosītā stepe kļuva balta, jaunavīgi tīra, vienīgi šur tur slējās gaisā pa kādam zāles kumšķim. Sniegs pārklājā vecās šāviņu bedres un pamestos ierakumus, sniegs apputināja līķus. Sniegs nespēja apklāt vienīgi frontes ceļus, tie bija melni kā stūrgalvīgas upes, kas negrib aizsalt. Vienīgi frontes ceļus un vēl kūpošas krāsmatas.

Staļingrada ir ielenkta no visām pusēm. No šejienes ceļš uz to — pret austrumiem.

Diena lido mūsu smagie bumbvedēji, eskadriļa pēc eskadriļas, neliela augstumā, visiem redzot, atklāti, bez slapstīšanās, — viņi ir debesu saimnieki.

Un ataust atmiņā ne visai sena pagātne — tikai aizgājusī vasara. Ataust atmiņā, kā viņš, Fjodors, gulēja, ar krūtīm, ar vēderu, ar ceļgaliem lūkodams iespiesties cietajā stepes ceļa klonā . .. Bet tagad var mierīgi pavadīt ar acīm lidmašīnas — arī viņš ir tāds pats saimnieks. Un viņš stāv kā saimnieks tieši tai pašā stepē, par kuru toreiz, sēdēdams uz prāmja, bija ar mieru piesolīt savu dzīvību, vienīgi nezināja, kā lai to izdara. Viņš, Fjodors, ir dzīvs, daudzi miruši, stepe pieder mums.

Juceklīga, spraiga zenītlielgabalu uguns sagaida

mūsu lidmašīnas ar spēcīgu plaukšķināšanu, tā ka skan visa stepe. Bet lidmašīnas atbild ar smagiem sprādzieniem, satricina zemi līdz dzīļu dzīlēm.

Eskadriļa pēc eskadriļas ...

Bet naktī pa visu stepi izaicinoši, atklāti sāk liesmot ugunskuri — kājnieku karaspēks sildās.

Ugunskuri... Pat smēķa guntiņa kādreiz bija radījusi veselu sašutuma vētru: «Paslēp piedurknē, pagāns tāds! Apsedzies ar telteni!» Niecīgā smēķa uguntiņa var izraisīt citu uguni — šāviņu un mīnu uguni. Frontes likums ir svēts — naktī bīsties gaismas.

Kājnieku karaspēks sildās, ugunskuros lido dēļi no trofeju šāviņu kastēm, pland liesmas. No rīta jādodas uzbrukumā, nav nekādas jēgas ierakties, izbūvēt zemnīcas — no rīta uz priekšu!

Visa Eiropa pašlaik grimusi necaurredzamā tumsā, visa Eiropa ar bagātām un biezi apdzīvotām pilsētām, bei te pašā priekšējā līnijā pretēji paradumiem, pretēji likumiem — ugunskuri!... Šai naktī gabaliņš frontes stepes ir pati gaišākā vieta Eiropā.

Ugunskuri, ugunskuri, ugunskuri, visa stepe vienos ugunskuros, sen no tiem atradinājusies karojošā cilvēce. Draudīga zīme ...

Bet pretējā pusē — akla, smaga tumsa. Tumsa un klusums ...

No rīta fie, kuriem bija laimējies pārgulēt zemnīcās, līda ārā un izberzēja acis... Šķērsām pāri stepei — žogs ne žogs, bet kaut kas tamlīdzīgs.

Pulcējās bariņos, ķīķerēja, minēja:

— Apžogs, kur kazas turēt.

— Jeb vai aplociņš priekš vāciešiem.

— Nelien, frici, mūsu kāpostos.

— Tā kā ecēšas, vai...

Pēkšņi šīs «ecēšas-apžogs» ietinās dūmos, pāri stepei nogranda gari stiepti dārdi. Kā delfīnu bars pa debesīm aizjoņoja resni, neveikli šāviņi.

Un sākās diena, zeme drebēja vienā drebēšanā ...

Ļaudis noprata: ieradies rets viesis — «Ivans Bargais», cienījamais katjušas brālis. Dzirdēt par to bija dzirdējuši daudzi, taču pat veci karotāji, kas pali-

kusi sveiki un veseli kopš kara pirmajām dienām, savām acīm to nebija redzējuši.

Visgudrie ziņu savākšanas posteņa ziņneši pastāstīja sīkāk:

— Nu, brālīši, tam seši vīri kopā ceļ vienu šāviņu. Un ieliek tādu bulli taisni kastē. No kastes šis arī lec ārā ... Viens otrs aizķeras, tas tad aiziet pa gaisu ar visu kasti.

— Tāpēc jau tur šķīst skaidas.

— Vācietis droši vien pārskaities: «Krievs svaida mājas pa gaisu ...»

Priekšā ir Voroponova. Staļingrada vai ar roku aizsniedzama.

Iepriekšējā naktī kājnieku izlūku vads bija devies uz vācu aizmuguri. Rīta pusē vajadzēja būt atpakaļ, nu jau nāk vakars, bet vēl ne ziņas, ne miņas. Izlūku ko-^ mandieris, jaunākais leitnants Hlopotuns, ir nosvērts cilvēks ap gadiem piecdesmit, ne jau puišelis, bet rūdīts zellis. Puiši viņa vadā visi īsti pārdrošnieki, dažu labu reizi no tīrās elles tikuši ārā ar veselu ādu. Nevar būt, ka šoreiz iestrēguši... Zaudēt tādus puišus tagad, kad kuru katru dienu tiks piebeigts pa pusei nožņaugtais grupējums, fronte atradīsies tālu tālu aiz muguras — kaut kur pie Kurskas! Nevar būt, gan izķepurosies.

Un izķepurojās arī. ..

Līdz ar tumsu pulka štābā ieradās Illopotuna izlūks Saša Goļeņiščevs. Ģerbies maskēšanās tērpā, tāds kā pakaļkājās izslejies ledus lācis, uz platajām krūtīm krokas paslēpies vācu automāts, kas izskatās pēc rotaļlietas. Pārkāpis pār zemnīcas slieksni, Saša teica, it kā nekas nebūtu noticis:

— Sveiki, puiši!

No katliņa ar kāpostu zupu, ko viņam steigšus nolika priekšā, Saša atteicās:

— Esmu paēdis... Paziņojiet Pirmajam. Lai pieņem, man jāparunā.

Pirmais — pulka komandieris — viņu pieņēma nekavējoties.

Pēc pusstundas visi uzzināja, kas bija noticis: izlūki, pārrāvusi vāciešu aizsardzības sistēmu, nometušies aiz viņu priekšējās līnijas. Izlūku ir tikai divdesmit, bet vāciešu bez sava gala, taču tiem liekas, ka krievi raidījuši cīņā vismaz bataljonu. Būtu grēks neizmantot tādu gadījumu, tikai vajadzīgi sakari, signalizēšana ar raķetēm neder. Saša prasa raidstaciju.

Visas raidstacijas izdalītas bataljoniem, kamēr tās pieprasīs un kamēr atgādās šurp, tā vien skaties, nakts jau būs galā.

Pulka komandieris izsauca sakaru priekšnieku, bet sakaru priekšnieks — Fjodoru Matjorinu.

— Ņem vienu cilvēku un divas spoles ar vadiem. Izvelc sakaru līniju no piektās rotas štāba līdz IIlopo-tunam. Hlopotuna signālvārds — «Ne|ķe».

— Tieši tā!

— Aizvedis Gojeņiščevs.

— Tieši tā!

— Kuru ņemsi palīgā?

— Sivuhins guļ, bet viņš vienīgais pašlaik ir brīvs. Nav ko izmeklēties.

— Cel augšā Sivuhinut

Kādu brīdi viņi pasēdēja piektajā rotā pie leitnanta Zeļenčakova, uzsmēķēja. Parasti rotas zemnīca, ja rota nestāv aizsardzībā, bet uzbrūk, ir tikai vienkārša ala. Taču vāciešiem šeit droši vien bija izvietojies liels štābs. Leitnantam Zeļenčakovam apakš zemes pils kas pils, tādas nav pat ģenerālim. No grīdas līdz griestiem trimospogulis, bez tam īsta niķelēta gulta, skārda krāsns vietā ķieģeju kamīns, un piedevām pie visas šīs greznības — spoži melnas, augstprātīgas un varen cienīgas klavieres, kas bija apkrautas ar katliņiem, kuros vēl palicis neizēsts prosas gulašs.

Saša Goļeņiščevs tāpat maskēšanās tērpā un ar automātu uz krūtīm sēdēja pie klavierēm, ar smēķu nobrūninātajiem, aprepušajiem pirkstiem bungoja pa taustiņiem. Iznāca kaut kas līdzīgs jautrajai dziesmiņai: «Lakstīgala, lakstīgala, mazputniņš...»

Pils saimnieks, kas vēl vakar bija vada komandieris, bet kopš pusdienlaika stājies ievainotā rotas komandiera vietā, maziņš, vājiņš, ģērbies netīrā formas blūzē un nospīdinātās vatētās biksēs, ar sažuvušu, krunkainu, taču nebūt ne vecu seju, sēdēja uz niķelētās gultas, piemeties uz pašas maliņas, neierastās greznības nomākts, un svētlaimīgi miedza acis, izlikās, ka ar patiku klausās «Lakstīgala, lakstīgala, mazputniņš...», un visiem spēkiem centās noturēties — nāca miegs.

Kamīna priekšā, tuvāk siltumam, tieši uz piebradā-tās grīdas nolicies telefonists, tas dudinošā balsī atkārtoja:

— «Magone», «Magone», vai tu mani dzirdi, «Magone»? ...

No viņa telefona Fjodoram arī jāvelk vads.

Saša aizcirta klavieru vāku, piecēlās — savā maskēšanās tērpā milzīgi liels, galva pie pašiem griestiem, blakus viņam pat varenās klavieres likās pavisam niecīgas.

— Nu pietiek, esam atpūtušies... Bet tu, jaunākais leitnant, pasteidzies drīzāk tikt pie mums. Mums ir vēl plašākas'zemnīcas nekā tavējās, kaut arī nav kamīnu. Toties citas mantas... Konservi, pudeles ar zelta galviņām. Pēc garšas tāds kā mūsu kandža, ja ne vēl stiprāks. Pie Hlopotuna gan diez kā nevar izvērsties, viņš sakrāmējis visas pudeles savā kaktā, tup uz tām kā vista uz olām un vēl piedraud: «Ja kāds aiztiks bez atļaujas — nošaušu.» Atliek tik staigāt apkārt un laizīties, vecais jokus neprot. No rīta izdalīja katram pa glāzei, bet pēcāk, kad gāju projām, man vēl deva ieraut ceļakāju ... Nu, kad jūs atnāksiet, tad gan uzdzīvosim ... Pasteidzies, jaunākais leitnant, kārto rotu!

Fjodora palīgs sakarnieks Sivuhins, ap četrdesmit gadu vecs blēdīgs vīrs, izspļāva sazelēto kazkājiņu, strauji piecēlās:

— Ejam ... Ir laiks ...

Saša pasmīnēja:

— Vadzi, cik mudīgs ...

Fjodors pacēla no grīdas spoli. Vada gals bija savienots ar līniju pie zemnīcas ieejas.

Telefonists, kas gulēja pie kamīna, noteica:

— Labu izdošanos, puiši!

— Pipari uz mēles!

Melnas, dūksnainas debesis, nespodri balts sniegs, svilinošs vējš.

— Nu, gar zemi, puikas... — Saša pačukstēja un pats nometās zemē.

Nometās zemē un ar savu balto virsvalku tūlīt pagaisa palsajos sniegos. Kur viņš atrodas, to Fjodors noprata vienīgi no čaboņas un sēcošās elpas. Dzeldī-gais sniegs spraucās aiz šineļa un vateņa piedurknēm, vaļā tīdamās, griezīgi čīkstēja uz muguras uzsietā spole. «Kauc kā vellata. Ek, neienāca prātā iesmērēt!»

Virs galvas joņainām brāzmām šņāca vējš, kas pūta iešķērsu pretī no vāciešu puses. Aiz muguras tusnīja Sivuhins, gandrīz vai rāpdamies Fjodoram uz papēžiem, un palīdzēja, ja aizķērās vads ... «Sivuha steidzas, cer, ka Hlopotuns pasniegs viņam glāzīti no pudeles ar zelta galviņu ...»

Saša Goļeņiščevs mitējās sēkāt, gaidīdams ērcīgi čukstēja kaut kur miglainajā sniega blīvā:

— Kūtri, puikas, kūtri, kustieties taču ...

Fjodors deva pretī, tāpat apvaldīti nočukstēdams:

— Derētu tev, ziloni, uztupināt spoli uz kūkuma!

Viņi urbās cauri sniegam kā kurmji. Atspiežas uz elkoņa, atgrūžas ar kāju, vēlreiz atgrūdiens, vēlreiz... Čīkst spole . ..

Acu priekšā palsens sniega auts. Sniegs ir vienīgais, kas sajūtams un sataustāms, viss pārējais apkārt — melna tumsa. Melns un tukšs kā tā Nebūtība, kas droši vien apņem pēc nāves. Melns un tukšs... Atgrūdiens ar ceļgalu, vēlreiz atgrūdiens, vēlreiz ... Rāpies tik uz priekšu mūžam melnajā pasaulē, kur nav priekšmetu, nav zemes, nav zvaigžņu, nav dzīvībās, tur, kur nebūs tevis paša.

Pirmā spole bija tukša. Meklēt kabatā nazi nav laika, ar zobiem noplēsa no vada sasalušo izolāciju, sniegs salīda piedurknēs, plaukstas sastinga, pirksti tikko kustas, nevar sasiet kailos vadu galus — pārāk

.tu;ilks darbs, ja rokas stīvas. Pielīda klāt Saša Goļe-ņi.i'evs, kā milzīgs kalns izniris no tumsas, uzdvesa I jodoram mahorkas dvaku:

— Nav vairs tālu. Tikai te tie riebekli vienmēr lūko iizlaustīt. Piesargās!

Bet vada gali nokrita sniegā, pirksti nespēja satu-let... Fjodors nolamājās: *

— Ek, maita! Nekas neiznāk ...

— Kuš-š... Neesi pie mammas uz krāsns. Posts ar jums, puikas. Do šu, es palīdzēšu ...

Beidzot vadi bija sadabūti ^kopā, nostiprināti. Aiziet tālāk!

Tagad pa priekšu — tūlīt aiz Sašas Goļeņiščeva velteņiem rāpās Sivuhins. Tagad griezās spole, kas uzsieta uz viņa muguras, un izspļāva sniegā smalku vada pavedienu.

Atgrūdiens, vēlreiz atgrūdiens, vēlreiz ...

Pēkšņi Sivuhins ar spoli pazuda. Apspiests kliedziens, un Saša nošņācās:

— Turi muti, ķēms.,. Rāpies ārā. Iebrauci ar purnu ierakumā.

Sivuhins izrāpās. Brīdi visi trīs gulēja, cieši kopā saspiedušies, ieklausījās — vai tik nav sevi atklājuši? Klusu, tumšs. Uzmanīgi līda tālāk ...

Nepaguva palīst uz priekšu ne desmit soļu, kad kaut kur tālu bezgalīgajā, melnajā bezdibenī” atskanēja skaidri sadzirdams pliukšķis. Mirkli vēlāk sniegs, tas palsais sniegs, ko tumsa vēl nebija pilnīgi notušējusi, kas vēl saglabājis atliekas no savas krāsas, piepeši iedegās zilā, griezīgā gaismā. Visa zeme vienās saltās, skaudri žilbinošās liesmās. Visa zeme trīc, viļņojas, raustās — kaila, izģērbta, un to iek|auj vēl melnākas debesis, kas ir plakanas kā siena.

Bet uz kailās, spožās zemes — viņi, iespiedušies zilajā sniegā.

Augstu gaisā uzšautā raķete sāka negribīgi slīdēt lejup. Visapkārt vēl liesmoja apsnigusī zeme. Kaut kur iesāņus tālumā dobji ietarkšķējās ložmetējs. Blakus — ar roku var aizsniegt — guldzoši šņukstēdamas, sniegā nira lodes ...

Raķete nokrita, likās, liesmojošajai zemei kāds būtu

uzplājis virsū plaukstu. Taču bezveida tumsībai bija pienācis gals, uzmodinātā nakts sāka dumpoties. Aiz muguras platām strēlēm skrēja trasējošās lodes, spiegdamas plēsa pušu nakti. Uzsviezdama gaisā purpursārtas š|akatas, sprāga mīna, pēc tam vēl un vēl. Vaigā iecirtās dzel dīgi, ledusauksti, sīksīki sniega putekli ...

Tad šajos spiedzienos, dobjajos ložmetēju tarkšķos, skrejošo mīnu skaļajos kaucienos kāds pašā nakts dziļumā sāka griezt neiee||otu ratu. SkripI.,. Skrip!... Skrip! .v.. Viens apgrieziens, otrs, trešais ...

«Ēzelis» — vācu sešstobru mīnmetējs!

Fjodors iespiedās dzi|āk sniegā... Skrip! Un apklusa ...

īsu mirklīti klusums — pat ložmetējs mitējies tarkšķēt. Tad sākās kaukoņa. Kauca nevis mīna, bet izbadējies zvēru bars, kas pa gaisu drāzās virsū Fjodoram. Kaukoņa k|uva aizvien niknāka, izvērtās mežonīgā histērijā, un ... zeme ieguma no truliem belzieniem — cits pēc cita, cits pēc cita, likās heticami, ka tikai seši — sešas mīnas, kas izšautas no sešiem stobriem, — tām nav un nav gala.

Klusums, tarkšķ ložmetējs, aizrīdamas spindz lodes un kaut kur sāņus kožas apsnigušajā zemē. Pagaidām vēl dzīvi, velns lai parauj!

— Puikas! — priekšā atskanēja Sašas balss. —Drāž man pakaļ, citādi vakars!

Taču viņi nepaguva pielēkt kājās. Zeme atkal uzliesmoja postošās, zilās ugunīs. Skrip! ... Skrip! ... Skrip!... Gaisā saradās izbadējies zvēru bars, piepildīja plakanās, cietās, melnās debesis... Grāviens pa labi, grāviens pa kreisi — grāvieni pašā čaulā, gredzenā, ko veido liesmu šļakatas, kas šķe| pušu nakti...

Acu priekšā izpletās varavīkšņaini loki, sāka slīdēt tā līgani līgani kaut kur šķērsām pa labi, pa labi, kā vēja nesti...

Pēdējais, kas iespiedās atmiņā, bija saltajā gaisā izplūdusī kodīgā, ķīmiskā smaka, no kuras aizrāvās elpa... Varavīkšņaini loki šķērsam pa labi, pa labi...

Fjodors atvēra acis — nav nekā, vienīgi melna tumsa, plakana, cieši piespiesta pie pašiem redzokļiem. Varbūt šitā arī sākas tā dzīve, dzīve viņa pusē? Varbūt tā jau sākusies?

Taču, cila citai garām skriedamas un dancodamas, draiskuļo automātu un ložmetēju kārtas. Viņš guļ aplī, ko veido šāvieni. Tātad — dzīvs. Pat ne visai ilgi bijis nesamaņā. Apšaudīšanās taču vēl nav beigusies...

Fjodors paslējās uz sniegā iegrimušajiem elkoņiem, atkal ar krūtīm nokrita mīkstajā, irtajā kupenā, ievaidējās — no papēžiem līdz pakausim izšāvās cauri skaudras sāpes, piere zem cepures nosvīda slapja. Pagulēja brītiņu — sāpes pārgāja. Lūkoja pakustināt vienu kāju, otru, juta, ka abas kājas kļuvušas milzīgas, smagas kā divi smilšu maisi, tās deg, tās ir no-kaitušas karstas, likās, sniegam zem tām vajadzētu čūkstēt un kust.

«Tātad kājās,» Fjodors lietišķi, pat vienaldzīgi konstatēja. Viņš atkal paslējās uz elkoņiem, un atkal cauri visam ķermenim izšļācās sāpes, acu priekšā rūsgani, svelmaini plankumi — pa labi, pa labi, šķērsām ... Fjodors nokrita ar seju sniegā.

Atguvās, mute bija izkaltusi, kaistošam lupām viņš sakampa sniegu, zobi patīkami iesmeldzās, galva kļuva skaidrāka. Vajadzētu sākt rāpties ... Uz kurieni? ... Pie savējiem. Bet puiši?... Kas noticis ar viņiem?...

Pavisam blakus, soļus trīs no Fjodora, sniegā rēgojās kaut kas melns. Viņš uzmanīgi uzmanīgi pavilkās uz elkoņiem — kājas ka tādi enkuri, nevar izkustināt no vietas. Sāpes cērtas pakausī... Izrādās, tās ir paciešamas. Sprīdis, vēl viens sprīdis, rokas plecos dreb... Tomēr aizrāpās — velteņi! Lieli, izmīti velteņi. Sapurināja aiz papēža:

— Sivuhin ...

Veltenis atsperīgi padevās, tad atkal sagriezās, kā bijis.

— Sivuhin ...

Tikpat labi varētu modināt akmeni vai koka bluķi.

.— Saška ... Goļeņiščev ...

Klusums. Fjodors atkal sāka ar drebošajām rokām vilkties uz priekšu ...

Saša Goļeņiščevs savā maskēšanās tērpā, liels, sakumpis, kā vēja sadzīta kupena. Un šīs kupenas iekšienē kaut kas guldz, gārdz. Saša elpo.

— Saša ...

Fjodors papurināja aiz pleca, mēģināja ieskatīties izlūka sejā. Taču vienīgi gārdzieni un guldzieni, vairāk nekā.

— Saš-ka!

Stiept līdz?... Kur nu... Saša divreiz lielāks par Fjodoru, bet Fjodors jau arī pats nevar pavilkties.

Visapkārt rīb šāvieni, vācu pusē skripst «ēzelis», kaut kur tālu sprāgst mīnas, un blakus — mirstošā izlūka gārdzošā, burzgu|ainā elpa.

Fjodors atcerējās, kā^vasarā bija gulējis pie kailās gravas nogāzes, vērīgi un nopietni raudzījies lejā: «Tad te ir tā vieta, kur man būs jāmirst.;.» Nē, tur ne...

Visa pasaule pārdalīta pušu — melnas debesis un pelēks sniegs, sniegs un debesis, apkārt šāvieni un blakus klusums. Un viņa biedri — viens nomiris, otrs mirst, nekustīgas kājas, nespēcīgas rokas, galva reibst...

Taču vēl viņš ir dzīvs, jārāpjas projām no šīs vietas ... Melnas debesis un pelēks sniegs... Jārāpjas projām... Bet cik ērti gulēt sniegā. Jarāpjas, bet uz kurieni? Uz priekšu, pie izlūkiem? Viņi tepat kaut kur tuvu... Tuvu ir arī vācieši... Vienīgi Goļeņiščevs zināja ceļu, bet Goļeņiščevs guļ un gārdz.

Jārāpjas, nedrīkst gulēt sniegā, jārāpjas atpakaļ gar vadu. Vads aizvedīs pie savējiem.

Galvu sniegā ieracis, guļ Sivuhins. Šinelis saslējies viņam uz muguras kā kupris. Spole saslīdējusi uz sāniem, no spoles stiepjas vads .,.

Pie savējiem... Pie savējiem... Galva reibst, ļogās rokas, viss spēks iztērēts, lienot no Sivuhina pie Sašas, no Sašas pie Sivuhina, rokas vairs nespēj noturēt, bet kājas velkas pakaļ kā lemeši un ar sniegoto atmatu. Jaaizar līdz savējiem, bet savējie tālu, un rokas ļimst... Nevajag domāt, ka savējie tālu, nevajag

domāt nekā, vajag tikai rāpties, tikai rāpties. Sprīdis, vēl viens sprīdis ... Un nevarēja izturēt, nokrita.

Cik ērta un mīksta ir sniegotā zeme! Rokas nedreb, nav vairs jūtams svina smagais ķermenis, no kājām strāvo nomierinošas, rāmas sāpes. Tās izplūst pa visiem ķermeņa stūrīšiem, līdz elkoņiem, līdz plaukstām, galva reibst, taču ne visai stipri. Aijā kā šūpolēs — augšup, lejup, augumam nav nekāda smaguma, tas ir viegls, pavisam nemanāms un gaužām paklausīgs: augšup, lejup... Nejūt arī aukstuma — mīksti, ērti...

Vasaru viņam patika gulēt kūtsaugšā. Sienā paklāja veco tēva kažoku. Siena smarža, kūtsaugšas putekļainā pažobeles smarža, kažoka smarža — smaga aitādas un viegla, rūgtena tabakas smarža, kas kņudina kaklu. Kādreiz šis kažoks bija jauns, vasarā to piekaisīja ar mahorku, lai nesaēd kodes. Līdz šim laikam bija saglabājusies šīs tabakas smarža. Kažoks mīksti un maigi skaujas apkārt, kļauj sev klāt. Aitādas un tabakas smarža ir tēva/smarža, bet kažoka apkampieni ir silti kā māmuļas rokas. Kūtsaugšā tumšs, tikai caur izņidrējušā jumta šķirbu pamirdz nejauša zvaigzne, un no baļķiem celtā kūts līdz ar siena pantu, ar jumtu, ar zemi, ar zvaigzni sāk ritmiski šūpoties — tūlīt viņš aizmigs, nogurušo augumu valdonīgi un maigi apskauj kažoks . .. Viņš aizmigs, viņš ir laimīgs,ka var ne par ko nedomāt, ne par ko nebēdāt...

Pēkšņi Fjodors aizgaina miegu. Sniegs un melnas debesis... Nedrīkst gulēt. Miegs un sniegs — tā ūf nāve! Jārāpjas. Pie savējiem!... Cik smaga galva, cik neveikls, pārakmeņojies ķermenis, cik sāpīgi kustināt rokas. Rokas saļogās, Fjodors nokrīt ar seju sniegā, atkal paceļas un atkal krīt... Nedrīkst gulēt, ja grib dzīvot. Vada pavediens pa pelēko sniegu... Mute izkaltusi, mēle satūkusi. Acu priekšā rodas un rodas rūsgani, izplūduši plankumi, slīd projām, pazūd, to vietā parādās citi.

Fjodors rāpjas. Liekas, ka rāpjas. Rokas notur galvas smagumu... Notur, taču pēkšņi atkal saļogās. Tas nekas, gan atgūs spēkus, tikai jāļauj tām atpūsties ...

Un atkal augums kļūst viegls, pats paceļas gaisā,

šķiet, ka peld ... Pie savējiem! Peld pats. Nav jārāpjas...

Karsta vasaras diena, no kokiem uz zemi krīt lāsumaina, dreboša ēna — zālē ņirbinās saules zaķīši. Bet gaisā lēni lidinās papeļu pūkas. Lidinās pāri žogiem, pāri sādžas ce|am, pāri sakarsušajām pavijām gar baļķu sienmalēm. Papeju pūkas lidinās, negrib gulties uz zemes. Bet no augšas zeme šķiet tuva, pazīstama. Cik interesanti no augstumiem raudzīties uz šo zemi un lidot, lidot, gausi, līgani lidot un nekrist lejā. Var ielūkoties melnajos akas grodos gluži kā skurstenī, var traukties pāri nātru biežņai, var pārlaisties pār pagalmu, šķērsot kāpostu dobes, aiz mājas ir grava, taču arī tā nav nekāds kavēklis... Upe... Kad laižas virs upes, cauri ūdenim vīd smilšu sēres, bet tām blakus — tumša, noslēpumaina dzelme ...

Sājā brīdī cilvēks, kuru pamazām pārņem stingums piesnigušajā stepē, neitrālajā joslā starp savējiem un svešiem, cilvēks ar sašautām kājām, kurš lēnām noasiņo un zaudē pēdējos spēkus, — šajā brīdī šis cilvēks ir laimīgs.

Papeļu pūkas zilajā gaisā, papeļu pūkas virs saulstaru glāstītās zemes ...

Bet cilvēkam nepilni deviņpadsmit gadi. Viņš savā mūžā vēl nav mīlējis sievietes, viņš būvējis nevis mājas, bet nožēlojamas zemnīcas, viņš blēņojies ar krāsām, taču tik vien arī bija kā blēņojies... Nepilni deviņpadsmit gadi, vēl viņš nav paspējis kļūt par cilvēku, viņš tikai sapņojis par tādu kļūt.

Papeļu pūkas dzenā vējš ...

Kautra rīta blāzma virs drūmiem mežiem, miglas strēles zem bālas mēness ripas — laimīgi atklājumi ar krāsām uz audekla, Nofretetes pazīstamās lūpas... Tā visa var arī nebūt.

Lidinās papeļu pūkas ...

Un salā stingst rokas ...

Ar lielām finiera plāksnēm apsisti griesti, joda smaka, neatlaidīgi maļ un maļ kāda balss:

— «Neļķe»! «Neļķe»! Atbildiet, «Neļķe»!

Mazdrusciņ pašķielēja — pie pašiem griestiem spoguļa stūris.

— «Neļķe»! «Neļķe»! Runā «Lotoss». «Neļķe»!.-.. Velns lai viņus parauj!,.. Nevar taču būt, ka pušu līnija ...

Tieši virs galvas priecīgs sauciens:

— Ehē! Mirkšķina acis!

Pazīstama seja — šaura, krunkaina, ar gaišiem uzacu kumšķiem. Seja ir krunkaina, taču nav veca, kur viņš to redzējis?

— Nu, kā ir, draugs? Esi atjēdzies?

Fjodors mēģināja piecelties.

— Guli! Guli!

Taču viņš. jau bija pamanījis melnas klavieres, uz lakotā vāka gluži kā uz plaukta salikti netīri katliņi. Un viņš atcerējās, ka smaidot krunkās savilktā seja — tas ir jaunākais leitnants Zeļenčakovs. Uz klavierēm Saša Goļeņiščevs bija ar vienu pirkstu bungājis jautro dziesmiņu: «Lakstīgala, lakstīgala, mazputniņš ...»

— Goļeņiščevs... Tur... Viņš ir ievainots... Bet Sivuhins uz vietas ...

Krunciņas atslāba:

— Goļeņiščevs ir te. Iznesām tāpat kā tevi.

— Kur viņš ir?

Zeļenčakovs brīdi klusēja, tad negribīgi atbildēja:

— Laukā. Tagad viņam vienalga, kur gulēt.

Karstā augusta dienā piectonnīgā kravas automašīna apstājās ukraiņu ciema vidū. No paugura virsotnes, no kurienes ceļš veda lejup, šis ciems ar baltiem, kokos iegrimušiem namiņiem bija licies mājīgs, skaists kā uz pastkartes. Bet tuvumā — uz nobalsinātajām sienām ložu un šķembu rētas, rūtis izsistas, ceļa vidū šāviņu bedres, aiz zaļajiem koku puduriem slēpjas krāsmatas.

Automašīnas šoferis pabāza galvu no kabīnes, uzsauca tiem, kas sēdēja kravas kastē:

— Rausieties ārā! Tālāk nevedīšu.

Daži kareivji, paķēruši sarukušās mantu somas, nolēca zemē, sāka skatīties apkārt.

Uz laukuma ap aku, kas bija izmūrēta no skaldītiem akmeņiem, drūzmējās gūstekņi — saburzīti, neaizpogāti vadmalas formas svārki, maskēšanās tērpi ar varžu krāsas plankumiem, putekļiem klātas, bārdām noaugušas sejas. Blakus viņiem, kas bija gara auguma un pēc izskata līdzīgi zvēriem, stāvēja puišelis ar automātu — apaļš, mūsains ģīmis, pie novalkātās formas blūzes spīd medaļa «Par drošsirdību».

— Vai gani? — Fjodors apprasījās.

— Nākas ganīt, — mūsainais cienīgi atbildēja un lūstošā basa balstiņā uzkliedza: — Snell! Snell! Pietiek gurķoties.

Gūstekņi padevīgi sāka vilkties projām pa ceļu — salikušas muguras, gurdeni nokārtas rokas, stingas acis, visi gara auguma, savecējuši, bet viņiem nopa-kaļ gāzelēdamies, pār lūpu spļaudīdams — puišelis, gandrīz vēl bērns. *

Kamēr Fjodors dzīvoja pa hospitāli, atēdās un izgulējās, lēkāja apkārt uz kruķiem, laiks nestāvēja uz vietas. Tādi mūsaini, jaunāki par viņu, iesaukti armijā un jau rūdījušies kaujās, sapelnījušies medaļas.

Bet Fjodors tā arī nebija paguvis tikt līdz Stajin-gradai, vācu gūstekņi viņam bija brīnums.

Pāri māju niedru jumtiem vējš pasvieda uz ielas lapiņas. Tās sakrita dubļos pie akas, panāca gūstekņus, kas vilkās, galvas nodūruši, notrausa putekļus no matu cekuliem, sabira uz ceļa. Ne gūstekņi, ne mūsainais zēniņš nelikās par tām zinis.

Fjodors pacēla vienu lapiņu, kas aicinoši balsnīja zemē.

«Tevi aicina mīļotās saulgriezes!» Augšā vinjete: nemākulīgi uzzīmētas saulgriezes, augstākas par niecīgu mājiņu. Bet tālāk nav pat ko lasīt — vienas vienīgas fotogrāfijas, kas cita pēc citas attēlo kaut kāda Filipa Sidoroviča Lobudenko paradīzes dzīvi, kurš brīvprātīgi padevies gūstā, par to dabūjis fermu, divus zirgus, piecas govis, cūku kūti ar cementa grīdu. Pat lasīt nav jāpūlas — viss labi pārskatāmās bildēs. Lūk, te arī pats Filips Lobudenko ar tīru kreklu mugurā. Filips Lobudenko ar to pašu tīro kreklu tur divus ērzeļus, ērzeļi ir mierīgi, bet to saimnieks satraukumā al-ņirdzis savus zirga zobus. Filipa Lobudenko ar sievu cūku barā uz savas cūku kūts cementa grīdas...

«Tevi aicina mī|otās saulgriezes!» Bet Fjodors atceras arī citu dzejisku aicinājumu. Toreiz viņi deva padomu: «Glāb savu dzīvību, kamēr nav par veļu ...» Pēc tam toni zemāks «Pārnākot pie mums, neaizmirsti paņemt līdzi katliņu...» Tagad — ērzeļi, šķirnes govis, cūkas, un viss bildēs, ar refrēnu: «Tevi aicina mīļotās saulgriezes!»

Iet laiks, neko teikt.

Fjodors uzmeta plecā mantu somu, sāka soļot. Viņa gaitā varēja manīt spēju sasvēršanos uz sāniem — labā kāja bija gan saaugusi, taču kļuvusi par trim centimetriem īsāka.

Fjodors gāja uz kaimiņu ciemu, kur bija novietojies tās divīzijas štābs, kurā tagad būs jādien.

Iet laiks, taču pagaidām vēl ir karš, līdz beigām tālu.

Fjodora pirmais ievainojums, pirmais, bet ne pēdējais. Viņš pārnesa no frontes trīs uzšuves.

OTRĀ DAĻA

1

J a Maskavas ielām lēnā garā soļoja jaunākais

V leitnants — kokvilnas auduma formas blūze,

zaļganie vadmalas uzpleči, pār kirzas stulmeniem nesen bija pārlaidis suku ielas zābaku spodrinātājs. Nevar teikt, ka izskats būtu diez cik brašs.

Ce|š veda no Sudetiem cauri Eiropai uz Matjoras sādžu. Ceļā atradās Maskava.

No sādžas bija rakstījuši, ka vēsts par uzvaru pienākusi stacijā līdz ar nakts pasažieru vilcienu. Ļaudis bariem kāpuši ārā no vagoniem, raudājuši, apkampušies, nēsājuši uz rokām kādu pulkvedi, svieduši gaisā kareivjus, kas braukuši no hospitāļa.

Pūlī, kas aiz priekiem gan dejojis, gan raudājis, esot staigājis mālderis Platons Muha — izkārtņu krāsotājs, nesis pie krūtīm piespiestu lielu kandžas pudeli ceturtdaļspaiņa tilpumā, rokā turējis glāzi, visus apstādinājis un piedāvājis:

— Se nu, iemet par godu uzvarai!

Dzēris arī pats.

— Apsveicu, draugs, ar šito lielo laimi.

Kāda sādžas veča, kas atnesusi grozā dzērvenes pārdošanai, aicinājusi:

— Nāciet šurp, mīļief Panāciet pie manis, dārgumiņi! Mani mīlulīši, labulīši...

Un ar glāzēm bērusi mīkstās, pavasarī lasītās ogas cepurēs, paplestās kabatās, papīra turzās, visiem stāstīdama:

— Man nošāva Vaņušku, manu dēliņu... Viņš krita šitanī karā... Ļautiņi mīļie, pieminiet manu Va-ņuškul...

Daži lūkojuši iedot naudu, bet viņa atgrūdusi:

— Lai dievs jums žēlīgs, tādu grēku... Nav man vairs Vaņuškas, pieminiet jel viņu ar labu vārdu...

Un sievietes, kas bija izkāpušas no vilciena, kopā ar veco sievu apraudājušas viņas Vaņušku.

Ja dienu pa dienai pārlūkotu visu Krievijas vēsturi kopš sirmas senatnes, neatrastos laimīgākas dienas par 1945. gada 9. maiju. Jau pašā kara sākumā Staļins bija solījis: vēl daži mēneši, pusgads, jaunākajā gadījumā gadiņš... Taču gāja mēneši, gāja gadi, bet karš aizvien vēl nebeidzās: bija trūcīgas pārtikas devas, darbs divpadsmit, piecpadsmit stundas diennaktī, reizē ar pastu saņemtas nāves ziņas, bija ziņojumi par atstātām pilsētām, un likās, ka nav iespējams izturēt, ka spēki tūlīt būs galā, tomēr — izturēja. 1945. gada 9. maijs — paraugies atpakaļ gadsimtu tālēs, nekad nav bijis laimīgākas dienas par šo.

Fjodors atradās vācu pilsētiņā. Sīs pilsētas nomales bija palikušas neskartas, aiz simtgadīgu vīksnu un liepu vainagiem vīdēja dakstiņu jumti. Ik rītu namiem gar ielu malām šķita izplaukstam ziedi — pār guļamistabu palodzēm pārlikti dūnu pē|i, bet iedzīvotāji iznāca uz ielas, centās uztvert krievu karavīru skatienus un sveicināja:

— Guten Morgen, Herr Ofļizier/'

Pilsētas nomales bija palikušas neskartas, bet centrs ... Ķieģe|u un pelnu kaudzes, māju sienas rēgojās kā iztrupējuši zobi. Pilsētas centrā saglabājies vesels vienīgi bronzas piemineklis ievērojamam vācu filozofam, kuram bijis tas gods šeit piedzimt. Filozofs sēdēja ar atvērtu grāmatu klēpī, pāri grāmatai sakarnieki pārmetuši telefona vadu. Pa vadu plūda no štāba uz štābu parastie armijas rīkojumi, bet bronzas filozofs majestātiski un sevī ierāvies vērīgi lūkojās šai stieples gabalā, cenzdamies izprast tā jēgu pasaules mērogā. [6]

Pilsētas centrā bijuši nocietinājušies folksšturmieši, uz ātru roku salasīti un apbruņoti puišeli, viņiem bija pavēlēts mirt, un puišeli, audzināti kārtīgās vācu ģimenēs, bija paklausīgi. Artilērija tiešā tēmējumā bija iznīcinājusi viņus un visu pilsētas cenlru, bronzas filozofs ideālists palicis vesels gluži nejauši.

Kādā ērtā mājā, kur bija apmeties Fjodors, augšējā stāvā laiku pa laikam atskanēja smiekli un skalas raudas, kas beidzās ar konvulsijām. Tur, istabā ieslēgta, dzīvoja Frau Haizera, kuras divi zēni bija gājuši bojā pilsētas centrā, un viņa zaudējusi prātu.

Pilsēta sen bija ieņemta, jau sen tās ielās nedzirdēja pat neviena atsevišķa šāviena. Vācieši izturējās saprātīgi un laipni:

— Guten Morgen, Herr Oļļizier! — un centās smaidīdami ielūkoties acīs.

Bet tad kādu nakti zem loga norībēja automāta kārta, pēc tam vēl viena un vēl, gaisā uzšāvās raķete, pa sienām pārslīdēja spilgts, zils loga četrstūris. Fjodors pietrūkās kājās, sāka vilkt mugurā drēbes un pēkšņi izdzirda, ka ārā kāds skaļi, no prieka aizelsies, iesaucas:

— Uzvara!

Kliedza, apkampās, skūpstījās, šāva gaisā. Uzvarai

Staršina izvēla ielas vidū vīna mucu, izsita tai dibenu un, pagriezies pret tumšajiem logiem, aiz kuriem slēpās šāvienu un kliedzienu izbiedētie iedzīvotāji, ieaurojās:

—- Miers, friči! Ei, lieniet laukā! Dzeriet! Priecājieties! Miers!

Līdz pat rītam Fjodora miteklī notika līksmošanās, fitaršina, bijušais minmetējnieks, vīrs ar stīvu kaklu un šķembas sakropļotu vaigu, apreiba un brīnījās aizvien vairāk:

— Redz ko, tomēr palikām dzīvi... Velns lai parauj, esam taču nodzīvojuši līdz šai dienai!

Sī diena ... Šāviņu svilpieni, biedru liki nu palikuši aiz muguras, un fašistu tēmētāji vairs negriezīs lielgabalu stobrus uz tavu pusi, un tanki ar krustu nebrauks virsū tavam ierakumam. Tam darīts gals! ...

Sī diena ikvienam garantē dzīvību. Vai var but kas svētāks par šādu dienu!

Taču diena vēl nebija sākusies, ausa zilgmains pavasara rīts svešā pilsētā, zem svešām debesīm. Viņi dzēra par godu uzvarai, bet augšstāvā līksmīgā histērijā raustījās ārprātīgā Frau Haizera, kas atdevusi Hitleram divus dēlus.

Ausa rīts, drupu vidū sakumpis sēdēja bronzas filozofs. Viņš raudzījās uz telefona vadu, kas bija pārmests pār bronzas grāmatu, un pūlējās saprast kaut ko savu — tālu cilvēku priekiem un bēdām.

Nesagrautajās ielās izkāra karogus — sarkanus, kas vēstīja par uzvaru, un baltus, kas liecināja par kapitulāciju.

— Guten Morgen, Herr Offizier! — šķiet, šīs pieklājīgās pilsētiņas iedzīvotāji arī priecājās.

Un šai pašā laikā dziji Krievijas iekšienē dārgajai Matjorai tuvīnajā stacijā veca sieva apdāvināja svešus garāmbraucošā vilciena pasažierus ar pavasarī lasītām ogām:

— Pieminiet ar labu vārdu manu Vaņušku...

... Cejš veda uz Matjoras sādžu.

Un atausa atmiņā agrs rīts, pēdējais pirmskara rīts. Atausa atmiņā sandaļu pārdrošā plakšķināšana pa asfaltu, vārtu velvēs nolīdušais mijkrēslis, logos paslēpusies nakts, saule, kas apstaroja visaugstākā nama pieri, — visa tā dīvainā pasaule, kurā koku saknes slēpj aiz restēm, ar ūdeni laista akmeņus.

Fjodoram Matjorinam tas viss ienāca prātā tad, kad ar kareivjiem, virsniekiem, maišelniekiem, komandējumā braucējiem, savervētajiem strādniekiem pieblīvētais vilciens tuvojās Maskavai. Pārņēma skumjas. Viņam ir pagātne — tas, kādēļ cilvēks kļūst ja ne vecs, tad vismaz diezgan pieaudzis. Sagribējās pastaigāt pa savas jaunības pēdām, tāpat kā tad, kad mati jau sirmi, vilktin velk pie sevis kāda papele vai nošķiebušies vārtiņi, pie kuriem, gluži sastindzis aiz kautrības, pirmo reizi noskūpstīji meiteni.

Un Fjodors nespraucās rindā pie biJešu kases, bet, noglabājis savu literu dziļāk kabatā, izgāja no stacijas ēkas.

Un atkal Maskavā nav neviena paziņas, neviena, izņemot pašu pilsētu. Taču pazīšanās ar pilsētu «miglā tītās jaunības rītausmā» bija pārlieku īslaicīga.

Uz stacijas lieveņa kāpnēm un tieši uz bruģa sēdēja, zvilnēja, ēda, gulēja, raudāja, smējās, klusēja, tērzēja sievietes, sirmgalvji, bērni, kareivji, matroži, kolhoznieki, sagumzīti inteliģenti, strādnieku brigādes, krievi, gruzīni, armēņi, uzbeki, tatāri, visur sastopamie čigāni... Karš bija iztraucējis cilvēkus, izcēlis no ierastajām vietām, izsvaidījis uz visām pusēm. Karš arvien ir lielā tautu staigāšana. Tagad karš beidzies, sācies bēgums, tikpat spēcīgs un plašs kā paisums. Visas stacijas ir īstas klejotāju apmetnes, par kādām mūsu visnerimtīgākie senči ne sapņot nesapņoja.

Invalids bez kājām, vilkdams pa putekļiem klāto asfaltu ar ādu apšūtos stumbeņus, kratīja naģeni, ķēra saburzītus rubļus, dziedāja sēcošā, nodzertā balsī:

Pat paša sieva nepazina Un vienaldzīgi novērsās.*

Fjodors pūlējās sazīmēt toreizējo brīnumaino rītausmas pilsētu, savu sapņu pilsētu. Šur tur vēl bija redzamas uz rūtīm krusteniski uzlīmētas papīra strēmeles *— nodzeltējušās pagājušo dienu burvestības, kam vajadzēja pasargāt rūtis bombardēšanas laikā. Bieži vien uz mūra cokoliem pavīdēja pa pusei izdzisuši Uzraksti: «Patvertne» un bulta, kas norāda ceļu.

Nē, nav pazīstama un nesola viņam, demobilizētam virsniekam, pajumti. Taču braukšanas liters atrodas kabatā nekompostrēts, vilciens palaists garām, — gribot negribot jābūt pilsētas viesim, ja jau pats uzpli-jies.

Kur lai iet? Kā lai nosit laiku? Tad ienāca prātā Tretjakova galerija. Pagājušo reizi viņš tā arī nebija uz turieni ticis. Sākās karš — tā vairs nebija ne prātā, viņš tūlīt metās uz staciju.

Fjodors gāja nesteigdamies, sveicinādams pretī nākošos karavīrus. Viņš nesteidzās un neraizējās par to, ka galerija varētu būt slēgta. Ja jau slēgta, tad slēgta, paklaiņās tāpat pa ielām.

Četri gadi aizvadīti karā, bet no ierakuma pasaule izskatās citāda nekā pa siltas istabas logu. Citāda izskatās, citādi tiek vērtēta. Fjodors neatceras, ka šo gadu laikā būtu kādreiz priecājies par saules rietu, toties bieži jo bieži bija redzējis pie debesīm plešamies dūmainas ugunsgrēku blāzmas. Kaut kur pirmajā dienā frontē viņā bija nomirusi nemirstīgā Nofretete, bet līdz ar to radies gaužām vienkāršs sapnis... Cik labi būtu piecelties mazā gaismiņā, brist ar velteņiem pa gurkstošo sniegu uz stalli, atvērt durvis, izvest zirgus ārā pie apledojušas siles. Zirgi pacels pret miglotajām saullēkta debesīm samtainos purnus, no lūpām tiem pilēs ūdens lāses ...

Dzīvo vēl netālu no Matjoras, pie stacijas, Sava Iļjičs Kočņevs, mākslinieks autodidakts, kas Fjodoru ciena tādēļ, ka viņam ir talants. Bet tieši Savas Iļjiča liktenis arī brīdina — uzmaniesl Nav no viņa ne šis, ne tas, ne īsts mākslinieks, ne īsts skolotājs — sabiedrībā kā tāds aklās zarnas piedēklis. Ļaudis viņu neatzīst, bet nav jau arī ko atzīt, viņu nesaprot, bet kas tur ko saprast? Viss kā uz delnas. Nē, nē, tas biķeris gan lai iet secen.

Un te nu ir skumīgi klusā, saulē sakarsusī Lavrušina ieliņa. Lūk, arī milicis pie vārtiem... Gadu gaitā no lietus un sniega nomelnējušie futbolisti aizvien vēl cenšas atņemt viens otram bumbu. Staļina piemineklis izslējis akmens galvu līdz pašam jumtam.

Durvis vaļā, milicis nepievērsa uzmanību jaunajam apmeklētājam ar zaļganiem vadmalas uzplečiem.

Tretjakova galerija 1945. gada vasarā, muzejam raksturīgs vēsums.

Informācijas biroja ziņojumi vairs neliek ļaudīm apstāties uz ielām, un, redzot pa kāpnēm nākam pastnieku, nevienam vairs nav jānobāl. Taču ir kartītes, pret tām jāsagādā preces, ir vienreizēji taloni, orderi,

nenormēta darba diena, meitenēm augstpapēžu kurpju vietā kājās smagi armijas zābaki, sviesta vietā ir cūku tauki, kas ož pēc petrolejas. Karš ir beidzies, beidzies ugunsgrēks, taču dvingainā deguma smaka vēl nav izklīdusi. Liekas, vēl nebūtu īstais laiks domāt par mākslu.

Nebūtu īstais laiks... Tomēr galerijas zāles pilnas apmeklētāju. Tās pašas meitenes ar kareivju zābakiem, ar salāpītām jaciņām, puiši, kas vēl nav novilkuši formas blūzes, sievietes ar zilganbālām sejām no nemitīgas badināšanās kara laikā, vienkārši karavīri, pieklusuši, sevī noslēgušies pusaudži — strādnieki, valodīgi, pēc skata inteliģenti večuki, kas meklēja sarunu biedru, kam izpaust savu sajūsmu par «kolorītu», «refleksiem», «apgarotību». Raiba tauta, tauta, nevis izredzētie. Bet ' vai tas, ka viņš tagad šajā kartīšu un orderu, margarīna un no teltenēm šūdinātu meiteņu svārku laikmetā atnācis šurp, pie «Bērzu birzīm» un «Zeltainajiem ūdeņiem», neliecina par garīgu jaunību, neremdinātām dzīves alkām? Vai tas nav pierādījums, ka tik tiešām karš beidzies uz visiem laikiem?

Fjodoru tūlīt pārņēma nopietns noskaņojums, mazliet mocīja sirdsapziņa — kā viņš bija varējis nožēlot, ka aizlaidis vilcienu, kā viņš spētu pabraukt garām Maskavai un neaiziet uz Tretjakova galeriju, to pašu Tret-jakova galeriju, par kuru jaunībā tā bija sapņojis, kuras gleznas bija iegaumējis kā dzejojus?

Gaužām apzinīgi, pats sevi nogurdinādams, viņš sāka pētīt visu jau no pirmās zāles sliekšņa. Venecia-nova salkanie, izskaistinātie zemnieki, vājie portreti — cari un carienes kokainās pozās un greznās drānās — krievu glezniecības bālā rītausma. Taču tas viss atradās Tretjakova galerijā, tātad ir vērtīgs, ir labs.

Fjodors gaidīja kaut ko satriecošu, gaidīja lielus atklājumus, no kuriem asinis sastingtu dzīslās.

Viņam lika apstāties Aleksandra Ivanova glezna «Kristus parādīšanās tautai». Lika apstāties tādēļ, ka bija milzīgi liela — aizņēma visu plato sienu no griestiem līdz pat grīdai, — īsts milzis pūļa vidū, kā tur lai neapstājas.

Fjodors stāvēja, skatījās, un nekas viņam šai gleznā nepatika: ne uzbāzīgie, plātīgie apmēri, ne apdomīgi izvietotie, pretenciozi kailie cilvēki, tādi tīri, kā tikko no pirts nākuši, un tālumā Kristus tēls — gaida taču dievu, dieva dēlu, viņam vajadzētu kaut kā izcelties citu ļaužu barā. Bet izrādās, ka gaida gluži parastu, neizteiksmīgu cilvēku, ļaužu sajūsma nav patiesa. Nē, nepatīk. Fjodors novērsās ...

Vasņecova «Spēkavīri» — interesanti gan, nevis uz konfekšu kārbas, bet īsti...

Un te «Kņaze Tarakanova» — paskat, pat skaistas jaunkundzes mirst vienkāršā un bezjēdzīgā nāvē. Viņš atceras, kā skaista skuķe, vācu komandanta draugaļa, kura aizraidīja uz viņpasauli katru, kas paskatījās uz viņu greizi, un spēja pati ar savu roku nošaut cilvēkus, bija uz laukuma vārtījusies pa zemi, tvarstīdama kareivju kājas, skūpstīdama noputējušos zābakus — spēcīga, lokana, jutekliski nosvīdusi, biezie mati pajukuši pār kailajiem pleciem ...

Surikova «Strēļi» ... «Bajāriene Morozova» ... Pazīstamas, visos sīkumos pazīstamas līdz pat plānprātiņa zilganajai pēdai sniegā ...

Paskatījies uz šo zilgano pēdu, Fjodors atcerējās divu puisēnu kājas. Abiem īsi apcirpti mati, uz asajiem, kaulainajiem pleciem uzvilkti noskrandušiem maisiem līdzīgi garstērbeļu svārki. Basās kājas grimst kūstošajā sniegā. Viņi stāvēja zem karātavām. Lai tad viņš pēc tam vēl šausminātos par to, ka bajārieni, važās kaltu, ved vienkāršās ragavās ...

Bet viņš bija gaidījis, ka, redzot nevis reprodukciju, bet audeklu, ko skārusi paša Surikova roka, apstulbs, aizrausies elpa, pēc tam naktīs redzēs sapņos.

Nē, neapstulbināja vis un arī sapņos nerādīsies...

Fjodors bija noguris, viņš aizvilkās līdz cietam dīvāniņam, kas stāvēja kādas zāles vidū.

Zāle atradās apakšējā stāvā, salīdzinājumā ar augšstāva zālēm, kuras sedza stiklots jumts, tā likās patumša, krēslaina.

Fjodors sēdēja, atspiedis muguru pret atzveltni, izstiepis piekusušās kājas. Garām lēni staigāja cilvēki, katrs savās domās nogrimis. Pienāca, apstājās, brīdi domīgi pastāvēja, tad devās tālāk. Atnākuši šurp savā brīvajā laikā. Tas paredzēts, lai cilvēki varētu atpūsties, izklaidēties. Bet šeit neatpūšas, neizklaidējas — sejas pārāk nopietnas, viss gaiss pilns godbijīga skarbuma.

Fjodoram garām lēni plūst ļaužu straume, un šķiet, ka viņi visi kaut ko meklē, neatlaidīgi, pacietīgi meklē kaut ko dārgu, bezgala tuvu, zudušu.

Un pati no sevis dzimst skaista leģenda... Sirmā senatnē kāds karavīrs, kņazs, pēc kaujas meklē savu dēlu. Staigā no viena līķa pie otra, palaikam apstājas — varbūt dēls? Nē, vecs karadraudzes loceklis, jaunībā bija kopā gājuši pret poloveiešiem, bijuši gūstā, no gūsta izbēguši, gulējuši uz vienas, zirgu sviedriem piesmirdušas seglu segas. Nē, dēls tas nav, tomēr kņazs skatās, ielūkojas vērīgāk, nogiimst atmiņās. Brīdi pastāvējis, aizgaina projām domas, iet tālāk — varbūt dēls? Nē, atkal karadraudzes loceklis, jautrs plītnieks, dejotājs, barvedis. Un atkal kņazs ielūkojas vērīgāk, atkal nogrimst atmiņās: cik daudz kopā izdzerts reibinoša miestiņa, cik nak$u aizvadīts bezbēdīgā skurbulī, cik dziesmu izdziedāts, cik papēžu nodeldēts dancojot, cik meiču pazudināts. Kņazs iet, uzduras tiem, kas viņam atgādina viņu pašu, viņa dzīvi, viņa kaislības, viņa grēkus, taču dēla nav, to viņš neatrod. Pats dārgākais, pats tuvākais — zaudēts.

Garām ejot, ļaudis apstājās iepretim Fjodoram pie jaunas sievietes portreta, — sieviete tur klēpī bērnu. Fjodors jau vairākkārt bija pārlaidis acis portretam — vienaldzīgi, bez inteieses, visapkārt pārāk daudz gleznu, daudzās no tām sievietes, jaunas, ar bērniem, bez bērniem ...

Atkal reiz uzmetis portretam šādu vienaldzīgu skatienu, ievēroja, ka sieviete ir pārlieku jauna. Viņai ap sešpadsmit septiņpadsmit gadu, bet jau klēpī bērns.

Vienkāršs atklājums — jauna... Atklājums, kas var saistīt uzmanību labi ja minūti, — miegaina, gurdena doma, kas, tikko radusies, tūlīt var arī gaist. Tomēr skatiens uz mirkli apstājās, un nu Fjodors vairs nespēja to atraut.

Tikko manāmiem vasaras raibumiem nosēta seja, acis plaši atplestas, skaidras, domu neskartas. Lūpas

neskūpstītas, uzmestas, uzticīgi piemīlīgas, un matu sakārtojums kā pieaugušai sievietei. Atklāts cilvēks, bez noslēpumiem — skatieties, te es esmu, nekas netiek slēpts. Bērns ar bērnu. Un ģērbusies nevis kā sērdiene, bet dārgās drānās, — nav pamesta, nav pievilta, sejā lasāmas nevis bēdas, bet nesatricināms miers — kā jau labi audzinātai meitenei, kas neapzinās, ka dzīve ir grūta, sarežģīta, nežēlīga. Te viņa ir visa kā uz delnas ar savu mazītiņo biogrāfiju — klēpī bērns. Te viņa ir ar savu naivo, neaptraipīto dvēseli. Te viņa ir ar visu neizšķiesto uzticēšanos cil-. vēkiem. Nav pamata žēlumam, tomēr viņas ir žēl, sirds sažņaudzas skatoties. Viņa ir neaizsargāta? Nezina, ko nozīmē cietsirdība? Bet varbūt tev itin vienkārši žēl pašam sevis, žēl tā, kas zudis ierakumos? Žēl, ka viss skaidrais ir īslaicīgs, ka labais paiet, gaišā jaunība atdos savu vietu drūmajam vecumam.

Un žēl arī tā, ka būs jāiet projām, bet viņa paliks šeit. Viņa? Ir tikai krāsām klāts audekls. Kādēļ jādomā par viņu kā par dzivu^ Pie viņas pierasts. Dažu minūšu laikā pierasts. Negribas šķirties. Kādēļ?... Arī pie dzīviem tik ātri nepierod ...

Nevajag domāt par to, ka būs jāiet projām, tagad ir tikšanās, nevis šķiršanās, ir iepazīšanās, nevis atvadas. Neviens projām nedzen. Ja aiziesi, viņu tomēr atcerēsies, atcerēsies, ka tāda dzīvo, ka vari atkal tikties ...

Un pārņēma skaudība... Skaudība pret cilvēku, kurš kaut ko tādu radījis. Cilvēks, nevis dievs, bet kāds gan cilvēks! »

Centība, apzinīgums, akurātums — parastu cilvēku baušļi — visi ir sagrauti. Ko nu runāt par centību, ja te ar pārgalvīgu kaismi uzmests biezi sajaukts krāsu triepiens, uzmests un tā arī aizmirsts — grumbuļains, rupjš, pārlieku bagātīgs. Apzinīgums . .. Tērps, rokas, sedziņas mežģines, pats bērns uzgleznoti tādā kā afektā, pa roku galam. Ota lēkājusi kā traka. Neprāts ... Un šis neprāts radījis mieru, kas dvesmo no stūrainā augumiņa.

Pa seju ota nebija lēkājusi, plosījusies, te bija grimusi pārdomās. Te valda miers — cilvēks bija radījis.

Cilvēks, nevis dievs, bet kāds gan cilvēks!

Ja Fjodoram apsolītu, kā viņš uz vienu diennakti iegūs šī cilvēka spēku, viņa kaisli, pārgalvīgo drosmi un māku, — uz vienu diennakti, tikai uz vienu pašu diennakti, bet par to būs jāatdod visa dzīve, jāatdod sava dzīvība, kuru izdevās paglābt no lodēm, Fjodors padomātu un droši vien būtu ar mieru. Vienu diennakti būt tādam cilvēkam, bet pēc tam jau viņš vairs nemirtu. Tad |audis viņu atcerētos, rēķinātos ar viņu, domās ar viņu sarunātos. Nemirtu, būtu dzīvs. Bet dzīvība?.,. Fjodors zina, cik viegli to cilvēki zaudēja frontē...

Viņš piecēlās. Tagad gribējās mesties atpakaļ uz tām zālēm, kurām bija pavirši izskrējis cauri. Atpakaļ — pie zilganās plānprātiņa pēdas sniegā, pie degošās sveces līdzās uz nāvi notiesātā strēļa baltajam kreklam ... Atpakaļ... Taču šodien būs diezgan. Glabā to, ko esi ieguvis. Bet vēlāk tev, Fedja, jāpadomā, nopietni, bez steigas, vienatnē.

Fjodors piegāja pie portreta, paskatījās uzrakstu: «V. Serovs. Derviza ar bērnu».

Dervizas kundze, meitene — māte.

Reiz viņš gulēja sniegā ar sašautām kājām — lidina jās papeļu pūkas, stinga rokas... Ja Ze|enčakova rota būtu devusies uzbrukumā pusstundu vēlāk, pasaulē vairs nebūtu cilvēka, kuru sauc par Fjodoru Matjorinu.

Pirms brīža viņš sēdēja zāles vidū uz dīvāniņa, garām staigāja cilvēki, bet viņam aiz noguruma dvēsele bija kļuvusi nejūtīga. Kas zina, kā būtu tad, ja viņš būtu apsēdies pretim kādai citai gleznai, citā zālē? [7]

Fjodors nonāca kādā putekļainā skvērā. Uz soliem snauduļoja saulgozī sagurušas večiņas, bērneļi klaigādami dzenāja bumbu ar iespiestu sānu. Pie avīžu vitrīnas pieplacis ļaužu pūlis, galva pie galvas. Vieni izspraucas no burzmas, nosvīdušās sejas slaucīdami, citi spiežas uz priekšu, lūkodami tikt tuvāk avīzes lapai.

Divi sirmi vecīši, pensionāri — ikviens no viņiem, runājot ar otru, jūtas vismaz kā Sokrāts — augstprātīgi apgalvo:

— Tā ir autobusa lielumā, ticiet man. Mazos gabarītos tāds graujošs spēks nemaz nevar satilpt.

—> Atjaujiet aizrādīt, jums nav īsta priekšstata par atoma spēku. Tā var būt kā rotaļbumba vai pat kā uzpirkstenis.

Pasaulē atkal bija kaut kas atgadījies — katru dienu kādi jauni notikumi. Fjodors ne tik daudz aiz ziņkārības, cik aiz paraduma — sak, jātiek skaidrībā, jo ātrāk, jo labāk, — pieslējās pie mugurām, kas aizsedza avīžu vitrīnu. Tūlīt kāds no mugurpuses cieši piespieda viņu klāt, dvesdams pakausī karstu dvašu. Saspringti, šņākulīgi elpas vilcieni, nemitīgas sarunas:

— Tad ta jaunumi, vai ne? ...

— Kas ir? Es vēl nekā nezinu.

— Bum-ba!

— Un kas par to?

— Nekas. Trumens nolingojis uz Japānu... No vienas bumbas tāds sprādziens, ka pusvalsti taisni kā govs ar mēli nolaizījusi.

— Ne jau pusvalsti, iznīcināta tikai viena pilsēta.

— Viss viens, traks numurs tā vai tā. Viena bumba — un pilsēta pagalam.

Fjodors izspraucās no pū|a.

Sagrauta un nodedzināta vēl viena pilsēta pasaulē.

Jauna bumba, frontē par to bija klīdušas neskaidras baumas, gaidīja, ka tāda būs vāciešiem. Taču Fjodors bija pieradis domāt par bumbām tikai tad, kad tas krīt viņam uz galvas. Bet diez vai tuvākajos gados kāds uzdrīkstēsies mest viņam uz pakauša bumbu. Pašlaik satrauc kaut kas cits.

Fjodors apsēdās ēnā, izņēma no kabatas pleksistikla etviju, aizsmēķēja.

Bumba. Japānā vairs nav pilsētas. Krunkainos plakstus aizvērušas, snauž večiņas, kas droši vien arī uzzinājušas par šo bumbu. Spiegdami skraida bērni.

Bumba, ultraslepena, ultraspēcīga... Bet Fjodors drīz vien noņems uzplečus, viņam pienācis laiks bez aplinkiem, stingri sev noprasīt- «Kas tu tagad būsi, Fedjka Matjorin?» Parasti bija atmetis ar roku: «Nu, ja tik galva paliktu uz pleciem...» Galva ir palikusi, tagad vajag par to parūpēties.

Zirgu staļļa durvis, apledojusi sile, no zirgu lūpām pil ūdens... Tik vienkārši — visu rnūžu zirgkopis? ...

Snauž večiņas, čāpo garāmgājējs ar tīkliņu, kura redzama piena pudele, aizvilkdamas raud meitenīte — sirsniņa sāp, puikas atņēmuši bumbu. Bet zemeslodes otrā malā pašlaik, šinī brīdī, vēl kūp krāsmatas pilsētā, kuru nodedzinājusi noslēpumaina, briesmīga uguns. Kaut kur tālu, zemeslodes otrā malā ... Bet šeit ir ikdienišķa, reāla pasaule, pēc kuras Fjodors gadiem bija ilgojies, kura pirkta par dārgu maksu. Arī viņa domas ir reālas, visam cilvēku dzimumam gluži ikdienišķas — kā nodzīvot mūžu? Bet acu priekšā stāv meitene — māte, kurai nav lemts kļūt vecākai, atmiņa vēl glabā vasaras raibumiem nosēto seju, šķīstās acis, šķīstās lūpas, — bija no viņas šķīries, taču agri vai vēlu atkal satiks. Un arvien vēl nedod mieru skaudība: to radījis nevis dievs, bet cilvēks. Un pa garo Trefja-kova galerijas zāļu virkni vēl joprojām staigā cilvēki, kaut ko meklē — sasprindzināti, neatlaidīgi meklē kaut ko dārgu, tuvu, zudušu.

Japānā no pilsētas ceļas dūmi, tas ir Japānā ...

Cilvēks radījis, bet meistars no debesīm nekrīt, — izšķiries nu, Fjodor.

Nav nemaz tik viegli formas blūzi apmainīt pret civilapģērbu, sevišķi tad, ja agrāk valkāta pusaudža jaka ar rāvējslēdzēju. Daudziem, kamēr to izdara, aiziet gadi, pilni 1 ieloču ceļu, mulsuma, maldu, bieži vien izmisuma. Frontinieks, kas meklē savu vietu dzīvē, — tā ir nākamo romānu dežūrtēma.

Fjodors Matjorins bija laimīgs izņēmums. Viņš nosvieda smēķa galu un piecēlās. Viņš bija izšķīries — tam bija vajadzīgas kādas desmit minūtes, viens papiross.

Bumbu viņš bija galīgi aizmirsis. Meitenes — mātes vasarraibumainā seja un atombumba — tas ir kaut kas tāds, kas nevar nodarbināt prātu vienā un tai pašā laikā.

Fjodors nenojauta, ka šīs bumbas sprādziena vilnis izbrāzīsies cauri miljoniem avīžu lapu, grāmatu lappušu, cauri kinofilmām tūkstošiem kilometru garumā, ka pienāks laiks, kad tas skars arī viņa gleznas.

4

Pazīstamas parādes durvis, pazīstama plāksne — Fjodors nospieda rokturi.

Pirms vairāk nekā četriem gadiem, viņam ienākot, piecēlās plecīgs sargs, kam galvā bija līdz acīm uzmaukta naģene, tagad vāja sieviete ar vienaldzīgu, neizteiksmīgu seju uz jautājumu: «Kā varētu sastapt kādu no uzņemšanas komisijas?» — negribīgi pamāja ar galvu uz kāpņu pusi:

— Tur.

Aiz nepacietības tikko valdīdamies, juzdams, kā krūtis dauzās sirds, Fjodors metās augšā, lēkdams pār diviem pakāpieniem.

Patumšs gaitenis, visgarām sienām durvis, parkets skaļi skripst zem zābaku zolēm, un, tāpat kā agrāk, ož pēc eļļas krāsas, pēc muzeja putekļiem...

Pie durvīm spiežas jauniešu grupiņas — raiba sabiedrība: švītīgas jakas un ne visai tīri kovboju krekli, izgludināti uzvalki un tādas pašas karavīru blūzes kā Fjodoram, sasukāti cekuli, pinkaini cekuli, apvaldīta kņada. Neviens nepagrieza galvu uz Fjodora pusi. Todien mākslas templis izskatījās pēc stacijas.

Aši aši aiztipināja garām meitene, pēc izskata sekretāre.

— Kur ir uzņemšanas komisija? — Fjodors viņai uzsauca.

Meitene pamāja ar ērmīgo frizūru:

— Tur ... Tālāk.

Pretim enerģiskiem soļiem nāca kāds cilvēks: tumši pelēks uzvalks, kaklasaite turas pārspīlēti taisni, tomēr viens plecs noslīdzis zertiāk, otrs uzrauts, svārkiem kreisā piedurkne nesagumzīta, nokarājas stīvās krokās, rokā melns cimds — rokas viņam nav, nēsā protēzi.

Viņš pienāca tuvāk, un Fjodors ieraudzīja šauru seju augstiem deniņiem, enerģisku, kumpu degunu, biezu, uz priekšu pastieptu apakšlūpu.

— Piedodiet, — Fjodors viņu apturēja.

Nācējs pārlaida vērīgu skatienu Fjodora formas blūzei, uzplečiem, sejai, tad sacīja:

— Jums vajadzīga uzņemšanas komisija? Nākošās durvis pa labi.

— Es gribētu ar jums aprunāties.

— Atvainojiet... Es steidzos.

Fjodors apņēmīgi nostājās ceļā.

— Jūs mani neatceraties?... Vai atceraties četrdesmit pirmā gada divdesmit otro jūniju?

Cilvēks izbrīnījies aizdomīgi piešķieba galvu kā gailis, kas ieraudzījis prosas graudus.

— Vai atceraties, kā jūs uzzinājāt, ka sācies karš?

Cilvēks nedroši pakustināja plecu, pie kura karājās

protēze:

— Kā redzat... Gribētu aizmirst, bet nevarēšu.

— Atceraties, ar ko jūs toreiz runājāties?

Klusums. Tumšās, iedubušās acis pētīdamas aptaustīja Fjodoru.

— Tad tas esat jūs?

— Jā.

— Nāciet līdz!

Tas pats numurs uz'durvīm, tā pati istaba, tāpat kā agrak, pieblīvēta ar molbertiem, sajūta arī tāda patikā toreiz — dzīvoklī remonts, saimnieki uz kādu laiku aizbraukuši.

— Sēdieties!

Cilvēks ar ceļgalu piebīdīja tuvāk krēslu, kas bija raibs no sažuvušiem dažādu krāsu triepieniem, pats apsēdās pretim, joprojām pētoši viņu aplūkodams.

Fjodora skatiens šaudījās pa istabu, pa masīvā skapja augšu, kas bija nokrauta ar papīra ruļļiem, ar ģipša atlējumiem.

— Tepat kaut kur ir, bet diez vai tagad šai haosā atradīsim, — paziņa ieteicās.

Tepat kaut kur ir... Garu līčloču ceļu viņš bija nostaigājis līdz šim likšanās brīdim pa ierakumu izvagotām stepēm, bija ievainots saļimis zemē, vāļājies hospitāļu gultās, so|ojis pa Eiropu ... Lāgiem bija viņu aizmirsis, k|uvis neuzticīgs atmiņām par viņu, pavisam zaudējis ticību, ka tikšanās brīdis jelkad vēl pienāks. Bet nu — kaut kur tepat, gluži, blakus, dažu soļu atstatumā. Viņa, radusi gaidīt gadu tūkstošiem ilgi, bija pacietīgi nogaidījusi arī šos četrus gadus. Nu labi, lai ir kaut kur tepat, gan jau Fjodors dabūs viņu redzēt.

Paziņa vēroja Fjodoru.

— Tātad? ... — viņš teica.

Fjodors steigšus atgādināja:

— Toreiz jūs sacījāt: mākslā vienmēr nedos mieru viens jautājums — kas ir patiesība? ...

Paziņa pavīpsnāja:

— Pietiek teoretizēt. Dienas kārtībā praktisks jautājums: vai jums ir kādi darbi — zīmējumi, studijas,— uz kuru pamata varētu jūs pielaist pie eksāmeniem?

Fjodors noplātīja rokas:

— Kā lai būtu? ... .Esmu sakarnieks — telefonistu vada komandieris.

— Skaidrs... Ieejiet pie uzņemšanas komisijas, atstājiet iesniegumu.

— Es gribētu aizbraukt uz mājām. Māti un tēvu neesmu redzējis visu šo laiku.

— Eksāmeni sāksies pēc divpadsmit dienām. Vai pagūsiet?

— Laika diezgan... Bet kā ar darbiem?... Bez tiem mani nepielaidīs?

— Mēģināšu panākt, lai pielaiž. Bet, ja jau nu eksāmenos nevarēsiet izķepuroties, tad ...

— Saprotu.

Paziņa izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un pildspalvu:

— Uzrakstiet man savu adresi, aizsūtīšu oficiālu izsaukumu.

Fjodors uzrakstīja.

— Tā... Matjoras sādžā, Fjodoram Vasiļjevičam Matjorinam... Tā, nu beidzot būsim pazīstami. Mani sauc Valentins Venjaminovičs Lavrovs. Ja tiksiet gala ar eksāmeniem, es jums mācīšu gleznošanu.

Valentins Venjaminovičs piecēlās.

— Bet tagad atvadīsimies. Es steidzos.

Viņš pa šiem gadiem maz bija pārvērties, varbūt seja kjuvusi drusku sausnējāka, biezā, mazliet atka-renā apakšlūpa vērta viņa izskatu cienīgu, iedubušās acis, tāpat kā agrāk, raudzījās vērīgi, bez kautrēšanās.

Fjodors minstījās, vilcinājās atvadīties.

— Bet ja nu? ...

— Esiet bez rūpēm, es nepiekrāpšu — man pašam labāk. Jūs taču mani sameklēsiet tik un tā, nedosiet mieru. Es jau nomanu, kāds jums raksturs.

Pie durvīm viņš vēlreiz pārlaida acis Fjodoram:

— Esat nu gan izaudzis. Ne par ko nebūtu pazinis.

— Bet jūs es pazinu uzreiz. Redzu — arī nācies savu tiesu izbaudīt.

— Jā, gan karā ar somiem, gan šajā ... Tiklīdz sāku strādāt par pasniedzēju — karš, velc tik mugurā šineli ... Uz redzēšanos! Mēs vēl tiksimies, man nav ne mazāko šaubu... Jums derētu tur, mājās, pastrādāt — pagleznot studijas, pazīmēt...

Viņš pamāja ar galvu un steidzīgi devās projām pa gaiteni — viens plecs noslīdzis, otrs uzrauts.

Fjodors palūkojās apkārt: liela, gaiša darbnīca, nekārtīgi novietoti molberti, pie sienas pieslietas vecas gleznas ar mugurpusi pret istabu, uz platā skapja — noputējuši papīra ruļļi, pāri tiem rēgojas ģipša pakauši. Tepat kaut kur ir ...

Viņš traucās pa ielu.

Žvarkstoši tramvaji, krustojumos sablīvējušās automašīnas, mīksts asfalts, plaši veikalu skatlogi ar mākslīgām desām un izkrāsotiem papjēmašē šķiņķiem, tveicē sagurusi, tomēr lietišķa, joprojām enerģiska ļaužu drūzma. Uz redzēšanos, Maskava! Drīz atkal tiksimies, drīz sadraudzēsimies, varbūt uz visu mūžu. Uz drīzu redzēšanos, es tikai aizbraukšu un apsveicināšos ar savu dārgo Matjoru.

5

Visa pasaule Fjodoram dalījās divās da]ās — Mat-jora un viss pārējais.

Maskava ar stāvgrūdām pilnām stacijām, ar saulē kūstošiem asfaltētiem laukumiem, ar Tretjakova galeriju, ar institūtu — un atvariņš Zalkšupītē viņpus brasla. Saulē kūstoši laukumi — un blāvi sudrabotas kārklāja lapas, melns ūdens, kas vilināt vilina ar saviem neizdibinātajiem noslēpumiem. Dzijumā — pie paša upes dibena šis ūdens ir stindzinoši auksts, tur miegaino plaužu patvērums. Atvariņš ir slavens ar sādžā klīstošiem nostāstiem par ūdensvīru, jo tas «kur tad lai dzīvotu, ja ne tur», par līdaku, kas ķer pīles, par popu .Gavrjuhu, kurš pirms daudziem gadiem sapinies ar ūdensvīru un noslīcis atvarā.

Stepe, saulē izdegusi, bezgalīga, tik aprasta un asinīm slacīta, tagad tā Fjodoram būs atmiņā visu mūžu... Taču vēl vairāk atmiņā palicis uzkalniņš tūlīt aiz sētām. Pavasarī sniegs nokūst vispirms tur, to pašu pirmo sasilda saule, un, kad zied ievas, tur var gulēt tieši uz kailas zemes. Gulēt un lūkoties ziedošo ievu gabanās virs galvas, ieelpot spirgto ievziedu smaržu. Sirdij tuvā smarža, tā piepilda visu pavasarīgo Matjoru no vienas malas līdz otrai.

Bet ja salīdzina Eiropu un Matjoru... Eiropa — mazas, kara neskartas pilsētiņas — stāvi dakstiņu jumti, nomazgāti logi. Sīs pilsētiņas tik līdzīgas cita citai kā jaunas koka karotes. Debesīs duras asās protestantu dievnamu torņu smailes, tumši ir šie dievnami, no tiem dvesmo skarbu laikmetu elpa, tie modina tādu pašu cieņu kā senlaicīga grāmata ar nodzeltējušām lapām — lasīt to negribas, taču godbijīgi pašķirstīt gan. Te nu tā ir — senās Eiropas pagātne... Bet vai Fjodoram tāpat neatgādina pagātni vecais, sagumušais uzbraucamais tilts? Tas celts no tumšiem bajķiem, daudzi jau satrunējuši, spraugās starp tiem aug zāle, un sen jau tos nav minuši zirgu pakavi, sen uzbraucamo tiltu nav rībinājuši ratu riteņi. Tas ir piemineklis, Fedjas Matjorina vectēvi un vecvectēvi, grožus vicinādami, veduši augšā uz gubeni siena vezumus. Un droši vien priecājušies, ka labs siena laiks, ka likuši galā pirms lietavām, ka lopi ziemu būs paēduši. Gluži vienkārši priecājušies par siena smaržu un par dzīvi.

Liela ir pasaule, Fjodors pats dabūjis par to pārliecināties, bet Matjora — maza. Fjodoram nav gadījies redzēt tādu karti, kura būtu nolaidusies tik zemu un ar niecīgu punktiņu atzīmējusi, ka eksistē tāda sādža, ka tā tiešām ir, nav izdomāta. Liela ir pasaule, taču Fjodora uztverē mazā Matjora aptver tikpat daudz kā viss pārējais uz zemeslodes, tā vienmēr ir sirsnīga, nekad to nevar atcerēties drūmās krāsās — viss sārts un dzidri zils, saulains un smaidīgs. Tur aizritējusi bērnība, bērnība un agrā jaunība, kā pieaudzis cilvēks viņš Matjorā vēl nav dzīvojis.

No stacijas pa labi pazīstamo ceļu — caur apsai-nīti, biretaliņu, eglājiņu, pa tiltu pāri gravai — Fjodors pārradās mājās.

Un kaut kas negaidīts — izrādās, Matjora, dzimtais paradīzes stūrītis, pati gaišākā vieta visā pasaulē, novecojusi, sagumusi. Jumti ielīkuši, kokgriezumu joslas nokritušas, uz ceļa putekļu un atkritumu jūklis, iela tukša, cilvēku nav, dzīvojas dažas vistas ar plušķainu gaili priekšgalā. Jūtama šķērma samazgu smaka.

Nenosodi Matjoru — tā nebūt nav sarukusi, tikai tu pats esi izaudzis, tā nebūt nav noplukusi, kļuvusi pelēkāka, tikai tu esi saskatījies brīnumu lietas, — ja medus ēsts, tad pat salda oga liekas skāba. Nenosodi, taču vieglāk no tā nekļūst. Dzimtais paradīzes stūrītis, bet tik neizskatīgs. Atmiņā likās skaists, bet īstenībā — te tev nu bija!

Tomēr sažņaudzās sirds, redzot pazīstamo līko ieliņu, Alekseja Openkina divistabu māju, kas izspiedušies ārā no rindas tālāk par citām, veco brigadiera stabu ar piekarināto sliedes gabalu. Tomēr tu to mīli tādu, kāda tā ir, pat vēl vairāk, vēl skaudrāk ...

Vasilijam Matjorinam bija trīs meitas, divi dēli. Meitas jau sen izdotas pie vīra, viena dzīvo Vologdā, otra Arhangeļskā, trešā — pie Vožegas stacijas.

Vecākais dēls Pjoirs nomira jau bērnibā. Fjodors bija pēdējais, pastarītis. Liekas, tēvs viņu savā ziņā mīlēja. Raudzīdamies viņā, itin lepni mēdza sacīt:

— Puiškans ... Saglabās manu uzvārdu.

Ir gan ārkārtīga vajadzība saglabāt uzvārdu, ja sādžā turpat vai visi ir Matjorini.

Pieci bērni, taču nevienu Vasilijs Matjorins nebija paauklējis klēpī, nekad nebija redzēts, ka viņš kādam noglāstītu galvu. Un ne jau tādēļ, ka būtu cieta sirds, ne jau tikai skarbās dabas dēļ, bet gan talab, ka turējās pie nerakstītiem sādžās likumiem, kas visus darbus sadalīja vīru darbos un sievu darbos. Art — vīrišķa darbs, ecēt — sievišķa, sienu pļaut — vīrišķa, labību.— sievišķa. Ņemties ar bērneļiem, slaucīt tiem puņķainos degunus — ta ir sievišķa darīšana.

Uzacis virs deguna saaugušas kopā, pelēkās acis mūžam saltas kā Iedus, pat dzērājiem mēle piesala pie zobiem, kad viņš ciešāk paskatījās virsū. Viņš ar plaukstam lieca pakavus, ar plecu gāza apkart vezumus, kurus tik tikko spēja izkustināt no vietas divi zirgi. Visi no viņa baidījās, neviens nemīlēja, acu priekšā sauca tēvavardā, aiz muguras dēvēja par Āmurgalvu.

Viņam piemita neapvaldīts taisnības mīlētājā straujums. Kad vel nebija kolhozu, viņš skaitījās turīgs vidējais zemnieks — bija govs un tele, aitas un cūkas, zirgs, nevis kaut kāds, bet ērzelis, varda Kazaks, ar kuru Vasilijs Sergejevičs lepojas. Sakas kolektivizācijā, vidējie zemnieki, tādi ļīaši kā Vasilijs, sabozās. «Komūna ... še tev...» Bet uz sādžu cits pēc cita br.au-kalēja pilnvarotie, sasauca sapulces, aicinaja sākt jaunu dzīvi, kur visi dzīvos kā viena saime, cits citam palīdzēs, atbalstīs nespēcīgos, apspiedīs ierāvējus. Un Vasjka Āmurgalva, nīgrais, noslēgtais savrupnieks,paņēma govi, teli, sajūdza Kazaku un veda tos uz kolhozu. Nopakaļ gaja sieva, gaužām asarām apraudaja govi un, padodamās liktenim, ar rīksti dzina blējošas aitas. Ja neskaita Kirjuhu Matjorinu, iesauktu par Asti, kurš atvilka savu vienīgo mantu — nomērējušu teli, Vasilijs Sergejevičs bija pirmais.

Viņu iecēla par priekšsēdētāju. Pie darba Vasilijs ķērās strikti, ka bija viņa dabā, — visi staigāja viņa priekšā uz pirkstgaliem, visi strādāja un saka jau spriest: «Pastingrs gan ir, tomēr bez iemesla pāri nedarīs...» Bet brauca un brauca pilnvarotie, viens, tāds puišelis ar portfeli, sāka uz Vasiliju kliegt, un Vasilijs sakampa viņu aiz krūtežas — noklabēja zobi, naģene nokrita zemē.

Tai pašā nakti Vasilijs izveda no staļ|a savu Kazaku, iejūdza droškā, kura arī kādreiz bija piederējusi viņam, iesvieda sev pie kājām kuļķeni sausiņu un laida projām — nevis kaut kur, bet uz Arhangeļsku, toreizējo novada centru, «pie lieliem vīriem» taisnību meklēt.

Piecu gadu ilgais tēva prombūtnes laiks Fjodoram ir kā migla tīts. Zināms tikai tas, ka tēvs strādājis So-lombala kokzāģētavā.

Pēc pieciem gadiem viņš atgriezās — noskuvies, sasmaržojies ar lētu odekolonu, tīri labi ģērbies, nu jau galīgi svešs. Bija sapelnījis naudu, saveda kartībā gluži paputējušo saimniecību, nopirka govi un atkal devās projām. Šoreiz tikai kādus četrdesmit kilometrus tālu, uz baļķu pludināšanu.

Tā viņš arī dzīvoja, te brauca projām, te atkal atgriezās mājās, gādāja ģimenei naudu, ar bērniem nekādu draudzību nemeklēja. Starp viņu un Fjodoru vienmēr slējās siena. Fjodoru gan tas sevišķi nenomāca — bija pie tā pieradis, viņam ne prātā nenāca, ka varētu būt citādi, domāja, ka tā arī piederas.

Bērni itin visi bija atsitušies’ mātē. Arī Fjodors — gan pēc izskata, gan droši vien ari pec rakstura. «Droši vien» tādēļ, ka grūti atrast otru cilvēku ar tādu raksturu kā mātei. Nekā daudz nav par viņu ko stāstīt, dzīve nav viņu pārlieku malusi, par priekšsēdētāju viņa nav bijusi, pilnvarotos aiz krūtežas nav grābusi, nav pa galvu pa kaklu triekusies simtiem verstu uz Arhangeļsku taisnību meklēt. Viņa cēlās ritos krietni agrak par visiem, gulēt gaja par visiem vēlāk. Māti sēžam Fjodors redzēja vienīgi pusdienlaikā pie galda, un arī tad viņa sēdēja pašā sola gala, gatava kuru katru brīdi trūkties augša un steigties pie krāsns vai āra no istabas. Fjodors neatceras, ka māte kādreiz butu bijusi slima, ka butu par kaut ko sūdzējusies.

Kopš tā laika, kad viņš saka šo to atcerēties, palikusi prātā mātes dziedāta dziesma:

Bērziņi tādi apsarmojuši,

Eglītes tadas apledojušas,

Kajas kā mīkstā seģenē grimst,

Visas pēdas gludgludi piegludinātas,

Ar sniedziņu baltu apbirdinātas...*

Turpat vai visu laiku bez vīra, uz lažām pieci gabali, taču vienmēr galdā ir maize un kartupeli un vienmēr skan dziesma:

Bērziņi tādi apsarmojuši,

Eglītes tādas apledojušas ,,,

Bezbēdīgā ģimenes himna, rītos tā Fjodoru modināja, vakaros ieaijāja miegā.

Fjodors nekad nebija redzējis mātes seju jaunu, tā arvien bija krunkaina, taču no katras krunciņas staroja labsirdība, katrā krunciņā slēpās smaids. Ja viņa nedziedāja, tad runāja, bet viņas valoda maz ko atšķīrās no dziesmas.

— Vai tu redzējies, cālīt, sviestiņa šim vajagot — zina gan, kas labs. Ņem vien aizdaram pieniņu. Nav ko celt degunu gaisā, kunkulīt, neesi nekāds bajārēns. Apēd un celies augšā, un vēl paldies pasaki.

Viņa varēja runāties gan ar govi, gan ar puscūci, gan arī ar kādu sprunguli, ar kuru pūlējās atbalstīt sašķiebušos žogu:

— Ehē, šķelmi, negribi līst iekšā, bet es, redz, esmu stūrgalvīga. Ko vien vajadzēs, dabūšu, kur nākas. Nu, nu, redz, šitenfā. Pamazītiņām, palēnītiņām, un vietā tu esi, bet man viena bēda no kakla nost...

Tā viņa runaja arī ar vīru, nelikdamās ne zinis par to, ka vīrs cieš klusu tāpat kā tas bērza sprungulis.

— Ko tu vienādiņ pārbrauc tāds gludens, taisni kā zirgs pēc aršanas? Kad ta laidīsi prom?... Radās, ka trešdien? ... Tikai trīs dienas ... Bet labas tās pašas, maķenīt sakopsies un — aiziet ar dieva palīgu . ..

Nesaprotami, kā bija nodibinājuši ģimeni šie tik gaužām atšķirīgie cilvēki, bet vēl grūtāk saprast to, kā tēvs, gadiem ilgi nodzīvojis ar tādu sievu, nebija spējis atmaigt, kā viņš varēja justies mājīgi, atrazdamies kaut kur projām, bez viņas? Varbūt viņš visvairāk baidījās tieši no mājīguma? ...

Tagad tēvs dzīvoja mājās, strādāja kolhozā. Viņš bija novecojis, applucis, nosirmojis — tāds liels, kaulains, pelēks sēdēja sakumpis pie galda, nolicis priekšā smagās, resnām vēnām izstigotās rokas. Šķita, ka viņam grūti noturēt prāvo galvu taisni, un varēja manīt, ka pieaugušais puisis, karavīrs, viņa dēls, kas izturas pie galda brīvi, viņu mulsina. Droši vien tādēļ tēvs bija runīgāks nekā parasti, un dīvaini — viņa balsī juta skarbu kautrumu.

— Es tev, brāl, teikšu tā: turies pie zemes, neej no tās projām, tas nekur neder... Tur man sava zināšana, pats tiku bēdzis no zemes, tagad nožēloju. Pēcāk pats sapratu, ka uz zemēm vienkāršākā, skaidrāka dzīvošana. Saprast sapratu, tikai, nav ko slēpt, — par vēlu ...

— Nē, es jau atstāju iesniegumu. Vajag pienākt izsaukumam.

— Nu, skaties pats... Neba tev pēc tēva padoma dzīvojams. Man domāt, dabūsi vēl nožēlot. Viegla dzīvošana uz zemēm nav ... Jā-a ... Tur jau nu, protama lieta, dzīve būs vieglāka, toties nemierīgāka. Bet nemiers ir viena traka būšana, tas tev, brāl, tā sagrauž dvēseli, ka draza vien paliek pāri. Jā-a, draza, pelni.

Ak tu mī un žē! — māte pie krāsns sūkstījās. — Nenoklausīties, nudien! Tavu brīnumu, cik tas vecais prauls mutīgs. Četrdesmit gadu pazīstu, bet šitik veicīgu runāšanu nebija trāpījies dzirdēt.

Viņa nebija pārvērtusies nemaz: tikpat moži darbīga, tikpat — ne vairāk — krunkaina un laipni valodīga. Un droši vien vakarā aizmiegot Fjodors atkal dzirdēs mīļo:

Bērziņi tādi apsarmojuši,

Eglītes tādas apledojušas...

Cik pazīstama, cik priecīga sajūta, kad māte klaudzina podu dakšas, parbīda podus, ceļ galdā ēdienu. Bet pagaidām uz galda vientulīgi sēro duļķaina pašbrūvētā pudele — pirkto degvīnu diez vai tagad izdotos kur sadabūt.

Maljora ir novecojusi, novecojis arī tēvs, vienīgi matē nav piekrāpusi, nav pievīlusi — ir vēl tāda pati, kada bija palikusi atmiņā, kādu gribējās redzēt.

Bet tēvs uzmanīgi aptausta ar blāvajām acīm, turpina sarunu:

— Tīrais negals — zināt zinu, bet nemāku tev pateikt. Un nav pa spēkam tevi atturēt, kur nu. Pats visu mūžu esmu meklējis patiesību. Bet patiesība, puis, ir gaužām vienkārša. Jā-a, vienkārša ... Esi dzīvs — tā, rau, arī ir visa patiesība. Dzīvs esi, tad ēd, dzer, guli, strādā, lai paliktu dzīvs. Citas patiesības pasaulē nav, ij nemeklē. Rau, mūsu māte māk dzīvot, viņai cita nekā nevajag. Bet es, rau, nemācēju... Tu jau arī sāņus vien skaties, tev arī vajag kaut ko vairak, nav gana ar to, ka esi dzīvs.

— Dzīvs... Es kādreiz domāju tāpat. Kaut tik būtu dzīvs — un vairāk nekas nav vajadzīgs, — Fjodors atbildēja.

— Ak domāji gan?... Tāpat?... Tu?... — Tēva pierē ievilkās dziļas rievas, biezās uzacis šaubās uzraucas.

— Frontē... Ienaidnieks šauj virsu tiešā tēmējumā, blakus triecas zemē šāviņi, bet tu pats spiedies klāt pie zemes un domā: kaut varētu zināt, ka rītdien atkal redzēsi saulīti. Ja tik paliktu dzīvs, vairak nekas nav vajadzīgs.

— Ak tu negals! — iesaucās māte. — Kas tam tavam bērnam nav bijis jāpacieš ...

— Bet nāve vairs nedraud, — Fjodors turpināja, — un ar to vien nepietiek, ka var dzīvot un skatīties saulītē.

Tēvs nokara galvu.

— Tatad nāves briesmu priekšā... Var jau būt, var jau būt. . . Rasi, man arī nāve zobu gala.

— Uja . .. sāc tik nu raudat, čabulīt, sāc tik, — matē iesmejas. — Piemini manus vārdus — gan tu vēl pārdzīvosi mūs visus. Vecs koks ilgi čīkst, bet nelūst.

Nokārtā galva, sirma kā vilka spalva, gurdeni uz galda noliktas lielas rokas — tur nu sēž viņa tēvs. Sirds dziļumos Fjodors arvien bija jutis, ka māte ir stiprāka par šo skarbo cilvēku, no kura visi baidījās, kurš jaunības dienās ar plecu bija gāzis apkārt maisiem piekrautus vezumus, kautiņa varējis tikt galā ar pieciem dūšīgiem vīriem. Bet diez vai viņš būtu viens pats izsities cauri ar četriem bērniem, izskolojis tos, nostādījis uz kājām, vai tik nebūtu sabrucis, nemaz nerunājot par to, vai būtu saglabājis bezrūpību un dzīves prieku. Matē ir stiprāka un vienkāršāka. Tēvs nav tik vienkāršs. Visu mūžu viņš bija pēc kaut kā tiecies, pēc kaut kā augstāka, pašam nezināma. Bija tiecies un nebija sasniedzis, tikai piekusis — tagad sēž, sirmo galvu nokāris.

Matē nolika uz galda pannu ar cūku taukos saceptiem kartupeļiem, klona raušus, skābus kāpostus, rudzu miltu pīragu ar svaigu līdaku pildījumu.

Māte piemetas galda stūrītī, nolaida lakatiņu no galvas uz pleciem.

— Es to velna dziru ne mutē neņemu, taču šitādā reizē iedzeršu gan.

Un aši paraudzījās dēlā, aiz laimes aprāva valodu.

Apaļa, grumbu izvagota seja, sārti vaigi, kas vēl glabā krāsnī sadegušās bērza malkas karstumu, pazode dreb, un acīs mirdz asaras. Fjodoru pat pārņēma šausmas: vislaimīgākais brīdis viņas mūžā, laimīgāka par šo droši vien nekad nav bijis — dēls pārnācis no kara, pārnācis sveiks un vesels ...

Aiz mežiem noaugušā tālīnā uzkalna, kas izskatījās pēc knūpus saļimuša branga, pinkaina lāča, paslēpās saule. Paslēpās — un debesis sašķēlās gabalos, tajās sirdīgi blivējās kvēli nokaituši mākoņi. Un pār vareno debesu ugunsgrēku šaudījās bezdelīgas. Un dižās egles sastingušas stāvēja ramajā novakarē un ar katru vecišķo zariņu, ar katru skujiņu spraigi domāja savu domu, tādu nosvērtu, sensenu, kam nav nekāda sakara ar cilvēkiem. Un ieva ar aizlauztu galotni pastiepa sāņus izpūrušos zarus gluži ka divas lielas ausis, kas modri cenšas noklausīties egļu noslēpumu. Un jautrā, laipnā Zalkšupīte draudīgi satumsa. Varēja dzirdēt, kā pāri sēklim ve|as viļņi. Šeit viļņu šļaksti sadzirdami vienīgi klusos vakaros, dienu tie nekad tik tālu neatskan. Māju vecās baļķu sienas norieta blāzmā izskatījās tumsnējas. Miers valdīja Matjoras sādžā, miers tās apkaimē.

Māte nebija Fjodoru pievīlusi, nebija pievīlusi arī daba — tā palikusi tāda pati, ja ne vēl nozīmīgāka, vēl tuvāka.

Fjodors sēdēja uz augsta lieveņa, kuru nesen bija uztaisījis tēvs.

Pie viņa piegāja māte.

— Vai ta pastaigat neiesi, dēliņ?

— Uz kurieni?

— Paejies pa sādžu, lai ļaudis pamielo acis. Ak vai! Izpriecu gan tagadiņ nekādu nav. Kolīdz saule zemē, tā visi uz guļu kā vistas.

— Man jau arī sāk nākt miegs.

— Iešu uztaisīšu gultu.

— Nevajag. Gulēšu kūtsaugšā.

— Jumts taču kā viens siets. Ja nu pēkšņi uznāk lietus ... Laikam arī siena tā pamaz.

— Vai tēva kažoks vēl saglabājies?

— Kaut kur mētājas gan. Kas nu tas par kažoku. Galīgi noplucis kā kraupains suns.

— Būs jau labi.

Frontē viņš bija sapņojis — kaut varētu nokļūt mājās. Nu ir nokļuvis!

Smaržo pēc aitādas, pažobeles putekļiem, siena, izgaisusi tikai tabakas smarža, un lāgiem govs lejā nopūšas par savu vienkāršo govs dzīvīti, un caur jumta šķirbu pamirdz nejauša zvaigzne, pat ne viena.vien, bet vairakas — jumts kļūst vecs. Tā, nu ir viss, par ko viņš bija sapņojis, kam bija baidījies pat ticēt. Piepildījies! Var dzīvot vienā mierā ilgus gaiļus, staigāt stāvus, nevis līst uz vēdera, dzīvot zem jumta, nevis ierakumos, ložu vairs nav, nekauc mīnas. Par maz! ... Pēc dažām dienām viņš pametīs šo kūtsaugšu līdz ar dzimto māju, ar kažoku, ar sienu, brauks pretī citai dzīvei, nepazīstamai, katrā ziņā ne tik ērtai, ne tik mierīgai. Un vajadzēs kaut kā izsisties ar studenta stipendiju — vai nu tēvs kāds palīgs, — vajadzēs atstāt māti ... Kas gan vēl gaidāms nākotnē?

Lejā, priekšiņā, iečīkstējās veco trepju pakāpieni.

— Tu guli jeb ne? — Zema, piesardzīga tēva balss.

— Vēl ne, kāp augšā!

— Es tik uz brīsniņu ...

Zem smagajiem soļiem sakustējās grīdas dēļi, tēvs, tumsā liels un izblīdls, atlaidās līdzās, dzirdama sēcoša elpa.

— Gribu tev uzprasīt... Vai tās bildes, ko tu mālēsi, ļaudīm maz ir tik vajadzīgas? Rau, maizi, to va-jaga, bet bildes ... Ko?

— Cilvēks nedzīvo no maizes vien.

— Ak tad ne no maizes vien? Vai tik tie nav māņi? ... Cilvēks jau varen nadzīgs uz sevis mānīšanu. Ja tā apskatās — vai nu tu pats, vai bērzs, vai dadžu puduris — būtībā alga viena. Dadzis dzīvo, lai dzīvotu. Nāk pasaulē, dod dzīvību citam dadzim, nomirst, un cilvēks tāpatās... Kāda tad atšķirība — tāda, ka cilvēks atstāj zemes virsū vairāk pēdu nekā citi, un tas arī viss... Būtība tā pati — padzīvot un nomirt.

Tēva seju Fjodors tumsā neredzēja, taču juta — tēvs ir satraukts, no visas tiesas, nopietni. Ne velti šis biklais cilvēks bija kāpis augšā. Šķiet, ka viņš pēdējos vgados meklē kādu atbildi savam garajam, pajukušajam mūžam — visā visumā neveiksminieka mūžam.

— Bet vai tu gribētu būt dadzis? — Fjodors jautāja.

— Ko tur, dzīve paliek dzīve... Dadzim tāpatās ir savi prieki. Uznāk sausums — novīst, tātad piemeklējusi nelaime, bet, kā nolīst lietutiņš, — atdzīvojas, priecājas, pienākušas laimīgas dienas.

— Nerunā niekus, negribētu vis! — Fjodors paslē-jās uz elkoņa. — Kāpēc tad tu savā mūžā tā mētājies, nezin ko meklēji, negribēji dzīvot kā dadzis. Bet kā dadzis var dzīvot arī cilvēka ādā — ēst un dzert, sievai klātgulēt, lai varētu laist dieva pasaulē jaunu cilvēku-dadzi. Nez kāpēc negribēji vis.

— M-ja ... — tēvs ilgi sēdēja kā palsa ēna un šņakaja. — M-jā ... Tiesa jau ir... Guli nu. — Viņš piecēlās. — Diez cik lāgā tu te neesi iekārtojies, ka tik nesāktu līt. Aizvienam neiznāk un neiznāk vaļas salāpīt jumtu. Vaļas nav, un nav jau ar vērts. Savu mūžu mēs ar veču kā nebūt aizlaidīsim ij zem tada paša.

Viņš aizgāja pa ļodzīgajiem, vecajiem grīdas dēļiem, kas vairs pat nečīkstēja. Aizgāja apjucis, taču pārliecināts katra ziņā nebija un, protams, arī nomierinājies ne.

Bet Fjodors grozījās no vieniem sāniem uz otriem, knosījās, nevarēja aizmigt, ieklausījās. Beidzot viņš izdzirdēja kaut kur aiz mājas, sakņu dārzā, atskanam:

Bērziņi lādi apsarmojuši,

Eglītes tadas apledojušas ...

Un tad viņš, savā nodabā laimīgi smaidīdams, aizmiga, uzreiz aizmirsis visus cilvēku dzimumam uzliktos cildenos uzdevumus, kurus viņam reiz vajadzēs veikt.

Sava Iļjičs — tas nu gan bija sakrities.

Viņi apkampās, un Fjodors sajuta zem savām rokām sirmgalvja asos, no trausliem kauliem veidolos plecus. Sava Iļjičs bija sarāvies pusi galvas tiesu mazāks par Fjodoru, seja ar strupo degunu kļuvusi dzeltena, krunkaina un tagad izskatījās pēc skumīga, no mātes atšķirta kucēna purniņa. Mati joprojām tādi paši — ka māksliniekam, gari, tikai kļuvuši plānāki un taisnas, šķidrās šķipsnās nokarājās pār apkakli. Šķita, ka izdilušais augumiņš, kas bija ieģērbts rūsganos svārkos ar nolāpītiem elkoņiem, kustoties sausi krikstētu.

Bet tad, kad Savu Iļjiču piesēdināja pie galda, — tas atkal bija klāts kā svētkos, atkal ar trekniem ceptiem kartupeļiem, ar prāviem veģiem, ar balgana paš-brūvētā pudeli, — Fjodors ieraudzīja to, ko pirmajā acu uzmetienā nebija pamanījis: vecā zīmēšanas skolotājā sejā asi izspiedās vaigu kauli, it kā viņš ciestu m

badu. Savam I|jičam nebija piemājas zemes gabala, viņš nepiederēja pie tādiem cilvēkiem, kuri prot veikli izķepuroties, bet kara gadi tādiem ideālistiem, kas nemāk pielāgoties reālajai dzīvei, evakuēto pārpilnajā stacijā bija smagi.

Viņš bija saglabājis visus Fjodora zīmējumus, sākot jau ar pirmo albumu, kuru pats reiz bija uzdāvinājis. Kautrēdamies, ar sārti pietvīkušiem vaigiem, ar sūru spīdumu acīs viņš atzinās Fjodoram:

— Ko tur slēpt, nācās te drusku tā ne visai... Man nesa no sādžām frontē kritušo fotogrāfijas, es tās pārzīmēju, palielināju, ierāmēju ... — Viņš sadrūma, sabozās. — Zīmēju no fotogrāfijām ... Bet citādi, zini, nebūtu izvilcis dzīvību. Atnesa man kartupeļus, dažreiz pa oliņai...

Zīmējis no fotogrāfijām, nevis no dabas, — pārdevis svēto mākslu, nodevis dabu, pazemojies pats savās acīs.

Fjodors ar dīvainu satraukumu un ziņkāri šķirstīja savus vecos darbus. Nevar saprast, vai tie labi vai slikti, taču dažos — ne visos! — ir tāda bezbēdīga, naiva drosme. Vienā zīmējuniā priežu stumbri uzšņāpti ar vienu vilcienu, otrā — siena gubiņa kā violets kupris. Tur nu gan jābūt dūšai — violeta! Tagad droši vien vispirms būtu apdomājis, kādu krāsu ņemt, bet pēc tādas domāšanas diez vai pietiktu drosmes.

Reiz visu šo darbu vidū bija arī savi iemīļotie. Piemēram, mežmala ar nepļautu pļavu vienos baltu pīpeņu un zilu zvaniņu ziedos. Tagad nepatīk: pati mežmala ka bezlogu siena, puķītes gaužām mīlīgas — bija centies atdarināt Savu Iļjiču. Nē, institūtā viņš nevienu darbu nerādīs — veci krāmi, aizvēsture. Lai Sava 11-jičs tos patur par piemiņu.

Novakarē, paņēmuši krāsas, abi aizgāja pagleznot studijas.

Taču, tiklīdz viņi pa ļogano tiltiņu bija pārgājuši pāri Zalkšu pītei un sasnieguši nopļautās pļavas, uznāca lietus. Ātri pārejošs vasaras lietus no nelielas,

k

toties niknas tūces, kas laiku pa laikam kā laukakmeņu kaudzes nogrāva lejā pērkonu. Taču joprojām spīdēja saule. Gaiss, pilns lietus lašu, zaigoja, virda, trakulīgas svētku noskaņas pārņemts, smejošs, un skubināt skubināja uz nebēdnībām, puiciskām draiskulībām. Bet šai verdošajā, sidrabainajā gaisa mazgājās govis, uz zaļa fona jo košas, spīdošas. Tas bija izkāmējušas un maza auguma, taču tagad likās monumentāli varenas, cienīgas — īsti pagānu sātības dievi.

Tūce, dobji urkšķēdama, aizlīda tālāk un atstāja saulainu, žilbinoši košu, slapju, kvēla zaļuma apņemtu pasauli. Bet piedevām vēl, gluži kā pēdēja himna kopējās svinībās, no vienas pamales līdz otrai pāri debesim pārliecās reibinoši plaša, skaidri izzīmēta, stingra — ne putns netiktu cauri — varavīksne. Pāri visām debesim, ar saknēm ieaugusi slapjajā, kūpošajā zemē.

Sava Iļjičs — ar sievišķa matiem, kas bija pielipuši pie vaigiem, bikses grumbu grumbām apņēmušas vājās ciskas — sāka komiski skraidīt, palaikam iesaukdamies nomāktā balsī:

— Ak vai! ... Ak vai! . ..

Viņš sāka kravāties pa veco skolēnu portfeliti, kurā atradās papīrs un krāsas.

— Ak vai! ... Ak vai, tavu skaistumu!

Bet varavīksne, tapat kā bērnībā, ar vienu kāju bija atspērusies pret skrajo mežiņu tuvīnajā, vai ar roku aizsniedzamajā Radzienes purva. Un tapat kā bērnībā gaužām gribējās aizskriet, pārliecināties, ka tur tiešām mīt varavīksne, aplūkot to tuvuma, ar rokām aptaustīt.

Fjodors arī apsēdās uz celmiņa ar papīru klēpī, taču tam nepieskārās, tikai skatījās... Jutās bezpalīdzīgs, nespēcīgs, nedrīkstēja skart to, ko redzēja, to, ko patlaban pārdzīvoja. Sēdēja un skatījās, pat nepakustējās, kamēr varavīksne izbalēja.

Bet Sava Iļjičs bija uzzīmējis bildīti: zaļa pļaviņa, koki, pie debesīm varavīksne kā izpušķots zirga loks.

... Mājās māte iedeva vēstuli. Fjodors nepacietīgi atplēsa aploksni — papīra lapiņa ar institūta spiedogu, izsaukums uz Maskavu.

Uz vilcienu Fjodoru pavadīja māte, tēvs un Sava Iļjičs.

Mātei saraudāta, sāpju pilna seja. Ātri gan viņai laime mijas ar bēdām — vienkāršā dvēsele. Māte šņaukājas mutautā, nopūšas, jau simto reizi bez kādas vajadzības atkarto:

— Raksti labi bieži, neaizmirsti vecos.

— Varbūt nemaz neuzņems, vajadzēs atkal nākt pretī.

— Ak . .. — un aprāvās pusvārdā.

Viņa jau priecātos gan, ja Fjodoru neuzņemtu, tad viņš dzīvotu tepat līdzās, apprecētos, nāktu pasaulē mazbērni par prieku vecmāmuļai, un, kad sistu pēdējā stundiņa, — aizvadītu uz kapiem. Kas tad no dzīves vairak vajadzīgs?

Sava I|jičs, ģērbies tīrā kreklā, gludi saglaustiem matiem bija satraukts un nemierīgs, uzticīgi un mīļi raudzījās Fjodoram acīs, bez mitas dedzīgi apgalvoja:

— Ticu! Es tev ticu! Tu esi talants! Tu sev ceļu izlauzīsi. Kazi, kazi, tiksi slavens, atcerēsies Matjoru un mūs. Man nebija vēlēts, ko lai dara, bet tev es ticu tikpat kā dievam debesīs ...

Rokā viņš turēja kādu vīstokli, kas bija rūpīgi apsiets ar aukliņu.

Tēvs ar vecu naģeni galvā, ģērbies vadmalas svārkos, kuri brīvi nokarājās no kaulainajiem, platajiem pleciem, bija noslēdzies sevī un klusēja, taču Fjodors palaikam uztvēra viņa ciešo skatienu. Nez kādēļ bija žēl nevis mātes, kas raudāja, bet viņa. Mātes bēdas nav nekādas lielās, drīz vien pieradīs, ka dēls aizbraucis mācīties, turpretim tēvs tikai nule kā bija lūkojis tuvināties, gandrīz jau atradis dēlu, bet nu dēls nozūd — atkal vientulība, atkal viņš paliek viens ar savām skumīgajām domām par dzīvi, kas nebija nodzīvota tā, kā gribētos.

Stacija — smaga ūdenstorņa galva aiz noliktavu jumtiem, no baļķiem celta stacijas ēka ar gadu gaitā zaļi nosūbējušu vara zvanu pie ieejas, stacijas priekšnieks, kas sācis pieņemties miesās, galvā naga cepure ar sarkanu virsu.

Pienāca vilciens. Viens no tiem vilcieniem, kurus Fjodors bērnībā bija skaudīgi pavadījis ar acīm, lasījis plāksnītes pie vagoniem: «Arhangejska—Maskava», «Vladivostoka — Maskava», «Maskava — Habarovska».

Fjodors apkampa māti, noskūpstīja:

— Rakstīšu jau, rakstīs j. Kaut tik uzņemtu.

Pagriezās pret tēvu:

— Nu, tēv ...

Un apjuka, neviļus sakautrējās — tēvam cepures naga ēnā aizdomīgi spīd acis un stingras, raupjās grumbas seja tadas ka atslābušas.

— Nu labi, mācies vien ... — tēvs teica un pastiepa roku, kaunēdamies citu klātbūtnē dēlu apkampt. — Mācies ... Centies... Un vēl ko... Rau, ko es tev vel gribu sacīt... Biju gan domājis, ka otra tāda nemierīga muļķa' kā es pasaulē nav. Bet tagad, rau, tu nezini miera, brauc diezin ko meklēt. Var jau būt, ka cilvēki kaut ko atradīs. Nav svarīgi, vai atradīsi tu vai tavs dēls. Ko? ...

Tēvs satraukts noklepojās dūrē. Fjodors viņu apkampa. Pirmoreiz mūžā viņi abi saskūpstījās. Tēvs tūlīt aizgriezās, atkal sāka ktepot.

— Esmu drusku par vecu, nekāds lielais palīgs no manis neiznāk. Bijis agrakais spēks — visu atdotu tava laba... Tikai, rau, bildīšu zīmēšana gan tāda gaužām nenopietna lieta.

Sava Iļjičs stāvēja un mīņājās, gaidīja savu kārtu. Fjodors apkampās arī ar viņu. Sava Iļjičs iespieda Fjodoram roka apsieto vīstokli, acis slēpdams, nomurmināja:

— Man gan neērti, tomēr esi nu tik labs... Milzīgs lūgums ... Te ir mani darbi. Parādi cilvēkiem, kas saprot, lai novērtē, lai tikai uzmet aci... Nav taču grūti — lai uzmet aci un pasaka vienu vārdu: labi vai slikti, vai vecajā Savā ir dievišķīga dzirksts vai nav. Lugums ...

— Parādīšu, — Fjodors samulsis atbildēja.

— Tie ir mani labākie darbi ... Cilvēkiem, kas saprot . .. Un uzraksti man vēstulē vienu vārdiņu. Tikai taisnību, neslēp neko.

— Labi, izdarīšu.

Trīsreiz nozvanīja nosūbējušais zvans.^Aiz stacijas vilciena priekšgalā nokliedzas lokomotīve. Fjodors uzlēca uz kāpnēm. Nožvarkstēja vagoni, satumsusī, lītavu sapērtā stacijas ēka, putekļainais skvēriņš ar diviem dē|u soliem, bēdīga mātes seja, tēva seja ar naģeni uz acīm, Savas Iļjiča apgarotā, gandrīz skarbā seja sāka slīdēt atpakaļ.

Palieciet sveiki...

7

Atvērās durvis, nākošie studenti, cits citu grūstīdami, devās uz darbnīcu.

Eksāmens gleznošanā: naturmorts — klusā daba.

Ļova Slobodko — lidotājā formā ģērbies liela auguma puisis ar tuklu, sārtu seju iesvilpās:

— Odziņa ar kauliņu. Neaizrijieties, puikas!

No pirmā acu uzmetiena klusā daba likās gaužām vienkārša: ar nebalinātu, rupju audeklu pārsegts ķeblītis, uz tā tumša, gandrīz melna pudele, tai blakus slīpēta stikla glāze un divi spilgti, svaigi citroni, aizmugurē zilganpelēks fons — siena.

Fjodors, nenovērsdams acis no pudeles un citroniem, uzlika uz molberta savu audeklu, atvēra uz krēslā nolikto, nesen nopirkto krāsu kasti, kas vēl smaržoja pec svaiga koka, izņēma tīro paleti un jaunas otiņas.

Viņš vēl nekad savā mūžā nebija gleznojis ar e||as krāsām, nebija turējis roka paleti. Aizvakar puiši tikai bija iemācījuši gruntēt audeklu. Viss jauns... Bet, ja nu šī klusa daba ar pudeli neizdosies, — griez tik zirgu atpakaļ uz Matjoru: mīļie vecāki, velti jūs atvadoties birdinājāt asaras, mīļais Sava lļjič, tu maldījies — nav talanta. Kas zina, vēlāk droši vien visu mūžu mocīs apziņa, ka esi neveiksminieks.

Šī klusā daba liekas viegla, padevīga un labi saprotama. Tad ta liela māksla — uzgleznot uz audekla pudeli, glāzi, divus citronus. Pudeli ar melno krāsu, viena sānā spīdums, citronus ar dzelteno, fonu ar zilgano. Fjodoram ne prātā nebūtu nācis uztraukties par to, ka pirmoreiz mūžā tur rokā paleti, ja apkārt nedzirdētu visādas runas. Bija taču blakus Savam Iļji-čam gleznotas ainavas ar eglēm un bērziņiem, gan jau kaut kā tiks galā arī ar pudeli.

Visapkārt dzirdamas piezīmes:

— Ķimerīga būšana.

— Pelēka gamma.

— Pelēka ķēve ...

— Pamēģini tik iebāzt tur tos nolāpītos citronus —• tā nu šie līdīs.

Izrādās, ka klusā daba nemaz nav tāda, kāda izskatās. Citi tik nicinoši pret to neizturas. Tur ir kāds āķis, ko viņš pat neapjēdz. Viņš neredz — tātad katrā ziņā kaut kas aizķersies. Fjodors skatījās uz necaurspīdīgo pudeli, izjuzdams apmēram to pašu, ko pirmajā dienā frontē, kad raudzījās uz saules svelmēto, kailo nogāzi, kas veda uz aku.

Bet varbūt viņš ir daudz talantīgāks par citiem un tādē| viss liekas viegli? Vjņš taču sevi vēl nepazīst...

Tomēr uz ķīļrāmja stingri uzvilktais raupjais, blāvais audekls, kuram cauri pamatkrāsai tikko jaušami vīdēja auduma diegi, joprojām bija tīrs. Nevis kāds nieka papīra gabaliņš, bet milzu platība, kur paļaut vaļu iztēlei. Uz to raugoties, pārņem kluss satraukums un aizmirstas, ka apkārt mīņājas cilvēki, ka jātiek galā ar neatminētu mīklu. Viņš ir pārcēlies citā pasaulē, noslēpumainā, miglaina pasaulē, ko ierobežo audekla malas. Pudele, glāze, citroni.

Fjodors vispirms bikli, tik tikko uzdrīkstēdamies aizskart tīro audeklu, pēc tam jau drošāk sāka ar ogles gabaliņu ieskicēt gan pudeli, gan glāzi, gan abus citronus ... Bet tad pārņem nepacietība, pudele jau prasa krāsu, citroni — savu saulaino zaigu, un nu jau uz audekla vairs nav redzamas blāvās ogles švīkas, bet šķiet klājamies sulīga, skanīga, nedaudz atšķaidīta krāsa.

Zīmējumu Fjodors tā arī nepabeidza, tikai ieskicēja, kam kurā vietā jāatrodas. Nav vairs spēka valdīties, un viņš steidzīgi izspieda uz paletes cinka baltumu, kas priecēja acis kā pirmais sniegs, mālaini biezo okeru, piesātināto, gandrīz melno kraplaku, kas biedēja ar savu indīgo spilgtumu, spožo cinobru ...

Sāka tieši no pudeles, tai paredzētb vietu iegremdēja tumsā.

Viņš juta, ka aiz muguras kāds apstājies, cieši skatās virsū. Pagriezās atpakaļ, — plecu uzrāvis, acis drūmi samiedzis, viņu vēro Valentins Venjaminovičs. Un tūlīt roka ar otu vairs negribēja klausīt, Fjodoram likās, i( kā viņš slāvētu eksaminatora priekšā kails.

Valentins Venjaminovičs sadrūvējies novērsās, devās pie cita molberta. ,

Pienaca Fjodora jaunais draugs Ļova Šlihmans — vienā rokā ota, otrā palete, uz vaiga ultramarīna traips ka atbaidošs zilums.

Biezās lūpas pastiepis, saspringti šņākādams, viņš noraizējies aplūkoja Fjodora aizsākto darbu, kur uz baltā audekla bija redzama ne tikai melnā pudele, bet jau paspējuši nogatavoties arī citroni.

— Vecīt, — Ļova sacīja piesmakušā balsī, — labāk no sākuma paglezno kopējo fonu. Ja rausi pa gabaliem — pudele, citroni... Tā vairs nevarēsi galus dabūt kopa. Jumtu netaisa, kamēr pamati nav gatavi, vecīt ... Sameklē vistumšāko plankumu un salīdzini, kas ir gaišāks, tā tev būs tāda kā taciņa, citādi vēl apmaldīsies.

Fjodors saprata: tātad labi nav, ja jau Ļova steidzies palīgā. [8]

Pirms trim dienām Fjodors tieši no vilciena bija atskrējis uz institūtu. Tikko viņš pastiepa roku uz durvju pusi, tās atvērās, un pretī iznāca kāds cilvēks. Pirmajā mirklī Fjodors to noturēja par krāsotāju vai apmetēju, kas institūtā veic pēdējos remonta darbus: netīras, ceļgalos piepūtušās bikses, ar krāsu notašķīta jaciņa, nesukāti, taukaini mati, uzblīdusi seja.

— Vecīt, — svešais, vēl neapstājies, teica Fjodoram kā vecam paziņam, — iedod trijnieku, gribas rīt, bet nav par ko izpirkt maizi.

Fjodors samulsa, izņēma no kabatas trīs rubļus, ne vārda neteicis, pasniedza.

— Nebaidies, vecīt, es atdošu, — svešais noglabāja saburzīto naudas zīmi kabatā, paraudzījās Fjodorā un pēkšņi samulsa arī pats.

Fjodors ieraudzīja zilas, laipnas acis un saprata, ka dīvainais svešinieks teicis taisnību — naudu tiešām ņēmis tādēļ, lai nopirktu maizi, no visas sirds grib to kādreiz atdot, taču katrā ziņa neatdos — aizmirsīs.

Pusotras stundas velak Fjodors nostājās aiz kāda plecīga puiša muguras nelielā rindā pie kopmītnes komandanta galda.

— Uzvārds? — komandants jautāja puisim.

— Mišs bez mīkstinājuma zīmes^1, — puisis paskaidroja.

Mišs Bez Mīkstinājuma Zīmes paņēma norīkojumu, apgriezās, un Fjodors ieraudzīja seju, kas likās veiksmīgi samontēta no dažādam plaknēm: plata, tīra, plakana piere, veselīgi sārti, plakani vaigi, plakani apakšžokļa kauli, pat spēcīgais kakls.izskatījās tāds kā šķaut-nains. Vienīgi grumbas ap plānajām Ifipām neiederējās šai sejā, kas šķita kā metālā kalta, — tajās jaudās tāds kā vītums, vecīgums.

Visi trīs satikas vienā istabā.

— Sveiks, vecīt! Priecājos, ka būsim kopā, — Fjodoru apsveica tas, kurš bija aizņēmies trīs rubļus.

Garais puisis pacēlās no gultas, pastiepa baltu, kā lāpstā platu plaukstu:

— Ivans Mišs.

— Bez mīkstinājuma zīmes... — Fjodors pateica priekša.

— Ir gan neērtība, nudien. Mišs un bez mīkstinājuma, katrreiz jāaizstāv savas tiesības uz vīriešu dzimti.2 Bet kā tevi sauc?

— Fjodors Matjorins.

— Are, tas jau skan cilvēciski.

— Bet es esmu Ļova Šlihmans, — Fjodora parādnieks pasniedza sasvīdušu roku un bez kādas pārejas

1 Netulkojama vārdu spēle: krievu valodā vārds «мышь» (ar mīkstinājumā zīmi) nozīmē «pele», turpretim puiša uzvārds ir «Mutu» (bez mīkstinājuma zīmes).

2 «Мышь» — sieviešu dzimtes vārds.

№

laipni norādīja uz Ivatiu Mišu: — Zini, viņš ir no Kijevas. Uzaudzis līdzas Kijevas alu klosterim.

— Vai tu re, cik manīgs. Tieši pie svētajām vietām.

— Nemaz nesmejies, vecīt. Es esmu no Harkovas, bet Kijevas alu klosteri nav gadījies redzēt.

— Un kas par to? Vai, tad tu esi ticīgais? Pareizticīgs?

— Es — ticīgais? Un vēl pareizticīgs?! Nu tad, vecīt, lai tu zinātu, — Šlihmani ir miesta ebreji, izceļotāji no Severskas Novgorodas — senās pilsētiņas, kuru dibinājis kņazs Igors.

— Kam tad tev vajadzīgs klosteris?

— Vecīt! Esi gan tu dīvains! Kijevas alu klosterisl Krievijas senatnes dārgumu krātuve! Krievijas dievnamu patriarhs! Bet vai tu, blandoni, maz zini, kāda nozīme visas pasaules arhitektūrā ir Krievijas svētnīcām? . ..

— Tu gribēji teikt — kāda nozīme bijusi?

Ļova Šlihmans, pietvīcis gluži sarkans, izpūrušiem matiem izskrēja istabas vidu un saka neveikli, sievišķīgi vicināt sažņaugtās dūres:

— Bijusi! Un tagad nav? Krievu zemes ainava bez baznīcām! Bez baltajiem zvanu torņiem, bez kupoliem! ... Zvanus noņēmuši! Zvanu skaņas Krievzemes plašajās ārēs, levitāniskie vakarzvani pāri zeltainajiem ūdeņiem! Kur tas viss palicis? Pasaki man, vecīt, — kur? .. .

Ieradās ceturtās gultas saimnieks un smīnēdams paskatījās uz Ļovu Šlihmanu, kas teica savu dedzīgo runu.

— Jaroslavnas žēlabas par Krievzemes dzijā senatntguma bojā eju. v

Ļova Šlihmans ar rokām sakampa pinkainos matus.

— Poēzija iet bojā! Mēs iznīcinām skaistumu! Kā var būt tik vienaldzīgi, mūlāpi tādi! Krievzeme zaudē savu pievilcību, ietērpjas gaužām neizteiksmīgās drānas! Kur tad ir nacionālais kolorīts, nacionālā seja, ko?

— Labi jau, labi, mitējies jel brītiņu, ļauj iepazīties ar cilvēku ... Vjačeslavs'Cernišovs.

Neliela auguma, ar prāvu galvu, mati apcirpti kā bokserim uz papirosu paciņas «Bokss», pelēkās acis atstatu viena no otras, mierīgas, pārlieku vērīgas. Pat tad, kad Cernišovs jau bija aizgriezies projām, Fjodors vēl kādu laiku juta viņa skatienu.

Fjodors, Ivans Mišs, par Šlihmanu nemaz nerunājot, valkāja, kas bijis pie rokas, — formas blūzes, garos zābakus. Cernišovam mugurā pēc mēra pašūts, gaišs uzvalks, izgludinātas bikses, uz gultas viņš bija nosviedis platmali ar šauru lentīti — jaunākā mode, kas bija nomainījusi laiviņcepures un vadmalas naģenes.

Stāja Cernišovam šai civiltērpa militāra, balss rāmi valdonīga, droši vien kareivja jūgu nav vilcis — tūlīt no kursanta ticis par virsnieku.

— Izrādās, ka nu mums ir pilns komplekts. Kā būtu, ja mēs savu iepazīšanos atzīmētu? Ko var zināt, varbūt nāksies visus piecus gadus citam gar citu notrīties.

— Atzīmēsim, — Šlihmans labprāt bija ar mieru, taču godīgi brīdināja: — Man, vecīt, kabatā Toričelli tukšums.

Mišs Bez Mīkstinājuma Zīmes sastomījās:

— Man ir trijnieks ...

— Labi jau, labi, puiši, ejam!

Kafejnīcā ar aplupušām sienām, kurā vēl nebija izgaisušas skāņās kara laika ēdnīcas smakas, viņi pasūtīja degvīnu, pieticīgu uzkodu, dažas pudeles augļ-ūdens.

Šlihmans dzēra vienīgi augļūdeni, ar riebumu novērsās no degvīna, purināja pinkaino galvu un paskaidroja, minēdams vārdu,, ko Fjodors nesaprata:

— Man ir idiosinkrāzija.

Viņš dzēra augļūdeni, taču, lai arī cik dīvaini tas būtu, reiba tāpat kā citi, iekarsa, klaigāja par bojā gājušo senatni, par zūdošo poēziju, raudulīgā balsī deklamēja Bloku:

Ak Krievuzeme nabadzīgā,

Man tavas būdas pelēkas,

Man tavu vēju Salkums līgans —-Kā pirmās mīlas asaras.*

Fjodors klusēja, dzēra, apskauda Ļova Šlihmana gudrību.

Ivanam Mišām tikai sāka mīlīgi spīdēt acis un visu seju pārklāja spilgts sārtums. Cernišova pelēkās acis k|uva tumšas, bet seja bija maiga, pietvīkusi, liega kā meitenei.

Izrādījās, ka Ļova Šlihmans dzīvojis Harkovā, bet mākslas skolu nez kādēļ beidzis Penzā. Ivans Mišs mākslas skolu nebija beidzis, toties vairākus gadus nostrādājis par mākslinieku armijas klubā, gleznojis pat dekorācijas teātra izrādēm. Vjačeslava Cernišova tēvs bija diezgan ievērojams mākslinieks, grafiķis, pats Vja-česlavs pirms kara iestājies Mākslas institūtā, bet no pirmā kursa aizgājis armijā un, tāpat kā Fjodors, bija trīsreiz ievainots. Vienīgi Fjodors nekur nebija mācījies, viņam nebija ari mākslinieka prakses, ja neņem vērā to, ko viņam pēc savas saprašanas bija iemācījis Sava Iļjičs, saukdams sev talkā dabu.

Ejot ārā no kafejnīcas, negaidot izcēlās sadursme. Diviem pār strīpu pāršāvušiem uzdzīvotajiem — viens ģērbies matroža formas svārkos, otram uz pakauša atgrūsta platmale — bez kāda iemesla nepatika garais Ivans Mišs ar cienīgo gaitu. Tie abi klupa viņam virsū katrs no savas puses:

— Nobarojis mūli, ka vai plīst!

— Sadod šim pa kupču modei! Izģērbies pēc fron-tinieka.

Ivans Mišs mulsi bīdīja viņus nost:

— Nu ko jūs tā, puiši?... Atšujieties.,. Kas ta nu? ... Ka zvelšu ...

— Nu, nu, pamēģini! Dikti mums bail.

— Pa kupču modei! Smērē šim pa kupču modei!

— Liecieties mierā, puiši... Nudien zvelšu... Kas jums uznācis? ...

Fjodors un Cernišovs lūkoja atvilkt piedzērušos nost, tie līda viņiem klāt bučoties:

— Jūs jau esat savējie. Frontinieki! Bet t-tas lops tupējis aizmugurē!

Un viņi atkal metās virsū samulsušajam Ivanam Mišām.

Tad Mišs piesardzīgi, likās, pat bikli satvēra ar vienu roku «matroža formu», ar otru — «pakausī atgrūsto platmali» aiz apkakles, sasita kopā abu pieres. Dobji, kokaini noklaudzēja, karotāji slabani nošļuka uz ietves, apdulluši klanīja galvas. Ivans Mišs stāvēja viņiem blakus un vēl aizvien tikpat mulsi sacīja:

— Nu re, nu... Es taču brīdināju... Nu re, nu, kāpēc tad jūs ...

Cernišovs atgāza galvu un jautri iesmējās:

— Br-ravo! Tas tik ir sitiens!

Kad viņi devās atpakaļ uz kopmītni, Ļova Šlihmans visu ceļu laimīgi smaidīja, lepni un neatkarīgi izgāzis krūtis, — piesargās, te nāk dauzoņa.

Kopmītnē viņi pirms gulētiešanas visi pēc kārtas ņēmās taustīt Ivana Miša muskuļus, spaidīdami viņu kā tirgotāji zirgu, un pliķēja pa viņa plato muguru.

— Tu gan esi pacietīgs, šitādi bicepsi — un tik ilgi ar viņiem auklējies, — Cernišovs jūsmoja.

— Visādi jau gadās ... Varēja arī piekaut, — Ivans Mišs iebilda bez jebkāda entuziasma un likās gulēt.

Pēc šī vakara Ļova Šlihmans dabūja iesauku «Pareizticīgais». Fjodoram bija radušies biedri. [9]

Varēja dzirdēt pie molbertiem vāji piestiprināto ķiļ-rāmju klabēšanu, grīdas dēļu čīkstēšanu, saspringtus elpas vilcienus, drēbju švīkoņu — visapkārt strādāja. Fjodors jutās kā sportists uz skrejceļa — ātrāk, ātrāk pie mērķa!

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka ir jau pabeidzis. Uz audekla nav neviena laukumiņa, kas nebūtu pārklāts ar krāsu. Ir pudele, ir fons, ir glāze ar spīdumiem, ir citroni — vairak nekas nav vajadzīgs.

Bet apkārt strādāja. Ar acu kaktiņu viņš pamanīja, ka Ivanam Mišām puse audekla vel tīra, taču arī Ivans Mišs nebija slinkojis.

Fjodors nolika otas, noslaucīja rokas un sāka tā sāniski virzīties no molberta pie molberta.

Dīvaini gan, visi skatījās uz vienu un to pašu pudeli, uz vieniem un tiem pašiem ciironiem, tomēr ne uz viena audekla nebija vienādu pudeļu, vienādas krāsas citronu. Redzēja vienādi, attēloja dažādi.

Ivans Mišs — stiprinieks, no kura, šķiet, varētu gaidīt plašus, spēcīgus vilcienus, bija gaužam akurāts: ar sīkiem, piesardzīgiem triepieniņiem viņš rūpīgi izzīmēja glāzes šķautnes, pudeles kakliņu, citronu apaļos sānus. Un, kaut gan audekls Ivanam liels, pudele un citroni uz ta bija dabiskā lielumā, tomēr tie nez kādēļ izskatījās maziņi kā spēļIietinas, neīsti.

Ļovam Pareizticīgajam viss bija tāds palsens, maigs, citroni nežilbināja acis, pudele vīdēja kā caur miglu, varēja skatīties un itin kā klausīties pusbalsī dziedāta dziesmā, un gribējās pieskarties ar otu pie pudeles, pie citroniem, tad glezna iekliegtos, balss izlauztos uz aru, dziesma iegulu spēku.

Blakus stāvēja otrs Ļova — Slobodko, kurš vēl nebija novilcis savu lidotāja formas tērpu. Viņam uz audekla raibi, nervozi triepieni, citroni ka puķu pušķi — sārts, dzeltens, brūns, zaļš. Droši vien bija interesanti tā mudžinālies, taču vēl interesantāk no šī raibā, smejoša, nekārtīga mudžekļa noaust kaut ko veselu, pat ja tas neizskatītos pēc īstas pudeles, īstiem citroniem.

Divas meitenes, divas Ņinas. Ņina Krasavina un Ņina Hudjakova. Dievs tas kungs bija sajaucis, katrai piešķīris nepareizo uzvārdu.[10] Krasavina bija neglīta, viņas putna galviņa rāvās projām no pleciem, stiepdama līdz vājo, dzīslaino kaklu. Viņai straujas kustības, vīrišķīgi spēcīgi un noteikti triepieni. Ņina Hudjakova bija cienīga izskata, ar baltu seju, lielajās acis rāms miegainums, un viņai uz audekla bija violeti un sārti raibumi, melnā pudele ienirusi burvīgos mā-kuļos.

Vjačeslavs Cernišovs švītīgo svārku vietā uzģērbis noplukušu, nomazgātu ķitelīti, kādus mēdz valkat iestāžu apkopējas. Viņš pieliecis savu boksera galvu, draudoši raugās caur pieri uz audeklu, ar strupajiem pirkstiem cieši saspiedis otu, izrauga īsto brīdi un vietu, lai dotu triecienu.

Fjodors tik tikko noturējās neiekliedzies Vjačesla-vain aiz muguras: viņa pudelei varētu pieskarties, un tad dobji noskanētu tās biezais stikls, ja iedurtu nazi viņa citronos, no tiem pašķīstu svaiga sula. Katrs priekšmets uz Vjačeslava audekla skaidri un iespaidīgi sacīja: pamēģini tik neticēt, es esmu reālāks nekā tie priekšmeti, kas ir īstenībā.

Fjodors ar skubu piesteidzās pie sava darba.

Bet pie viņa molberta stāvēja Valentins Venjamino-vičs. Fjodors redzēja vienīgi viņa muguru ar uzrauto plecu un pakausi. Taču arī pakausis, tāds stingrs, drūms, saspringts, Fjodora darbu nopēla. Bet Fjodoram grīda dega zem kājām, viņš pats gribētu paskatīties uz audeklu ar citām acīm, pats sevi nopelt. So dažu minūšu laikā, kamēr staigāja no molberta pie molberta, viņš bija kļuvis gudrāks, viņš sevi tiesās nesaudzīgi. Tomēr jānogaida, kamēr aizies Valentins Ven-jaminovičs.

Valentins Venjaminovičs pagriezās, īsu mirkli Fjodors redzēja viņa seju — tā bija vienaldzīga.

Fjodors nostājās viņa vietā un sastinga, rokas nolaidis.

Pudele ir, tā izskatās pēc pudeles, par poļlu vai bļodu to nevarētu saukt. Taču ari par to varavīksni, kas bija Savas Iļjiča zīmējumā, kurš katrs varēja pateikt: «Jā, tā ir varavīksne, nevis baznīcas vārti.» Pudele, citroni... Bija redzējis dzeltenu un pēc labākās sirdsapziņas krāsojis dzeltenu, redzējis melnu — ņēmis melno krāsu. Vjačeslava Cernišova krāsa, nonākusi uz audekla, kļuva par vielu — pudeles stiklu, smaržīgu un porainu citrona mizu. Viņam, Fjodoram, krāsa tā arī bija palikusi tikai krāsa ...

Kas gan var būt vienkāršāks par alus pudeli?... Cilvēkiem apkārt atrodas vienkāršas lietas, ap viņiem norisinās vienkārši notikumi...

Fjodors stāvēja ar nolaistām rokam.

Alus pudele... Atdari cilvēkiem acis, lai tie var to saskatīt! Tu nespēj... Tad paliec Matjorā, ved zirgus pie apledojušās siles — neviens nepārmetīs, ka dievs nav tevi apveltījis ar īpašām spējām agrāk par citiem saskatīt vienkāršajā sarežģīto, alus pudelē — dvēseli.

Fjodors stāvēja ar nolaistām rokām, mazvērtības apziņas satriekts.

Reiz Valentins Venjaminovičs bija Fjodoram stāstījis: nemitīgi mocīs gluži vienkāršs jautājums — «kas ir patiesība?». Te nu ir — pirmais izmisums, pirmais pazemojums, pirmais bezcerigums. Bet viņš, Fjodors, taču vēl nebija k|uvis par mākslinieku.

Nebija kļuvis un, acīm redzot, nekļūs ...

Viņš paķēra savu jauno paletes nazi un saniknots pārvilka par audeklu, kasīdams nost svaigo krāsu.

Ja reiz jānozūd, tad — pavisam, lai nepaliek par piemiņu šis neapdavinātības pierādījums. Kasi tik nost krāsu, tīrs audekls cietīs klusu! Beigas.

Krasas un krāsu kasti viņš uzdāvinās Savam Iļji-čam — paldies tev, labais cilvēk, taču nu ir skaidrs, ka tu esi maldījies. Fjodors Matjorins ir nevis talants, bet nejēga, droši vien tāds pats, kāds esi arī tu. Dzīvo vien, Sava Iļjič, šais maldos līdz mūža galam, bet viņš, Fjodors, to negrib.

Fjodors kasīja nost krāsu ...

Viņš nezināja, ka māksla ir untumaina — bez jebkādas pārejas tā cilvēkam izmisuma vietā pēkšņi dāvā cerību.

No biezās krāsas kārtas atbrīvotais audekls nebija kļuvis tīrs^ palikušas bijušās gleznas pēdas. Nozudusi kliedzošā krāsa, saplūdušas asās robežas, pudele un citroni vīdēja neskaidri, kaut ka atgādinot to dūmaku, kas bija Ļovas Pareizticīgā darbā.

Fjodors stāvēja ar paletes nazi rokā un pārsteigts aplūkoja audeklu — ne velna nevar saprast, kas noticis?

Ja tagad mazdrusciņ padziļinātu pudeles toni... Tikai mazdrusciņ, pārspīlēt nedrīksti Mazdrusciņ! Pudele to lūdz, pudele pieprasa. Pēkšņi tā sākusi runāt. Viņš, Fjodors, saprot tās valodu!

Aizvien vēl neticēdams, ka varētu kaut kas izdoties, Fjodors bikli paņēma otu un paleti, sāka jaukt krāsas.

Mazdrusciņ ... To nedrīkst aizmirst. Tikai mazdrusciņ, tik, cik nepieciešams, tas ir pats galvenais...

Viņš uzmanīgi pielika otu pie audekla. Saviebās — ne, tas nav tas, drusku par maz, par vieglu. Drošāk, Fjodor!

Nu ir par daudz... Kur paletes nazis? Noņemsim krāsu, sāksim no jauna. Atceries — mazdrusciņ ...

Pudele ar viņu runā, viņš saprot tās valodu. Ieklausies vērīgāk ...

Daži droši triepieni. Tie radās paši no sevis, roka tos uzlika, iekams galva bija apdomājusi...

Pudele uz audekla ir apmierināta. Trāpīts!

Pārbaudīsim, steigties nedrīkst. Fjodors ar bailēm pakapas atpakaļ, saka aplūkot...

Citroni blakus dziļajam, sulīgajam plankumam necieš neskaidras līnijas, tie pieprasa — ķeries klāt, nedari mums pāri, dod dzīvību arī mums. Fjodors ātri uzlika dzeltenu triepienu, tas nogulas uz audekla ka indīgs kāpurs, nepatīk uz to skatīties, tas ir pretīgs. Pie velna! Nost! Ātrāk!... Citu dzelteno toni. Nē... Vēl citu, sulīgāku ... Nē ... Fjodors mēģināja un ņēma atkal nost. Dzelteni plankumi — dažādos toņos, dažādā biezumā, dažādās nokrāsās. Neviens nav piemērots. Cik viegli viņš bija ticis galā ar pudeli, un cik untumaini nu izrādījās citroni!

Atkal viņš bija tuvu izmisumam un aiz izmisuma izšķiras par pārdrošu soli: ka būtu, ja uz spilgti dzeltenajiem citrona sāniem mazliet uzliktu za|o, visgaišāko, kaut ko vidēju starp zaļo un dzelteno? Bet tā taču nav tā krāsa, ko viņš redz pats savam acīm, — tā neatbilst priekšā noliktajiem citroniem, neatbilst da-, bai, neatbilst patiesībai! Un tomēr Fjodors izšķīrās par to. No uzbudinājuma sāka drebēt rokas. Tas triepiens, kas uz paletes likās zaļš, uz audekla kļuva dzeltens, citrondzeltens, tāds, kādam arī vajadzēja būt. Tā bija patiesība, kuru viņš meklēja!

Kāda roka viegli pieskārās viņa plecam.

— Malacis.

Fjodors nodrebēja un atskatījās. Viens plecs uzrauts, otrs noslīdzis — no viņa attālinājās Valentins Venjaminovičs.

Citreiz uzslava būtu Fjodoru saviļņojusi, viņš par to priecātos, taču tagad tas nelikās svarīgi. Pašlaik vitļš risina aizraujošu sarunu — viņš un audekls, viņš un nedzīvie priekšmeti — pudele, glāze, citroni, kas tagad ir dzīvi, prot lūgt, prasīt, niķoties. Viņš tiem klausa, ievēro to prasības, un uz viņa audekla cits pēc cita rodas mazi brīnumi.

«Nekā nebija, Sava IJjič, liekas, tu 1omēr to krāsu kasti nedabūsi, tā vēl noderēs man pašam.»

Atskanēja zvans.

Tūlīt pec zvana atskanēja arī Valentina Venjamino-viča balss:

— Beidziet! Laiks beigt!

Bet darbs nepavisam vēl nav nobeigts. Fjodors nule tikai bija sācis iejusties.

Pienaca Ļova Pareizticīgais un Vjačeslavs Cerni-šovs, bridi pastāvēja, vērtēdami apskatīja darbu. Cer-nišovs ierunājās pirmais:

— Nav nemaz tik slikti.

— Vecīt, vai tu neesi samainījis audeklu? — jau-taja Pareizticīgais.

Bet, kad Fjodors palūkojās uz viņu audekliem, uzvaras prieks izgaisa. Kur nu viņam tikt tiem līdzi .. .

Kas zina, varbūt tomēr nāksies atdāvināt savu krāsu kasti Savam Iļjičam.

10

Tuvojās vakars. Aiz kopmītnes loga — saulrietā gruzdoši aprūsējuši jumti, starp mājām vīd tumši zilganas aizas, šo ēnaino aizu dzīlēs ka skudras rosās ļaudis.

No blakus ēkas bezlogu sienas strādnieki ņēma nost milzīgu finiera plakatu. Kādreiz, Padomju Informācijas biroja drūmo ziņojumu laikā, aptumšošanas, komandanta stundas, maršējošu zemessargu laikā, bija izkārts šis plakāts — nopietna sieviete ar lakatiņu ap galvu pastiepusi uz priekšu roku: «Matē Dzimtene

aicina!»

Tagad divas vinčas uzcēlušas dēļu platformu ar strādniekiem tieši līdz izplūdušajām nopietnās sievietes uzacīm. Trīsis lēni laida stūraino finiera plāksni leja . .

— Maskava novelk šineli, — ieteicās Cernišovs.

Viņš sēdēja uz gultas, turēdams klēpī ģitāru (vēl

tikai šodien bija to atvedis), trinkšķināja stīgas, paklusi, dziļi izjusti dziedāja:

Dzin-bom, dzin-bom,

Dzirdam važu vaidus.

Dzin-bom, dzin-bom,

Grūti ceji gaida.*

Ivans Mišs sēdēja, sakumpis pār naktsskapīti, ko bija nolicis starp ceļiem. Pēc eksāmeniem nākdams atpakaļ uz kopmītni, viņš bija atradis lielu, sieviešu mētelim iztrūkušu perlamutra pogu un nu būrās ap to — grozīja pirkstos, kā ciešanās saraucis pieri. Uz nakts-skapīša atradās prāvs kabatas nazis, kuram bija vesels arsenāls asmeņu, vīlīšu, svārpstiņu.

— Kam tev tā poga? — Fjodors viņam vaicāja.

— Iztaisīšu brošu — sievieši kritīs ģībonī.

^Fjodors pozēja Pareizticīgajam, tas šņākāja, ņurdēja, šmakstināja ar lūpam, vaikstījās, noliecies pār papīru, laiku pa laikam uzmeta Fjodoram zvērisku skatienu, raudzījās kā sastindzis, centās uztvert, izpētīt. Pēc viņa domām, Fjodora sejas veidojums ir raksturīgs novgorodietim, ziemeļniekam.

Bet Fjodors nekādi nespēja aizmirst kluso dabu — pudeli ar citroniem. Viņš nebija to gleznojis tā, kā vajadzēja, tagad ķertos klāt savādāk... Ak, ja varētu no jauna stāties pie tīra audeklal

Dzin-bom, dzin-bom,

Atskan tur un te.

Mūsu pašu biedru Uz katorgu tur ved.*

Cernišovs uzlika plaukstu uz stīgām un, joprojām skatīdamies pa logu uz strādniekiem, iejautājās:

— Interesanti gan, ko tur piekārs vietā?

— Ha! — atsaucās Ļova. — Būs puisis, kas savā spēcīgajā rokā tur veseri. Un uzraksts: «Tēvzeme tevi aicina uz jaunām darba uzvarām!*»

— Bet kādu figūru tad tu būtu pakāris šai vietā,

Pareizticīgais? .

— Es šito ķieģeļu zārku nojauktu, rauj viņu velns!

— Un uzbūvētu poētiskas zemnieku mājas ar apma-)ēm visgarām logiem un durvīm. Skaidrs... Bet ko tu, Fjodor? — Černišovs pagriezās pret Fjodoru.

— Es?... Es droši vien piekārtu ainavu ar zāli, ar debesīm, ar ūdeņiem, lai būtu, kur atpūtināt acis.

— Un tu, Miš Bez Mīkstinājuma? ...

Ivans Mišs pārtrauca darboties ap pogu, skeptiski saknieba lūpas:

— Vai ta nav viss viens, kas tur karājas?

— Bet ja nu tomēr tev liktu — apdomā un kaut ko piekar.

— Ja liktu, tad piekārtu puisi ar veseri. Par to vismaz uzslavētu.

Černišovs, trinkšķinādams ģitāru — «dzin-bom, dzin-bom .. .», — paklusā balsi atzinās:

— Es arī esmu par puisi ar veseri, tikai ne tāpēc, ka uzslavētu.

Ļova Šlihmans novērsa acis no albuma, atgāzās atpakaļ, paskatījās uz Vjaceslavu Cernišovu tā, kā mēdz skatīties uz nepabeigtu gleznu — kritiski, vērtējoši.

— Vecīt! — viņš cienīgi pasludināja. — Tu izliecies oriģināls, bet kļūsti smieklīgs.

— Es nemaz neizliekos oriģināls, es tā domāju.

— Tu esi mākslinieks, es redzēju tavus darbus.

— Vai tad tāpēc es nevarētu sacīt to, ko domāju?

— īsts mākslinieks nevar no tiesas atzīt banalitāti.

— Kā tu zini, ka es to puisi ar veseri iztaisīšu banālu?

— Pati tēma! Pati tēma!... «Un kombināta ēnā tvēra tas viņas krūtis tulznainās ...»

Vjačeslavs nolika ģitāru.

— Paklau, tu, «svētā Krievzemē rītos gaiļi dzied», par vēlu piedzimušais slavofil, lai tad tu zinātu reizi par visām reizēm, ka es gribu but citiem noderīgs cilvēks. Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka plakāts, kas aicina uz darbu, ir vairāk vajadzīgs nekā tie salkanie gaiļi un zeltītie baznīcu kupoli, kas tevi tik gaužām aizkustina.

— Utilitārists! — Ļova Pareizticīgais iebļāvās, pietrūkās kājās — izpūrušiem matiem, žultains, gaļīgā seja nikna, dūres piespiestas pie krūtīm, — tā vien skaties, ka gāzīs Vjačeslavam Cernišovam pa boksera pauri... Tomēr nemetās virsu, palika tā stāvam: — Labāk neplēsīsimies, vecīt!

— Gluži pareizi. Apsēdies!

— Tu smejies: zvanu torņi, kupoli, ar gailīšiem izrakstīti dvie|i, dziļi senatnīga Krievzeme. Smejies, pa-jaco! ... Tavs sentēvs atklāja arhitektūra teltsveida kupolu, kāds cits — sīpolveida kupolu, krājot ķieģelīti pie ķieģelīša, tika veidota nacionālā māksla, īpatnējais tautas gars. Krāja gadsimtiem ilgi! Senču miljoni krāja! Tavi senči, tu briesmoni! Un tas viss tādēļ, lai tu, augsti idejiskais barbar, izglītotais viņu pēcteci, padarītu mākslu plakātisku. Tādi kā tu uzskata, ka krodziņš ir vairak vērts nekā Kristus Pestītāja baznīca. No Pestītāja baznīcas netiek ne alus, ne vēžu, tātad — nost ar to, pārvērst drupās un gruvešos! ...

— Stop! — Cernišovs viņu pārtrauca. — Arī no plakāta netiek ne alus, ne vēžu, tomēr es esmu par plakātu, nevis par krodziņu.

— Nu nē-e, no plakāta savs labums atlec! — Pareizticīgais iesaucās. — Jā, jā, vistīrākais, visutilitārākais labums. Tavs puisis ar savu veseri gluži kā naglas iedzen vientiesīšu galvas idejiņas! ...

— Ahā, nu tu iekriti. Idejiņas?... Vai tad tava Kristus Pestītāja baznīca ir radīta vienīgi aplūkošanai un apcerēšanai? Taču ari ideju labad. Svarīgi tikai tas, ka idejas ir labākas, nozīmīgākas. Par kādām idejām tu esi, Kristus dvēsele? Par vecajām — baznīcu idejām? Diezin vai, tam es neticu.

— Pie velna baznīcu idejas! Man ir svarīga pali baznīca. Pati baznīca! Tās forma!

— Grāmatas vāki, nevis pati grāmata? ... Nolaidies no savām debesīm, eņģelīt, atceries, par ko mēs sākām strīdēties. Tu man pārmeti par tēmu. Tēma vēl nav forma .. .

Un tieši tobrīd kā dieva balss no malas atskanēja sauciens:

— Tu melo, Veče! Tēma ir forma! Tās iedīglis.

Pie durvīm stāvēja Ļova Slobodko, cīņas skurbumā neviens nebija pamanījis, ka viņš ienāca. Slobodko bija pārmainījis savus formas svārkus ar leitnanta uzplečiem pret šauriņu kafijas krāsas uzvalciņu, apaļa, sārtā seja, līdzīga tikko no krāsns izvilktam veģim, bija svinīga, acīm redzot, Ļova sataisījies palīksmot un atnācis salūkot kompāniju.

Ļova Pareizticīgais bļaudams metās viņam pretī:

— Saproti — utilitārists! Un vēl lepojas ar to!

— Tēma ir formas embrijs, Veče, — sacīja Slobodko.

Vjačeslavs Cernišovs piecēlās no gultas un palocījās:

— Snaipera šāviens, uz vietas beigts. Vai pavēlēsiet ticēt uz vārda?

— Šodien tev nolika pudeli, tā sakot, uzdeva...

— Tēmu, — Cernišovs pateica priekša.

— Tieši tēmu un ... formu. Formu, manu draudziņ, tu bezgodi. Zīmē pudeli, nevis govi uz lauka, nevis tīģeri džungļos ...

Pareizticīgais šaudījās šaurajā ejā starp gultām, uzgrūdās Fjodoram, uzgrūdās Ivana Miša naktsskapītim, klaigāja:

— Pagaidi, Ļovka! Liecies mierā ar savām govīm, vecīt!... Sitas demagogs tagad novērsies no galvenā, no sava nožēlojamā utilitārisma!...

Bet Ļova Slobodko jau saka uzbudināties, viņš pakratīja dūri:

— Diženais van Gogs savās vēstulēs teicis ...

— Tev nu gan vajadzētu balstīties uz tādu autoritāti, kuru arī es zināmā mērā cienu . ..

— Tu necieni van Gogu?

Troksnis, kņada, nosvīdušas sejas, burzma, kā šāviņi no visām pusēm lido vardi: utilitārisms, reālisms, modernisms, forma, ekspresija, van Gogs! Iedegās varens studentu disputs — viens no tiem, par kuriem Fjodoram agrak nebija ne jausmas.

Divos naktī Ļova Slobodko novijka šauros svārciņus, palikdams vienīgi krekla, bet Ļova Pareizticīgais bruka virsu «Zanam Kristofam», kas nejauši bija pagadījies pa rokai, un pārmeta tam inteliģentumu, atraušanos no tautas.

Ivans Mišs bija nosvērts cilvēks, viņš gulēja gultā, lika uz galvas spilvenu, kunkstēdams lūdzās:

— Turiet taču vienreiz muti! Drīz būs gaišs... Pareizticīgais, sumpurni tāds, ka tevi piķis parautu, — ko tu auro, taisni pauris plīst pušu!

Pulksten trijos Cernišovs satrieca pīšļos Modiljani mākslu, bet Ļova Slobodko aiz naida gluži bāls ķērās Cernišovam krūtīs:

— Tu esi konservatīvs! īsts mietpilsonis! Tādi jākar augšā pie pirmā staba!

— Ak tu kungs! — vārgi kunkstēja Ivans Mišs.

Fjodors nekā nerunāja, tomēr klausījās aizrautīgi,

nelaizdams garām ne vārda,

Četros no rīta viņi posās uz gulētiešanu, taču atkal ienaca prātā tautas vajadzības un izkurtējusī inteliģence, kas tās nesaprot, un atkal «2ans Kristofs» bija kā dadzis acī. Ļova Pareizticīgais, savā gultā stāvēdams, noturēja garu jo garu, iznicinošu runu.

Cernišovs, brīdi uzmanīgi klausījies, uzdeva viņam neticami pārdrošu jautājumu:

— Paklau, vai tu maz esi «2anu Kristofu» lasījis?

Pareizticīgais mulsi nošņākājās:

— Lasījis neesmu, un kas tad ir? Mēs taču strīdamies par principiem ...

Nu Ivans Mišs pietrūkās kājās, raudulīgā balsī iebrēcās:

— Nositīšu! Neesot lasījis!... Šis neesot lasījis!... Bet pulkstenis jau četri!... Vārdzina līdz četriem rītā!

Viņš sagrāba Pareizticīgo, pazibēja gaisā savalkātas apakšbikses, nočīkstēja gultas atsperes — Ivans Mišs iespieda Ļovu izgulētajā matracī.

Cernišovs, Slobodko, Fjodors ilgi nevarēja atgūties no smiekliem. Ļova Pareizticīgais apjucis pierima.

Bet aiz loga svinīgajā rīta klusumā zilgoja pilsēta. Zem jumta dzegas sāka skaļi ņemties zvirbuļi, tie kašķīgi strīdējās, droši vien arī par savam augstajam zvirbuļu problēmām.

Vjačeslavs Cernišovs, apguldījis blakus savu pirmītējo nikno ienaidnieku Slobodko, kurš dzīvoja Sokoļ-ņiku parka apkaimē, palūkojās pa logu un iesvilpās:

ICO

— Vai tu re!... Velti strīdējāmies — mums nevienam nav taisnība!

Vecā plakāta vietā karājās jauns: «Dzeriet padomju šampanieti!» Drīz vien milzīgā, melnam tornim līdzīgā pudele un brangie vīnogu ķekari ķircinās pamodušos iedzīvotājus, kas vēl joprojām dzīvo ar kara laika maizes kartītēm.

11

Uzņemšanas komisijas locekli pie apaļa galda. To vidū Fjodora vecais paziņa — Valentins Venjamino-vičs Lavrovs. Ne mazākā svinīguma — galds nav apklāts ar tūka galdautu, augstā komisija augusta versmē iztvīkusi. Bet viņpus durvīm, sastinguši aiz bailēm, gaida savu kārtu reflektanti.

Daži visai nenozīmīgi jautājumi.

— Jūs esat uzņemts, Matjorin.

Apgriezies pa kreisi, papēžus piecirzdams, viņš izgāja ara.

— Nu, kā ir?

— Teica, ka uzņemts.

Bet no istabas atskan:

— Ivan Mis, jūsu kārta.

Ivanam Mišām lūpas cieši sakniebtas, sārtums no tvirtajiem, plakanajiem vaigiem nozudis.

Nevienmērīgiem solīšiem pa institūta gaiteni skrēja Ļova Pareizticīgais — galva ierauta plecos, pie sāniem piespiesta mape.

— Traki, vecīt. No visas mūsu istabas nokautēts vienīgi Mišs. Bez Mīkstinājuma. Steidzīgi jāglābj.

— Vai tad var glābt?

— Mēģināsim kalt dzelzi, kamēr vēl karsta.

— Iešu tev līdz. Man ar Lavrovu tīri labas attiecības.

— Taisni vienrocis jau ir tas, kurš mūsu nabaga Mišu noēdis. Viņš, vecīt, ir vandalis. Bezjūtīgs vandalis!

Pie durvīm, aiz kurām sēdēja šis bezjūtīgais vandalis, Pareizticīgais saminstinājās un, sāņus sašķiebies, aizstājās Fjodoram ceļā.

— Atvaino, vecīt... Man ir tāds viltīgs plāns. Liecinieku klātbūtnē būs pagrūti.

— Pūcē vajā! Es pagaidīšu. Tikai pasauc, ja vajag iet palīgā.

Viņpus durvīm Ļova nepavadīja ne piecas minūtes, izdrāzās ārā nosvīdis, vēl vairāk samulsis.

— Nu?

— Makšķeri izmetu. Būtu nu uzķēries... — Viņš noskurināja pinkaino galvu. — Helēņu Medūza, kas ar skatienu pārvērš cilvēku akmenī. Br-r-r, cik nejēdzīgi!

— Kas tur nejēdzīgs, tu taču rūpējies par biedru.

— Vai tu, vecīt, tici gaišreģiem, kas prot nolasīt domas?

— Neticu.

— Es gan sāku ticēt. Viņš nolasīja, nelietis, nolasīja. Paliksim te, dežurēsim institūtā. Vai nu tagad, vai nekad! Mišs Bez Mīkstinājuma tepat kaut kur staigā un droši vien pie sevis murmina: «Būt vai nebūt — tāds ir jautājums.»

Taču Mišs nedeklamēja monologu no «Hamleta», viņš grūtsirdīgi slaistījās no vienam durvīm pie otrām, ieraugot kādu pazīstamu, apstājas, kā suns raudzījās tieši acīs, nopūtās.

Žēl viņa, grūti panest sunisko, lūdzošo skatienu, gluži nevi|us pats jūties vainīgs, taču cilvēka spēki ir vāji — nav jaudas apvaldīt pašam savu prieku. Tu taču esi uzņemts, tev šis biķeris gājis secen. Un uz darbnīcu durvīm tu raugies kaut kā īpaši, ne tā, kā raudzījies no rīta. Tas viss ir tavs — šīs durvis, šie molberti viņā pusē durvīm, tavs ir gaitenis, tavas sienas, un tev ir gluži tādas pašas tiesības kā tiem, kas steidzas tev garām. Iedomājies tikai — tu biji nulle, biji vienkārši reflektants, cilvēks, kas uzturas šeit tikai pagaidām, bet tagad esi savējais, likumīga persona, pirmā kursa students. Šādā priecīga noskaņā grūti palikt divatā ar klusējošo, bēdīgo Ivanu Mišu.

Kajas pašas aizveda Fjodoru uz piektā kursa darb-

nīcu. Viņam bija ienākusi prātā Nofretete. Visas šīs dienas Fjodors nemitīgi bija atradies viņas tuvumā un nebija viņu redzējis, steiga un satraukumā — uzņems vai neuzņems, izturēs eksāmenus vai neizturēs — bija viņu pat aizmirsis.

Nu viņa jāatrod, jāpateicas par visu tieši tagad, kad gūta šī uzvara.

Fjodors pielika pie skapja krēslu un sāka rakņāties — papīri, noputējuši audekli, noputējuši galvu un roku atveidojumi. Tagad viņš ir saimnieks, viņam tiesības parakņāties pa šiem krāmiem.

Tepat kaut kur ir, — toreiz bija teicis Valentins Ven-jaminovičs. Tepat kaut kur ir, pa šiem gadiem nav no- • zudusi. Viņš visu apgriezīs otrādi, bet sameklēs.

Nofretete stāvēja pie pašas sienas un, tāpat kā viss pārējais, bija klāta ar biezu putekļu kārtu.

Un dūša saplaka, un pāiņēina bailes. Nav vairs toreizējā Fjodora Matjorina, tas ir zudis, no ierakumiem izkāpis cits cilvēks. Tagad viņš skatīs šos aizmirstos vaibstus gluži citām acīm. Aizmirstos — bija tos redzējis tikai divdesmit minūtes, šīs divdesmit minūtes kļuva par ceļa rādītāju. Un ja nu pēkšņi nepatiks, ja pēkšņi izrādīsies, ka ir pavisam citāda, un dieviete sairs pīšļos, pazudīs labais gars?

Varbūt tagad neskatīties, varbūt vēl atlikt — nevajag šai uzvaras brīdī, labāk nesagandēt savu prieku ar šādu zaudējumu.

Tomēr viņš nopūta putekļus, nolika krūšutēlu sev priekšā uz galda.

Te nu viņa ir — uzacu loki maigi un droši liecas pār dīvainajām, iegarenajām acīm. Ir tāda pati kā toreiz ... Liegās vaigu līnijas saplūst kopā pie mazā zoda ...

Bijusi valdniece, dzīvojusi Ēģiptē, runājusi svešā valodā ... Neticami! Kaut kur viņš ir to sastapis. Liekas — tūlīt šīs lūpas pateiks saprotamus vārdus, viņš gaida, nespēj ticēt, ka tai ir vairāk nekā trīs tūkstoši gadu. Izzudusi robeža starp mirušo un dzīvo, starp gadu tūkstošiem un minūtēm — viņš gaida: teic jel kādu vārdu tam, kurš tevi mīl.

Taču cilvēks nav akmens, nevar sastingt un gaidīt tūkstošiem gadu ilgi.

Fjodors saņēma galvu rokās un sāka to glāstīt un ar pirkstiem aptaustīt lūpas, uzacis, vaigus, brīnīdamies, ka darbs tik vienkāršs — kāds skatījis viņu dzīvu un atveidojis akmenī, tas arī viss. Acīm redzot, Nofretete patiesi bija viņa labais gars, to ieraudzījis, viņš sāka sev ticēt: nav noslēpumu, nav nekādu aizprāta gudrību, nekā nesaprotama nevar būt. Gan viņš, Fjodors, vēl liks pasaulei pabrīnīties.

Darbnīcas durvis bija mazliet pavērtas. Fjodors izdzirdēja Ivana Miša balsi gaitenī.

— Esiet tik laipns, apskatiet labi. Mans darbs jau nav vissliktākais.

— Tie, kuriem bija sliktāki par jūsējo, arī nav uzņemti, — viņam atteica Valentina Venjaminoviča balss.

— Ne visi, nudien, ne visi.

— Bet kurš tad?

— Kaut vai Matjorins. Vai tad viņa darbs ir labāks par manējo? Viņš jau pats arī atzinās, ka agrāk nekad neesot turējis rokā paleti. Tomēr viņu jūs uzņēmāt, bet mani atraidījāt.

— Klausieties! — Lavrova balss kļuva/ skarba. — Pirmkārt, Matjorina klusā daba tomēr uzgleznota labāk nekā jūsējā. Nelolojiet veltas cerības, tās nav manas domas vien. Otrkārt, pat tādā gadījumā, ja viņa darbs būtu mazliet vājāks, es tomēr pieprasītu, lai uzņem Matjorinu, nevis jūs. Jā, Matjorinu! ...

— Kāpēc tā?

— Tūlīt pateikšu. Kad pirmoreiz piegāju pie viņa molberta, mani pārņēma šausmas par tādu nevarību un bezgaumību ...

— Nu redziet...

— Pusstundu vēlāk viņa darbā jau bija jūtama gan gaume, gan kaut kāda sava skaņa. Trīsdesmit minūšu laikā viņš bija paguvis kaut ko iemācīties. Trīsdesmit minūšu laikā! Tātad institūtā sešos gados viņš var iemācīties krietni daudz. Vai tad man ir tiesības aizcirst viņa priekšā durvis?

— Valentin Venjaminovič ...

Valentīns Venjaminovičs viņu pārtrauca:

— Šlihmans atnesa jūsu jaunos zīmējumus. Vai tiššām tie ir jūsu?

— Jā ...

— Mm... Liekas tā aizdomīgi. Nu paskatīsimies!

Uz redzēšanos!

Pa gaiteni aizskanēja stingri so|i.

Fjodors nolika Nofretetes krūšutēlu uz skapja, izgāja

no darbnīcas.

Ivans Mišs nodrebēja, no Fjodora sejas saprata, ka tas visu dzirdējis. Viņš stāvēja Fjodora priekšā — liels, smagnējs, gļēvi sagumis, ar rupjajiem zābakiem mīdīdams čīkstošo parketu.

Fjodors nekā neteica, viņam garām gāja uz kāpņu pusi...

Ivans Mišs smagiem soliem metās viņam pakaļ, aizskrēja priekšā:

— Paklau... Paklau... Ak tu kungs!... Paklausies taču — es slīkstu!... Pats saproti — ķeros pie salmiņa.

— Saprotu — ka tik pašam izdodas izpeldēt, kaut vai otrs būtu jānoslīcina.

— Tu taču jau esi uzņemts, tevi vairs nevar noslīcināt. Piedod ...

— Liekas, neesmu tev neko pārmetfš.

— Pie salmiņa ... Kāds nelabais mani dīdīja tā sacīt...

No Ivana sejas, no visa plecīgā, sakumpušā stāva

varēja noģist tādu kā patiesu pazemību, nožēlu. Viņš centās ielūkoties Fjodoram acīs — un atkal suniski, atkal lūdzoši, tā vien raugi — sāks smilkstēt.

— Pie-dod... — un pēkšņi klusi, pārliecināti, ar baisu nesaudzību, nenovērsdams no Fjodora sunisko skatienu, izdvesa: — Es esmu maita ...

Fjodoram kļuva nelāgi ap sirdi. Viņš pats taču ir uzņemts institūtā, viņš vēl pārdzīvo visuvareno ticību saviem spēkiem, kuru bija iedvesis Nofretetes vienkār-šums un saprotamība, pret viņu šeit izturas labi, viņš ir laimes luteklis un nu griež projām degunu. Viņa priekšā ir guļošais, viņš sit guļošam.

— Ir jau labi... Nenokar galvu, saņemies.

Valentins Venjaminovičs nejauši sastapa Fjodoru, saņēma aiz piedurknes, sacīja:

— Ienāciet uz brītiņu. Esat vajadzīgs.

Ieveda istabā, nožvadzināja atslēgas, izņēma no stiklotā skapja mapi, izbārstīja pa galdu stingra papīra lapas.

Citiem zīmējumiem virsū uzgula krītošā sānu gaismā gleznotais Fjodora portrets — seja kā senkrievu drosminiekam, kā diez kādam Vasjkam Buslajam. Zīmējums nav nobeigts, jo darbu bija pārtraucis pēkšņi izraisījies strīds par «puisi ar veseri».

— Vai to zīmējis Ivans Mišs? — Valentins Venja-minovičs jautāja, cieši lūkodamies Fjodoram pašās acu zīlītēs.

Fjodors novērsa skatienu, atbildēja izvairīgi:

— Par visiem nezināšu pateikt...

— Nu, bet šo? — Valentins Venjaminovičs norādīja uz Fjodora portretu.

— Šito Ivans Mišs. — Fjodors izturēja vērīgo skatienu.

— Nu labi... — Valentins Venjaminovičs paņēma portretu rokā, atzvēlās krēslā, samiedza acis: — Kā jums šķiet — iesācējam nav nemaz tik slikti?

— Gribētos, lai man aii tā iznāktu.

— Nu labi... Jums es ticu. Bet cik |oti šis darbs gan atšķiras no tiem, kurus viņš mums bija atnesisl

Fjodors cieta klusu.

— Velns parāvis, izskatās, ka šoreiz pagadījušies tādi, kas daudz ko iemācās tepat uz vietas. Ko tur lai saka... Labāk jau lai izrādās, ka esam maldījušies šādā ziņa . .. Pasakiet tam Mišām, ka es parūpēšos, lai uzņemšanas komisija groza savu lēmumu.

Fjodors neuztraucās par to, ka bija Valentinam Ven-jaminovičam melojis. Toties Ļova Pareizticīgais vēl ilgi, vienatnē sastopot gleznošanas pasniedzēju, metas viņam garām ka nogrēkojies kucēns, galvu nokāris, acis slēpdams.

Viņus pārcēla uz cilu istabu — apakšstāvā, ar logiem pagalma pusē. Kopmītnes istabās, kas atradās augšējos stāvos un bija gaišākas, lielākas un sausas, apmetās vecāko kursu studenti.

Tagad viņi sāka ciešāk sarast, gluži kā zemnīcā priekšējā līnijā.

Cernišovs saveda grāmatas, iekārtoja virs savas gultas plauktiņu. Visas grāmatas uz tā nevarēja salikt, un Cernišovs nokrāva ar tām palodzi, pieblīvēja naktsskapīšus. Fjodors tūlīt uzklupa grāmatām: svešvalodās sarakstītas monogrāfijas par māksliniekiem, biezas vēstures grāmatas, atsevišķi Marksa, Pļehanova un Pisareva sējumi, nobružāti dzejoļu krājumiņi, pat Dorē ilustrēta veca bībele, no kuras dvesmoja iznīcība.

— Vecīt, — Pareizticīgais viņam teica, — ja tu to visu esi izlasījis, tad esmu tevī vilies — māksliniekam jābul pastulbam.

— Es domāju savādāk.

Cernišovs vaļas brīžos gulšņāja savandītajā gultā, neganti smēķēja, citu pēc cita bakstīja apdauzītajā apakštasītē papirosu galus, šķirstīja kādu biezu foliantu.

Reizēm viņš ķērās pie ģitāras.

Mirkst as’ru plūdos zeme plašā,

Mums visa dzīve cīniņš smags.

Viņš dziedāja vienīgi vecās revolucionārās dziesmas par cietumiem, par šķindošām važām, par nikniem draudiem sagraut veco pasauli. Ļova Pareizticīgais lūkoja viņam iedzelt:

— Paklau, jaunā sludinātāj, kāpēc tu arī velc dienas gaismā māmuļu senatni?

— Ja tā ir senatne, tad man kaurs par mūsdienām!

Kā tirāna domas, kā viltība glūnot Nakts vētrainā rudenī tumst. ..'

* Tas, kurš pirmais to dziedāja, par nākotni zināja vairāk nekā mēs abi, Pareizticīgais. [11]

Veče Cernišovs ir gudrs, ar lielu erudīciju. VečeCer-nišovs ir labs biedrs, viņš allaž gatavs izņemt no savas kabatas un atdot citiem visu pēdējo, un Fjodoram patika tas, ka viņš tā mīl barikādu romantiku. Bet Veče apzinājās savu pārākumu un Fjodoram nekādu īpašu uzmanību nepievērsa — gluži parasts puisis, kādu ir atliku likām: nebija ne rakstura spilgtuma, ne izcila talanta, ne prāta, ne oriģinalitātes spriedumos, pat ne pārsteidzoša fiziskā spēka, kāds piemita Ivanam Mišām, — nekā sevišķa, strīdos viņš cieta klusu, ikdienas dzīvē bija saticīgs. Ar Černišovu tuvāk iedraudzēties Fjodoram bija grūti.

Toties ar Ļovu Pareizticīgo gaužām vienkārši. Tas dzīvoja kā putns zara galā — mūžam izsalcis, mūžam bez kapeikas kabatā, mūžam viņš dega kareiviskā mīlestībā uz pagājušo laiku poēziju, allaž bija ar mieru dalit maizes devu, — protams, svešu, jo savu viņš apēda, nākdams no veikala. Jebkura drauga neveiksmi viņš uzņēma kā pats savējo un uzplijās ar vislabsirdīgākajiem padomiem pat tad, kad neviens to nelūdza ...

— Tu esi kretīns, vecīt, vai tā kāds uzvelk audeklu?

Un tas dažkārt tika sacīts pat Ivanam Mišām Bez Mīkstinājuma Zīmes, kuram bija apbrīnojamas, īstas zelta rokas.

Ar kabatas nazīti vien viņš varēja no sieviešu mēteļa pogas un misiņa stieples gabaliņa izgatavot gaumīgu brošiņu, divas parastas papīru saspraudes viņa. pirkstos pārvērtās par sarežģītu monogrammu, rupja audekla atgriezumi, divas kartona loksnes un gabaliņš no veca skapja durvīm noplēsta finierējuma — par lepnu mapi.

Ivans Mišs pievāca visu, ko pamanīja: slīpēts smaržu pudelītes aizbāznis, dīvāna kāja, kas, izradās, bija no ozolkoka, vecs vara pieckapeiku gabals — viss tika noglabāts gan naktsskapītī, gan pagultē. Reiz viņš no atkritumu tvertnes, ko mēslu aizvacēji vēl nebija paguvusi iztukšot, izmakšķerēja un atstiepa uz kopmītni drisku driskās noplēstu zābaku. Nelikdamies ne zinis par zob-galibam, viņš stulmu nomazgāja, ierīvēja ar eļļu un ar nazi sagrieza gabalos. Iznāca lielisks kabatas portfelis, kuru nenoniecinātu pat Rotšilds.

Ivans Mišs uzdāvināja šo kabatas portfeli Pareizticīgajam par draudzīgu izturēšanos, par atbalstu un izlīdzēšanu nelaimē. Trīs dienas Pareizticīgais to visiem rādīja, jūsmoja.

— Vecīti īsts šedevrs!

— Bet kas iekšā?

— Dividendes.

Ceturtajā dienā kabatas portfelis bija pazudis, taču Pareizticīgais par to sevišķi nebēdājās — nebija nekā, ko tajā glabāt, bet parādīts bija visiem.

Pēc eksāmeniem Fjodors sapņoja par jaunu kluso dabu, prātoja, kāda tā varētu būt, nepacietīgi gaidīja, kad sāksies mācības. Naktīs pat sapņos rādījās šī klusā daba — kaut kas neskaidrs, tāda vēsa pelēka krāsa ar spilgti dzeltenu. Sapņos viņš redzēja vienīgi krāsas, priekšmetus ne ...

Bija sagatavots jauns audekls, noklāts ar līmes grunti. Tīrs audekls — nākamā glezna. Raugoties uz to, nez kādē| tīksmi sažņaudzās sirds: kazi, varbūt viņš pēkšņi radīs šedevru — pelēku ar dzeltenu.

Taču uz podesta, kas atradās darbnīcas vidū, stenēdams uzkāpa kāds večuks, ar blāvajām ačelēm sāka blenzt tālumā. Nekādas klusās dabas nebija, bija portrets, tikai galva, nekā pelēka un dzeltena. Večukam gadu gaitā ārdēta seja kā vecā režīma sētniekam, balts krekls, tāda kā appelējusi, iezaļgana bārda, aizmugurē uz sienas krīt ēna — tumšs fons.

Fjodors stavēja bēdīgs un apjucis — viņarfi nepa-tika večuks, zilganpelēkais deguns, blāvās acis.

Pienāca Valentins Venjaminovičs, pameta ar galvu uz večuku, ieprasījās:

— Burvīgs vectēvs?

— Nevaru saprast, nezin kāpēc neiet pie sirds.

— Nu, paskatieties uz viņa pieri, redziet, kāda pu-naina, gluži kā radīta, lai ķertos pie atveidošanas. Un šie acu dobumi... Un mazās actiņas ... Jūtams, ka stingri guļ dobumos. Un savītušie vaigi — ļengani, izburbuši, taču ne bezformigi. Salīdziniet ar pieri, redziet, kāda atšķirība faktūrā.

Večuks sēdēja tuvu un, protams, dzirdēja katru vārdu, ko Valcntins Venjaminovičs teica par viņa daudzajām vērtīgajām īpašībām, viņš klausījās vienaldzīgi, nesatricināmi mierīgi, acīm redzot, pieradis dzirdēt slavējam savu punaino pieri.

— Vajag veidot. Mēģiniet.

Tjodors taču vairākas dienas bija iekšēji gatavojies nevis veidot, bet atklāt krāsu noslēpumus — parādīt uz pelēkā starojošu dzelteno.

— Sāciet plāni, vienā krāsā.

Ota ar atšķaidītu krāsu ilgi kavējās virs audekla. No kā lai to večuku iesāk — no pieres, no deguna, no bārdas? Večuks stingri saliedēts, tāds viengabalains, atsevišķās daļās nav sadalāms — aploce, kam nav ne sākuma, ne gala.

Beidzot ota pieskārās pie audekla un pati — Fjodors nepaguva tai izsekot — apvilka sejas ovālu ar rupjiem vilcieniem, aptuveni... Taču audekls bija zaudējis savu šķīstumu, bija likti pamati, nedrošība izzudusi, sācies darbs.

Punaina piere, tik cieta, ka šķiet skanīga kā no vara... Bet tas taču ir laimīgs gadījums, ka piere punaina. Tomēr ar dedzināto sjēnu vien šo cietumu, šo vara skanīgumu nevarēs atveidot — piere ir bāla, bālāka par vecīgi sārtajiem vaigiem. Pieres krāsa, vaigu krāsa — laime, ka piere punaina! Pie velna pelēko un dzelteno — tie jāaizmirst!

Fjodors pakāpās atpakaļ, lai papriecātos, ka labi izdevies ...

Pakāpās atpakaļ ... un laime izkūpēja.

Večuka sejas vietā no audekla lūkojās briesmonis, kas salikts no divām nevienādām daļām — uz priekšu izvirzītas pieres ar diviem cietiem puniem un gaļīgiem, bārdās ieskautiem vaigiem, bet tur, kur uzacis, rēgojās iegruvusi bedre. Fjodors apjucis palūkojās apkārt — vai kāds no kaimiņiem pamanījis viņa izgāšanos?...

Taču gandrīz visi stāvēja pie Vjačeslava Cernišova molberta. Stāvēja un klusēja.

Fjodors, zagšus skatīdamies apkārt, nokasīja večuka punaino pieri, to pašu pieri, par kuru viņš bija priecājies, jo ta izskatījās tik stingra un cieta, ka šķita skanīga kā no vara. Viņš to nokasīja un, nolicis otas un paleti, piegāja pie Vjačeslava molberta.

Vjačeslavs bija tikko iesācis, uz audekla pirmie uz-licicni, raupji, pavirši triepieni, taču tajos ir tāda kā uzvaras jausma, raupjumā — spēks. Jau manāma punainā piere, zem tās iekritušie acu dobumi, acis vēl nav iezīmētas, tomēr dobumos jau jūtams skatiens. Bet pats večuks iekārtojies uz audekla itin ērti, brīvi. Jā, tā ir īsta māksla ... Bet kas tev? ...

Veče Ccrnišovs — sarauktu pieri, brašu stāju, skarbs — nelikās zinis par puišiem, kas bijīgi stāvēja viņam aiz muguras, — viņš strādāja — laiku pa laikam pakāpās atpakaļ, ilgi vēroja, rūpīgi notēmēja, tad ar otu rokā izdarīja izklupienu ...

Fjodors nostāvēja viņam aiz muguras ilgāk par visiem.

Kopš šīs dienas Fjodors sāka dzīties pakaļ Vjačesla-vam Cernišovam. But tādam, kāds ir viņš, strādāt, kā strādā viņš, līdzināties viņam, vienīgi viņam! Vai viņš stāvēja pie molberta vai vakaros spēlēja ģitāru, aizvien viņu vēroja Fjodora uzticības pilnās acis. Bet, kad Cernišovs nevērīgi uzmauca galvā savu mīksto, švītīgo platmali, uzmeta plecos lietus mēteli un nozuda pilsētas ielu un uguņu jūklī, Fjodors juta visapkārt tukšumu un vientulību. Uz kādu laiku viņam dzīvē zuda atbalsts.

Valentīns Venjaminovičs bija apzinīgs skolotājs. Ar labo roku pieturēdams protēzi, viņš lāgiem ilgi nostāvēja blakus Fjodoram un pacietīgi skaidroja: «Šī krāsa ir tikai aptuvena... Nav izturēta tonalitāte... Bārdu esi par daudz sazieķējis ... Tumšās vietas ņem paglez-nojot, bet gaišās uzliec biezi...» Valentins Venjaminovičs mācīja ar vārdiem, neskopodamies deva padomu, bet ar kādiem vārdiem var iemācīt drosmi? Tādu vārdu cilvēku valodā nav.

Paldies biedram, kurš par tevi gudrāks, vairāk pieredzējis. Paldies par to, ka viņš vispār ir, ka dzīvo tev blakus. Paldies pat tad, ja viņš diez ko vis neliekas par tevi zinis. Viņš pielīdzināts tev — jums abiem viens

jumts virs galvas, abiem vienāda stipendija, — un tomēr viņš ir par tevi labāks, pārāks, tādēļ centies tikt viņam līdzi, k|ūsti labāks, nekā esi. Vai gan vēl nesasniegtais līmenis dzīvē nav vislabākais skolotājs?

Katru dienu darbnīcā uz podesta kāpa večuks ar visām savām gleznieciskajām vērtībām — punaino pieri, iezaļgano bārdu, izburbušajiem vaigiem un sārto dzīsliņu tīklojumu. Katru dienu Fjodors neatlaidīgi cīnījās ar tiem.

Un dienas šķita vienmulīgas, ārēji tās līdzinājās cita citai kā lietus lāses pie sarūsējušās stieples aiz loga. No rīta krūzīte verdoša ūdens ar gabalu maizes, skriešus līdz trolejbusa pieturai, tad darbnīca, večuks, audekls, zīmēšanai paredzētais laiks, nodarbības plastiskajā anatomijā, mākslas vēstures lekcijas, marksisma-ļeņinisma lekcijas, franču valodas grupa, kuru vadīja lādzīgā Zāra Izrailjevna, kas savus neskuvušos pārve-cuma skolniekus sauca par «bērniņiem» un devīgi lika piecniekus un četriniekus par vologdiešiem raksturīgo okāšanu, ko viņi izrunāja ar franču valodas akcentu. Starpbrīžos — ēdnīca pagrabstāvā, kur smaržoja pēc kāpostu zupas un kur pret Mākslas institūta studentiem izturējās ar aizdomām un allaž centās piesieties, jo bija zināms, ka tie varen meistarīgi prot izgatavot viltotus talonus pusdienu saņemšanai. Pēc tam Fjodors skrēja uz bibliotēku un lasīja grāmatas par vēsturi, par mākslu, gluži vienkārši tās, kuras bija dzirdējis slavējam. Viņš lasīja, lai kļūtu līdzīgs Večem Cernišovam, lai strīdos nebūtu jācieš klusu . .. Kopmītnē viņš atgriezās tikai naktī un steigšus likās gulēt, jo nespēja aizmirst, ka mēte|a kabatā atrodas avīžpapīrā ietīts maizes gabals. To nedrīkst aiztikt, citādi no rīta nāksies skriet projām ar tukšu vēderu, augu dienu aiz izsalkuma būs nelaba dūša.

No rīta atkal viss tādā pašā kārtībā, sākot ar verdošā ūdens krūzīti un šo maizes gabalu ...

Tās bija dienas, kas līdzinājās cita citai, bet tikai ārēji. Katras dienas kungs un pavēlnieks bija večuks, kas sēdēja kā sastindzis darbnīcas vidu uz sava krēsla. Dažkārt šis večuks noveda līdz izmisumam, dažkārt vēlīgi dāvāja klusa prieka brīžus... Prieka bija mazāk

nekā izmisuma ... Iespējams, ka tā būtu arī vairāk, ja aizvien acu priekšā nestāvētu Vjačeslava Cernišova audekls un neatgādinātu: .«Pašķidri tev iet, Fjodor Matjorin ...»

Un viņš sapņoja par jaunu modeli, par mirkli, kad atkal varēs stāties pie tīra audekla. Jauns audekls — jaunas cerības. Kas zina, varbūt viņš pēkšņi saķers zilo putnu aiz astes.

13

Reiz Fjodors atgriezās kopmītnē agrāk nekā parasti. Istabā neviena nebija. Ļova Pareizticīgais vispār naca mājās tikai nakti. Viņam pilsētā bija daudz paziņu un krietns skaits nez kādu krustmāmiņu un tēvocīšu — no baltās ķēves devītā augumā. Ļova apstaigāja visus pēc kārtas — ir labi pazīstamos neradiniekus, ir gandrīz svešos radus, mieloja visus ar savu filozofiju — māksla iet bojā līdz ar Krievijas senatni, — par to viņu pacienāja ar tēju, reizēm arī ar pusdienām, no tā vien viņš arī pārtika, jo stipendija Ļovarri izkūpēja trijās dienās.

Tagad mēdza nozust arī Ivans Mišs, kas parasti savu brīvo laiku aizvadīja pie naktsskapīša, ar nazīti knibinādamies ap ādas gabaliņiem, pogām, koka klucīšiem. Institūtā viņš bija uzņemts ar noteikumu, ka pirmaja semestrī stipendiju nedabūs — vajadzēja šā tā pelnīties pašam. Sārtums no viņa vaigiem nozuda, varēja samanīt pat vaigu kaulus, taču naudiņa, liekas, viņam turējās, ar tukšu vēderu nedzīvoja.

Vjačeslavs Cernišovs varēja vāļāties pa gultu ar grāmatu rokā, varēja pārrasties pēc pusnakts ieskurbis. Tāpat kā Pareizticīgajam, arī viņam bija diezgan daudz paziņu, arī viņam nebija iebildumu izmantot viesmīlību, jo sen jau bija izšķiedis no mājām līdzi paņemto naudu un tagad gaidīja, kad atsūtīs.

Taču šai vakarā neviena nebija, uzklātās gultas stāvēja neaiztiktas, un Fjodoru pārņēma skumjas. Biedriem ir pašiem savas rūpes, par viņu tiem nav nekādas da|as. Un vai tie maz ir biedri? Tikai dzīvo tajās pašās četrās sienās, saista vienīgi tas, ka gultas atrodas blakus. Kas tad viņš tāds ir, lai tie viņu cienītu? Mācīties tie no viņa nekā nevar, pats viņš, muti atpletis, klausās, ko citi runā. Viņš var būt uzticīgs draugs, bet kam viņa uzticība vajadzīga? Kamēr apkārt cilvēki, kamēr var pārmīt ar citiem pa vārdam, nemaz neliekas, ka viņš ir tik viens, bet, kolīdz visi aizgājuši, — tukšums. Draudzības ilūzija, biedriskuma ilūzija — tikai māņi.

Vai gan viņam vispār kādreiz mūžā ir bijuši biedri? Tie, ar kuriem kopā gulēja vienā ierakumā, ēda no viena katliņa, sedzās ar vienu šineli, bija draugi uz kādu laiku. Pagājis ierakumu laiks, un tie izklīdināti pa pasauli, kas lai zina, kurš dzīvs, kurš gājis bojā. Vai tie kādreiz viņu atceras? Diezin vai.

Viens draugs tomēr ir, viens katrā ziņā atceras — tas ir Sava Iļjičs. Viņš jau nu atceras, bet Fjodors viņu aizmirsis. Čemodānā stāv neattīts vīstoklis ar Savas Iļjiča akvarelīšiem. Viņš bija lūdzis — parādi, paklausies, ko sacīs, atraksti... Droši vien katru dienu atceras, katru dienu gaida atbildi. Un droši vien neapvainojas, piedod, pats atrod aizbildinājumu — sak, nav cilvēkam vaļas, daudz darba.

Taču nevaļa nav vainīga. Fjodoram kauns par savu draugu, bail viņa darbus rādīt, zina, ka tie ir vāji, atsauksmes par tiem katrā ziņā būs noniecinošas. Vīstoklis ar Savas Iļjiča akvareļiem guļ čemodānā.

Bet Sava Iļjičs, negaidīdams, kamēr atnāks pastnieks, ik rītus steidzas uz pastu, ģērbies savā sērdieņa mētelītī, un, apdilušos elkoņus atbalstījis, nejaudādams slēpt satraukumu, vaicā pie lodziņa:

— Man te vajadzētu būt vēstulei ...

Nav vēstules, nav atbildes, tu esi aizmirsts, vecais, gaidi, kamēr atcerēsies.

Fjodors izvilka no pagultes čemodānu, paņēma pašā apakša noglabāto vīstokli. Avīze, rajona avīze, kurā darbi ietīti, gluži raiba no virsrakstiem: «Celsim izslaukumus!», «Pareiza jaunlopu kopšana», «Visus spēkus lopbarības sagādei!» — ikdienišķas, cēlajai mākslai svešas intereses.

Viņš izklāja zīmējumus uz gultas, apsēdās, sāka tos pārcilāt. Nez kādēļ šie akvareļi likās, vēl senatnīgāki par Nofreteti, nedroši uzliktās krāsas izskatījās izbalējušas. Tik arī bija krāsu kā zaļa zālīte, zilas debesis, dzelteni celiņi. Un ar to aizrautīgi noņemas nevis puišelis, bet sirmgalvis, visu mūžu viņš ziedojis šim bēdīgajam laika kavēklim, tagad negaida nekā cita kā vienīgi uzslavu.

Rokā pagadījās bildīte — varavīksne pie zilām debesim. Ek! ...

— Ko tu te buries? ^

Fjodors nodrebēja. Aiz muguras stāvēja Černišovs. Seja viņam sārta, atmaigusi, acis laipnas, labsirdīgas, kā allaž pēc krietnām pusdienām, kurās iebaudīts mēriņš degvīna. Platmale uz vienas auss, lietus mēteļa apkakle sacelta, zobos cigarete — švīts kas švīts.

— Kur tev tāda bagātība?

Paņēma vienu zīmējumu:

— 11m...

Paņēma otru:

— Hm ...

Nolika, noprasīja ar skābu seju:

— Tavi, vai?

— Nē. Viena paziņas.

— Hm ...

— Mana skolotāja. Lūdza, lai paradot cilvēkiem, kas kaut ko saprot.

— Pārsteidzīgs lūgums. Neko labu vis nedzirdēs.

— Ka tu domā, ko lai es viņam aizrakstu?

— Uzraksti tā pieklājīgi: beidz blēņoties, labāk nosit laiku izpriecās.

— Nu jā ... Nekā cita es arī negaidīju. — Fjodors bez kādas meklēšanas paņēma pirmo bildīti, kas pagadījās pa rokai, — tā bija varavīksne: — Še, ņem...

— Par piemiņu, vai? ... Sak, neapsmādē ...

— Nē, paņem zīmuli un pēc iespējas salasāmi uzraksti: «Gluži labi» vai arī vienkārši «Labi». Un paraksties.

— Kāpēc tā?

— Lai papriecājas, Veče. Tev tas ir sīkums, bet cilvēkam būs liels prieks.

— Prieks par meliem?... Nu, vai zini, es gan tādu negribētu.

— Ko lai dara, visu mūžu viņš nodzīvojis ar šiem meliem.

— Varbūt labāk tomēr pateikt, kā ir, lai met cerības pie malas ...

— Vai vērts noņemties ar pāraudzināšanu? Viņam jau turpat pie sešdesmit, vecs večuks.

— Mjā ... tJn tu viņam melosi?

— Jā. Visnekaunīgākā veidā. Tūlīt sēdīšos un rakstīšu vēstuli: «Tavus akvareļus uzlielīja Cernišovs, kura vārds pēc dažiem gadiem būs slavens visā valstī, nākošais ģēnijs, glezniecības gigants, — viņš ar savu parakstu uz labākā zīmējuma apliecināja, ka tas, ko es rakstu, ir taisnība.»

— Hm ... Visu mūžu domāju, ka nav labi melot, bet svētīgi ir sacīt taisnību, kaut vai diez cik nežēlīgu ...

— Kā nu gribi, kā gribi... Man nav dūšas atņemt cilvēkam pēdējo. Visu mūžu viņš gaidijis šo laimīgo brīdi. Visu mūžu! Es melošu.

— Hm ...

— Atceries, Pareizticīgais nesen deklamēja: «Kā Šekspīra drāmu kāds traģiķis provincē ...»

— Ak tad viņš ir no provinces traģiķiern? Padodos!

... Ja tiz patiesību svēto Pasaule šī ceļa atrast neiespēs,

Gods lai neprātim, kas klusi sēs Zelta sapņa tīksmi sencerēto.[12]

— Labi, draugs, dod šurp zīmuli! Lai zelta sapnis apvij to, kas neapjauš svēto patiesību ... Bet varbūt šito ne? Varbūt izmeklēsim kādu labāku zīmējumu?

— Visi vienādi, Veče.

— Hm ... Visi kā viens, taisni jāpabrīnās ... Atkāpšos no saviem principiem, banālu darbu atzīšu par labu .. . Ņem un raksti vēstuli!

Otrā dienā, kad Fjodors stāvēja pie molberta, gleznodams uzacu lokus, kas meta ēnu pār večuka acīm, pie viņa piegaja Vjačeslavs. Ilgi raudzījās uz darbu, neslavēja, tikai jautāja:

— Viņš bija tavs skolotājs? .

— Kas?

— Nu, tas provinces traģiķis ...

— Mācīja zīmēšanu un rasēšanu.

— Un citu skolu tu neesi dabūjis?

— Nē, kur nu.

— Hm...

Kopš šī brīža viņi iedraudzējās.

14

Večuks, kas kvernēja uz podesta, bija apriebies kā skābu kāpostu zupa studentu ēdnīcā. Jau paskatoties vien uz viņa punaino pieri, uzmācās garlaicība, kas gluži vai paralizēja. Tūkstošiem reižu šī piere jau bija iztaustīta ar otu, sāc nu tūkstoš pirmo, Tūkstoš pirmo reizi — ak tu kungs!

Bet tad kā caurvējš smacīgā, cieši noslēgtā istabā iebrāzās vēsts: sagatavot audeklus, rītdien būs jauns uzstādījums.

Jauns rīts, jauni audekli...

Šoreiz klusā daba, taču tā nav primitīva pudele un pāris citronu, ar ko var tikt galā viena seansa laikā... Vēderains misiņa patvāris, uz tā tējkanniņa gluži kā bruņu cepure lepna karavīra galvā, nespodrs māla pods, rupja auduma galdauts, tasītes uz apakštasītēm, izrakstīts dvielis — raibums, spīdumi, refleksi, un viss senkrievu stilā, — priecājies nu, Pareizticīgais.

Valentins Venjaminovičs, kā parasti, bija ģērbies izgludinātā uzvalkā un nevainojami tīrā kreklā, kā parasti ar kaklasaiti, taču šodien viņā bija jūtams kaut kas nozīmīgāks nekā parasti, tāds kā svinīgums, kas uzsvēra, cik sevišķs ir šis brīdis.

Slikts ir tas kareivis, kurš nesapņo kļūt par ģenerāli. Droši vien kādreiz Valentins Venjaminovičs bija sapņojis kļūt par ģenerāli glezniecībā, bet bija kļuvis tāds pats kā daudzi citi, par kuriem iecietīgi saka: «Tāda pasīka balstiņa viņam ir.» Pašam balss pasīka, varbūt to nemaz nevarēs sadzirdēt, vai tad labāk nenostādīt balsis citiem? Jauni audekli uz molbertiem Valentinam Venjaminovičam nozīmē arī jaunas cerības. Ja nu pēkšņi uz kāda audekla vārgi ieskanēsies tā šobrīd vēl nevarīgā balss, kas ar laiku varbūt nograndīs pāri visai zemei?

Jauni audekli, jaunas cerības... Valentins Venjami-novičs, plecu uzrāvis, staigā starp molbertiem, vēro, kā kurš iesācis, dod padomus:

— Esi paņēmis par lielu. Gleznā trūks gaisa, patvāris nosmaks.

Fjodoram jaunā klusa daba patīk. Ar daudz ko būs pagrūti tikt galā, taču sirdi silda mierīga ticība saviem spēkiem — bez steigas viņš novieto lz galda tasītes, domās aizsteigdamies uz priekšu, priecājas, ka šai skatā — nespodram māla podam līdzās patvāra blāvais misiņš — ir kaut kas «gards». Pirmo reizi ticība un miers, nevis drudžaina nepacietība.

Kad visi sāka izraudzīties jaunās vietas, Cernišovs aicināja Fjodoru:

— Stājies blakus!

Fjodors atteicās:

— Lai visu laiku redzu tavu audeklu?... Nē, man bail. Tad jau labāk iešu pie tevis ciemos.

— Nu labi, es ari piestaigāšu pie tevis.

Viņi nostājās katrs sava darbnīcas galā.

Jau pašā pirmaja stundā visus pārsteidza Ļova Slo-bodko. Studenti pameta savus molbertus, gāja skatīties viņa patvāri.

Patvāris bija pārvērties par varavīksni — trekni, slīpi otas triepieni, sarkani, violeti, brūni, plaši un sīki, raibums, kaisme, fantāzija.

Ļovam aiz muguras sāka jokot:

— Sai bildītē jāuzmin: kur pazudis patvāris?

— Un kur ir zaglis, kas to nozadzis?

— Nevar saprast ne rīta, ne vakara.

Bet Ļova cienīgi strādāja talak, platā, sārtā seja pauda izaicinošu nicinājumu.

Piegāja Valentins Venjaminovičs, ilgi stāvēja. Ļova, iecirtīgi saraucis pieri, mālēja tik tālāk, nelikās ne zinis par skolotāju.

Valentins Venjaminovičs pieklājīgi apvaicājās:

— Kādus trikus jūs te taisāt, Slobodko?

— Kā redzat, gleznoju, — skanēja īdzīga atbilde.

— Varbūt at|auts painteresēties, kas tas būtu?

— Klusā daba, saprotams.

— Nepavisam nav saprotams. Kluso dabu es te neredzu.

— Bet es tiesi tā redzu.

— Neticu.

— Kā lai es to pierādu?

— Vai tad jūs esat psihiski nenormāls?

— Psihiski? ... Nē, esmu normāls.

— Un neciešat no krāsu halucinācijām?

— Es tā gribu! Varu taču attēlot tā, kā man labāk patīk?

— Nē, nevarat vis!

— Kas tad tas, Valenlin Venjaminovič, vai rungas disciplīna mākslā?

— Nē, disciplīna mācībās. Par mākslu vēl pāragri' runāt.

— Es gribu izteikt savu krāsas uztveri, nevis svešu. Kāpēc jūs man uztiepjat savu gaumi?

— Tāpēc, ka esat ieradies pie manis mācīties.

Slobodko novilka nīgru «hm».

— Ja uzskatāt, ka es jums nespēšu nekā jauna iemācīt, — Valentins Venjaminovičs mierīgi turpināja, — ja uzskatāt, ka esat jau pilnīgi nobriedis mākslinieks, labi — es likšu jūs mierā. Tikai tad vajadzēs jūs palūgt neaizņemt vielu institūtā. Tādēļ, ka atradīsies kāds cits, kuram noderēs mana pieredze, manas zināšanas, mani padomi.

Ļova Slobodko drūmi klusēja. Valentins Venjaminovičs'pagriezās pret studentiem:

— Gribu izteikt jums savu kredo, kaut arī tas dažam labam varbūt nebūs pa prātam. Es uzskatu, ka, iekams cilvēks rada kaut ko jaunu, tam jāapgūst viss, ko citi jau sasnieguši. Tā ir banāla patiesība, taču, ja to neievēro, tad mācībām vairs nav nekādas jēgas. Bet jūs esat atnākuši, lai mācītos. Tādēļ... — Valentins Venjaminovičs pārlaida acis darbnīcai, — tādēļ es prasīšu, lai jūs apgūstat gleznotāja amatu tādā veidā, kādā tas pastāv jau gadsimtiem ilgi. Talantu es jums neiemācīšu, bet amatu centīšos iemācīt. Vecos kanonus jūs varēsiet lauzt tad, kad būsiet tikuši ārā no šīm sienām.

Kāds zobgalīgi, acīm redzot, gribēdams izdabāt, piebilda:

— Paliec, kurpniek, pie savām liestēm!

— Slobodko, ja jums tik ļoti pie sirds šī... piedodiet, spēlēšanās ar raibiem krāsu triepieniem, šodien varat izpriecāties. Bet rīt paņemsiet līdz jaunu audeklu un sāksiet gleznot nevis bengālisku kluso dabu, bet reālu — ar tādu prozaisku patvāri, kādu jūs redzat.

Valentins Venjaminovičs, greizi uzrāvis plecu, izgāja.

Ļova Slobodko lūkojās grīdā.

Fjodors bija vienis prātis ar Valentinu Venjamino-viču. Arī viņš, Fjodors, tāpat kā Ļova Slobodko, grib kļūt par savdabīgu mākslinieku, tādu, kāda otra nav, taču vispirms jāaptver jau aptvertais — gaužām vienkārša loģika. Nē, Ļovkam nav taisnība.

Tomēr bija arī tādi, kas tā nedomāja. Pareizticīgais pie sava molberta pacēla balsi:

— Tas nozīmē: rindā stā-ties, es te esmu komandieris. Viens, divi! Paceliet otas! Viens, divi! Kopš mazām dienām pieradinies iet kopsolī! No māksliniekiem iztaisa zaldātiņus, kas glezno pēc reglamenta. No mākslas — plaša patēriņa preces! ...

Nu Ļovam Slobodko mērs bija pilns, viņš nosvieda netīrās otas, ielika apķepušo paleti krāsu kastē.

— Iešu un piedzeršos!

— Labu apetīti! — uzsauca Vjačeslavs Cernišovs.

Ļova Slobodko piegāja viņam klāt, nostājās pretī —

seja aizvainota, pikta, glāžaini spīdošās acis raugās iznīcinoši:

— E-ek!

— Arī tu, Brut! Vai ne? — Vjačeslavs pasacīja priekšā.

— Ej tu, zini, uz kurieni? ...

- — Uz kurieni tad? ...

— Pateiktu ar, bet skuķi klausās.

Slobodko izmaršēja no darbnīcas.

Vakarā viņš ieklunkuroja kopmītnes istabā — virsnieka apmetnis salijis, cepure ar gaišzilo apmali uzmaukta līdz pat uzacīm. Viņš apsēdās ar visu apmetni uz gultas pretim Vjačeslavam, kurš pa paradumam gulšņāja ar zeķēm kājās, zelēja nodzisušu papirosu, šķirstīja grāmatu.

— Atnācu izkauties ...

— Lai notiek, — Vjačeslavs piekrita, joprojām zelēdams smēķa galu.

— Tad nu tā... Beidz taču lasīt, ķēms tāds! Izturies pieklājīgi! ...

— Pardon! — Cernjšovs nolika grāmatu.

— Tad nu tā ...

— Kāpēc tik maz esi dzēris?

— Ne velIa nereibst.

— To es vis neteiktu ...

Smagi ap sirdi ...

— Pasaules skumjas nomāc, vai?

— Nevis pasaules skumjas, bet tava riebīgā uzvešanās, renegats gatavais!

— Šitik pamatīgi?... Nu gan redzu, ka esi krietni iekampis.

— Renegāts! Un gribi zināt, kāpēc?... Tad klausies! Paskaidrošu! — Slobodko pielēca kājās, nostājās tribūna pozā. — Tu esi talantīgs, lai gan man tavs talants ir svešs. Es necienu aklu dabas kopēšanu. Bet tu uz tādu kopēšanu esi meistars. To es atzīstu, gods, kam gods pienākas. Kā redzi, es esmu plašāka vēriena nekā tu... Pie velna reālismu ar tā šaurajiem rāmjiem — sak, neatkāpies no dabas. Es esmu cilvēks, dievs, pats savs kungs un pavēlnieks, man ir dota dvēsele. Jā gan, dvēsele, velns lai parauj, ēk, jūs, izdaudzinātie materiālisti! Dvēsele! Vai dzirdat? Un mana dvēsele ir bagātāka nekā pārējā daba ar visiem tās dārgumiem. Ļauj man parādīt savu bagātību, ļauj man izteikt savu dvēseli!

— Saki jel beidzot — kāpēc es esmu renegāts?

— Velna milti! Aizgāja šķērsām... Ar ko tad es iesāku?

— Ar to pašu renegātu.

— Tu esi renegāts!

— To es jau dzirdēju.

— Tu savā ziņā esi talantīgs!

— Arī to tu jau sacīji.

— Kā nekā tu tomēr esi mākslinieks ...

— Paldies par komplimentu. Turpini!

— Un — renegāts!

— Dzelzs loģika — viss allaž atkārtojas. Tu esi izdzēris viens pats vismaz pusstopu.

— Vairāk gan.

— Baidos tagad apšaubīt.

— Nodzēru Pikaso reprodukciju. No ģeniālā Pikaso izbrūvēju šņabi, lai dabūtu līdzsvaru!

— Esi dabūjis, nav ko noliegt, — vēl stingri turies uz kājām.

— K-ķēms tu esi, Veče!

— Un tu esi daiļrunīgs kā Cicerons kvadrātā. Par to es pat augstsirdīgi piedodu necienīgo izturēšanos pret mani.

— Zemiskais lišķi, nedomā, ka varēsi izlocīties no tiesas. Tu atbalsti tos, kas apbruņoti ar dārza grieznēm ... Mākslā nav briesmīgāka ieroča par šīm dārza grieznēm. Ar tām apcērp visus vienā līmenī, pēc šņorī-tes, lai nav nekādu negludumu, lai dzīvais spēks būtu iespiests noteiktajos rāmjos. Tu, mākslinieks būdams, atbalsti mākslas kapračus! Kā to lai sauc, pasaki man! Kā lai sauc?

— Nopietns pārmetums... Zini ko, es tevi nolikšu migā, izgulēsies ...

— «Nomirt? Aizmigt? Un miegā varbūt sapņot?...» Visapkārt visi guļ, tāpēc jau mūsu māksla ir tik pliekana un neizteiksmīga. Kur tas laiks, kopš Eiropā impresionisti apklusuši, Eiropā van Gogs jau ir anahronisms, bet mēs cepam nožēlojamas klasicisma parodijas, blbeles sižetu vietā ņemot ražošanas tēmu. Tas pāls apnicīgais kolorīts — kafijas krāsa ar kvēpiem, tā pati šķebīgā gludgleznošana. Māksla guļ! Guļ letarģiskā miegā!

— Žēl, ka tu esi pilnā, mēs smuki pastrīdētos. Taisni nagi niez.

— Pilnā gan, bet ne jau no šņabja. Šodien mans-šņabis bija nostādināts uz Pikaso! Esmu noreibis no

viņa ģēnija, tāpēc jutos spēcīgs, tāpēc man jāsamaļ tevi miltos! Ciet klusu un klausies!... Kas es tāds esmu? ... Pasaki: kas es tāds esmu? ... — Bijušā lidotāja spēcīgās dūres nobūkšķināja pa platajām krūtīm. — Es esmu Ļevs Stepanovičs Slobodko!

— Tik tiešām, vai to kāds noliedz?

— Pasaulē otra tāda nav!

— Kur nu ...

— Ir labāki, ir sliktāki, b$t tāda, tieši tāda Ļeva Slobodko nav. Es esmu personība, esmu individualitāte. Nožēlojamais reālist, mēģini aptvert šī vārda jēgu, — per-so-nība! In-di-vi-dualitāte!

Sai laikā istabā ienāca otra personība — Ļevs Pareizticīgais, slapjš, nosalis, ar dzidru pilienu zem sarkanā deguna. Gluži kā bite, kas kilometriem tālu sajūt mediģt smaržu, viņš bija atlidojis šurp īstajā laikā.

Slobodko, ar dūrēm pa krūtīm dauzīdams, bazūnēja:

— Vai man ir sevi jāizteic? Se-vi! Savu būtību! Savu individualitāti! Bet kas to deva, mani apspiež, apcērp pēc kāda iepriekš dota mākslinieka ģīmja un līdzības. Ne gri-bu! Pr-ro-testēju!...

— Vecīt, — iejaucās Pareizticīgais, kas vēl nebija paguvis novilkt apdilušo šauro mēteli ar noplukušu jērādas apkakli. — Vecīt, tas pļēgurs saka prāta vārdus.

— Par-reizticīgais! Dr-raugs! Nāc šu, es tevi apkampšu! Nāc, nobučošu!

Ļova Slobodko lācīgi apkampa Pareizticīgo, kas šņaukādamies raustīja iesnaino degunu.

Vjačeslavs Cernišovs pamāja ar galvu Fjodoram:

— Simbolisks skats: dedzīgs rietumnieks bučo dedzīgu slavofilu. Tas tikai pierāda, ka abi pār vienu kārti metami. No aizkustinājuma taisni raudāt gribas.

Fjodors, kā parasti, klusēja un kāri tvēra katru vārdu.

Ļova Pareizticīgais izķepurojās no sava drauga Slobodko kvēlajiem apkampieniem.

— Fj ratā, nešķīstais! Nemaisies pa kājām citiem, kas skaidrā prātā.

— Iešu jau, iešu, tāpēc ka svēti ticu tavam godīgumam. Dod vēl vienu buču ...

— Fedjka, vāc viņu projām, lai lasās pie velna!

Fjodors pagrieza Slobodko ar muguru pret sevi, viegli iebukņīja ar ceļgalu, pagrūda uz Ivana Miša gultas pusi.

— Pietempos gan, tomēr es esmu personība ... Satriec ortodoksus, Pareizticīgais! Dodu tev savu svētībul Tu, Matjorin, arī esi nožēlojams ortodokss. Es tev redzu cauri. Lauki vienmēr bijuši ortodoksāli...

— Beidz vienreiz gvelzt! — Pareizticīgais sašutis iesaucās. — Bet, kas attiecas uz personību, tad viņam ir taisnība. Viņam ir taisnība, vecīt: mākslā personībai jādod maksimālā brīvība.

— Bet kā tu saproti personības brīvību? — Cernišovs apsēdās gultā pa turku modei, acīs zibsnīja sātanisks izsmiekls.

— Pavisam vienkārši. Personībai pēc iespējas spilgtāk sevi jāparāda, bet tāpēc lai dievs nedod, ja sāks to grābt aiz apkakles un kā kucēnam bāzt degunu čupiņā, ko tas iztaisījis.

— Bet vai nebūtu vienkāršāk sacīt tā: brīvība ir apzināta nepieciešamība?

— Banāli, vecīt.

— Piecreiz pieci ir divdesmit pieci, — arī tas nav nekas oriģināls. Savā ziņa banāla ir katra patiesība.

— Runa ir par mākslu, vecīt, par mākslu! Tā necieš banalitātes! Mākslā nav ar likumu apstiprinātu patiesību — sak, dari tikai tā, bet citādi ne.

— Ak šitā gan! Bet ko tad tu strīdies?

Pareizticīgais šņākāja ar iesnaino degunu. Vjačes-

lavs triumfēja:

— Tu strīdies — meklē patiesību, tikai tu meklē koka zaļajā vainagā, bet tā ir saknēs.

— Ar to tu gribi teikt, ka mākslas patiesība slēpjas pašā dzīvē?

— Cik tu esi apķērīgs!

— Arī dzīvē taču atzīst personības brīvību, vecīt, aizstāv to, kā īpašs punkts tā ierakstīta konstitūcijā. Bet mākslā tu to gribi aizliegt!

— Dzīvē gan mēdz vairāk sevi ierobežot. Tu pašlaik gribi rīt, bet neiesi taču uz ielas un neņemsi nost garāmgājējam tīkliņu ar produktiem. Un ne jau tikai tāpēc vien, ka krustojumā stāv milicis.

— Bet māksla ... Runāsim par mākslu, vecīt.

— Gan jau. Man gribas parunāt par dzīvi. Dzīvē tu arvien ik uz soja prasi ierobežot personības brīvību...

— Es? Prasot ierobežot brīvību? ...

— Jā, jā, tu esi demokrātisks, tu mīli brīvību, un tomēr, kad ēdnīcā bufetniece aiziet papļāpāt ar trauku mazgātājām un kavējas projām veselu pusstundu, uzskatīdama, ka ir brīvs cilvēks, tu stāvi rindā, dusmojies, kliedz viņai virsū, lai neaizmirstot savus pienākumus. Bufetniece, zemnieks, strādnieks nav brīvi, viņiem ir pienākums pret tevi, pret sabiedrību. Bufetnieces pienākums ir pasniegt tev kāpostu zupu, zemniekam jāizaudzē šai zupai kāposti...

Tobrīd Ļova Slobodko, kas bija nolicies Ivana Miša gultā, saka deklamēt:

— N-no-mirt! Aizmigt? Un miegā varbūt sapņot?...

— Bet šitādi te, — Vjačeslavs pamāja uz Slobodko, — sit sev pie krūtīm: es esmu individualitāte, es esmu neaizskarams! Nevienam nav pār mani varas! Negribu! Protestēju! Un tādi Pareizticīgie aizkustināti klausās, jūt viņam līdz — sak, jūs ierobežojat brīvību!

— Un jutīšu līdz! Aizstāvēšu brīvību mākslā! Mākslinieks ir pavisam kas cits nekā bufetniece. Bufetniece savā darbā nemeklē jaunus ceļus. Jo precīzāk viņa veiks to, ko ēdnīcas vadītājs noteicis, jo labāk būs gan viņai pašai, gan sabiedrībai. Mākslinieks vairs nebūs mākslinieks, ja nemeklēs kaut ko jaunu, savdabīgu, vēl nebijušu... Bet meklējumiem vajadzīga pilnīga patstāvība, vecīt, vajadzīga brīvība!

— Ak tā! Meklējumiem! .. . Bet meklējumiem vajadzīgs mērķis. Meklējumi paši par sevi vien ir muļķības. Vai ne?

— To jau neviens nenoliedz ...

— N-nomirt? ... Aizmigt? ... Un miegā varbūt sapņot? ... Kas prāta cienīgāk — vai ciest tās mokas... — no Ivana Miša gultas atkal atskanēja aizkapa balss.

— Paprasi šim moku cietējam, kāds viņam mērķis, kādi tad galu galā ir viņa meklējumi? Nerauc pieri — ne tu varēsi atbildēt, ne viņš pats. Mērķa nav, viņš meklē «kaut ko». Viņam gluži vienkārši vajadzīga brīvība. Viņš ir personība un negrib rēķināties ne ar vienu.

Pienākumu nav, ir tikai tiesības! Viņš ir brīvs, bet citi ne. Mākslinieks Slobodko ir brīvs no arāja pienākumiem, bet arājs — nekā, baro vien viņu, — arājs pieder pie zemākas rases, lai neiedomājas esam līdzigs diženās mākslas priesterim!

— Pag, pag!... Tas taču, vecīt, ir briesmonīgi!

— «Briesmons šis miesās ir milzīgs un varens, un rej tas simt rīklēm! ...» — nodeklamēja Ļova Slobodko.

— Tas ir šausmīgi, ko tu saki, šausmīgi... Tātad man jāstrādā arāja vajadzībai, tādēļ ka viņš strādā manā labā?

— V.ispār jā, viņa dēļ.

— Arāja vajadzībai!... Vienkāršs arājs neizpratīs Levitānu, Serovu. Tad jau lai māksla iet pie velna, Mikelandželo var sadauzīt druskās, Levitāna gleznas saplēst gabalu gabalos, — lai dzīvo lubu bildes ar saviem gulbīšiem!

Ļova Pareizticīgais šausmās saķēra pinkaino galvu. Cernišovs sēdēja gultā, kājas pierāvis, svinīgs kā sultāns pieņemšanas laikā.

Bet Fjodors gaidīja, ko viņš atbildēs. Prātā ienāca Maljora... Lai cik tā tuva un dārga, tomēr bija vien jāatzīst, ka tur goda istabās pie sienām karājas magones no konfekšu kārbām, cipreses un nāras, gaišmatainas daiļavas, kas pūderē vaigus, — cara laiku reklāmas. Mikelandželo, Levitāns, Serovs, van Gogs — par tiem Matjorā nav ne jausmas. Lai māksla vadītos no Matjoras gaumes — nē!

Vai tiešām Černišovam nebūtu taisnība? Viņš ir mierīgs, viņš klausās ...

Nogaidījis, kamēr Pareizticīgais norimstas, Vjače-slavs sacīja:

— Nepielāgojies, bet spraud sev mērķi — audzināt šī arāja gaumi. Uzņemies šo grūto pienākumu.

— Lai es varētu audzināt, vajadzīgs, lai mani saprot. Būtu muļķīgi pūlēties audzināt zulusu, ja viņš nesaprot valodu, kurā es runāju.

— Iemāci viņam savu valodu!

— Pops mācīja ebrejiņu runāt pareizi, bet pats sāka vervelēt kā miestinieks.

— Toties tu esi mākslinieks, nevis pops. Tieši te arī parādies kā personība.

Pareizticīgais uzmanīgi klausījās, mirkšķināja acis un šņākāja, viņš izskatījās nomākts, nopietns.

— Aiz taviem godprātīgajiem vārdiem var slēpties kāds dūres varonis mākslā, — viņš sadrūmis sacīja.

— Var gan, — Vjačeslavs mierīgi apstiprināja. — Pat aiz daudz cēlākiem vārdiem slēpušies visādi draņķi. Droši vien joprojām Francijā aptaukojušies rantjē aizkustināti skandina: «Brīvība, brālība, vienlīdzība,» — un ar asarām acīs dzied «Marseljēzu».

Pamāca Ivans Mišs, nolocīja slapjo mēteļa apkakli, norūca:

— Ir nu gan laiciņš. Krietns saimnieks ne suni nedzītu ārā.

Ieraudzījis Ļovu Slobodko, kas ar visu apmetni un cepuri gulēja šķērsām pāri viņa gultai, viņš galīgi saskāba, sāka raudulīgā balsī ņurdēt:

— Kas tad tas, puiši? ... Jau pusnakts, esmu noskrējies kā suns, piekusis, steidzos šurp uz savu kaktu, bet še tev — aizņemts ... Vai pilnā? ... Kā tad, ka pilnā ... Auklējies nu!

— Viņam dvēseles drāma, vecīt, esi žēlsirdīgs.

— Kas šim, pie joda, par drāmu? ... Paņemšu klēpī un izsviedīšu pa durvīm.

— Tev, vecīt, trūkst konsekvences. Nupat tu paziņoji: tādā laikā krietns cilvēks ne suni nedzītu ārā. Suni! Bet viņš taču — ievēro — ir radoša personība.

— Un man laikam būs jaguļ uz grīdas šīs te personības dē|, kaut viņu piķis parautu!

— Viņam tāpat vajag atpūsties.

— Ha!... — Ivana Bez Mīkstinājuma Zīmes apjukums, dusmas un izbrīns bija sasnieguši augstāko pakāpi.

Tad kopīgiem spēkiem lūkoja «radošo personību» izdabūt ārā no gultas. Tā spārdījās ar zābakiem, buldurēja nesaprotamas lamas. Izvairījies no kārtējā spēriena, Ivans Mišs saķēra dūšīgo Slobodko zem padusēm, pacēla gaisā un nostādīja uz kājām ejā starp gultām. Brīdi visi klusēja un ar interesi vēroja — gāzīsies zemē vai negāzīsies? Slobodko līgojās kā tā niedre, par kuru mēdz dziedāt ieskurbis krievu cilvēks, un tomēr viņš pārbaudījumu izturēja godam — atvēra acis, atguva līdzsvaru, noprasīja:

— Kur es atrodos?

Katrs pēc sava prāta apmierināja viņa pilnīgi pamatoto ziņkāri:

— Paradīzē.

— Parnasā.

— Vai arī atskurbtuvē — kāda tur starpība... Slobodko redzes lokā pagadījās Vjačeslavs Cerni-

šovs, kas skatījās un smīnēja, un Slobodko līdz ar reibumu aizdzina miega paliekas, paspēra stingru soli uz Vjačeslava pusi:

— Taisni tu man esi vajadzīgs.

— Paskat, ieraudzīji gan!

— Beidz nu zviegt! Parunāsim nopietni. Es tavu nostāju uzskatu par tīru renegāta nostāju ...

Ivans Mišs sāka uztraukties ne pa jokam:

— Viņš taču taisās strīdēties!... Tagad, pusnakti. Savaldiet viņu — nebūs gaisa.

Vjačeslavs smējās locīdamies:

— Nu tik ies vajā pasaka bez gala, bez malas!

— Nu, ko jūs visi ņirdzat?

— Vecīt, tu savu porciju jau dabūji, nav godīgi līst pēc otras.

— Jau dabūju? — Slobodko apjucis pakasīja pakausi. — Sit mani nost — neatceros.

— Kā gan citādi ...

— Nu, piķis jūs parāvis! Salūkojiet man, kur gulēt.

— Šodien Pareizticīgā kārta uzņemt viesus.

— Pareizticīgajam smird kājas.

— Tas nu, vecīt, ir aristokrātisms.

— Liecies man blakām, — uzaicināja Fjodors.

Ivans Mišs, kas jau bija pasteidzies palīst zem segas,

uzčubināja pagalvī spilvenu un apmierināts dudināja:

— Nu re, tā ir labi... Gulēsim... Rīts gudrāks par vakaru.

Slobodko, pagriezies pret sienu, krāca tik vareni, ka skanēja visa mazā istabiņa. Ārā virs ieejas durvīm dega spuldzīte, tā meta kailaja logā vāru gaismu, kas aizsniedzās līdz Vjačeslava sagumzītajam spilvenam, apspīdēja stāvo pieri, zēniski īsos, gaisā saslējušos matus.

Fjodoram miegs nenāca — nolicies cietās gultas malā, gulēja vaļējām acīm, domāja.

Mērķis... Šo vārdu Vjačeslavs strīda laikā bija vairākreiz atkārtojis. Apnicis vārds, atriebies kā mūždien skandinātas vecu cilvēku sentences. Tagad šis vārds, gluži kā šineli novilcis un privāto uzvalku uzģērbis kareivis, nostājās Fjodora priekšā citā gaismā, bija vērts tajā ieskatīties vērīgāk.

Toreiz, miglā tītās jaunības rītausmā, viņpus stāvās un grūtās kalnu pārejās, ko sauc par karu, Fjodors staigāja pa rīta blāzmas apmirdzētu pilsētu, muļķis, naivs, pašapzinīgs, taču viņam bija noteikts mērķis — kļūt par mākslinieku. Māksla viņam likās gluži kā leģendārā bagātību sala. Viņš, Fjodors, ticēja, ka sasniegs ilgotos krastus, atradīs apslēpto mantu.

Karš ... Neizpētītais krasts, apslēptās bagātības ... Kāpēc vajadzīgas bagātības, ja tāpat gluži jauki var dzīvot arī bez tām, ja vasaras dienvidū tāpat zemi slacīs silta lietus brāzmas, tāpat pavasara tvīksmē vērsies -piebriedušie pumpuri, domās nogrimušajiem zirgiem no lūpām pilēs saulrietā nosārtušās ūdens lāses. Kāda nozīme bagātībām, ja apdraudēta pati dzīvība. Mērķis — palikt dzīvam!

Un viņš palika dzīvs, turklāt vēl izkāpis arī ilgotajā krastā — ar vienu kāju, uz pašas maliņas. Izkāpis un nu lūkojas apkārt — kur tad bagātības? Bet sala ir liela — kalni, klintis, meži, ielejas, aizas. Kur bagātības? Kur mērķis? Tas nav sasniedzams!

Fjodoram muguru uzgriezis, krāc Ļova Slobodko, viņam ir spēcīga, karsta mugura. Šis puisis ir no tiem bezrūpīgajiem flibustjeriem, kurus vilina nevis pati bagātība, bet ar to sāistītās dēkas, nevis mērķis, bet meklēšana. Pamanījis pirmo akmeni, nolemj, ka zem tā

ir apslēptā manta, un sāk rakt. Parakņā, atmet ar roku, iet pie nākošā akmens... Nē, tas neatradīs, taču nebēdāsies, tā arī nodzīvos, domādams, ka dārgumi jau roka.

Bet Ļova Pareizticīgais? ... Laiku nevar atpakaļ pagriezt, laiks arī pašu Pareizticīgo nes uz priekšu, viņš tikai sež atmuguriski, ar seju uz astes pusi, un tīksminās — ak, cik skaistas ir tās ainavas, kas aizslīd pagalnē! Kas gan tas par mērķi, kas paliek aiz muguras?

tvans Mišs ... Meistaro brošiņas, pēc labākās sirdsapziņas smērē audeklus ...

Vjačeslavs vienīgais zina — vai arī izliekas, ka zina, — kur bagātība apslēpta. Un ja nu nostātos viņam aiz muguras, soli pa solim rātni sekotu, kļūtu par viņa dubultnieku? Viņš nonāks pie apslēptās mantas, varbūt gluži visu nepaņems, kaut ko atstās — nožēlojams aprēķins. Mākslā dubultnieku, kopiju, aklu sekotāju neciena. Meklē pats ...

Fjodors gulēja vaļējām acīm, domāja ...

Darbnīcā viņš dažkārt stundām ilgi nostāvēja Vja-česlavam aiz muguras, jūsmoja par viņa plašajiem triepieniem, kas pamazām pieveica audeklu, — katrs otas piesitiens vai nu izvirzīja gabaliņu audekla uz priekšu, vai arī atbīdīja atpakaļ, iegremdēdams telpā.

Pats Vjačeslavs pie molberta kļuva tāds kā ne savā prātā, kaut ko murmināja, alkatīgām acīm pētīja uzstādījumu, drudžaini jauca uz paletes krāsas, pakāpies atpakaļ, vērīgi aplūkoja darbu, vaibstījās. Pēc divām stundām, kas bija paredzētas gleznošanai, viņš gandrīz vienmēr bija gurdens, nerunīgs, zem acīm tumsa zili loki. Pēc kāda laiciņa atguvas, sāka mēļot ar pārējiem.

Fjodors, aizrāvies līdzi viņam, cītīgi veidoja savu gleznu — lai patvāra sāns izskatītos izliekts, lai tējas tasīte dziļumā nelīstu uz priekšu, lai starp to un priekšplānā nolikto māla podu būtu jūtama telpa. Gandrīz jau izdevās arī, tikai triepieni nebija tik plaši un precīzi kā Vjačeslavam, bet mīksti. Pirmajā brīdī, tik tikko iesācis darbu, Fjodors bija saskatījis kaut kādus «gardus» kumosus — poda māls un patvāra sāns, iezilganā, gludā tasīte un rupjais galdauts. Viņš cerēja, ka nu dabūs «panašķēties», tomēr mūžīgās bailes — ka tik nepazaudē formu — lika aizmirst visu. Klusā daba pabeigta, bet «garšu» Fjodors tā arī nebija izjutis.

Apskates laikā Valentins Venjaminovičs teica:

— Pēc otrās lekcijas atnāc šurp! Aprunāsimies divata.

Tiklīdz atskanēja zvans un lekcija beidzās, Fjodors steidzās uz darbnīcu.

Valentins Venjaminovičs gaidīja, sēdēja iepretim viņa molbertam, vienu kāju pār otru pārlicis. Uz grīdas, atslieta pret molbertu, stāvēja Fjodora pirmā glezna — pudele ar citroniem.

— Sēdies! — Valentins Venjaminovičs sacīja.

Viņi ilgi cieta klusu, aplūkodami abus darbus. Pudele ar citroniem — nav nemaz tik slikti, kaut gan forma neizveidota, nav telpas, viss vienā plāksnē, duras acis uzbāzīgie spīdumi. Kā nekā Fjodors pa šo laiku spēris soli uz priekšu, tomēr kaut kas ir arī te...

— Nu, redzi? — iejautājās Valentins Venjaminovičs.

— Ko tad?

— To, ko esi zaudējis. Nedod miera Černišova panākumi. Tu ķēmojies pakaļ, Matjorin.

— Cernišovam lielāka pieredze. Es mācos.

— Tas ir prātīgi. Tikai neaizmirsti to, kas ir tev pašam.

— Nesaprotu.

— Paskaties, kā tu esi uzgleznojis apakšējo daļu... — Valentins Venjaminovičs norādīja uz pirmo darbu. — Kādās tonālās attiecībās tev ir citroni pret pudeli... Pareizās?... Nē, bez pareizām attiecībām te ir vēl kaut kas. Te jau jūtama tāda kā poēzija ...

Tā bija tā vieta, kur zaļā krāsa, ko Fjodors uztriepa uz audekla, atveidoja nobrieduša citrona toni.

— Bet šeit? ... —• Valentins Venjaminovičs pamāja uz pēdējo darbu. — Visas krāsas ir aptuvenas...

Zīmējums, forma vairāk vai mazāk ievēroti, bet kur glezniecība, kur krāsu zieds? Vienkārši izkrāsota bilde.

Fjodors klusēja.

— Pārņēma skaudība, un tu sāki rīkoties pret savu gribu. Te nu ir rezultāts — ne šis, ne tas.

— Vai ilgi vēl būs šis pats uzstādījums?

— Parīt ņemsim nost.

— Parīt... Nepagūšu pārgleznot.

— To jau es arī neprasu. Tikai liec aiz auss, ko es tev teicu.

Kad Valentins Venjaminovičs aizgāja, Fjodors vēl brīdi pakavējās pie saviem darbiem. Pudele un citroni ... Ja aizsedz citronus, glezna kļūst vienmu|a, ja ar plaukstu apklāj pudeles augšda|u — nav vairs citroni, ir tikai neizteiksmīgi zaļgani plankumi, bet viss kopā glabā gan citronu smaržu, gan svaigumu.

Aiznākošajā dienā — jauns uzstādījums.

Atkal uz podesta uzkāpj cilvēks — ar dzeltenīgu seju, lieliem vaigu kauliem, ģērbies melnā uzvalkā ar baltu uzkrūti, no piedurknēm palīdušas ārā baltas aproces. Balts, melns, atturīgi dzeltens, aiz muguras spilgti apgaismota siena ...

16

No mājām pienāca vēstules, divas uzreiz. Abas bija vienā dienā uzrakstītas un tai pašā dienā iemestas pastkastītē, ar vienu vilcienu atvestas uz Maskavu. No Savas I|jiča un no tēva un mātes.

Sava Iļjičs rakstīja sīkā, blīvā rokrakstā, burti cieši piespiedušies cits pie cita, nevajadzīgie vārdi rūpīgi izsvītroti:

«Mans mī|ais Fedja!

Ilgi es gaidīju šo dienu. Ļoti ilgi — visu mūžu. Nu man pašās vecumdienās atmirdzējusi gaisma. Pirmo reizi mūžā mani nopietni uzslavējuši nopietni cilvēki. Nekaunos atzīties — es apraudājos. Skatījos uz savu darbu, kam otrā pusē uzraksts, kas man tik dārgs, un

nespēju novaldīt asaras. Šo zīmējumu es ierāmēšu zem stikla un piekāršu visredzamākajā vietā. Tagad man ir mēraukla, es centīšos turēties šī darba līmenī...

Mēdz sacīt: nelaime nenāk viena, nu es sāku pārliecināties, ka arī laime gāžas virsū ar veselu gubu. Pirmām kārtām es aizeju no skolas! Tu jau zini, skolotājā darbs man nekad nav bijis diez cik tuvs, uz stundām gāju tikpat kā uz katorgu. No rīta piece|os un iedomājos, ka jāiet uz klasi, ka manās stundās skolēni man gandrīz vai pa galvu dancos, un tad sametas pavisam bēdīgi ap sirdi. Nav jau kam sūdzēties, pats esmu vainīgs, direktors un pārējie skolotāji paklausīsies un sāks pārmest: neprot nodrošināt disciplīnu, nav kontakta ar klasi. Nevar teikt, ka bērni nebūtu mani cietuši, nē, vienkārši neturēja nekādā vērtē. Tagad man uz stundām nebūs jāiet. Bet arī tas vēl nav viss... Es saņemšu pensiju! Protams, mazu, bet kaut kā jau iztikšu. Kas gan ir nauda salīdzinājuma ar brīvību. Ar pilnīgu brīvību! Itin visu sevi varu atdot mākslai, atdot katru stundu. Liekas, ar to jau ir gana, liekas, tā jau liktenis mani gaužām lutinājis ar savām dāvanām, taču nē, tas vēl nebija viss...

Tā kā pensija ir pamaza, man būtu grūti iztikt, dzīvojot pie stacijas, un tad es nolēmu — kādu nakti man iešāvās prātā laimīga doma! — apmesties uz dzīvi sādžā. Un es noņēmu, ta sakot, noīrēju pusmaju no Tev pazīstamās vecmāmuļas Marfidas blakus Tava . tēva mājām. Viņa ir viena pati, veca, viņai vienkārši vajag, lai kāds dzīvotu līdzās. Vecmāmuļai Marfidai ir saimniecība, man — pensija un vēl diezgan spēcīgas rokas. Mums ta ir izdevīgi abiem.

Tu, Fedja, brīnīsies: re, cik večuks priecīgs, bet par ko? Par saimniecību, patvērumu, pilnu vēderu, labklājību. Nē jel, nē, ar to, ka dabūju kaktu vecmāmuļas Marfidas mājā, piepildījies mans skaistais sapnis. Tu jau droši vien atceries, sen sen es Tev reiz stāstīju, ka gribētos, lai man būtu maja lauku un pļavu vidū, māja uz upes krasta, lai pa logu būtu redzamas rieta debesis, lai varētu celties pirms saullēkta, paņemt krāsas un doties laukā... Atceries?,.. Taisnību sakot, es jau biju atmetis ar roku — kur nu, tas nekad nepiepildīsies, nomiršu ar visu savu sapni. Bet nekā nebija! Nav jau svarīgi, ka maja pieder vecmāmuļai Martidai, nevis man. Vai tad katrā ziņa jabūt savai majai, savam īpašumam? Cilvēkus, kam rūp īpašums, es vienmēr esmu dziļi nicinājis. Bet man ir jumts virs galvas, ir pļavas un lauki, upe gandrīz pie paša loga, būs rieta blāzma pie debesim, ir brīvs laiks, daudz laika, un bus vēl vairak, ja es mazāk gulēšu, ja ag-rak celšos augša. Kas vēl vajadzīgs, lai justos laimīgs? Tavs vecais Sava Iļjičs kļuvis brīvmākslinieks! Taisni neticami! Nevaru ne atjēgties! Eju pa ielu, skatos uz cilvēkiem un brīnos: kāpēc viņi mani neapskauž, kāpēc nepamana, ka esmu laimīgs? Ak cilvēki, cilvēki! Viņi taču vienmēr bijuši pret mani vienaldzīgi — gan priekos, gan bēdās. Viņiem nav ne jausmas, ka ta ir briesmīga nelaime. Viņi ir vienaldzīgi pret saulrietu, pret varavīksni pēc lietus, pret baltu bērzu birztaliņu rudenī, vienaldzīgi cits pret citu, viņiem paslīd garām krietna puse cilvēkam pieejamu prieku, tāpēc arī daudziem dzīve šķietas garlaicīga, tāpēc pie mums daudz dzer, lai kaut kā aizdzītu garlaicību. A\an viņu žēl un kauns par savu laimi. Varbūt tādēļ, ka pie laimes neesmu pieradis. Cilvēks lepnās drebēs nekad nejūtas labi starp tādiem, kas ģērbušies nabadzīgi. Un te vel pēkšņi kā no gaisa nokrita Tava vēstule ar cildinošo atsauksmi par manu darbu. Tīri vai baigi sametas — tik daudz uzreiz! Man vienam pašam! Ka tik nu pēc spožas saules neuznāktu negaiss. Baigi, lai gan saprotu, ka nav ko bīties. Kas man atņems to, ko beidzot esmu ieguvis, — nelielo pensiju, vecumdienās nopelnīto atpūtu, vecmāmuļas Marfidas pajumti, rieta debesis un varavīksnes? Kas atņems? Tādu nav.

Ka es vēlu Tev panākumus! Un tie neizpaliks, par to man nav šaubu. Ja jau mani slavē, tad varu iedomāties, kādas uzslavas no saviem biedriem dzirdi Tu.

Nodod no manis sveicienu ar lielum lielo pateicību VjaČeslavam (viņa tēvavārdu nezinu — Tu neesi uzrakstījis) Cernišovam. Jauki gan, ja var dzīvot starp gudriem, nopietniem, saprotošiem cilvēkiem, kuri tapat mīl mākslu kā Tu pats. Es esmu laimīgs, bet Tu esi

desmitkārt laimīgāks par mani. Gribētos ielikt aploksnē pašam sevi, aizlidot pie Jums, lai mirklīti, īsu mirklīti pasēdētu starp māksliniekiem, parunātos ar viņiem. Man |oti trūkst Tevis, Fjodor! Apkampju Tevi...»

Izvītais, gadiem ilgi veidotais Savas Iļjiča paraksts, kuru Fjodors pazina no akvareļiem.

Bet zemāk pārspīlēti svarīgais «P. S.».

Un atkal cits pie cita piespiedušies burti:

«Sāp sirds par to, ka Tavs tēvs mani visai labi neieredz. Reiz viņš pateica: «No vēja zieda gurķis neaizmetīsies.» Tātad es, pēc viņa domām, esmu vēja zieds. Tas nav nekas jauns, cik man tādu vārdu nav bijis jānoklausās ...

Neuzskati to par lielīšanos, bet es viņam parādīju Tavu vēstuli un ajnavu ar varavīksni, uz kuras ir Cer-nišova uzraksts ...»

Otru vēstuli rakstījusi tēva roka. Viņam burti apaļīgi, plati, lāgā nesaistās kopā, katrs pats savs kungs, stabili stāv atsevišķi no citiem.

«Sveiks, Fjodor!

Māte sūta tev labas dienas un es arī. Necik ilgi atpakaļ es satiku Pašku Gračovu, — vai atceries, kopā mācījāties? Viņš arī lika sveicināt. Un vēl tev sveikas sūta tante Marja, tāpatās arī māsa Gruņa. No Daškas un Nastjas šimbrīžam vēstuļu nava. Bet Paška Gra-čovs tagad strādā kooperatīvā, frontē viņam norāva kāju, tā ka nu staigā uz kruķiem.

Ar darbiem mūsu sādžā iet slikti. Rudzu savi astoņdesmit hektāri līdz šitam laikam guļ nenokopti, bet drīz būs sniegs. Auzas arī nav nokoptas, tāpatās mieži — viss pūst kopa, bet darba roku nava. Visi gaidījām — beigsies karš, vīri pārnāks mājā. Viens otrs pārnāca ar, bet diez cik ilgi sādžā vis nenodzīvo. Un tā pa visu Matjoru gandrīz vairāk nav ka divi vien vīrišķi — es un Aleksejs Openkins, abi iekāpuši septītajā desmitā.

Es, Fjodor, dikti cieši esmu piedomājis pie tā, ko mēs abi toreiz, kad biji atbraucis, spriedām. Un izdomāju — tev nav taisnība. Var jau būt, ka tavas bildītes vajadzīgas kauc kādām jaunkundzēm, kurām maize

ir aizvienam, raža bijusi vai ne. Bet vienkāršākus ļau-žus pirmāk vajag paēdināt, ja vēders tukšs, tad nepiedien priecēt acis ar bildītēm. Ar tām var izpušķot dzīvi, taču pamats ir un paliek maize. Uz maizi nav ko cerēt, ja tādi dūšīgi puiši kā tu lūkos kauč kur citur meklēt vieglas dienas. Neņem nu ļaunā tik klaju valodu, nebūtu to teicis, ja neturētu tevi nekādā vērtē. Apskatījos labi — nē, tu neesi nekur nederīgs cilvēks, sirds tev pilna nemiera. Tikai nemierīga sirds tāpatās ir bīstama. Pielūko, ka neiznāk atģisties kā tavam tēvam: mūžs nodzīvots, bet ja būtu kāda lielā jēga.

Vienā ziņā tev taisnība — atceries mūsu sarunu uz kūtsaugšas? — bēdīgi ir dzīvot tikai pašam priekš sevis. Bet man rādās, tu pats sevi ar šiem vārdiem pātago. Vēlreiz piedod, ja esmu uzrakstījis kauč ko nepatīkamu. Bet negribu no tevis slēpt — turu tevi par cilvēku.

Šimbrīžam turamies pie labas veselības, ko novēlam arī tev.

Tavs tēvs Vasilijs Matjorins.

Māte lūdz, lai uzrakstu: vai neaizsūtīt velteņus? Ja vajadzētos, es apšūšu ar ādu, varēsi valkāt gan atkusnī gan salā.»

Bet apakšā šķībi un greizi ar pūlēm uzvilkts:

«To veco muļķi tu neklausi. Katru mīļu dienu domāju par tevi, Fedjuška.

Matjorina Anna.»

Fjodors, karavīra blūzi nenovilcis, vāļājās pa gultu, smēķēja papirosu pēc papirosa. Vjačeslavs Cernišovs, saraucis pieri, lasīja viņa vēstules. Atlika sāņus Savas Iļjiča vēstuli, sacīja:

— M-jā .. . Provinces traģiķis savā ampluā — smejas aiz laimes, bet man gribas raudāt.

— Kā nu kuram, — īdzīgi atbildēja Fjodors. — Žēlot'gan nevajag, citādi sabojāsi visu iespaidu.

— Tomēr es žēloju un droši vien arī iemīlēšu.

Fjodors piecēlās gultā sēdus.

— Ari man viņš ir mīļš. Tomēr tēvam taisnība: dzīvot, lai taisītu nevienam nevajadzīgas bildes! Bez kādas jēgas izniekot veselu cilvēka mūžu — tas taču ir noziegums!

— Kod nost mēli!... Vai arī labāk atstāj, lai varētu ik dienas vairākas reizes skaļi atkārtot: es kļūšu mākslinieks, un par to man jāpateicas traģiķim no Matjo-

ras sādžas.

— Tur jau tā lieta — kļūšu!... Un ja nu ne? Ja es kļūšu tāds pats Sava Iļjičs, kaut arī ne Matjoras, bet Maskavas mērogā? Cilvēks — vēja zieds?

— Pasaki konkrēti — kā tu to iedomājies?

— Gaužām vienkārši. Pašlaik es kursā esmu trešās šķiras students un palikšu trešās šķiras līdz institūta beigšanai, bet pēc tam būs stingrāka atlase, vajadzēs mēroties spēkiem ar daudz lielākiem talantiem ... Tad izrādīsies, ka esmu desmitās kategorijas mākslinieks, un tas labākajā gadījumā nozīmē bālu viduvējību. Bet es taču būšu beidzis institūtu, šādas tādas gudrības sagrābstījis, man nebūs tās svētās nezinās, kādā tagad dzīvo Sava Iļjičs. Tātad es kļūšu ļauns un skaudīgs, tātad man nāksies aizstāvēt tiesības uz savu vietu dzīvē starp talantiem... Saproti, cīnīties pret talantiem! Iedomājies Savu Iļjiču nevis svētlaimīgu, bet kareivīgu, saniknotu, tādu, kas uzskata, ka viņu nesaprot, ka viņu apspiež.

— Tu tāds nebūsi.

— Kāpēc ne? ... Tikai nemēģini mierināt, nesaki, ka esmu talantīgs. Neiedomājies, ka esi tas teiksmainais neprātis, kas klusi sēs zelta sapņa tīksmi.

— Tu tāds nebūsi. Bet nav svarīgi, vai tu esi talantīgs vai neesi. Jau tagad tev nedod miera sirdsapziņa. Tas nozīmē, ka tu spēj skatīties uz sevi no malas un saprātīgi novērtēt. Bet tas nozīmē, ka tevī ir īsta cilvēka īpašības.

— Tad ta mierinājums! Godprātīgs nejēga, vēja zieds, taču nekaitīgs, lai dzīvo svētlaimīgie! Bet es negribu, Veče! Arī tu zini, ko nozīmē fronte. Pārāk ilgi man staigājusi blakus nāve, es zinu dzīvības vērtību. Piecas reizes man lodes izgājušas cauri šinelim, — laimējās, esmu dzīvs. Varēju palikt sniegā pie Voroponovas, tomēr mani iznesa — laimējās. Mūsu zemnīcu trāpīja šāviņš, visus puišus saplosīja gabalos, bet es tai brīdī gāju uz virtuvi — laimējās. Un pēc visiem šiem neticamajiem laimīgajiem gadījumiem nodzīvot mūžu velti, nevienam nevajadzīgi, nekaitīgi, tikai nekaitīgi! Kādēļ? ... Redz, kur rokas. Domā, tam nebūs spēka art? Būs! Bet tēvs raksta, ka nepietiekot darba roku, labība aizejot postā, mēs te abi dzīvojam no kartīšu devām, klabinām zobus. Tēvs ar pilnam tiesībām var nicināt Savu Iļjiču. Un man pārmest!

— Un ko tad lai dara? — Vjačeslavs nopietni jautāja.

— Nu saki'viens cilvēks!... Taisni to es taču gribu prasīt tev.

— Met pie malas institūtu, Fedjka!

Fjodors raudzījās Vjačeslava nopietnajā, mierīgajā seja.

— Nu riskē, met pie malas, velns viņu rāvis... Bet Ivans Mišs paliks.

— Uz viņu man nav ko skatīties.

— Pareizi. Ej prom! Valstī būs pāris zemnieka roku vairāk.

— Arī tas jau ir kaut kas.

— Zemnieks var būt kurš katrs, bet mākslinieks...

— Kādam taču jabut zemniekam. Vai es esmu labāks par citiem?

— Ko lai dara, talants tomēr negadās tik bieži kā muskuļotas rokas. Nemaz neboli uz mani dusmīgas acis, nedomā, ka man raksturīga apkaunojoša vienkāršā darba, vienkāršo, neapdāvināto cilvēku nicināšana. Tieši šie vienkāršie cilvēki ir tie, kuriem vajadzīgi talanti. Talants nav pašmērķis, tāpat kā bezjē-dzigi būtu art tīrumu paša aršanas procesa dēļ.

— Ja es būtu pārliecināts, ka talants ir...

— Ak šitā, tu katrā ziņā gribi kļūt zelts, baidies, ka tu būsi ruda, sārņi! Neko darīt, visi neizaug par ģēnijiem, kādam jābūt arī iezim. Bez ieža nav zelta.

— Bet es negribu būt iezis. Negribu, un cauri! ’

— Vai tu re, kāds īpatnis. Bet kurš tad grib? Es? Ivans Mišs? Ļova Slobodko? Visi tapat cer, ka bus tīrradņi. Arī tu ceri un nekur no institūta neaiziesi — itin vienkārši esi nobriedis inteliģentiskām refleksijām.

— Jo vairāk tāpēc, ka inteliģentums man asinīs...

— Nekas, tiklīdz vakarējie zemnieciņi kļuvuši par inteliģentiem, viņi ātri iemācās noņemties ar refleksijām, lai nu ko. To savā laikā atzīmēja jau Cehovs. Ej prom no institūta ... Nu ko tu nekā nesaki?

— Vācies pie velna! — Fjodors norūca, atkal atlaizdamies gultā.

Vēstules atplēstās aploksnēs stāvēja uz naktsska-pīša. Starp augšup pavērsto seju un griestiem plīvoja tabakas dūmi, bet iesāņus skanēja Vjačeslava Cerni-šova mundrā, spēcīgā balss, kas iedvesa laimīgu ticību, ka viss būs labi, vienalga, kāda izveidosies nākotne.

— Apdāvināts tas traģiķis nav, — viņš sacīja par Savu Iļjiču. — Jā gan. Bet ne jau talanta dēļ es viņu cienu. Cienu tādēļ, ka viņš tiecas pēc mākslas. Tiecas pēc tā, kas visiem citiem ir gluži vienaldzīgs. Visu mūžu tā tiekties, nelikties zinis par zobošanos, nievām, paciest pārmetumus — nē, saki, ko gribi, tā ir varonība. Klausies, reflektējošais zemniek, — zini, ko viņš nozīmē kā tev, tā man? Ja mēs abi kļūsim kaut cik jēdzīgi mākslinieki, tad tāda tipa cilvēki, kāds ir šis lāga traģiķis, būs mums izlūki. Matjorā viņš pirmais sāks interesēties par mūsu darbu, pirmais propagandēs mūsu gleznas. Cilvēce var būt laimīga, ka tai ir tādi fanātiķi, viņi tad arī laužas cauri vienaldzībai un trulumam, kas valda visapkārt ... Paklau, reflektētāj, gribi, es tevi iepriecināšu — man atdeva parādu, nav pa jokam, divsimt monētas. Celies augšā, iesim iedzert uz tava Savas Iļjica veselību, lai viņš līdz pat mūža galam dzīvo zelta sapņa pasaulē, lai viņa acis neatdarās un neierauga rūgto patiesību... Nu, vai man ilgi te vajadzēs ar tevi noņemties? Pavēlu: celties!

— Dzert es negribu, gribas ēst.

— Tā nu ir greznība, mans draugs. Ko iemest iznāks tā ar dievu uz p-usēm, bet uz ēšanu neceri, pietiks vienīgi mazai uzkodai. Kusties taču!

Ja uz patiesību svēla

Pasaule šī ceļa atrast neiespēs..*

Uzslējuši apkakles, viņi izgāja uz slapjā, skumīgā lietus samērcētā ielas bruģa. Sis pats skumīgais, rēnais lietus, ko kuru katru dienu vajag nomainīt sniegam, mērcē veldrē sakritušo labību Matjoras sādžas tīrumos.

17

Kara laikā dzīvot — tas nozīmē ienīst Šodienu, tas nozīmē ar visu sirdi, ar katru miesas audu mīlēt rītdienu, ticēt tai gluži kā debesu valstībai. Kara dienās pat vārgi večuki sacīja: «Nu, kad būs miera laiks ...» — ar tādu pašu naivumu un cerībām, kā bērni mēdz teikt: «Nu, kad izaugšu liels...» Būs miers — būs laime.

Un miera laiks pienāca — ar pustukšiem iepirkumu tīkliņiem, ar plānu ’pTosas viru, ko pret taloniem izsniedza strādnieku ēdnīcā, ar krāmu tirgiem pilsētas tirgu nostūros, kur varēja nopirkt gan apvalkātas karavīru galifē bikses, gan modernu drapa mēteli. Bija pienācis miera laiks, vilcieni stāvgrūdām pilni ar savervētajiem arteļiem, kas brauca gan uz sagrauto Kijevu, gan uz Sibīriju, kur visā kara laikā nebija dzirdēta šāviņa svilpoņa. Visa zeme vienās sastatnēs, bet sādžās māju logus un durvis aiznagloja ar dēļiem ... Bija miera laiks, tomēr ļaudis vēl joprojām ar cerībām raudzījās uz rītdienu.

Pienāca Lielās Oktobra revolūcijas divdesmit astotā gadadiena.

Rīts bija pelēks, taču lietus nelija. Studenti pulcējās pie institūta, lai ietu demonstrācijā, un stājās kolonā. Virs galvām šūpojās portreti, karogi, plakāti, papīra puķes maigās, pavasarīgās krāsās.

Fjodors ģērbies sava vecajā šinelītī, galvā fronti-nieka ausaine, uz kuras vēl saglabājušās zvaigznes pēdas, toties zābaki ar nomīdītajiem papēžiem notīrīti spodri jo spodri. Vjačeslavs kā īsta bilde — tumša platmale, biezs velūra mētelis. Ļova Pareizticīgais tāds pats kā arvien — cieši apspīlēts mētelēns ar nodilušu karakula apkakli, vienā poga aizpogāta, padegunē jau karājas kautrs piliens, vienkāršos darba zabakus pie-cirzdams, viņš deklarē:

— Mušu dzīvē vēl maz rituālu, maz svētku. Ņemsim vecos laikus — toreiz b#z ziemsvētkiem un lieldienām bija vēl vasarsvētki, metenis, katram ciemam savi baznīcas patrona svētki. ..

lvans Mišs Bez Mīkstinājuma Zīmes, tāpat kā Fjodors, vēl līdz šim valkāja nosmulēto šinelīti, neko citu neviens viņam nebija redzējis mugurā. Taču šodien viņš bija izvilcis no sava pamatīgā čemodāna dziļumiem brūnu ādas mēteli — visu apkārtni pjecu soļu atstatumā pieskanēja cienīga ņirkstēšana. Šķita, ka lvans pats būtu izaudzis par veselu galvas tiesu garāks, viņš skatījās uz visiem no augšas labsirdīgi un iecietīgi kā Gulivers. Pat Ļova Pareizticīgais par viņu nezobojās, tikai dziedāja slavas dziesmas vasarsvētkiem un metenim.

Maskava satraukta. Ielas stāvgrūdām pilnas. Dārd radio, cita caur citu vijas daudzu balsu dziedātas dziesmas, lēni tek bezgalīgas ļaužu upes — grandiozie cilvēku plūdi, — vienīgi svētkos redzams, cik šī pilsēta ir milzīga un ietilpīga.

Bet radio apdullinoši skaļi sauc lozungus, gaisu pie-strēgusi joņojošo lidmašīnu rūkoņa, un karogi, karogi, karogi, un portreti, portreti, portreti... Visbiežāk ūsains cilvēks ar uzplečiem, ar ordeņiem — ģenera-lisimuss Staļins. Radio un dziesmas daudzina viņa vārdu, lidmašīnas gaisā kārtojas rindās, izveidodamas pie debesīm septiņus burtus — STAĻINS, blīvas ļaužu miljonu lavīnas plūst pa ielām uz turieni, kur viņš stāv. No visām milzīgās pilsētas malām, cauri visai pilsētai, ciešajā drūzmā aizspriezdamās un nogaidīdamas, straume pēc straumes virzās un virzās aizvien tuvāk un tuvāk laukumam. Gan pa radio, gan no mutes mutē satraukti skan vēsts: «Viņš ir tur, viņš nav aizgājis, viņš vēl arvien stāv ...» Tikai lielos svētkos viņu var skatīt vaigā, citās dienās viņš ir nepieejams. Nepalaid, mirstīgais, šo laimi garām, centies pagūt pats ar savām acīm ieraudzīt dzīvu nemirstību!

Fjodors bija radis visu labo saistīt ar viņa vārdu. Tāpat kā citi, arī Fjodors alkaini ieklausījās balsīs, kas skanēja no reproduktoriem: vai stāv tribīnē, vai ir aizgājis, vai izdosies viņu redzēt vai arī ne? Viņš stāv, pagaidām viņš vēl nav aizgājis ...

Starp citām kolonām iespiesta, Mākslas institūta ne visai kuplā kolona ieplūda Manēžas laukumā. Zeme pilnum pilna ar cilvēkiem, spraigi verd, ņirb. Straume lauž ce|u pretim mūzikai un nerimstošajiem «urā» grandieniem. Pelēkajās debesīs, kas dvesmo rudens drēgnumu, ietiecas masīvi torņi, kas slienas ārā no Krem|a ķieģeļu sienām. Vesela ļaužu jūra ar karogiem, portretiem, plakātiem, diagrammām plūst apkārt laika gaitā nomelnējušajai Vēstures muzeja ēkai.

— Liekas, mums būs laimējies, — saka Vjaceslavs Cernišovs, — iesim tuvu tribīnei.

— Urā-ā! — priekšā, tepat pavisam blakus, nodārd gluži kā sprādziens.

No nemierīgās sarkano karogu, diagrammu un portretu biežņas stiepjas augšup Vasilija Svētlaimīgā daudzgalvainā baznīca.

Fjodoru nes uz priekšu. Nevienu viņš neredz, tomēr jau māj ar rokām, sauc «ura», sauc priecīgi, kā

ekstāzē.

— Urā-a lielajam Staļinam! Lielajam Staļinam — urā-ā!

Viņš vēl arvien ir tur, viņš vēl arvien stāv ... Lielais vadonis un skolotājs, dzelzceļnieku un velmētāju, celtnieku un enerģētiķu, zinātnieku un zemesruķu, bērnu un fizkultūriešu labākais draugs, visu uzvaru iedvesmotājs, laikmeta karogs, laikmeta slava — mēs ejam pie tevis!

— Urā-a! Lielajam Staļinam! Lielajam Staļinam — urā-ā!

Blakus gaisā izslietajiem torņiem, blakus smagnējiem mūriem, kas slīpi tiecas pret debesīm, blakus visam milzīgajam, majestātiskajam, ko apdveš senatnes skarbā elpa, valgi vizošā, pulēta granītā kaltais Mauzolejs liekas visai neievērojams.

Visapkārt satraukums, neapvaldīta līksme, pārmērīgs greznums, pārmērīga pacilātība, bet pats Mauzolejs ir vienkāršs, dabisks, necils, it kā granīts būtu pārņēmis to raksturu, kāds bija cilvēkam, kurš atdusas zem tā velvēm.

Pazīstamas, portretos redzētas sejas... Bet pašā centrā — viņšl Viņš nav nekur aizgājis, viņš stāv, un jau par to vien viņam pateicīga lejā bangojošā |aužu jūra, pret debesīm ceļas gaviļpilni saucieni.

Visvairāk daudzinātais, visvarenākais no visiem cilvēkiem, kas dzīvo pasaulē. Viņam tiek piedēvēti daudzu tautu pūliņi. Viņš visu zina, viņam vienmēr ir taisnība, posts un bēdas tam, kas apšauba viņa gudrību, viņa ģenialitāti!

Tagad šis cilvēks ģērbies savā slavenajā karavīra šinelī, bez ordeņiem, bez spožām uzšuvēm — karavīra šinelis ar ģeneralisimusa uzplečiem. Fjodors viņu iztēlojas staltu, plecīgu, taču viņš ir neliela auguma, izskatās kā iegrimis tribīnē. Viņš laiku pa laikam gurdi, vecišķi paceļ roku par draudzības zīmi. Un, tam atbildot, debesis pāršķeļ dobja dūkoņa ...

Pēkšņi notika kaut kas tāds, kas iepriekš nebija paredzēts... Resna sieviete ar zaļu mēteli un ķirš-krasas cepuri izskrēja no kolonas un metās uz tribīnes pusi, ar varu atgrūda sāņus kareivi — vienu no tiem, kuri stāvēja nekustīgi kā pieminekļi, norobežodami bangojošo ļaužu okeānu. Ķirškrāsas cepure nokrita uz akmeņiem, sieviete kailu galvu, pinkainiem matiem, ik pa brīdim palēkdamas, sarkanās rokas kratīdama, aiz piepūles pietvīkušu seju, pilnā kaklā kliedza:

— Es redzu Staļinu! Es viņu redzu! Lai dzīvo mīļotais Staļins! Lai dzīvo mūsu dargais! . . .

Un Staļins atkal tāpat gurdi, vecišķi pacēla roku par draudzības zīmi.

Dažus soļus tālāk viss bija beidzies. Kolonas vēl saglabāja kārtību līdz Vasilija Svētlaimīgā baznīcai, taču, iekams bija tikušas līdz krastmalai, sāka ļodzīties, jukt, saplūst ar pūli...

Viņi lēni gaja pa krastmalu — Fjodors, Vjačeslavs, Pareizticīgais. Mišs bija nesis lielu Staļina portretu, gauzdamies, ka tas uzkrauts viņam vienam pašam, ka nu būs kājām jāvelkas ar šo smago portretu pa demonstrantu kolonu pieblīvēto Maskavu... Beigu beigās viņš bija palicis iepakaļ ...

Gāja klusēdami. Gan Fjodors, gan arī citi vēl nebija attapušies no demonstrantu jūsmīgās trakošanas, no tā iespaida, ko bija atstājis šinelī ģērbies neliela auguma cilvēks, kas laiku pa laikam pacēla cepures augstumā gurdo roku.

Nāca prātā notikumi, kas bija saistīti ar šī cilvēka vārdu.

Netālu no Kijevas pulku, kurā dienēja Fjodors, atbalstīja tanku apakšvienība. Tankisti bijā saņēmuši pavēli pārraut frontes līniju. Bet priekšā atradās mīnu lauki, prettanku grāvis un tumbas. Nebija šaubu, ka draudēja neveiksme, — to zināja visi, zināja ari paši tankisti. Kad štābā bija par šo pavēli runa, apakšvienības komandieris iecirtās: «Aplams risks, es nevedīšu ļaudis bezjēdzīgā nāvē! Varat mani nošaut! ...» Un nošautu arī, ja viņš būtu parasts komandieris bez īpašiem nopelniem, — pavēle paliek pavēle, armijā tās netiek apspriestas. Taču tankistus komandēja Padomju Savienības Varonis, kura uzvaras cildināja visās avīzēs, frontes komandieri uzskatīja par viņa draugu, viņa vārds bija pazīstams valdības aprindās, tādam cilvēkam grūti uzkliegt: «Nespriedelēt! Izpildīt pavēli!»

Viņu piespieda pie zemes pulka štāba priekšnieks, kas nebija slavens un lutināts ar apbalvojumiem, — parasts burta kalps, kādu ir daudz. Tas nostājās tankistu ierindas priekšā un sacīja:

— Tankisti! Pavēli par uzbrukumu parakstījis Staļins! Jā gan, jums draud briesmas, draud nāve, bet to prasa Staļins! Mēs nolēmām, ka tankus vadīs tikai brīvprātīgie. Kam bail, lai iziet no ierindas!

Neviens ierindu neatstāja.

Un tankisti uzrakstīja ar krītu uz saviem tankiem: «Par Staļinu!» Viņu stūrgalvīgais komandieris iekāpa priekšējā tankā.

Dzīva palika viena apkalpe.

Tanku apakšvienības komandiera pussadegušo līķi apbedīja ar militāru godu — teica runas, salutēja ar šautenēm un automātiem. Viņš bija miris varoņa nāvē.

Šajās svinīgajās bērēs Fjodors līdz ar citiem juta pazemojošu cieņu: cik laikam gan dižens ir cilvēks, par kuru (audis tik mierīgi iet nāvē, cik viņš gan neaizsniedzami dižens!

Fjodprs nebija kritis frontē par šo cilvēku, — nebija kritis, nebija varējis izdarīt nekā tāda, lai pierādītu savu uzticību, bet tagad cilvēks karavīra šinelī ar ģe-neralisimusa uzplečiem viņu piedodoši sveicināja ar savu vecišķo roku. Un Fjodors sauca: «Urā!» Un šai brīdī viņš izjuta tādu kā gara radniecību ar visiem — visi dzīvo un domā tāpat kā viņš, visi jūt tādu pašu mīlestību. Viņš nav viens, viņš ir da|a no visiem, viņš ir varens!

— Ur-rā-ā! Lai dzīvo!

Un neliela auguma večuks ceļ roku pie formas cepures ...

Bet tagad Fjodors šķitās zaudējis garīgo saturu, kaut kur sirds dziļumos urdīja neapmierinātība. Pēc tik milzīgas pacilātības, kādu viņš bija pārdzīvojis, vajadzētu ieņemt cietokšņus, mesties uzbrukumā. Taču viņš iet pa krastmalu, kājas sāp, māc rūpes, kā lai tiek uz kopmītni, uz savu gultu.

Pirmais klusumu partrauca Ļova Pareizticīgais.

— Vecīt, — viņš sacīja Vjačeslavam, — liekas, ka mūsdienās rodas jauna reliģija ...

— Es negribu spļaut acīs mūsu laikam.

— Vai tad es gribu? — Pareizticīgais sabozās. — Bet fakti runa man par labu, vecīt!

— Fakti? Kādi tad?

— Vai dzirdēji, ka visi kliedza, ka apsveica?

— Dzirdēju.

— Un pats arī kliedzi?

— Kliedzu, un kas par to?

— Bet ko tad apsveica? Cilvēku? . ..

— Jā, cilvēku, vadoni, varoni, nevis dievu.

— Var jau būt, vecīt, var jau būt. Jā, pašlaik viņš ir varonis, viņš ir vadonis, viņš ir cilvēks. Bet arī Muhameds bija cilvēks... Paies gadi, gadu desmiti, un aizmirsīsies, ka viņš ēdis tādu pašu maizi, kādu ēdam mēs, varējis aukstumā salt tāpat kā citi cilvēki. Dzīves ikdiena aizmirsīsies, vecīt, paliks tikai ticība, viena vienīga ticība, kails ideāls. Mūsu pēcteči iegūs Muhamedu.

Vjačeslavs Cernišovs, ar novilktajiem cimdiem pa mēteļa kabatu plakšķinādams, soļoja smagi, gāzelēdamies, — arī viņš bija noguris.

— Necel nu neslavu pēctečiem, — viņš īdzīgi sacīja. — Gan tie izārstēsies no aklas ticības, lai tā būtu kada būdama.

— Izārstēsies no ticības? Un tu domā, ka tas būs uz labu?

— Vienmēr ir labi, ja tiek vaļā no akluma.

— Ja nav ticības — nav ideālu, ja nav ideālu — nav morāles likumu. Vecīt, pēc tavas teorijas iznāk, ka mūsu pēctečiem būs jāiestieg netikumos. Viņiem slepkavības, viltus liecība, zagšana vairs neskaitīsies noziegumi.

— Tu taču, Izraēļa cilts dēls, arī netici vecās derības bauslim — tev nebūs nokaut, tomēr neesi tāpēc kļuvis profesionāls slepkava. Vai tiešām cilvēki ir tik traki, ka viņiem katra ziņā vajadzīgs garīgs uzpurnis — sak, tu neliksi debesu valstībā, un pār tevi nāks la dieva sodība!

— Nu laikam Veče piespiedīs tevi pie sienas, — Fjodors sacīja Pareizticīgajam.

— Piespiedīs pie sienas? ... Bet fakti runā viņam pretī. Kāpēc mēs visi šajos progresīvajos laikos esam caur un cauri saindēti ar ticību? Ar cildenu ticību! Es to neuzskatu par netikumu!

— Kādi «mēs»? — iejautājās Vjačeslavs.

— Es, tu, viņš un tūkstošiem citu, kas gāja mums blakus. Iznāk, ka visi ir slimi.

— Es, piemēram, neuzskatu sevi par slimu, — Vjačeslavs iebilda.

— Vai^ tad tu nekliedzi, nelīksmoji, vai tev šai brīdī nebija tāda 'sajūta, — ja viņš teiktu kaut vārdu, tu mestos ugunī, ūdenī, pašam velnam rīklē?

— Kā nu ne — kliedzu, līksmoju, tāda sajūta bija, taču ne jau tādēļ, ka akli ticu, bet itin vienkārši pilnīgi piekritu ...

— Diženajām idejām?!

— Tieši tā. Es zinu, ka viņš ir bargs, lāgiem nežēlīgs, ka viņš neapstājas ne asiņu, ne sviedru, ne cilvēku labklājības priekša, tāpēc ka tas viss, kā tu pareizi minēji, tiek darīts diženu ideju labad. Tas nekas, ja tagad plūst asinis, lai tikai vēlāk tās var visiem mierīgi ritēt dzīslās un nešļacas no brūcēm, tas nekas, ja tagad līst sviedri, lai tikai pienāk laiks, kad vairs nevares just vergu sviedru smaku,-un tas nekas, ja tagad nav ko ēst — gan kaut kā pārcietīsim, — toties mūsu bērniem, mūsu bērnu bērniem vairs nebūs par dienišķo maizi jaraizējas. Es esmu šī cilvēka domu biedrs. Atzīstu, ka viņš ir vecāks, vairāk pieredzējis, simtreiz gudrāks, lai tad viņš ir mans vadonis, bet ne dievs. Nav man aklas ticības! Nav slimības! Un tā tas ir ar daudziem, Pareizticīgais, nespried pēc sevis.

Līdz šim brīdim Fjodors bija Vjačeslava pusē — pret aklu ticību. Bet pašlaik Veče saka Fjodoram: pilnīgi un galīgi-aizmirsti pats sevi, dzīvo rrazmazdēla labā. Bet šim mazmazdēlam taču būs atkal savi mazmaz-dēli. Vai tiešam cilvēks tā arī dzīvos vienīgi ar nākotnes mirāžām? Par to domājot, rodas tāda nomācoša netaisnības sajūta — tu esi tikai mēslojums! Brīnišķīgās nākotnes sludinātāji, — kas tiem devis tiesības izturēties pret viņu ar tādu nicīgu augstprātību?

Pēkšņi Fjodoram nepatika arī Vjačeslava izskats. Soļo pa krastmalu — labu labie saišzābaki ar siltu oderi, mīksti ādas cimdi, velūra mētelis. Viņa tēvs nav vis Vasilijs Matjorins, vienkāršs lauku vīrs, bet gan atzīts mākslinieks, tas dēlu neaizmirst. Bet dēls sludina bada dzīvi, lai mazmazdēli varētu pieēst pilnu vēderu. Un kam viņš to saka? Pareizticīgajam, kurš sava mūžā vairāk pārticis no apšaubāmām idejām nekā no dienišķās maizes.

Fjodors pārliecināts sacīja:

— Kaut kas neklapē, Veče.

Veče ziņkārīgi pašķielēja uz viņa pusi:

— Vai tu re! Maljoras sādžas gudrā sfinksa atdarījusi muti.

— Sadod viņam pa sprandu, vecīt!

— Tu teici: tas nekas, ja tagad plūst asinis, lai tikai vēlāk tas neš|ācas no brūcēm? ...

— Ta es teicu un pie tā arī palieku.

— Vēlāk, kad mans mūžs jau būs galā?

— Iespējams, ka tad, kad būs galā... Tavs mūžs, mans...

— Un tu gribi, lai man nav aklas ticības?

Vjačeslavs kļuva uzmanīgs, piemiegtām acīm centās

notvert Fjodora skatienu, bet Fjodors turpināja:

— Lai es varēlu ticēt bez šaubīšanās, šai ticībai nepieciešams apstiprinājums. Idejai diendienā japarada, ka tā ir pareiza, lai es sāku pārliecināties, ka asiņu plūst aizvien mazāk un mazāk, — jāparāda tūlīt pat, nevis pēc manas nāves. Kāpēc man vajag akli ticēt?

— Un nepieļaut nekādas šaubas! — piemetināja Ļova Pareizticīgais. — Vecīt, es noņemu cepuri tavā priekšā. Tu ar vienu cirtienu noliki gar zemi šo uzpūtīgo karotāju. Ei, bruņiniek! Celies augšā! Tver savu zobenu, kas tev izsists no rokām!

Vjačeslavs Cernišovs cieta klusu.

Ļova Pareizticīgais paslēja gaisā apdriskātās piedurknes, un pāri Maskavas upes melnajiem ūdeņiem atskanēja kliedziens:

— Viktoria! Viktoria!

Vjačeslavs sāka smieties:

— Ko tu tā priecājies, brāli iekš Kristus? Man aizbāza muti sfinksa, nevis tu!

Viņiem nopakaļ gāja kāda trokšņaina kompānija, visu laiku, kamēr viņi strīdējās, aiz muguras lāgiem atskanēja skaļi smiekli. Tagad šī kompānija — vīriešiem zili lietus mēteļi un platmales, sievietēm mēteļi ar polsterētiem pleciem — bija nonākuši blakus studentiem. Priekšā cienīgi soļoja zaļā mētelī ģērbusies sieviete ar kailu galvu. Viņai bija tukla, gaļīga, sarkana seja, rupjie vaibsti pauda dižmanīgus draudus, ar šādu dāmu sākt strīdu pie plīts ir bīstami — katrā ziņa uzvarētāja būs viņa. Aizpeldēja garām, stingi un cienīgi raudzīdamās taisni uz priekšu.

Un puiši ievēroja, ka tā ir tā pati, kas pie Mauzoleja bija izskrējusi no kolonas, un visus nez kādēļ pārņēma kauns. Ļova Pareizticīgais, kas likās veikls zellis, pēkšņi atkal izskatījās kā nogrēkojies šunelis. Viņš tipināja blakus Vjačeslavam un laiku pa laikam uzmeta tam mulsu skatienu. Bet Vjačeslavs, lūpas sakniebis, gāja un rauca pieri.

Tikai šķērsielā pie Tēlotājas mākslas muzeja viņš ierunājās:

— Vai tiešām mēs visi esam ticīgi aklie? Ko?...

18

Uz ķīļrāmja uzvilkts audekls, un pie tā stāvi tu — pirmā kursa students. Uz ķi|rāmja uzvilkts audekls, un uz podesta sēž melnā uzvalka ģērbies vīrs ar lieliem vaigu kauliem, dzeltenu seju. Tu viņu glezno, tu pārnes uz sava audekla viņa seju, viņa rokas, viņa uzkrūti. Tātad viņš tev diktē, tatad tu viņam pakļaujies ...

Pakļauties? Bez kādas domāšanas rūpīgi pārnest visu, ko redzi, — dzelteno krāsot dzeltenu, melno — melnu? Nedrīkst būt fotogrāfs, nav brīv kopēt — šī vienkāršā patiesība tev jau iedzīta galvā pamatīgi.

Tad tu varbūt esi brīvs, tev nav jāklausa šim dzel-tenģīmim? Lai iet pie velna viņa norādījumi, dari, kā gribi, dzelteno vari pataisīt par sārtu, melno par violetu, sarkano par za|u. Kurš tad ir audekla saimnieks — tas dzeltenģīmis vai tu?

Bet kādē| viņš sēž tev priekšā? Kādē| tu tik alkatīgi skaties uz viņu? Vai tik viņš nevada tavu roku?

Vai tu esi brīvs vai neesi? Vai esi pavēlnieks vai vergs?

Tev priekšā modelis, uz podesta sēž vecmodīgi klīrīgs vīrs ar asiem pleciem, viņam ne visai veselīga sejas krāsa, stūraini vaigu kauli, plānas lūpas, baltas aproces izce| melnīgsnējās rokas. Uz podesta tavu acu priekšā — maza daļiņa no dabas. Bet dabā nav haosa, tur viss ir savā starpā saistīts, dabā valda harmonija. Arī šis klīrīgais cilvēks melnajā uzvalkā ir savā ziņā harmonisks. Pamēģini vien kaut ko viņā patvarīgi mainīt, pamēģini pie viņa bālās sejas un vājā, kā vistas kāja tievā kakla iedomāties kraveja plecus vai arī melnos svārkus apmainīt pret spilgti violetiem, saglabājot sejai okerīgo krāsu, kāda raksturīga cilvēkam ar platiem vaigu kauliem . . .

Harmonija, saskaņotība, savstarpēja sakarība, savi negrozāmi likumi... Tu jau arī mācies no dabas tieši šo harmoniju.

Tu uzliki uz audekla krāsas plankumu, blakus ir tīrs audekls, tas prasa toni, tas gaida tavu otu. Te, redz, ir krāsas un te palete — uzliec toni, — tu esi saimnieks. Saimnieks? Nē, īsts saimnieks tu tomēr neesi! Tu nevari ņemt kuru katru krasu, kas ienāk prata, jo neaiztiktais audekla laukumiņš no tevis prasa nevis vienalga kādu toni, bet vienu noteiktu. Bet kas to prasa? Vai audekls? ... Prasa loģika. Un, ja tu tai pietiekami nepaklausi, ja esi uzlicis ar otu nepareizu toni, tad agrāk uzliktais krasas plankums sāk brēkt, dumpoties pret nelikumīgajiem kaimiņiem: nav saskaņas, nav jēgas, tas nav tonis, bet netīras krāsas traips! Un tu ņem atkal nost neveiksmīgo triepienu, meklē, meklē, meklē harmoniju.

Vai tu esi pavēlnieks vai vergs? Vergs tu esi, tu pakļaujies loģikai, bet laimīgā prasme tai pakļauties tev ir dabas dota, citādi tev vajadzētu mest otas pie malas!

Pavēlnieks vai vergs?... Pagaidām tu esi pirmā kursa students, un vīram ar platajiem vaigu kauliem, tam elkadievam, kas svinīgi sēž uz podesta, vēl ir pār tevi vara, vēl tu viņa priekšā juties nedrošs, tu viņu respektē, kopē, viņu kopē, nevis centies uztvert harmoniju. Tu nepavisam tik daudz nemācies no dabas, cik to atdarini, mērkaķojies pakaļ. Tu esi pirmā kursa students, vairāk nekas, un tādēļ — tikai pārejas forma no makslinieka-mērkaķa uz makslinieku-cilvēku. Var gadīties, ka tu tā arī paliec tikai mērkaķis, bet, ja izaugsi par cilvēku, tad sāksi apieties ar dzeltenģīmi elkadievu brīvi. Viņš tev var dot ierosmi, ievirzi, un tu saksi radīt pats savu harmoniju, nemaz nebēdādams, ja tā neatbildīs elkadieva harmonijai. Elkadievs tikai pateiks priekšā likumus, un, kas zina, varbūt tie arī liks melno gleznot violetu, bet dzelteno — sārtu. Li-kurni lo prasīs, nevis tava lielā pašapziņa, kas tevi urda rīkoties patvaļīgi.

Vai tu esi brīvs vai neesi? ... Mākslinieks-cilvēks, tāpat kā visi cilvēki, var brīvi izmantot dabas likumus, bet viņam nav brīv tos pārkāpt.

Uz ķīļrāmja uzvilkts audekls, nepilnu kvadrātmetru liela platība, kura ietvertas gan sāpes, gan prieks, gan vilšanās, gan cerības. Kā neaptverama saule atspoguļojas ūdens pilienā, tā šai audekla gabalā atspoguļojas visa komplicētā cilvēka būtība.

Fjodora darbu pirmais ievēroja Valentins Venjami-novičs. Viņš ilgi stāvēja aiz muguras, pūta elpu pakausī un, kad Fjodors griezās pie Ivana Miša: «Paklau, uzspied drusciņ karmīna ...» — sacīja, uzlicis roku uz pleca:

— Atnāc man līdz.

— Uz kurieni?

— Neprasi.

Viņš aizveda Fjodoru uz istabu, kas no grīdas līdz griestiem bija pieblīvēta ar kārbiņām, kastēm, vecu gleznu grēdām. Pie sienām sakarinātas pieputējušas lupatas, kaktā nolikts pazīstamais vēderainais patvāris, tam blakus smaga bruņinieku bruņu cepure, turpat rēgojās zobena rokturis, uz plauktiem apsūbējuši pokāli, ģipsī atlieti augļi. Starp šiem krāmiem iespiests šaurs galdiņš, pie tā sēdēja kada sieviete — laborante. Viņa pētoši paskatījās uz Fjodoru, pēc tam vaicājoši uz Vaientinu Venjaminoviču.

Tas pamāja ar galvu:

— Ja.

Tad sieviete piecēlās, no audekla ruļļu apakšas izvilka kādu kasti un laipni teica:

— Tā, izmeklējiet nu, lūdzu. Šogad jūs esat pirmais.

Fjodors atskatījās uz Vaientinu Venjaminoviču, tas

pamāja:

— Izmeklē, izmeklē!

Kaste bija līdz pusei piekrauta ar garenām kārbiņām, kurās atradās krāsu tūbiņas. Fjodors acis vien iepleta.

Ar krāsām bija grūti. Institūts deva gaužām maz baltā, melnā, okera, visi studenti pirka klāt paši, taču nekādā bagatigā izvēle nebija ari veikalos. Māksliniekiem, tiklab iesācējiem, kā meistariem, bija pazīstams kāds inteliģenta izskata pensionārs no Verhņajas Mas-lovkas, kurš slepus pārdeva eksporta krāsas. Taču viņš tas pārdeva izredzētajiem, saviem pastāvīgajiem klientiem, bez tam plēsa trīskāršu cenu — Fjodoram tas nebija pa kabatai. Fjodors mocījās, darbā juta, ka palete ir nabadzīga, bieži vien diedelēja no kaimiņiem:

— Uzspied drusciņ ...

Neviens gan neatteica, tomēr nevar jau visu laiku ubagot.

— Kas nu ir, izmeklē taču!

— Es... Es vēl visai labi nepazīstu krāsas. Un etiķetes ari te ir svešās valodās.

Valentins Venjaminovičs noliecās pie kastes.

— Te, redz, ir umbras ... Marss ... Ieteicu ņemt šito okeru, pats redzēsi, cik labs . .. Sjēnas, smaragdzaļo ... Vārdu sakot, ņem no katras kastītes pa tūbiņai.

— Paldies! Kur te tāda bagātība?

— Kas tas par jautājumu? Kļava, iedodiet viņam gabaliņu papira, lai ietin.

Kad viņi izgāja no istabas, Valentins Venjaminovičs saņerna Fjodoru aiz elkoņa, paskatījās acīs:

— Ir viens lūgums, kas katra ziņā jāievēro, — ciet klusu. Diemžēl krāsas vajadzīgas daudziem, bet visiem es tās nevaru iedot. Mana alga nav tik liela, lai apgādātu institūtu.

— Tās ir jūsu krāsas?

— Krāsas pieder tiem, kam tās tiešām var nākt par labu.

— Tātad es tagad esmu viens no izredzētajiem?

— Zināmā mērā — ja. Tikai nekrīti pārāk lielā kārdināšanā, diez cik bieži tāda laime negadīsies. Es esmu skops, tas nevienam nav noslēpums.

— Vēlreiz paldies!

— Strādā vesels!

Otrs, kas ievēroja Fjodora darbu, bija Vjačeslavs.

Beidzās gleznošanai paredzētais laiks, modelis steigšus norāpās no apnikušās laktas, ar zābakiem pa grīdu šļūkādams, uz audekliem šķielēdams, izgāja no darbnīcas. Fjodors sāka tīrīt no paletes krāsu paliekas. Uz paletes bija bagātīgi izziesta baltā krāsa, tajā ieplūdusi tumši violetā, bet blakus kraplaka, tumša kā sarecējušu asiņu piliens. Un Fjodors ar patiku nolūkojās uz šo krāšņo krāsu ziedu, ko nejauši bija izveidojuši droši saplūdušie toņi.

Pienāca Vjačeslavs.

— Paskaties, — Fjodors pastiepa viņam pretī paleti. — Pamēģini tīšām dabūt kaut ko tādu — nekas neiznāks, kaut vai izstiepies.

Taču Vjačeslavs skatījās uz molbertu.

— Tā vien šķiet, ka traģiķis no Matjoras sādžas būs paveicis savā mūžā kaut ko vērtīgu.

— Ko tu teici? — Fjodors nesaprata.

— Es saku, ka nevajag nepatiesi apvainot svētlaimīgo Savu Iļjiču. Ja viņš saņēmis aiz ausīm un pievilcis pie molberta tevi, tad savu mūžu nav nodzīvojis velti.

— Nu, nu, nenoskati ar Jaunu aci! — Fjodors jutās gan samulsis, gan glaimots.

Pēkšņi blakus parādījās_ Ļova Pareizticīgais:

— Šausimies prom ... Ēdnīcā sastāsies astes.

Vjačeslavs pamāja ar galvu uz Fjodora darbu:

— Kā tev rādās? Ko?

Ļova Pareizticīgais vispirms, kā jau tuvredzīgs, pieliecās pie audekla, tad pakāpās atpakaļ, brītiņu pastāvēja, lūpas pavēris un galvu pie pleca piešķiebis, beidzot lepni, cienīgi pagriezās pret Vjačeslavu:

— Pumpurs ir pārsprādzis un devis za|us dzinumus. Ledus sakustējies, zvērināto kungi. Ledus sakustējies!

Lupatā rokas slaucīdams, pienāca Ļova Slobodko.

— Nav nemaz tik peļami.

Pie pašas auss sāka šņākāt Ivans Mišs ...

Fjodors apjucis grūda visiem pie acīm paleti:

— Paskatieties, re, kā derētu paņemt. Spēcīgi, efektīgi, bet cik vienkārši!

Ļova Slobodko izņēma paleti Fjodoram no rokām, jūsmīgi noklakšķināja mēli.

— Spoži! Fenomenāli! — Viņš pārlaida visiem mirdzošās acis. — Redziet, kur patiesība! Redziet, kur paraugs! Redziet, uz kurieni mums jāstūrē!

— Tatad jāstūrē nevis uz sarežģīto, bet uz primitīvo. Kļūsim līdzīgi vēžiem, kas rāpjas atpakaļ, — Vjačeslavs noteica.

Ļova Slobodko tūlīt sacēla spuras.

— Bet tev svarīgs tas dzeltenais, izdēdējušais ģīmis, — viņš pamāja ar galvu uz podestu, kur nesen bija sēdējis modelis. — Vārais stādiņš, kas izaudzis netīrā komunālā dzīvoklī.

— Sak ost pēc pulvera! — priecīgi paziņoja Ļova Pareizticīgais. — Pie barjeras, džentlmeņi! Pie barjeras! Nav ko kautrēties!

Bet Slobodko nekādā uzmudināšana nebija vajadzīga.

— Tu esi mēslu vabole! Jā gan, vari ņemt ļaunā, ja gribi... Ziedam mēslu vabole vienaldzīgi paskries garam, toties nolaidīsies uz mēslu čupas ...

— Bez apvainojumiem, džentlmeņi! Bez apvainojumiem! Ievērot bruņinieku likumus! Tātad — cīņa sākusies.

Vjačeslavs, acis piemiedzis, sacīja ar dzestru ironiju:

— Ser! Atļaujiet, lai es arī jūs ar kaut ko salīdzinu. Jūs esat tauriņa un stulbā putna — žagatas hibrīds.

— Pēc principa «tu pats esi muļķis».

— Nē, pēc būtības. Spilgts plankums, košs ziediņš... Ir ziedi, kuriem nav nektāra, bet tauriņi metas uz tiem tāpēc vien, ka tie ir spilgti, uzkrītoši. Stulbā žagata stiepj uz savu ligzdu nospodrinātas sudraba karotes un sarkanas lupatiņas — viņai tās liekas skaistas.

— Un kas par to? Daba man devusi šo iedzimto skaistuma izjūtu. Kopš senatnes pazīstamo izjūtu!

— Nevis izjūtu, bet instinktu, — Vjačeslavs izlaboja.

— Neapspied šo instinktu, bet turi to cieņā un godā, glabā svēti kā dārgu dabas dāvanu.

— Un pie tā arī paliec, nesper tālāk ne soli. Lai dzīvo tauriņa vai žagatas zagles gaume! Atpakaļ pie kukaiņiem!

— Mātes instinkts arī radies agrak par cilvēku, tāpēc to atmetīsim. Tas ir nosodāms!

— Ser! Nevajag pārspīlēt! Es neteicu — atmetīsim. Es esmu par to, lai sargā un izkopj gan mātes instinktu, gan arī skaistuma instinktu. Taču esmu pret to, ka pie instinktiem apstajas un tālāk vairs neiet. Varat ticēt, ser, šis plankums man ļoti patīk.

— Patīk, un tomēr par labāku tu atzīsti blāvu plankumu, kas attēlo dzeršanas sagandētā modeļa fiziono-miju.

— dzīstu par labāku jēgu nekā bezjēdzību. Ja es ne visai izskatīgajā modeļa sejā saredzēšu jēgu, bet izskatīgajā plankumā — nejaušību, bezjēdzību, tad no plankuma es novērsīšos. Plankums man var būt vienīgi materiāls.

— Būvmateriāls, kā, piemēram, ķieģelis?

— Nu, zini, man krasas ir tas pats, kas ķieģeļi, no kuriem veido prātīgus darbus.

— Ahā! Te nu ir tavs kredo, mēslu vabole! Es uzskatu, ka labāk būt tauriņam ...

— Bet es — palikt cilvēkam. Tam pašam cilvēkam, kurš no ķieģeļiem, pat no ķieģeļiem spēj radīt mākslas darbus. Man tevis žēl, tauriņ.

Uz paletes — trīs krāsas, tās pārsteidz apmēram tāpat kā pirmais sniegpulkstenītis uz stingas, vēl pavasara plauksmes neskartas zemes. Plankums nekā neatgādina, tas ir bezjēdzīgs, taču patīkami tajā raudzīties, nez kādēļ liekas, ka tam ir kada apslēpta jēga... Butu gan vareni, ja tādā baltā, violeta un tumšās kraplakas gammā risinātu kādu gleznu!

Fjodoram ilgi nebija dūšas nokasīt no paletes trīskrāsaino plankumu.

Kopš šīs dienas Fjodors bija ieguvis tādu nelielu slavu — ārpus pirmā kursa darbnīcas sienām tā nesniedzās. Sāka nākt pie Fjodora pēc padoma, studenti savos strīdos minēja Fjodora darbus. Un uz Vjače-slavu Cernišovu, Ļovu Pareizticīgo, Ļovu Slobodko Fjodors vairs nelūkojās kā uz kaut ko augstāku.

Mācās virsū nedienas, Fjodors ik brīdi juta, kā tās nāk tuvāk ūn tuvāk.

Armijas šinelis viņam kalpoja gods godam, bet zābaki bija noplīsuši, tiklīdz iestājās sals, gumijas pazoles pārlūza, kirzas stulmi ap potītēm izrīvējas cauri. Taču pagaidām, kamēr vēl ziema, var valkāt mātes atsūtītos velteņus. Toties bikses ... Fjodors pats tam aizvārstīja izdilušos caurumus, šuva virsū ielāpus, likdams lietā vecu formas blūzi. Blūzes bija vairākas — divas jaunas un viena veca, bet bikses vienas pašas. Tomēr ari bikses vēl nebija nekāda lielā bēda, galvenais — trūka naudas. Niecīgie ietaupījumi, kas bija palikuši no armijas laika, sen jau izkūpējuši, lāgiem neiznāca par ko nopirkt kartītēs paredzēto maizes devu. Fjodors bija aizņēmies no visiem — no Vjače-slava, Ivana Miša, Ļovas Slobodko, nebija parādā vienīgi Pareizticīgajam.

Visiem puišiem bija kādi blakus ienākumi. Ivans Mišs iemanijās pārdot paštaisītās brošas un aproču pogas, nez kur pirka papildus talonus pusdienām un maizes kartītes. Ļova Pareizticīgais kā tāds dieva putniņš laidelējās no vienas labsirdīgas ebreju tantes pie otras — dzīvoja. Vjačeslavu allaž atcerējās tētiņš. Fjodora tēvs sūtīja tikai skarbas, pamācošas vēstules.

Pienāks pavasaris, un ārā varēs iet vienīgi basām kajam, bikses būs jāsviež projām vel agrak, parādu sakrājies trīs stipendiju apjomā, bet, lai nopirktu maizi un ēdnīcā dabūtu lētas pusdienas, nepietiek pat ar pilnu stipendiju. Pazemojoši ir dzīvot draugu apgādība — tā bija nopietna, īsta nelaime, bezizejas stāvoklis, un tas mācās virsū ar katru dienu neatlaidīgāk.

Darba rokas bija vajadzīgas visur. Visi žogi nolīmēti ar sludinājumiem, ka nepieciešami strādnieki celtniecībā, rūpnīcās, gan darbam pilsētā, gan ārpus pilsētas, cilvēki ar kuru katru profesiju un bez jebkādas profesijas. Bet tad būtu jāpamet institūts.

Reiz Fjodors salīga izkraut preču stacijā og|u vagonus. Strādāja no sešiem vakarā līdz vieniem naktī, ar lāpstu bēra ogles no platformām kravas automašī-2JC nās, otrā dienā sāpēja pleci, mugura, pirksti nevarēja saturēt otu. Pie ta jau varbūt arī pierastu, bet bija cits šķērslis — apģērbs! Pastāvīgajiem strādniekiem, krāvējiem, deva darba tērpus, bet pagaidstrādniekiem, tādiem kā Fjodors, vajadzēja strādāt savās drēbēs. Vienīgais šinelis pa trim šādām reizēm pārvērstos ogļainos kankaros, no biksēm paliktu vienas driskās, tā jau noplīsušie zabaki butu jāsviež projām. Tas nederēja.

Viņš mēģināja stacijā izlikties par nesēju, pagadījās kada veca sieviņa ar lieliem čemodāniem un fenomenālām aizdomām. Čemodāni šķita kā ar ložmetēju diskiem pieblīvēti, kamēr Fjodors tos nesa uz tramvaja pieturu, večiņa tipināja nopakaļ, turējās pie šineļa jostas, baidījās, ka tik tas puisietis neaizlaižas lapās. Pēc tam viņa iegrūda Fjodoram rokā saburzītu naudas zīmi, ko bija sažņaugusi sasvīdušā dūrītē, un kaunīgi apprasījās:

— Vai ar to pietiks?

Ar to pietika, lai varētu pie letes nopirkt vienu pīrādziņu ar augļu biezeni. Kad Fjodors, gribēdams ilgāk izbaudīt ēšanas prieku, lēnā garā tiesāja šo pīrādziņu, no kura sūcās ārā augu eļļa, pie viņa piegāja četri dūšīgi puiši ar maisu drēbes priekšautiem. Viens sāka sprediķot:

— Paklau, putniņ, nemaisies pa kājām. Mūsu interesēs nav, lai tu mums ņemtu nost maizi, tā neklājas arī pēc likuma. Kas būs, ja visādi plukatas sāks nēsāt bagāžu? Aizstiepsiet, ka nebūs ko redzēt, pēc tam dzenā nu rokā pa Tišinskas tirgu, bet uz mums sāks skatīties greizi. Tāpēc taisies, ka pazūdi. Nu, nu, taisies, citādi .. .

— Citādi stiepsiet prom uz miliciju?

— Kāpēc tā? Vai tad paši nemācēsim vest pie prāta?

Fjodors pārlaida viņiem acis: četri gabali — mācēs

gan.

. . . Pie kada staba viņš ieraudzīja izbalējušu sludinājumu: «Ģipša atlējumu darbnīcai vajadzīgi nekvalificēti strādnieki, apkopējas, mākslinieki...»

Fjodors bija kā spārnos: par to, ka izdotos sameklēt piepeļņu savā specialitātē, varēja tikai sapņot. Darbnīca atradās kaut kur Marjas Birzs apkaimē.

— Mākslinieki?... Nē, pašlaik nav vajadzīgi.

— Bet sludinājumā ...

— Kādā sludinājumā?... Ak jā... Bet tas jau bija sen. Bez tam vajadzēja nevis māksliniekus, bet tikai vienu pašu mākslinieku. Tagad brīvu vietu vairs nav.

— Un kā ar strādniekiem?

— Strādniekus vajag.

— Vai es varētu pie jums strādāt vakaros?

— Mums darba laiks ir no astoņiem rītā līdz sešiem vakarā.

Reiz pēc šādas staigāšanas Fjodors izsalcis, nosalis iegriezās dzertuvē. Sagrabināja naudu kausam alus.

Dzertuve bija piesmakuši, trokšņaina, tabakas dūmi jaucās ar saltiem garaiņiem, kas mutuļiem vēlas iekšā pa nemitīgi virinātajām durvīm, uz kājām vilka aukstums.

Pie blakus galdiņa profilā pret Fjodoru sēdēja melnā plikādas puskažociņā ierāvies maza auguma cilvēciņš un melanholiski malkoja trešo kausu. Viņam bija augstprātīga, cienīga sejas izteiksme, iedubušos vaigus izvagojušas dziļas, skarbas grumbas. Fjodors iztukšoja savu kausu, izņēma no kabatas piezīmju bloku, sāka uzskicēt kaimiņa profilu.

Svešais joprojām nesatricināmā mierā sūca alu. Taču, kad Fjodors aizcirta bloku ciet un grasījās bāzt kabatā, viņš žigli pagriezās un pieprasīja:

— Rādi nu šurp!

— Interesē gan?

— Kā tad nu ne.

Viņš labu brīdi augstprātīgi aplūkoja skici, meklēdams vainas, beidzot pasacīja pavisam mīklaini:

— Neteikšu, ka būtu precīzi, tomēr taisni uz to pusi ir... Mākslinieks esi, vai?

— Vēl ne.

— Kā tā?

— Nu ta ... Mācos.

— Tātad students?

— Jā.

-— Reče nu, man uz ļaužiem ievingrināta acs.

Svešais pārnesa savus kausus uz Fjodora galdu.

— Dzer.

— Negribas.

— Nemelo nu, man ievingrināta acs — gribi gan tikai nav naudas.

— Zini, draugs, labāk paturi savu gudrību pie sevis.

— Bet tu, knēveli, necel spuras gaisā, kad ar tevi runā pa labam. Ņem dzer un atbildi, ko tev prasa. Kā ta sauc?

— Fjodors.

— Un uzvārds?

— Matjorins.

— Bet es esmu Matvejs Ivanovičs Stuka... Toņu meistars.

— Ko nozīmē — toņu meistars?

— Prasti sakot — mālderis. Ej uzprasi septiņpadsmitajā celtniecības iecirknī — kas ir Stuka? Vai ar apjautājies vecajiem Maskavas mālderiem... Visi kā vienā mutē pateiks: otra tāda Maskavā nav, kas tik labi mak salikt toņus. Varbūt netici?

— Ticu.

— Reče nu ... Es taču ļaužiem cauri redzu. Bet aiz ko agrāk neesmu tevi manījis šajā traktieri?

— Tālu dzīvoju.

— Kāds vējš tad tagad atpūtis?

— Meklēju piemērotu darbu, bet vienmēr saiet dēlī.

— Tu taču esi students?

— Gluži pareizi. Bet vai students pārtiek no zila gaisa?

— Tiesa kas tiesa — ēst un dzert vajag visiem, pat akadēmiķiem. Bet kas tad ir par nelaimi? Darba vis-riņķi papilnam. Ņem vērā, ka bezdarba pie mums nav un nevar būt, tāpēc ka ... sociālisms!...

— Kurš katrs darbs man neder.

— Gribi tādu tīrāku?

— Nevis tīrāku, bet ērtāku, lai varu mācīties institūtā. Pa vakariem, pa naktīm — tad jā, bet dienā nevaru.

— Šimbrīžam tā bilde skaidra. Un kā svētdienās?...

— Kas — svētdienas?

— Vai svētdiena tev ir brīva?

— Ja.

— Tad nāc pie manis par palīgu. Iztaisīšu no tevis pirmklasīgu mālderi. Strādāsim no sestdienas uz svētdienu.

— Vai pie jūsu būves?

— Būves? Nē. Laiki tagad grūti, bet ēst un dzert vajag, pats sacīji. Es paķeru vienu otru blakus darbiņu. Noteikumi būs tādi: man kā galvenajai personai — divas trešda|as no izpeļņas, tev — viena trešdaļa. Tāpēc ka tu māldera darbā esi gatavais zīdainis,

* kauČ ari mākslinieks, bet es — meistars, slavenība.

— Un sakiet, slavenība, — kāda tā trešdaļa izskatās?

— Vadzi, neesi vis no muļķu mājām... To jau es manīju, tāpēc ka redzu cauri no pirmā acu uzmetiena ... Izskatās visādi. Es protos godu, neesmu nekāds rāvējs. Vai tev pietiks, ja saņemsi par svētdienu trīs simtus?

— Trī-īs ... Pilnīgi.

— Tad sit saujā!

Fjodors vilcinājās. Trīs simti par svētdienu — divreiz vairāk nekā viņa stipendija par visu mēnesi. Taču studentiem — topošajiem māksliniekiem mālderis skaitās visnelāgākais lamu vārds. Ja viņš, Fjodors, pelnītu maizi kā krāvējs, visi pret viņu izturētos ar cieņu — sak, re, kā lauž sev ceļu uz mākslu. Bet gleznotājs, kas paleti apmainījis pret spaini un sareni...

— Jeb vai neder? — māldera Stukas balss skanēja dzēlīgi. — Darbiņš ir diezgan piņķerīgs.

— Sitīsim saujā!

— Nu tad norunāts. Izplēs no blociņa lapiņu, uzraksti savu adresi.

Fjodors uzrakstīja kopmītnes adresi.

— Ja vari, tad pasteidzies, draugs slavenība, man jau pamatīgi spiež kurpe.

— Steiga pie laba gala neved. Pirmo, kas patrāpīsies, jau nu nekampšu. Jāiztausta, jāizpēta — karstu nevar strēbt.

Viņi izdzēra alu un kopā izgāja uz ielas.

— Tu esi lāga puika. Man ievingrināta acs, es redzu līdz pašiem dzi|umiem.

Štuka — maziņš, cienīgs, ģērbies kārtīgā melnā puskažociņā, spoži nospodrinātiem hromādas zābaciņiem kājās — soļoja, pleciņus grozīdams, pats sevi lielīdams.

20

Atvērās darbnīcas durvis, un ienāca kāds cilvēks. Visi pacēla galvas, daudzi nolika otas.

Ienācējs nebija viens, taču studenti ievēroja tikai viņu. Viņam bija plata, plakana seja ar plakanu degunu un biezām lūpām, kuplas uzacis, mazas acis, rupjajos vaibstos mānāms cēls, domās iegrimuša cilvēka skarbums, kāds droši vien bija raksturīgs pagānu cilšu vadoņiem.

Pirmā kursa studenti viņu redzēja pirmoreiz, tomēr ikviens tūlīt pazina — institūta direktors!

Institūtam direktors ziedoja vienīgi savu slaveno vārdu, visus darbus kārtoja vietnieks, slaids, uzkrītoši skaists vīrietis ar bālu seju, kuras izteiksme skaidri liecināja par viņa neitrālo nostāju. Neviens nevarēja pateikt, kādēļ viņš ir Mākslas institūta direktora vietnieks, jo tieša sakara ar tēlotāju mākslu viņam nebija. Tomēr direktors deva viņam pilnīgu rīcības brīvību.

Direktors līdztekus šim savam amatam bija Mākslas akadēmijas īstenais loceklis, priekšsēdētājs komisijās un žūrijās, kas sadalīja māksliniekiem dzīves labumus, bieži vien bija arī pilnvarotais pārstāvis ārzemēs kultūras jautājumos.

Studenti, kas mēdza dedzīgi, bez kādām ceremonijām graut autoritātes, reizēm izteicās par viņu visai iecietīgi. Bet vai gan ir daudz tādu mākslinieku, par kuriem studenti izsakās cildinoši?! Pēc viņu »domām, mākslā valda pagrimums, tagad jāgaida kārtējais uzplaukums, bet to panāks pašreizējā jaunatne — viņi!

Fjodors cerēja, ka arī šis ievērojamais, izslavētais mākslinieks, viņu cienījamais direktors, tāpat gaida uzplaukumu un droši vien no visas sirds priecāsies par to sekmēm, kuri tikai nupat ņēmuši rokā paleti.

Bet Fjodoram tieši patlaban darbs sokas. Viņš ar

priecīgi satrauktu sirdi vēroja direktoru, jau iepriekš paredzēja, ka tiks uzslavēts, jau iepriekš bija pateicīgs...

Direktors devas uz priekšu un bez steigas, ne vārda nerunādams, sāka apstaigāt molbertus.

Taču Fjodors nezināja, cik sarežģīta un pretrunu pilna bijusi šī cilvēka dzīve.

Sākumā viņam bija klājies grūti, viņš bija izjutis nicināšanu, iepazinis izmisumu.

Viņš bija mācījies tolaik, kad dzīve vēl nebija iegājusi normālās sliedēs, kad trūka pārtikas, bija krāvis malku, izkrāsojis nepmaņiem izkārtnes, saņēmis astot-daļmārciņu maizes, staigājis austriešu stilbiiņos. Valda uzskats, ka dabu mīlēt iespējams vienīgi tad, ja dzīvo tai tuvu jo tuvu. Viņa bērnība bija aizritējusi pie lielas dzelzceļa stacijas, kur gar uzbēruma malām sagāztas izdedžu kaudzes, kur gaiss bija lokomotīvju kvēpu pilns, aizritējusi starp barakām, apbružātiem preču vagoniem, panīkušiem puķu dārziņiem. Droši vien tādēļ viņš sāpīgi skaudri izjuta, cik skaistas ir ēnainas mežmalas, pīpenēs dzirkstošas pļavas, upes līči, kurus klāja nevis mašīnu eļļas plankumi, bet ūdensrožu lapas. Viņa pirmās ainavas pārsteidza ar dīvaini lirisku negaisa noskaņu, kur saule cīnījās ar miglas vāliem, zaļā zāle un koku lapotne tinas dūmakā.

Bet tolaik daudzi uzskatīja, ka fabrikas dūmenis, kas piekvēpina debesis, ir skaistāks par sēru vītolu. Skaļi idaigājošie jaunās mākslas aizstāvji, izrādīdami savu solidaritāti ar strādnieku šķiru, ģērbās strādnieku blūzēs, kād^s neviens strādnieks nekad nav valkājis. Viņi kategoriskā tonī noteica, kas tautai vajadzīgs un kas nav vajadzīgs, aicināja visu veco noārdīt un uz drupām uzcelt jauno. Taču to, kāds šis jaunais izskatās, neviens skaidri nezināja.

Ta aizritēja gadi, darbnīca bija pieblīvēta ar ainavām, trūka naudas maizei un krāsām. Viņam, kādreizējam strādnieku puisim, strādnieku blūzēs ģērbušies jaunas mākslās sludinātāji neļāva piedalīties izstādēs, saskatīja viņa darbos «vecā režīma garu». Un viņā brieda bezspēcīgs naids... Nē, ne jau naids pret laikmetu, ne jau pret dzīvi, pret cilvēkiem, bet pret jauno strāvojumu.

Viņš uzgleznoja darbu «Pirmais traktors». Tajā bija paradīta pienācīga cieņa tam, ko viņš mīlēja, — zilg-mainas tāles, palsenas rugainēs, spārnos pacēlušies krauķi, — bet bija ari traktors — industrializācijas simbols, traktors, kuram nopakaļ pa tīrumu skrien sādžinieki — gan mazi, gan lieli. Bija izdevies attēlot izbrīnu un sajūsmu, piesardzību un iesīkstējušu zemnieka neuzticību: «Nē, nē-ē, zeme piesūksies ar petrolejas smaku ... Nē-ē, nedos ražu ...» No savas manieres viņš nebija atteicies, tomēr izstādei gleznu pieņēma. Nelabvēļi atkal atsaka pazīstamās runas par vakarējo dienu mākslas attīstība, par nodeldētiem kanoniem .. . Taču presē darbs bija saslavēts.

Stāstā, ka panākumi padarot cilvēku paļāvīgu, dodot spēku. Tomēr reizēm panākumi rada arī bailes. Un ja nu tā ir bijusi nejaušība, — vai tikai pēc dzīrēm nesāksies paģiras, vai tik šie kritiķi, kas klaigāja par vakarējo dienu, neiemīs zemē līdz pat matu galiem? Jābūt modram, nav brīv kļūdīties; jātrāpa naglai uz galvas!

Sakas kolhozu trieciennieku kongress. Avīzes par to rakstīja: «Paver jaunus apvāršņus... Vēsturisks notikums ...» Vēsturisks?... Bet kas var būt vēl cildenāk, nekā saglabāt mūžos pašu vēsturi? Tikai kongress nav diez cik pateicīgs objekts gleznošanai. Kaut gan Repins taču gleznojis Valsts domes sēdi. Ar skubu tika radīta liela glezna «Kolhoza delegāti sveic biedru Staļinu». Dzīve negaida — ir atkal jaunas nozīmīgas sanāksmes, arī tās sauc par vēsturiskām, nedrīkst vilkties notikumiem astē. Viņa sirdī mājoja bailes, taču tās bija nevis bailes par savu ādu, bet gan par atbildību laikmeta priekšā un bailes no kļūdām.

Viņš paguva nobeigt laikā, izstādē viņa gleznai ierādīja visredzamāko vietu, avīzes to slavēt slavēja un — nebilda neviena nosodoša vārda. Nelabvēļi klusēja ...

Taču avīžu rakstu straume reiz mitējās, no letēm nozuda žurnāli, kuros bija iespiestas «Kolhozu delegātu» krāsainās reprodukcijas. Iestājās klusums, viņam, kam bija dziedātas slavas dziesmas, draudēja aizmirstība. Un viņš ar paleti rokā dzinās pakaļ laikam.

Valstī vērsās plašumā aviācijas attīstība, visā zemē dziedāja: «Mums tēraudrokas saules stari zeltī, un liesmu motors — sirds, kas nepiekūst...» Viņš uzgleznoja lielu audeklu: «Biedrs Staļins aviācijas svētkos». Pie zilajām debesīm — izpletņi, saules gaisma plūst pār tribīnēm, tur smaidošs vadonis baltos formas svārkos ...

Un atkal panākumi, par viņu atkal rakstīja avīzes, atkal žurnāli iespieda viņa gleznas krāsainās reprodukcijas.. . Viņu izvēlēja par akadēmiķi, izvirzīja vadošā darbā ...

No pieredzes viņš jau zināja, ka avīzes patrokšņos un apklusīs, — vajag atgādināt par sevi, vajag steigties . . . Mūžīga traukšanas. Brīžiem parņēma nogurums, uzmācās ilgas pēc aizmirstajām ainavām ar negaisa debesīm, pēc bezidejiskajām koku paēnām, pēc miglā tītajiem purvājiem. Viņš zinaja, ka aiz muguras sačukstas skauģi: «Ne kripatiņas talanta, oficiozs kā avīzes ievadraksts...» Izstādes atsauksmju grāmatā kāds bija atstājis viņam domātu ierakstu: «Saprotams kā plauksta, kas pastiepta pēc ubaga dāvanas.»

Nē, viņš gan neglezno tādēļ, lai saņemtu ubaga dāvanu, daudz labprātāk būtu gleznojis liriskas ainavi-ņas, taču nākas «aizžņaugt rīkli pašam savai dziesmai», viņš dzied, kas vajadzīgs, viņš ir pašaizliedzīgs varonis, un citi viņu nemīl, citi aiz muguras gļēvulīgi šņāc, bet priekšā slavē! Tie laiki pagājuši, kad viņš pazemīgi pacieta nievas, tagad viņam ir spēks un autoritāte — sargieties!

Viņš izmantoja katru gadījumu, kad radās izdevība parādīt savu spēku. Ja nav mīlestības, nav cieņas, lai tad vismaz izturas ar godbijību. Un no visām pusēm viņu apņēma šī godbijība, tā bija salta, tā nesildīja, bet nemitīgi atgādināja: nepaklūpi — tad vairs no godbijības nepaliks ne vēsts, nekļūdies — tev kļūdu neviens nepiedos!

Dzīve ievirzījusies lieliskās sliedēs — viņš bija slavens, godājams, pēc visām pazīmēm spriežot, laimes luteklis. Tomēr nez kādēļ nemitīgās bailes un mūžīgās aizdomas gadu no gada auga augumā ...

Ar šīs sarežģītās dzīves smago nastu plecos, nerunīgs, mierīgs, pašapzinīgs, viņš apstaigāja audeklus, pie kuriem strādāja jaunie mākslinieki — visjaunākie no visiem, kas atrodas viņam uzticētā institūta sienās.

Pārējo studentu vidū pie sava audekla viņu gaidīja Fjodors Matjorins. Fjodors šai brīdī ticēja saviem spēkiem, nepavisam nešaubīdamies, ka ar prieku tiem ticēs arī direktors.

Direktors raudzījās uz audekliem, nevis cilvēkiem acīs. Fjodora skatienu viņš nebija pamanījis. Viņš tāpat vien apstājās pie Fjodora molberta un sāka aplūkot darbu.

Direktora seja — prāva, rupjiem vaibstiem, valdzinoši vienkārša, ar pirmatnēju skarbumu cieši sakniebtajās biezajās lūpās — bija neizdibināma, un, no malas raugoties, šķita, ka aiz šīs neizdibināmības slēpjas diženas, gudras, parastiem cilvēkiem neizprotamas domas.

Viņš tūlīt ievēroja — ir nedrošība, pieredzes trūkuma dēļ ir sīkumainība, taču krāsu toņos jūtams arī tāds kā pavasarīgums, vieglums, dzidrums, iekšēja saskaņa, — tas savdabīgums, kas gūstams tikai kā «dieva dāvana». Viņš skatījās un atcerējās, ka reiz, ļoti ļoti sen, bija priecājies par tādu pašu iekšēju saskaņu savās gleznās. Tas bija ļoti sen, un viņam iesmeldzās sirds, ka tas aizgrimis pagātnē, ka diez vai vēl kādreiz izdosies pārdzīvot tādu naivu prieku un lepnumu par sevi pašu. Bet šis puisis priecājas patlaban... Un direktors iedomājās to, par ko pēdējā laikā mēdza domāt vienmēr, kad redzēja vairāk vai mazāk talantīgus darbus: «Bet kāda ir šī puiša attieksme pret viņu?» Kas zina, varbūt tāds pats pašapzinīgs jauneklis bija atstājis ierakstu atsauksmju grāmatā: «Saprotams kā plauksta, kas pastiepta pēc ubaga dāvanas.» Ko viņi zina, šie aklie kaķēni? Kādas tiem tiesības nosodīt viņu, kurš nodzīvojis ilgu mūžu, visu izbaudījis, visu ko pieredzējis, kurš panācis, ka viņu atzīst, un paniris ne tikai ar savu darbu, bet arī ar to, ka «aizžņaudza rīkli pats savai dziesmai». Viņš nīgri meklēja Fjodora darbā kādu kļūmi, atrada un jutās apmierināts.

Nekā neteicis, viņš pagriezās un pēkšņi ieraudzīja Ivana Miša audeklu.

— Kas tad tas? ... Ko jūs mācāties, jaunais cilvēk? Gleznot vai bildītes mālēt? — Direktora balss bija piesmakuši, griezīga, pārspīlēti saērcināta.

Ivanam Mišām seja kļuvusi zaļa, skopca lūpas cieši sakniebtas, viņš stāvēja militārā stājā, rokas gar sāniem izstiepis, un no sava auguma augstumiem uzticīgi raudzījās direktorā, vai aprīdams viņu ar acīm.

Pie Fjodora piegāja Valentins Venjaminovičs, uzmanīgi saņēma aiz elkoņa:

— Jums veicas labi... Ļoti labi...

Vēl nekad Valentins Venjaminovičs nebija mētājies ar tādām uzslavām, viņa visaugstākais vērtējums bija: «Nav slikti...» Fjodoram radās iespaids, ka viņš ar savu uzslavu cenšas atmaksāt par nepelnīto direktora klusēšanu.

21

Ivans Mišs arvien turējās savrup, nejaucās strīdos, nepiedalījās iedzeršanās. Pēdēja laikā naudas viņam netrūka, taču viņš tēloja nabagu. Atgriezās no savām nezināmām gaitām paēdis, tas bija skaidri redzams, acis spīdēja jutekliski, apmierināti, viņš noglabāja čemodānā kaut kādus vīstokļus, līdzjūtīgi noskatījās uz Fjodoru — tas parasti vārtījās pa gultu, ar smēķi remdinādams izsalkumu, — un liekulīgi nopūtās:

— Ja-a, grūti mums klājas... — Brītiņu klusēja, gaidīja atbildi, bet nesagaidījis piemetināja: — Nu nekas, gan izturēsim.

Tad Fjodors bez kādas kautrēšanās palūdza:

-— Aizdod man vienu divdesmitnieku!

— Tu jau dabūji.,.

— Dabūju gan.

— Nu un? ...

— Nu un pieskaiti vēl klāt.

tvans Mišs katrā ziņā nožēloja, ka bija uzsācis šo bīstamo sarunu, viņš iebāza roku kabatā un izņēma kabatas portfeli, tieši tādu pašu, kādu reiz bija uzdāvinājis Ļovam Pareizticīgajam.

— Nu man no tevis pienāksies simt septiņdesmit trīs rubļi.

Fjodors uzģērba šineli, gāja pusdienās.

Tagad Ivans Mišs gandrīz ar varu aizvilka Fjodoru uz mazu restorāniņu puspagraba telpās. Pie ieejas Fjodors uzskatīja par nepieciešamu noskaidrot attiecības.

— Pirmkārt: naudas man nav.

— Ak tu kungs! ...

— Otrkārt: iedzeršanai es no tevis neaizņemos.

— Labi jau, labi, es tevi pa draugam ...

— Treškārt: Večem ir nelāga paradums — likt galdā bēdīgus uzkožamos, neņem nu priekšzīmi no viņa.

— Par ko gan jūs mani turat? Ek, Fedjkal Kāpēc jūs visi mani neciešat?

— Pārējo noskaidrosim pie galda. Ejam!

Viņi izraudzījās galdiņu restorāna zāles stūrī. Ivans Mišs bija apbrīnojami devīgs, galds vai lūza no uzkodām.

— Vai tev ir kādi tuvinieki? — Ivans jautāja.

— Vecīši ir dzīvi.

— Bet man nav neviena. Tēvu es pat neatceros... Māte nomira vācu laikā. Kaut kur ir māsa, daudz vecākā par mani, jau pirms kara apprecējās. Kur viņa ir?... Sazini nu, karš visus izmētājis... Neviena man nav, Fedjka, neviena paša. Pat draugu nav ... Nav arī bijuši... Četrpadsmit gadu vecumā māte mani aizsūtīja strādāt, mācīties par apmetēju... Drusku pastrādāju un gāju prom, nebija pa zobam. Iestājos darbā graviera darbnīcā. Sāka nākt nauda — sagādāju drēbes, metu jau acis uz skuķiem ... Tik vien arī bija, kā metu acis... Es, redz, esmu gan izskatīgs, bet kautrīgs ... Gāju uz studiju ... Un tad sākās karš ... Nav ko slēpt — karā man laimējās, nodzīvoju pa armijas klubu, briesmas nedabūju pieredzēt... Tagad, redz,

demobilizējos... Dzīvot jau es māku, naudu vienmēr nopelnīšu, pats zini, kas man par rokām. Modeļu kurpes varu uztaisīt, visādus griezumus gan sudrabā, gan kokā. Nauda — tā maza bēda, es gribu būt cilvēksl Cilvēks! Nu tad iedzersim ...

— Lai notiek!

Iedzēra.

— Bet kā tu to saproti — būt cilvēks? — Fjodors vaicāja.

— Kā?... Pāris vārdos grūti pateikt. Nu, piemēram, pie apmetējiem es drīz vien biju pārāks par citiem, jo amatu iemācījos tikpat labi kā meistari. Bet ne meistari mani ieredzēja, ne puiši. Nevar teikt, ka būtu darījuši kādas neģēlības, nē, bet apmēram tāpat kā jūs... Visi turējās pulkā, bet es paliku malā. Tad aizgaju uz graviera darbnīcu, man vienmēr paticis smalks darbs, apmešana jau tāda rupja padarīšana. Mūsu graviera darbnīcā pavisam bija trīs cilvēki, visi trīs večuki, jau pirmajā gadā es viņus cirtu pušu... Es izkodinaju lādīti, sēdēju augšā caurām naktīm, sameklēju zīmējumu vāciņam un gar sāniem rakstu, no skata itin vienkāršu, bet, kurš kaut ko saprot, tas tūlīt ņem rokā, apglāsta un apčamda. Uzdāvināju lādīti valdes priekšsēdētājam — tā bija arteļa darbnīca, bet priekšsēdētājs tur pats galvenais noteicējs. Citi baidījās mani aiztikt, taču — visi turējās pulka, bet es paliku malā ... Tāpat arī armijā... Ja tu mani nosauktu par aizmugures žurku, es paciestu. Bet toreiz taču man blakus tupēja tādi paši aizmugurnieki, tiem vis nebija ko sliet degunu gaisā. Un tomēr — visi turējās pulkā, bet es paliku malā... Tu prasīji, kā saprast to, ka es gribu būt cilvēks. Redzi, gribu, lai mani ciena, lai atzīst, lai ar mani rēķinās, lai neatstumj malā. Tā, redz!

— Turies ar mums pulkā. Mēs tevi neatstumjam, — Fjodors sacīja.

Ivans Mišs brīdi vilcinājās, neatbildēja, skatiens klaiņāja ap šķīvjiem.

— Neatstumjat un arī nepieņemat.

— Pats esi vainīgs.

Ivans Mišs sarāvās:

— Kā tā?

— Gribi, lai runāju atklāti? Pateikšu.

— Pagaidi! IedzersimI

— Labi.

Atkal iedzēra un uzkoda. Fjodors pacēla galvu:

— Paklau ...

— Vai gribi mani izsunīt? — Ivans tramīgi ieprasījās.

— Nevis izsunīt, bet runāt skaidru valodu. Nu tad

paklausies...

— Zini ko, iedzersim.

— Vai nebūs par biežu?

— Labi, es dzeršu viens pats.

— Dzer.

Ivans Mišs izmeta glāzīti, saviebās kā moceklis, uzgrauza gurķi un tādā pašā bezcerīgā mocekļa balsī ar pūlēm izdabūja pār lūpām:

— Runā ...

— Vai atceries, tu pierīkoji savam skapītim sarežģītu atslēdziņu?

— Atceros.

— Vai mums kādam citam varētu ienākt prātā slēgt ciet savu skapīti? Kāpēc tu tā darīji?

— Es taču tūlīt to atslēgu noņēmu. Sapratu, ka tā nav labi.

— Rokas, draugs mīļais, jāmazgā pirms ēšanas, bet tu paēdi ar netīrām rokām, pēc tam attapies un skrēji nomazgāt. Bet dažreiz tu vispār nemazgā rokas, nejūti, ka netīras.

— Kā tā?

— Tu uzdāvināji Pareizticīgajam kabatas portfeli...

— Un kas par to?

— Tik tiešām, kas par to? Taisni smieklīgi: Pareizticīgajam — kabatas portfeli, kur glabāt naudu. Bet tu taču to dāvināji kā pateicību par to, ka viņš parunāja ar Venjaminiču. Bet šī tava izdarība taču ir smalki izdomāta ... Jā, jā, paklausies, nemaz nepurini galvu. Par tavu šņabi un ēdamo es tev sarunāšu visādas ne-jaucības... Viss tik smalki, ka ar neapbruņotu aci nemaz nevar saskatīt. Pareizticīgais to savā vientiesībā tā arī nesaprata, nēsājās ar tavu dāvanu kā kaķe ar kaķēnu. Bet tu taču vismaz tagad to saproti?

— Nesaprotu, — Ivans drūmi atzinās. — Iedzersim!

— Pienāks laiks, gan iedzersim, bet tagad nepārtrauc... Pareizticīgais tev palīdzēja kā draugam, nedomādams, kāds labums viņam no tā atlēks, bet tu to neuzņēmi kā pašu par sevi saprotamu, tu, redz, atlīdzināji kā tādam oficiantam. Izrādās — atraidīji draudzību.

— Bet tas taču ...

— Tu gribi teikt — sīkums. Pareizi, tas ir sīkums. Lietus arī līst tikai pa pilienam, tomēr upes izkāpj no krastiem. Kabatas portfelis, atslēdziņa, bet paskat vien — atslēdziņa aizcirtusies ciet, taču piemērotu slē-dzenīti nevarēsi sameklēt... Tas ir viss! Tagad iedzersim ... Par to, lai dzīvotu bez atslēdziņām!

— Iedzersim!

Ivans Mišs kāri iztukšoja glāzi, ar dakšiņu noknieba šķīvī kumosu, nosvieda dakšiņu uz galda, ka noklaudzēja vien, ar plato krūti paliecās tuvāk Fjodoram:

— Zini...

Acis plati ieplestas, vaigi bāli, lupas dreb.

— Zini... Es esmu maita. — Balss klusa, nemākslota, sāpju pilna.

Tāpat kā pirmoreiz institūta gaitenī, Fjodoram no tādas atzīšanās kļuva neveikli, kauns, pat mazliet baigi.

Un atkal tai pašā balsī — drebošā, dziļi izjustā:

— Es esmu maita, Fedja! Pats sevi ienīstu!

— Nu, nu ... Es gan labprātīgi nebūtu pats sevi tādā vārdā saucis ... Un citam arī neļautu.

— Iedzersim... Ak tu piķis! Pudele tukša... Oficiant! Oficiant!

Kamēr oficiants gāja pēc degvīna, Ivans Mišs sēdēja uz krēsla, sāniski sagriezies, sasprindzis, skatiens klaiņāja apkārt, laiku pa laikam viņš sarauca pieri un nodrebēja. Un Fjodors vairs nejuta pārākumu par viņu, nez kādēļ kļuva neveikli, nez kādēļ pārņēma neizprotama vainas apziņa un neviļus sametās šī cilvēka žēl.

Oficiants apslaucīja ar salveti jau tā tīro pudeli, nolika uz galda. Ivans Mišs sakustējās, ar drebošu roku saglauda matus:

— Droši vien mani izmetīs no institūta.

— Nedomāju vis.

— Es taču esmu uzņemts nosacīti, bet šodien direktors uz mani... Iedzersim ...

Piebīdīto glāzīti Fjodors neaizskāra.

— Ja tu atsauci mani šurp aiz aprēķina, ka es iešu pie Venjaminiča un aizlikšu par tevi kādu vārdu, tad to neceri. Atklāta, sirsnīga saruna un aprēķins — piedod, tas ir riebīgi, — viņš sacīja, cieši raudzīdamies Mišā.

Tas izbijies sāka purināt galvu.

— Ko tu runā! Ko tu’... Ne prātā nav nācis... Man taču vajadzēja ar kādu parunāt. Šodien pat, tūlīt!... Paldies tev... Un sadod man, nežēlo! Paldies, pazemīgi pateicos! Reti kāds runā ar mani atklāti... Bet institūts... Var jau būt, ka atstās ar, varbūt nelaime paies garām. Zinu, ka gleznoju slikti, sliktāk par visiem! Pirmoreiz mūžā neizdodas, pats nesaprotu, kāpēc. Es taču esmu veikls, tā vai tā savu panākšu. Tu jau manas rokas pazīsti...

Fjodoru, kas tomēr bija itin krietni sameties, kopmītnē gaidīja ciemiņš. Gaužām uzvedīgi, nezaudēdams cieņu, uz gultas maliņas sēdēja krāsotājs Štuka un pieklājīgi sarunājās ar Vjačeslavu un Ļovu Pareizticīgo.

— Are, klāt ir! Pailgi nācās gaidīt, pailgi gan. — štuka pastiepa roku ar cieši sakļautiem pirkstiem. — Nu tad sveikiņi! Nekas, actiņas raibas, bet vēl žēlojamies, ka knapa iztikšana.

Fjodors uzsita viņam uz pleca.

— Tā, redz, kaut kā jau cauri ku|amies. Šķiet, ka ar jaunām ziņām?

— Jaunumiņi nekādi dižie nav, tāpat vien pa vidam. Ja neesi pārdomājis, tad sestdienas vakariņā esi klāt kā nagla... uz adresi... Ak tu piķis, kur ta šī pazudusi? Areče, tepat jau ir, palaidne ...

— Būšu klāt kā nagla, nepiekrāpšu.

— Tad nu dzīvojiet veseli! Ta jau esmu aizkavējies ... Paldies par patīkamo sarunu.

— Ņemiet par labu, — atbildēja Vjačeslavs.

Štuka devās uz durvīm, taču ārā tikt nebija tik vien-kārsi, durvīs grīļodamies stāvēja Ivans Mišs — liels, plats kā skapis. Viņš sērīgi uzlika savas milzīgās rokas uz vārgā krāsotāja pleciem.

— Draugs, — viņš ierunājās sirsnīgā, bēdīgā balsī, — zini, kas viņš ir... — Ivans Mišs pamāja ar galvu uz Fjodora pusi. — Viņš ir cēls cilvēks. Te visi ir ar cēlu dvēseli... Es vienīgais esmu maita. Nicini mani!

Krāsotājs vispirms apjuka, bet tad pasmaidīja platu smaidu, palūkojās apkārt.

— Ko? ... Jokupēteris, nudien!

Ļova Pareizticīgais izbrīnījies piezīmēja:

— Sitie jociņi mums arī ir kas jauns, vecīt.

Vjačeslavs apjautājās:

— Fjodor, ka tev izdevās Mišu padarīt mīkstu? īsts māksliniekā manevrs.

— Es esmu maita, draugs!

— Neuzskatu par iespējamu piekrist. Atjausiet paiet garām!

— Es tevi neturu, draugs, neturu. Ej, bet atceries, ka Fjodors Matjorins ir cilvēks ar cēlu dvēseli! Viņš mani nenonievāja!

Atbrīvojies no Ivana Miša ķetnām, Stuka atkal atguva cienīgo stāju un, iekams devās ārā pa durvīm, itin pašapzinīgi noteica:

— Es jau nu zinu gan, kādu palīgu ņemt. Es ļau-žiem cauri redzu!

— Tu ar esi cilvēks ar cēlu dvēseli. Nicini mani...

— Jokupēteris, nudien!

22

Drūms nams klusā ieliņā, ceturtajā stāvā šaurs, mantām pieblīvēts dzīvoklis ar divām mazām istabiņām. Tur dzīvo māte un meita, tēvs ir izbraucis, viņa prombūtni tagad izmanto, lai izremontētu dzīvokli.

Māte — liela auguma, resna, ģērbusies savalkātā, ap milzīgajām krūtīm cieši apspīlētā zīda rīta kleitā, ar apaļām, dzeltenām kaķa acīm un jaunekļa Ūsiņām uz virslūpas. Viņai ir majestātiskas manieres un valdonīga, parupja balss. Ar rīta kleitas stērbelēm krēslus un ozolkoka galdu kājas slaucīdama, viņa komandē Stuku, kas pazemīgi staigā līdz.

— Pirmkārt — griestu balsināšāna. Otrkārt — sienu krāsošana... Pirmo istabu, es domāju, šokolādes krāsā. Otru — jūras viļņu krāsā... Vai mācēsiet?...

— Šokolādes? — Stuka pakasa pakausi. — Var. Bet vai nebūs drusku par tumšu?

— Tādu gaišāku toni, taisiet gaišāku. Sitentādu, kā kafija ar pienu.

— Var. Bet tos jūras viļņus, jupis viņus zina..,

— Kā zaļš iekš gaiši zila, šitentādu ...

-— Var. Tikai nedabūsim tīru toni.

— Pacenties, mīlīt, pacenties! Netīras sienas es jums neņemšu pretī.

— Jūras viļņi?... Iznāks maķenīt duļķains...

— Nekas. Un kaut ko gar griestiem ...

— Vai vienkāršās pildiņu līstītes derēs?

— Gribētos kaut ko krāšņāku. Pārdošanā ir šiten-tādas līstes — zeltītas, priekš rāmjiem ...

— Bagetītes?

— Nūja, nūja, es nopirkšu, tikai piesitiet.

— Var.

Fjodors pārlaiž skatienu smagajiem galdiem, kokgriezumiem rotātajam grāmatskapim, izsēdētajām kušetēm, nodilušajiem paklājiem — viss ir vecum vecs, gadu desmitiem ilgi krājis un krājis putekļus. Šaurība, visādu krāmu pārpilnība, gaužām maz gaismas, kaut gan logi ir lieli. Krāsa — ā la šokolāde... Jūras viļņi... Tadas istabelēs sienām jābūt dzidrā tonī, nedrīkst baidīties no spilgtuma, bet te — jūras viļņi... Ar tām krāsām, kādas ir, tonis iznāks tāds kā galertam.

Fjodora skatiens maldās pa griestiem, pa kaktiem, pa mēbelēm un arvien atgriežas pie atzveltnes krēsla netālu no grāmatskapja. Krēslā, kājas pierāvusi, ar gramatu klēpī iekārtojusies saimnieces meita. Viņa sēž, sarāvusies čokurā, un no šīs pozas noprotams, ka viņas augums ir lokans kā kaķei. Taisnie, īsie mati aizsedz seju. Fjodoram šķiet, ka ir viņu kaut kur jau redzējis.

Un, jo biežāk viņa zaglīgais skatiens aizslīd turp, jo ciešāka kļūst pārliecība — ir redzējis, ir sastapis, bet kur, kad?... Viņa atglauda ar roku pāri sejai pārkritušos matus, kļuva redzama gluda piere... Gluda piere, pareizi veidots deguns, pasmalki vaibsti. Nē, kaut kur viņš ir to redzējis!

Fjodors savā mūžā nebija diez cik bieži metis acis uz meitenēm. Skolā viņa klasē mācījās stacijas priekšnieka meita Rimma Gluškova. Viņai bija balta, izteiksmīga seja, melni, uz pieres apgriezti mati. Ilgu laiku Fedja nelikās par viņu zinis — skuķis vien ir, vai nu tādu trūkums, starpbrīžos, garām iedams, iedunkāja, lai nemaisās pa kājām. Tajā laikā visā valstī tikko kā bija atzīmēta Puškina simtgadu nāves dienas atcere. Vēl malu malās karājās plakāti, uz tiem bija lielā dzejnieka radi, paziņas, pat Hanibāla melnais vaigs. Citu grezni tērpušos dāmu vidū — Puškina sieva Natālija Gončarova. Reiz Fjodors nejauši palūkojās viņā vērīgāk. Un pēkšņi pamanīja: Natalija Gončarova taču izskatās pēc Rimkas Gluškovas, nu mats matā, vienīgi citāda frizūra. Sākumā viņš tikai pasmējās — tad ta joki! Vēlāk atcerējās, ka Puškina sieva bijusi augstākajā sabiedrībā atzīta skaistule. Tad jau iznāk, ka arī Rimka ir skaista, — re, kā nebija pamanījis... Un Fedja sāka aplūkot Riinku uzmanīgāk: šauras uzacis, debeszilas acis, balta, maiga āda. Jā, laikam gan... Tagad viņš starpbrīžos grieza ceļu, ja Rimma nāca pretī, un noskatījās viņai pakaļ.

Četrus gadus vēlāk, jau uz desmitās klases sliekšņa, Fjodors sadūšojās un atklāja viņai mīlestību. Todien ziedēja ievas, bija pavasara eksāmenu laiks, viņi divatā palika iepakaļ pulciņam, kas devās uz Zalkšupiti. Ziedēja ievas, un nobirušo ievziedu baltās dzirkstis bija ieķērušās viņas tumšajos matos, un viņas acis dzirkstīja gaidās. Meitene jau noprata, ko Fjodors grib sacīt. Un, kad viņš pateica nožēlojami neveiklo un muļķīgo frāzi: «Zini, man liekas, ka es tevi mīlu ...» — Rimma sāka smieties un aizskrēja projām. Vēlāk bija izstāstījusi draudzenēm, tās, sastopot Fjodoru, irgājās.

Var jau būt, ka viņš vēl kādreiz butu pasacījis Rimmai to pašu, taču karš izjauca ...

Armijā Fjodoram patika gandrīz vai katra sieviete, kuru gadījās redzēt. Vairāk par visām — sanitārās rotas kara ārste, gaišmate ar sārtiem vaigiem, raženu vidukii, liela smējēja. Kad viņa smējās, baltais kakls drebēja... Visiem bija zināms, ka viņai ir tuvas attiecības ar otrā bataljona komandieri Veslovu. Veslovs krita, ceļoties pāri Dņeprai dienvidos no Kijevas.

īsu brīdi Fjodors bija iemīlējies, kad atradās hospitālī. īsu brīdi, toties kvēli. Viņš gulēja uz operāciju galda, resns plikgalvis ķirurgs meklēja pārrauto nervu Fjodora kājā. Instrumentus pasniedza māsa — kaprīzi uzrauta augšlūpa, izbrīna pilnas pelēkas acis. Fjodors viņu bija ievērojis jau pirms operācijas. Ārsts šuva kopā nervu, skaudras sāpes strāvoja cauri visam ķermenim no papēžiem līdz pat pakausim, mutē bija rūgta garša, uz pieres izspiedās sviedri, laiku pa laikam māsa ar palaga stūri apslaucīja viņam seju. Ķirurgs, rupjais plikpauris, nemitīgi kliedza uz meiteni: «To ne! Ko jūs man dodat! Es lūdzu knaibles, bet jūs man grūdīsiet rokā dakšiņu!» Fjodors ienīda ķirurgu, jutās aizskarts par šādu izturēšanos pret meiteni, priecājās, ka māsa redz, cik viņš ir vīrišķīgs, — sāp, taču viņš pat neiepīkstas. Arī tad neievaidējās, kad sapampušajai, kā bluķis resnajai kājai lika šuves — trīspadsmit šuves, bet anestēzija bija izgaisusi, šujot diegus vēra cauri dzīvai miesai. Māsa ar palaga stūri slaucīja Fjodora nosvīdušo seju, un kaut kur augšā blāvoja viņas izbrīnā ieplestās acis. Ķirurgs norūca skopu uzslavu: «Gadījies pacietīgs puisis...» To viņš pateica, meitenei dzirdot, un Fjodors viņam piedeva pirmītējo rupjo izturēšanos.

Sievieti no Vilcēnu sādžas Fjodoram netikās atcerēties. Viņai bija ap četrdesmit gadu, viņa iežēlojās par savu īrnieku, gaišmataino vecāko seržantu, un pacietīgi samierinājās ar viņa pieredzes trūkumu gultā. Fjodors pat neatceras viņas seju, atmiņā palikušas vienīgi grumbas gar nogurušajām acīm un plaukstas, kas bija cietas un raupjas kā novalkātas pazoles.

Sī nav līdzīga nevienai no tām, ar kurām bija gadījies sastapties. Tomēr viņš kaut kur to jau redzējis...

Fjodoram pienāca klāt norūpējies Stuka:

— Nu tad ar dievpalīgu pamazītiņām sāksim ar. Nes prom mantas uz to istabu. Jaunkundzīt, mēs jūs drusciņ patraucēsim.

Meitene aizsita ciet grāmatu, žigli piecēlās. Viņa bija slaida auguma, meitenīgi kalsna, likās plakana, bezmiesīga, gluži kā pievilto meiteņu dvēseles, kas nekur nerod miera, kādas attēlotas vecu spoku stāstu ilustrācijās.

Mazā, skaisti veidotā galva lepni izslieta. Slaidā kakla izliekums liegs kā maiga dziesma, tādus dzejnieki savā bezspēcībā mēdz salīdzināt ar gulbja kaklu. Mazs zodiņš, apa|īgas lūpas, lūpu kaktiņos tikko jaušamas grumbiņas ...

Un pēkšņi Fjodoram atausa gaisma: skaidrs, ko viņa atgādina — Nofreteti!

Meitene nepievērsa uzmanību savam pielūdzējam ar nosmulēto karavīra blūzi un ceļgalos saplēstajām biksēm (vienīgajām, citu nav!). Aizgāja garām, nenolaidās no savierņ valdnieces augstumiem.

— Nu, ko stāvi, muti iepletis! Ķeries klāt! — uzsauca Stuka.

Divatā pacēla smago atzveltnes krēslu un nesa nopakaļ jaunajai valdniecei.

Viņi balsināja griestus pirmajā istabā. Stuka turēja smidzinātāju, Fjodors sūknēja tvertnē gaisu. Grīda, palodze, smagais skapis, kuru viņi nolēma pagaidām nekustināt, bija noklāti ar vecām avīzēm. Sāji kaļķaina krīta maisījuma smaka, liekas, no sīkiem pilieniņiem pats gaiss kļuvis duļķains. Bet Matvejs Ivanovičs Stuka brien pa netīro grīdu, nospodrinātos zābaciņus čīkstinādams, un, ja uz zābakiem uzpil kāda lāse krīta ūdens, Stuka vienā mierā pārtrauc darbu, izvelk no sasmulētā uzsvārča kabatas tīru lupatiņu, noslauka balto traipu. Ne mirkli neapklust viņa pamācošais tenoriņš:

— Āre, tā tik saka — mālderis. Mālderis un kurpnieks — tikpat kā čigāns un zirgu mītnieks, viena kompānija. Kurpnieks piemetas pilns kā zābaks, mālderis — piedzeras kā lūks. Jūs, tie mākslinieki — pindzelmaņi, karmīna kukainīši, reče, velkat to pašu meldiņu — turat mālderi par gatavo sātanu. Zinām gan. Tas viss aiz tumsonības, neviens jūs neved pie prāta, nesaprotat, kas un kā. Mālderis tikpat kā saulīte — kur vien parādās, tur tūliņ priecīgi ap sirdi.. .

— Skaidra lieta, — Fjodors pasmīnēja. — Tiklīdz mēs ieradāmies te, tā uzreiz kļuva priecīgāk.

— Pagaidām vēl ne, bet, kad aiziesim, citiem būs ko priecāties. Mālderis savāc savas sarenes un aizejot atstāj skaistumu. Dzīvo un priecājies ... Tādas tās lietiņas, to tu ievēro. Rāmāk, rāmāk, nav jau ugunsdzēsēju pumpis. Ak tu, notašķīji gan! Pagaidi nu, es aptīrīšos ...

Atkal dienas gaismā parādās lupatiņa, tiek slaucīti zābaki.

— Soslaikos krietnu mālderu vairs tikpat kā nav. Mālderi paliek par sīkmaņiem. Kāds ir mālderim pirmais bauslis? Ņuka?... Tu klusē. Reče nu... Pirmais bauslis, brālīt, — strādāt akurāti. Bez jēgas sareni nevicini. Netīšām uzpilināsi, kur nevajag, un būs viss darbs sunim zem astes. Ne velti mēdz sacīt, ka viens darvas piliens samaitājot veselu medus podu. Taga-diņ mālderis strādā kā pēdīgais lops — purns noķēpāts, dibens nozieķēts, uz drēbēm saķepusi netīra garoza — tpū, riebjas skatīties! Bet otrais, tā sakot, bauslis: centies iztaisīt tā, lai patīk, klausi pasūtītāju...

— Pašam sava gudrība nav vajadzīga, — Fjodors ieteicās.

— Gudribu paturi pie sevis, tāpēc ka nestrādā taču pats sev. Gudrība ir laba tad, ja tā otram nekrīt uz nerviem. Cilvēku vajag cienīt. Ne jau tev, bet viņam būs jādzīvo tur, kur tu būsi strādājis, tāpēc ar savu tiepšanos nesagandē viņam prieku. Klausies un liec aiz auss. Tādas tās lietiņas ...

— Bet ja nu skaidri redzams, ka viņš pats sev to prieku sagandē aiz muļķibas, aiz nezināšanas?

— Pats arī atbildēs, tikai nemaisies. Pats būs tā vēlējies. Bet cilvēka vēlēšanās ir svēta ...

— Tev liek taisīt jūras zilu ... Muļķīgi?

— Neteiksim, ka būtu diez cik gudri.

— Cilvēks taču nezina, ka ar mūsu krāsām jūras zila vietā iznāks gatavā žurga. Tavā nozarē viņš ir mu|ķis, tomēr tu izdabā šīm muļķīgajām iedomām. Nupat tu te piedziedāji pilnas ausis: māldera darbs — tā esot sevišķa profesija, kad viņš savācot sarenes un aizejot, paliekot skaistums. Vai tad tu ar savu izdabāšanu neiznīcini skaistumu? Es, Ivanič, sāku šaubīties, vai tu maz pats sevi cieni.

— Nu, nu! Tu, pienapuika, knapi pāris stundu esi nostrādājis par mālderi, bet jau ņemies mācīt. Tevis vēl nebija pasaulē, kad es jau turēju rokā sareni. Tu vis nebūsi tas, kas mācīs vecu buku!

— Trīsdesmit gadu jau mālderis, bet vēl arvien uzklausa muļķīgus padomus. Nu, vai zini, Ivanič, vairāk nevienam to nestāsti — kauna lieta.

— Vai tu redzējies, puņķutapa, šis vēl kauninās ... Bet par ko, ja tā padomā? Par to, ka negribu darīt pāri cilvēkiem.

Stuka sirdīgi vicināja šņācošo smidzinātāju.

— Soslaikos jauniešiem asa mēle — tu šiem sacīsi vienu vārdu, šie tev desmit pretī. Turi tik ausis vaļā — sarunas par deviņiem mēmiem ...

23

Fjodors kājām devās uz savu kopmītni. Bija vēls, gājēju maz, pa ielu joņoja aizkavējušās automašīnas.

Neskaidrie, izplūdušie namu milzeņi bija uzsūkuši cilvēkus, stundu pēc stundas tie uzkrās spēku, līdz pienāks rīts un tas izlauzīsies brīvībā — uz ietvēm saplūdīs |aužu bari, ielas būs pilnas autobusu, trolejbusu, kravas automašīnu, vieglo automobiļu, sāksies burzma, troksnis, rosība. Spēks bangos, dzīve kūsās līdz nākamajai naktij, līdz jaunam miera posmam. Un tad atkal sacīs — diena pagājusi, un noplēsīs kalendāra lapiņu.

Diena pagājusi, bet tu, cilvēks, pat nepalūkojies atpakaļ. Nodzīvotajai dienai bija vērtība vienīgi frontē:

\

neesi nogalināts, vēl esi dzīvs — viss kārtībā. Karā jau nedzīvo, karā, ja laimējas, saglabā dzīvību.

Viņam ir divdesmit trīs gadi — aiziet jaunība. Dzejnieki dzied tai slavas dziesmas, aizkustināti to atceras sirmgalvji, un visiem jaunība nozīmē — mīlēt, atklāt sievietes burvību. Viņam, Fjodoram, jaunības nebija, viņš nav mīlējis — neiznāca.

Pilsēta ir tumša, paretam gadās kāda laterna, paretam apgaismoti logi, krīt pūkainas sniega pārslas. Nomierinošs bezgalīgums jaušams to lidojuma, un, raugoties, kā tās klusi nogilstas uz baltā bruģa, pārņem midzinošs gurdums. Nomierinājusies pilsē.ta, kas gaida rītdienu ...

Bet viņš, Fjodors, atceras tukšu, saules aplaimotu pilsētu rītausmā. Pilsētu, kas atradas viņpus viņa dzīves ... Toreiz šai pilsētā, kā sapnis, kā pasaka skaistajā pilsētā, viņš bija uzzinājis, ka pasaulē ir v i ņ a: lupas, kas slēpj smaidu, un trīs tūkstoši gadu aiz muguras ...

Viņš pat bija kļuvis tai neuzticīgs, bija lāgiem aizmirsis — kā dzīvs cilvēks aizmirst otru dzīvu cilvēku. Un ka gan lai nekļūst neuzticīgs — vainīga pati dzīve, pārak rupja, pārāk nežēlīga, lai varētu ticēt, ka viņa eksistē, ka viņa ir pasaulē. Saulgozī uzblīdis līķis un viņas lūpas — reizē, vienā laikā — nejēdzība, absurds!

Un klusa ieliņa, drūms nams, ceturtais stāvs... Divdesmitā gadsimta Nofretete dzīvo nevis valdnieka pilī, bet šaura dzīvoklītī ar aplupušām sienām un griestiem, kam jau sen nepieciešama balsināšana. Un viņš nebija ieradies pie tās samta tērpā, timpāniem skanot, — viņš, māldera palīgs ar ceļgalos salāpītām biksēm. Divdesmit trīs gadu vecumā rētas uz auguma neliekas tik briesmīgas kā lempīgi ielāpi uz ceļgaliem. Salāpītas bikses —■ tas ir gandrīz vai kroplums, tas ir fizisks defekts.

Sniegs ķepdams gulstas uz neskaidri vīdošo fasādu dzegām, sniegs midzinoši virpuļo gaisā. Zem sniega apglabāta vēl viena mūža diena . ..

Bet tā bija sevišķa diena — no tālienes, no gadu tūkstošos nogrimušas senatnes atnāca viņa, un viņš to satika. Sevišķa diena, tomēr tā nekā nedeva — viņa bija pagājusi garām.

Salāpītas bikses — un Nofretete! Nē, negaidi brīnumu, tas nenotiks.

Tomēr brīnums notika, lai gan ne tāds, uz kādu Fjodors bija cerējis, bet daudz daudz vienkāršāks. Un notika tūlīt pat.

Pie kopmītnes blakus trolejbusu pieturai Fjodors ieraudzīja balti nosnigušu, vientuļu cilvēku, kas slēpa seju mēteļa apkaklē. Steigdamies garām, viņš to pazina.

— Ņina? Tu?

Skumīga nopūta:

— Es.

Ņina Hudjakova — studente no ta paša kursa, kurā mācījās Fjodors.

— Kur tad tu tik vēlu aizsēdējies?

— Kopmītnē pie Krasavinas. Otrā kursa meitenes aizkavēja.

— Bet pēdējais trolejbuss jau ir prom.

Atbildes vietā — padevīga nopūta.

— Kur tu dzīvo?

— Pie Zubovskas.

— Būs jaiet kājām? ...

Atkal nopūta.

— Vai bail? Varbūt pavadīt?

— Pavadi!

— Nu tad ejam!

Un viņi kopā devās ceļā — plecu pie pleca, cauri guļošajai pilsētai, cauri pieglaudīgajam sniega plīvuram.

Ņina Hudjakova bija ilgāku laiku darbnīcā stāvējusi Fjodoram aiz muguras un uzticīgi vērojusi viņa roku. Bija laiks, kad viņa tāpat ilgi mēdza nostāvēt pie Vja-česlava Černišova, tagad kursā uzradies jauns dieveklis. Ņina Hudjakova ir lāga dvēsele, pakūtra, ar sārtu, tuklu seju un miegainām acīm. Pati viņa gleznoja salkani, labprāt uzklausīja jebkuru padomu un, dzirdot pārmetumus, nekad nekrita izmisumā ... Viņas dievināšanā bija kaut kas nesavtīgs, kaut kas tāds, kas Fjodoram atgādināja Savu Iļjiču. Droši vien arī tas būtu gluži tāpat stāvējis aiz muguras vai mēms aiz sajūsmas par citu panākumiem.

Ņinas Hudjakovas draudzene Ņina Krasavina, meitene ar garenu seju, cietiem, pinkainiem matiem, melnām, dzēlīgām acīm, mēdza sacīt:

— Gan jūs redzēsiet, ka Ņinka nodzīvos simt gadu un rūpēsies par ilgu mūžu arī tam, kas dzīvos viņai līdzās. Puikas, nepalaidiet garām savu laimi!

Un Hudjakova nekā neiebilda, tikai miegaini smaidīja ...

Sniegs radās kaut kur pavisam tuvu, tumsā, tukšumā tieši virs pašām galvām. Tas viņus abus mīksti ievīstīja, nošķīra no visas pārējās pilsētas. No rāmās, vienmuļās sniega lidināšanās sirdi apņēma laiskums un miers. Negribējās steigties. Brīžiem šķita, ka nevis sniegs krīt no augšas lejup, bet gan viņi paši cieši viens otram blakus lēni ceļas augšup kopā ar apsnigušo zemi.

Ņina klusēja, un Fjodoram tas patika. Viņa prata klusēt ne tikvien nesatricināmi mierīgi, bet pat kaut kā cēli. Pleci, apkakle, ādas cepurīte, gar cepurītes malām izspraukušās matu šķipsnas bija baltas. Savā vieglajā tērpā viņa soļoja graciozi. Pavisam tuvu spīdēja mitrais, stingrais vaigs, izvelbtās acs mirdzums bija tikpat noslēpumains ka viņas klusēšana. Noslēpumaina šķita arī sniega rakstiem cauraustā pilsēta, mīklains pārslu lēnais lidojums.

Nofretete, salāpītās bikses, mazvērtības sajūta — tai tas viss rītdien atkal kļūst nozīmīgs, bet pašlaik ir labi.

Taču visam ir savas robežas — pat mierīgai klusēšanai. Iegribējās dzirdēt viņas balsi:

— Par ko tu domā?

Viņa brīdi vilcinājās, sapņaini pasmaidīja cauri vir-'' mainajam sniega plīvuram.

— Tūlīt mēs būsim pie manas mājas.

— Pieņemsim, ka tā.

— Uzkāpsim otrajā stāvā ... Man ir pašai sava atslēga, un nevienam nav nekādas daļas gar mums, un mums nav daļas gar citiem... Es noknikšķināšu slēdzi, un pie griestiem iedegsies lustra ... Es uzaušu gāgu dūnu rīta kurpes, lai nenobradātu paklāju ...

— Bet es nobīšos no šī paklāja un griezīšu zirgu apkārt.

— Tev es arī iedošu rīta kurpes — un arī no gāgu dūnām ... Es tevi apsēdināšu atzveltnī un atvainošos. Man vajadzēs atstāt tevi vienu uz mazu brītiņu ... Tu, protams, pasēdēsi desmit minūtes bez manis... Es aiziešu uz vannas istabu... Man ļoti patīk mana vannas istaba — tur viss balts, vienmēr izskatās kā svētkos, pat tad, ja lauka ir sniegs, slapjdraņķis, dubļi ... Es salaidīšu vannā ūdeni, pilnu pilnu vannu... Zini, baltā vanna ūdens izskatās zaļš kā jūrā ... Un tad es uzģērbšu halātu, tādu garu līdz zemei, no japāņu zīda, piedurknes garas, ar iegriezumiem. Tu redzēsi, tas man ļoti piestāv... Es tev uzvārīšu kafiju... Kāda tev labāk garšo — ar krējumu vai melna, turku gaumē? ... Labāk būs melna. Mēs apsēdīsimies uz tahtas pie zema galdiņa, dzersim kafiju no mazām Saksijas porcelāna tasītēm ... Un patērzēsim ...

Viegli plūstošajā, klusajā balsī skanēja nešaubīgs prieks. Fjodors iedomājās pats sevi starp viņas paklājiem — darba blūzē, salāpītas biksēs, ar gāgu dunu rīta kurpēm basajās kājās ... Dievs ar viņu, ar to turku kafiju, ar tērzēšanu, ar Ņinu garajā halātā, kas slēpj karstajā vannā satvīkušo augumu. «Aizvedīšu un atvadīšos,» viņš nolēma.

Vecā divstāvu savrupmājiņa vairākās vietās it kā bija atņirgusies platā smaidā — tur nodrupis apmetums. Ta izskatījās pagalam nabadzīga. Ieeju un platās, netīrās kāpnes vāji apgaismoja noputējusi spuldzīte, bija jūtama bēniņu un skāņā pilsētnieku trūcīgās dzīves smaka.

Ņina patiešām dzīvoja otrajā stāvā, Ņinai patiešām bija sava atslēga.

— Tikai klusām, citādi kaimiņi pukosies.

Noknikšķēja slēdzis, pie griestiem iedegās lustra, pareizāk sakot, lustras atliekas — trīs kaili, apskapstējuši bronzas ragi, un tikai vienā spīdēja ne ar ko nenosegta spuldzīte. Istaba liela, pie augstajiem, pelēki nokvēpušajiem griestiem palikuši modelēti greznojumi, visa telpa ar drūmajām sienām izskatījās pēc alas. Pašā vidū, kājas izpletis, stāvēja molberts gluži kā krāsotāju steķis remonta laikā. Kaktā ieslieta liela, sarūsējusi skārda caurule — droši vien palikusi pāri no taupības krāsniņas, kas bija kurināta kara laikā.

Fjodoram kļuva jautri.

— Kur tad paklājs? Kur dūnu rīta kurpes?

— Kādas rīta kurpes? — itin nopietni brīnījās Ņina.

— Tu apsolīji.

— Nekā nebija, neapsolīju vis. Tu man prasīji, par ko es domājot. Bet es tobrīd domāju par to. Par rīta kurpēm, par vannas istabu ... Es taču varu domāt, par ko vien gribu?

— Un kur kafija turku gaumē Saksijas porcelāna tasēs? Esmu ar mieru dzert pat ar krējumu.

— Uzvārīšu tēju. Cukurs man ir.

— Pūcē vaļā!

— Viena tase man ir no Saksijas porcelāna ...

— Vai sapņos?

— Nē, īstenībā. Veclaicīga, mammas tase. Un tu no tās tūlīt dzersi tēju!

— Tātad kaut kas tomēr ir.

Viņi sēdēja pie ļodzīga galdiņa un dzēra plānu tēju. Ņinai bija mitra, salā sasartusi seja, gaišās, pa pusei skropstu aizsegtās acis raudzījās miegaini un aicinoši, kleita cieši apkļāva apaļos plecus un krūtis.

Viņa piecēlās un sāka pārcilāt uz galda tasītes. Piecēlās arī Fjodors. Viņas rokas, nolaidušas veclaicīgo, no mātes mantoto tasi, sastinga, vaiga maliņa pietvīka, mugura saspringa. Viņa gaidīja, ka Fjodors pieies klāt. Un viņš piegāja.

Ņina izslējās, palūkojās satumsušām acīm, padevīgi paliecās viņam pretī, tada silta, bikla un gaidās trīcoša. Mati bija mikli, no tiem vēsmoja āra saltums...

Istabā tumšs kā alā. Blāvi vīd vienīgi platais logs. Ara droši vien vēl joprojām krīt sniegs un nošķir viņus abus no pilsētas, no visas pasaules.

Ņina mierīgi elpo, nolikusi galvu uz viņa pleca, taču aizmigusi nav, jo laiku pa laikam viņas skropstas pa-kņudina Fjodora ādu. Viņai tiešām ir jauks raksturs — nemācas virsū ar runām, neprasa nekādus solījumus. Klusē un droši vien sapņo par vannu ar zaļu ūdeni vai arī iztēlojas, ka blakus gu| kāds svešzemju princis. Par sava prinča salāpītajām biksēm viņa nebija likusies ne zinis ...

Izzūd sajūta, ka viņš dzīvē ir atstumtais. Ļoti svarīgi ir ticēt saviem spēkiem. Paldies tiem, kas, paši to nezinādami, apveltī cilvēku ar šo visvareno ticību. Paldies tiem, kas sasilda ...

Skropstas kņudina plecu. Aiz palsā loga lidinās sniegs.

24

Pilsēta nakti bija tā piesnigusi, ka izskatījās nomazgāta. Uz namu dzegām sniegs — kā Sala vectēva uzacis.

Kopmītnē gulēja — bija taču svētdiena. Pareizticīgais pacēla no spilvena pinkaino galvu:

— Vecīt! To nu tu nestāsti, ka visu cauru nakti esi strādājis. Šitādā laikā nāk mājās tikai no satikšanās.

— Un ja nu tā arī būtu? — Fjodors atteica.

— Tādā gadījumā tu esi milzīgs īpatnis, vecīt. Ej uz satikšanos ar krītu nozieķētā blūzē, par elegantajām biksēm i nerunājot...

Pamodās Vjačeslavs, sāka knosīties Ivans Mišs...

Fjodors nostājās istabas vidū.

— Puikas! Uzmanību! ...

— Žagata atnesusi jaunas ziņas! — Vjačeslavs pavēstīja.

— Esmu atnesis uzdevumu, kas mums jāatrisina visiem kopā ... Pirmām kārtām dots cilvēks, kurš uzskata par savu aicinājumu — dāvāt |audīm skaistumu.

— Viņš nav vienīgais, kas to vēlas ...

— Taču viņš turas arī pie principa: izdabāt pū|a gaumei, izdarīt citiem pa prātam, jo skaists esot tas, kas patīkot.

— Nožēlojamā uzskata «par gaumi nestrīdas» variants, — deklarēja Vjačeslavs.

— Vecīt! Ko es dzirdu? Tavā balsī skan nosodījums? — Ļova Pareizticīgais iesaucās.

— Tu neesi kļūdījies, mans vērīgais draugs.

— Vecīt, tev trūkst konsekvences! Tu taču esi na-rodņiks! Tu ilgojies ar savu paleti kalpot tautai.

— Jā, ilgojos.

— Tātad tev jāpielāgojas tautas gaumei.

— Nepareizs secinājums.

— Kā tad tā? Kādam kalpot un tomēr rīkoties pretēji viņa gaumei, glaudīt pret spalvu? Tādam kalpam taču sados ar celi pa dibenu.

— Naivais puišeli, es negribu vienkārši apkalpot,.,

— Bet ko tad tu gribi?

— Mācīt.

— Lai nu uz ko, bet uz pamācīšanu tu esi nadzīgs, vecīt.

— Jā gan, mācīt, jo savā nozarē es esmu gudrāks par visiem pārējiem. Savā nozarē! Turpretim jebkurā citā pats iešu mācīties pie vienkārša sabiedrības locekļa un labprāt noliekšu viņa priekšā savu neprašas galvu ...

— Nenovirzieties sāņus! Klausieties tālāk! — Fjodors viņu pārtrauca.

— Klausāmies. Dots cīnītājs par mākslu, un dots pūlis, — tā sakot, tipiski tā pārstāvji, — Vjačeslavs pateica priekšā.

— Jā, pūlis, un to šai gadījumā pārstāv ūsaina dāma, kurai ir divistabu dzīvoklis, kam jau sen sen nepieciešams remonts ...

— Un kas tad pūlim patīk?

— Zeltītas bagetes pie sienām.

— Barbarisms!

-— To nekādā ziņā nedrīkst pieļaut!

— Ierosinu sastādīt petīciju, — Fjodors turpināja, — skices formā, lai apkaunotu iztapīgo cīnītāju par skaistumu...

— Un paglābtu ūsaino pūli no bezgaumības. Skaidrs! Lai notiek! Nu tad, puiši, pie darba!

Vjačeslavs un Pareizticīgais izlēca no gultām. Uz naktsskapīša izklāja papīra lapu, Fjodors uzskicēja istabu izvietojumu, iezīmēja logus, pa kuriem iespīd gaisma. Sāka dedzīgi apspriest, kā krāsotājiem būtu jārīkojas šaura Maskavas dzīvokļa divās istabiņās.

— Rietumos tagad pasākuši krāsot sienas dažādās krāsās. Drosmīgi! No tā nevajag baidīties, — ierosi-nāja Vjačeslavs.

— Rietumos! Kāda mums daļa par Rietumiem! — Pareizticīgais iebļāvās. — Vienkāršas baltas sienas un ornamentu priecīgās krāsās!

— Ornamentu ar gailīšiem?

— Kāpēc tikai ar gailīšiem? Tūlīt es jums uzzīmēšu vienkāršu un skaistu ornamentu. Tas nebūs ornaments, bet jautrā ģeometrija!

— Vai atceraties, kā mēs reiz aplūkojām trīskrāsaino plankumu uz manas paletes? — ieprasījās Fjodors. — Kā būtu, ja risinātu baltā, violetā un tumšā kraplakā?

— Baltus griestus... — Vjačeslavs pateica priekšā.

— Sienas ceriņkrāsā ...

— Visas sienas — skumīgi. Vienu pašu sienu, starp to un griestiem — tumšsarkanu apmali!

— Bet pārējās sienas baltas, ar gailīšiem, kā ieteic Pareizticīgais?

— Vecīt, tā ir profanācijai

— Pārējās sienas neitrālā pelēkā krāsā!

Nomaļus, izstiepies savā gultā zem segas, klausījās Ivans Mišs. Viņš izskatījās drūms un miegains — atkal visi pulkā, bet viņš palicis malā.

Skice drīz vien bija gatava — virsroku guva Vja-česlava grupa. Ļova Pareizticīgais palika pie savām domām.

Aiz loga krāja spēkus vēlīna, blāvi zila, pagalma sienu nomākta rītausma.

Fjodors satina skici rullītī.

— Nu, man laiks iet uz darbu. Šefs jau gaida... Vai nav kas, ko iekost? Vienā aristokrātiskā mājā mani uzcienāja ar kafiju no Saksijas porcelāna tases, bet neattapa piedāvāt kādu gabalu maizes.

— Vecīt, man diemžēl...

— Saprotu. Un tev, Veče?

— Man, Fedja, tāpat visur tukšums, arī kabatās.

— Ivan Mis, vai tu neesi bagāts?

— Es pagājušā reizē visu notriecu, — Ivans Mišs drūmi atgādināja.

— Ko lai dara, — Fjodors samierinājās. — Stāsta, ka melna kafija spēcinot, sevišķi tad, ja to dzerot no veclaicīgas Saksijas porcelāna tases. Orevuār!

Pār varenajiem namiem pletās bikla, spirdzinoša rīta blāzma. Sniegbaltajos skvēros vīdēja dīku gājēju stāvi. Bet gaisā bija jūtama svinīga svētdienas rīta brīves-tība. Likās neticami, ka vakarā debesis bija izskatījušās pēc zvīņaina auduma ...

Ko gan pašlaik dara Ņina? Paldies viņai... Viņai paldies, bet kādai citai viņš nes dāvanu — rullītī satītu skici. Viņas mātes labā diez vai būtu īpaši centies: ja grib zeltītas bagetes, lai tad arī tiek. Bet valdniecei, kam māksla dāvājusi slavu, dzīvot tādā bezgaumībā — tas būtu briesmīgi. Valdniecei — plebejiska dāvana!

Ņina Hudjakova un Nofretete... Vienai — paldies par viņu pašu, otrai — par to, ka viņa vispār ir pasaulē.

Štuka ilgi čāpstināja lūpas, rauca pieri zem balti noziestās cepurītes naga, aplūkoja skici.

— Vai tu neesi jucis, karmīna kukainīt, sienas krāsot dažādas? Tas ir tas pats, kas valkāt bikses ar dažādu krāsu starām.

— Tu uzskati, ka tā ir slikti? — Fjodors noprasīja skaidri un gaiši.

— Nevis slikti, bet kaut kā jokaini.

— Plēs kopā, ja nepatīk. Tu te esi vecākais.

— Kā tad, uzreiz jau jāplēš. Varen ātrīgs. Ļauj taču apskatīt, pārdomāt, pierast... Es nesaku, ka nav smuki. Uz papīra iznāk vienmēr, taisni nenopriecāties. Bet sienas dažādās krāsās — kur tas redzēts!...

— Nu tad tagad redzēs.

— Mm . .. Būs gan ko pabrīnīties ... Bet vai tu, gudrinieks tāds, maz esi padomājis, kur mēs tādu krāsu rausim? Te vajadzīgs tīrs tonis.

— Bet kur tu rausi to jūras zilo? Pats taču gribēji piepirkt klāt plakātu guašu. Pērc violeto, atjauksim ar krītu.

— Hm ... Ļauj apdomāt... Hm ... Nudien, būs izskatīgi. Galviņa jūsējiem strādā... Izskatīgi būs gan . .. Tad tik aizskanēs slava ... Bet nu pagaidi, parādīšu mātei — priekšniecei.

Māte iepeldēja istabā, ģērbusies savā netīrajā rīta kleitā — krūtis slējās kā rakstains spilvens, galva nesukātā. Viņa ilgi nevarēja saprast, skatījās uz skici kā auns uz jauniem vārtiem, beicfzot aptvēra un iepleta acis.

— Kas tad nu — ņirgāšanās, vai? ... Ir gan traka fantāzija! Kāda bezgaumība!

No blakus istabas ienāca viņa. Ģērbusies slēpošanas tērpā, kājās smagi slēpju zābaki; ap maigo kaklu kjāvās rūtaina vilnas šalle. Viņas trauslais augums kā lidot lidoja uz durvju pusi.

— Meitiņ! — māte skali nosauca viņai paka). — Nepaliec vēlu! Dzirdi? Vēlu nepaliec!

— Labi, — atskanēja viņpus durvīm.

Skice tika nevērīgi nomesta uz netīrās palodzes.

Kad viņi palika vieni, Stuka pēkšņi aizsvilas:

— Ka tevi nelabais! Bez-gau-mī-ba!... Vai tu redzējies, ola gribēs mācīt vistu. Bez-gau-mī-ba! Vai tu ko sajēdz, putrasbaļļa? ... Jūras zilu šai vajagot! Jūras zilā krāsā taču šoslaikos mālē ķemertiņus!...

Fjodors klusēja. Viņš saprata: valdnieces mātei ir senēģiptiešu gaume — patīk zelta bagetes. Ļaunā ņemt būtu muļķīgi.

25

Darbnīcā ieradās kāda vecākā kursa meiča īsi apgrieztiem matiem, ar džemperi apspīlētām krūtīm, griezīgu, piesmakušu balsi — aktīviste, ko gaida liela nākotne.

Sasita plaukstas.

— Uzmanību! Uzmanību! ... Neliels paziņojums! Es esmu no arodkomitejas. Jūsu kursā vēl nav arodbiedrības grupas organizatora. Nepieciešams steidzīgi izraudzīt kandidatūru. Pasakiet paši, kurš tas būs.

— Pareizticīgais, pašreiz iespējams izvirzīties, — ieteicās Ļova Slobodko.

— Es, vecīt, jau vienreiz savā mūžā esmu bijis vadošā amatā — par pionieru pulciņa priekšsēdētāju. Ar lielu troksni mani nosvieda, tagad uzskatu par labāku palikt ēnā.

Meiča atkal valdonīgi sasita plaukstas.

— Jokus pie malas! Lūdzu izturēties nopietni! Izvirziet kandidatūru!

Ivans Mišs apzinīgi sakumpis pie sava molberta, par uzstājīgo meiču viņš nelikās ne zinis. Kā vienmēr visi pulkā, viņš malā. Un Fjodoram iešāvās prātā: «Bet kāpēc gan ne? . ..»

— Es ieteicu, — Fjodors paziņoja, — Mišu Bez Mīkstinājuma Zīmes!

— Sacīju taču — jokus pie malas!

— Bet viņš jau nemaz nejoko, — ierunājās Vjače-slavs. — Pelēn, parādies tai kaķenītei!

— Vecīt, iznāc avanscēnā!

— Stiep viņu priekšā!

Ieraudzījusi spēcīgu puisi ar slīpiem pleciem, arodbiedrības darbone parstaja skaisties.

— Iebildumu nav? — viņa lietišķi noprasīja.

Iebildumu nebija. Pats Mišs apjucis berzeja ar delnas virspusi pieri un, ka likās, arī piekrita.

— Pēc lekcijām atnāciet uz trīsdesmit septīto istabu.

— Vecīt, nu tev jaizmaksā. Mēs tev pavērām jaunus apvāršņus.

Bet pēc nedēļas fakultātes studentu kopsapulcē, Fjodoram, Pareizticīgajam un Vjačeslavam par pārsteigumu, Ivans Mišs konferenču zālē apņēmīgi kāpa tribīnē.

— Biedri, orderus saņemt, to grib visi. Bet, kad jā-karto biedru nauda, tad nav, kas maksā. Jāstaigā pakaļ un jāčinkst: dieva dēļ, samaksā, tu jau esi parādā par četriem mēnešiem. Visi tik lūko atkratīties... Bet arodbiedrībai mūsu dzīvē ir ļoti svarīga loma, biedri...

Ivana Miša runa bija gara un pamatīga. Ļova Pareizticīgais, kas sākumā klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, — nav jau nekāds joks, Mišs Bez Mīkstinājuma uzstājas kā orators, — maz pamazām miegaini saguma, pateicis Fjodoram:

— Viņš, bez šaubām, ir spējīgs, vecīt. Tikai pirms nedē|as ievēlēts, bet tur tādu runu, it kā visu mūžu ar to vien būtu nodarbojies, miegs mācas virsū kā nelabais ...

Fjodors jutās apmierināts un lepns. Viņš pavaicāja Pareizticīgajam:

— Pasaki — kāda ir viscildenākā profesija pasaulē?

—; Mākslinieks, — Pareizticīgais atbildēja. — Būtu

nu gan es labais, ja domātu citādi.

— Nē, dziedinātājs ārsts.

— Kāpēc tā, vecīt?

— Es pašlaik jūtos kā tāds dziedinātājs. Skatos uz Mišu un priecājos — stāv tribīnē un runā, bet nesen vēl gaudās: «Visi pulkā, bet es malā.»

— Priecājies vien, bet es tikām drusciņ nosnaudīšos.

26

Krāsotājs Štuka paglāba Fjodoru no nedienām. Mātei valdniecei par prieku bija pienaglotas pie sienām zeltītās bagetītes, Fjodors nokārtoja parādus, nopirka jaunas bikses. Bet nesen atrastā Nofretete tā arī bija aizgrimusi pagātnē ...

Fjodors bieži gāja pavadīt Ņinu un atgriezās mājās tikai uz rīta pusi. Ņina dzīvoja viena — māte kara laikā bija mirusi, tēvs, būvinženieris, strādāja Zieme|os, palaikam sūtīja naudu. Liekas, tur viņam bija jauna sieva.

Tēvu Ņina nemēdza pieminēt, par māti runāja labprāt. Viņa stāstīja, ka māte bijusi slavena aktrise, bērnībā viņi dzīvojuši ārpus pilsētas vecā savrupmājā ar aizlaistu parku, starp aveņu krūmiem augušas rozes, kas bijušas pārvērtušās par mežeņiem, pa celiņiem lēkājušas tramīgas vāveres... Fjodors nekā neiebilda; ja jau savrupmāja, tad savrupmāja, —- meitenei patīk jaukt dzīves īstenību ar pasakām.

Krāsotājs Stuka paglāba no nedienām, un viss atkal kārtībā — bija prieks par savām gleznām, jaunās bikses vēl turējās veselas, parādu tikpat kā nebija, katru dienu gan pilnu vēderu nepieēda, tiesa kas tiesa, bet vai nu tas tik svarīgi.,. Droši vien tādu dzīvi arī sauc par laimi.

Pavasarī pirms Maija svētkiem Stuka atrada darbu ārpus pilsētas.

— žēl laist garām — jāuzsvaidzina piecas istabas, un saimnieki tādi piekāpīgi. Tikai pa trim dienām gan netiksim galā, kaut kā mēģini dabūt brīvas vēl kādas piecas dieniņas.

Fjodors aizgāja pie Valentina Venjaminoviča, paskaidroja to, ko nebija nekādas vajadzības skaidrot: «Nevaru savilkt galus kopā, ja nepiepelnīšos — atstiepšu kājas. No mājām nekādu palīdzību nesaņemu ..

Viņu palaida.

No stacijas viņi gāja, apkrāvušies ar savu vienkāršo mantību — maiss ar darba drēbēm, ar krāsu bundžām, pernicas pudeli, vitriola un kazeīna līmes paciņām un lupatās ievīstīts smidzinātājs. Metās tumšs. Jo vairāk sabiezēja krēsla, jo spēcīgāka kļuva plaukstošo pumpuru reibinoši rūgtenā smarža, noklusa skaņas.

Starp dārziem iespiestās ieliņas bija tukšas, kaut kur aiz krūmiem, aiz noslēgtajiem vārtiņiem logos dega gaisma. Vakars, vēl par agru likties gulēt. Vakars, tas laiks, kad lielākā tiesa cilvēku kādu brīdi vairs nav visas lielās cilvēku sabiedrības locekļi, kad viņi aizmirst to, ka dienā strādājuši iestādēs un rūpnīcās, sastādījuši tāmes, vadījuši mašīnas, darījuši kopēju darbu, lai visi varētu dzīvot. Vakars ir atdots ģimenei. Vakaros atdzimst pirmatnējie klanu likumi. Tēju dzerot, galda lampa atvieto seno laiku ugunskuru. Valdošais patriarhs — tēvs un mājas pavarda sargātāja — māte valda pār padotajiem pēcnācējiem — Vovočkām, Pet-jām, Iročkām. Valdnieki apspriež ārkārtīgi svarīgu jautājumu — kādēļ Vovočka klepo. Smaržīgajā pirmsmaija vakarā logos deg gaisma, ģimenes nošķīrušās cita no citas. Un, ejot pa ielu, skumjas pārņem cilvēku, kam nav ģimenes, kas šķirts no tēva un mātes un droši vien šķirts uz visiem laikiem. Ska|š disputs studentu pulkā, kuri zviln savās gultās, disputs, kas risina vispasaules problēmas, nekad nespēs aizstāt klusas, rūpju pilnas pārrunas pie tējas galda. Logos deg gaisma, un tu, cilvēks, jūties dzīvē tikpat neiekārtojies, kā juties toreiz ierakumos.

Izaicinoši skaļi tumsā klaudzēja zābaki uz nomīdītā ceļa. Stuka palaikam palūkojās apkārt — par kaut ko nervozēja.

— Esam gan mēs aizkavējušies. Taisni trakums, kā aizkavējušies ... — Balsī jūtams uztraukums.

— Vai tad nelaidīs iekšā? — Fjodors jautāja.

— Iekšā jau laidīs, bet līdz turienei taču jāaiziet. Tā māja atrodas aiz tukša laukuma.

— Un kas par to?

— Nekas jau nav, tikai...

— Kāpēc «tikai»?... Un ko tu tā grozi galvu?

— Paskaties pār plecu, tā, it kā nejauši!

Fjodors palūkojās atpakaļ: aizmugurē, dažus soļus no viņiem, tumsā rēgojās divi stāvi.

— Neesi nu zaķapastala, kamēr vēl nav iemesla. Tie varbūt tādi paši ka mēs.

— Ek, diezin vai... Es jau sen uz šiem skatos. Ālējas ... Pēc kara — vakarā par to i runāt negribas — saradušies visādi huligāni. Re, kā sāk piespiest...

— Un kas tad ir? Nekā liela jau no mums nedabūs.

— Kā šie var zināt, ka te iet tādi plikadīdas? Skatās — nes maisu. Apturēs, izņirgāsies, novilks zābakus ...

— Es savus zābakus atdošu ar mīļu prātu, ja tik dabūtu redzēt viņu purnus.

— Pieliksim soli, dēliņ, varbūt tiksim no šiem tālāk. Tepat aiz klajuma būs mūsu vasarnīca.

— Nekā nebija, to nu šie nesagaidīs, ka es laidīšos lapās. Ja pienāks klāt, tad aprunāsimies.

Bet aiz muguras aizvien sparīgāk klaudzēja papēži.

— Bēgsim, Fedja ...

— Ej mierīgi.

Aizmugurē jau dzirdama saraustīta elpošana. Fjodors sāka iet lēnāk, Stuka ar savu aso plecu spiedās viņam klāt.

— Ei, brāl, pagaidi, dod aizsmēķēt!

Fjodors apstājās, nolika smago maisu zemē, iebāza roku kabatā, izņēma sērkociņus. Velns parāvis, nekā nav pie rokas, vienīgi tas maiss. Bet šiem droši vien naži...

No tumsas iznira cieši kopā saspiedies pāris — viens garš un, spriežot pēc aizdusas, jau pavecs, otrs neliela auguma, drukns, plecīgs.

Fjodors uzrāva sērkociņu, aizsedza ar plaukstu liesmiņu, lai gaisma nespīd pašam virsū, paspēra soli uz priekšu.

— Aizsmēķē!

Druknais izsita sērkociņu no rokām:

— Lempi tāds, ko grūd ģīmī? Nezini, kā dod aizsmēķēt.

Tomēr Fjodors jau bija paguvis viņu apgaismot: plata seja. ar lieliem vaigu kauliem, mazas, nekaunīgas acis, labsirdīgi uzrauts deguns. Viņš taču bija to kādreiz kaut kur redzējis... Senos, aizmirstos laikos, kaut kur ... Apa|a seja ar sānis izspīlētiem vaigu kauliem, spriganas, iešķības acis, deguns uzrauts, ar paplestām nāsīm ...

— Maišelnieki! Spekulanti!... Nu, dod šurp maisu! Uz to ātrāko!

— Fjodor, — blakus atskanēja Stukas it kā nedzīvā balss, — atdod viņiem maisu. Lai jau... Dieva vārdā ...

— Bet es esmu tevi kaut kur redzējis, — sacīja Fjodors.

— Varbūt sabučosimies? Atradis paziņas... Nu, nu! — Fjodors bija sakustējies. — Vai šito tu esi matījis?

Fjodoram pie deguna blāvi pavizēja naža asmens.

— Ir gan tev, puis, liela dūša, — Fjodors iesaucās. Un pēkšņi noprasīja: — Vai leitnantu Pačkalovu atceries?

Roka ar nazi nolaidās. Garais īgni nošņāca rupjā dzērāja balsī:

— Do šur pulksteni, lops tāds... Misei, šim spīd pulkstenis.

— Redzi nu, kā satikāmies, Miša Katliņ!

— Sadod tam pļāpīzerim, Mišel, — garais šņāca.

— Turi muti! —■ Miška viņu pārtrauca. — Kas tu esi? Kā tevi sauc?

— Vāja atmiņa... Tev vajag maisu? Ņem. Tikai diez kāds ķēriens nebūs — piecas krāsu bundžas un pudele ar pernicu. Ja laidīsi pa kanti un pieliksi vēl savu naudu, tad pusstops iznāks.

— Ellē, lo-ops tāds! — garais panācās uz priekšu.

Miška, ne vārda neteicis, iebelza tam pa sāniem.

— Tumsā nevaru saskatīt. Un kur nu ar pazīsi, — tik daudz gadu jau pagājis!

— Kas tev bija nodaļas komandieris Pačkalova laikā?

— Viens puikiņš bija... Vai tas būtu tu?...

— Un vārdu esi aizmirsis?

— Paga ... Fedjka! ... Atcerējos gan! — Miša Katliņš pagriezās pret garo. — Ko tu gānies, Kraupi? Mēs abi esam vienā ierakumā tupējuši. Nedomā aiztikt — nolaidīšu asinis... Bet neņem ļaunā, visādi jau gadās... Atceros, kā tu atnesi ūdeni un Pačkalovs tev grūda pistoli zem deguna... Ek! Dzīve ir raiba kā dzeņa vēders ... Kas tev tas otrs? ... Onkulīt, dieva dēļ, atvaino, es nošāvu greizi. Ejam, Fedjka, iemetīsim uz satikšanos! Ejam, es uzcienāšu! Tfu tu, uzklupu savējam!

— Kādreiz bija savējais, tagad diez vai ir.

— Tupējām vienā ierakumā, dzīvi satiekamies.

— Dzīvi esam satikušies, bet dzīvot dzīvojam katrs savādak.

— Paskat, Mišel, šis vēl tev lasīs morāli, — atkal iešņācās garais. — Šis jau tas labiņais, bet tu — ne-krietnelis, kauns ar tevi ielaisties.

— Turi muti!... Fedjka, varbūt tiešām kauns?

— Apmēram.

— Mišel, viņš ir okšķeris. Mišel, viņš, riebeklis, stāv un domā, kā mūs nosūdzēt. Viņš, lops, nožēlo, ka tuvumā nav neviena kruķa.

— Vai tiešām, Fedjka?

— Nosūdzēt — nē, paldies! Bet sadzert ar tevi negribu. Palikt dzīvam, lai dzīvotu šitā?... Ek!... Tev kauna nav, bet man gan ir.

— Nu, nu! — tumsā pazibēja Mišas atņirgtie zobi. — Ko tu rīvē man degunā, ka esmu palicis dzīvs. Varbūt es savu dzīvību neturu nekādā vērtē. Gribi, atdošu to pret tavu maisu? Plaušās šķemba, pauris iebukņīts, bet iegrūda tik pensiju, un dzīvo nost! Pietaupi savu dzīvību! Neko smagu necel! Dzīvo!... Tā nu arī dzīvoju, kamēr var, smagumus neceļu, aptīru tos ar tām tīrajām dvēselēm! Arī tevi, draņķi, būtu aptīrījis, tikai neesi pa zobam — drusku par netīru!

— Mišel, viņam ir pulkstenis.

— Tfu tu, okšķeri! Domā, tu esi pirmais, kas man to rīvē degunā? Visi tā dara, visi dod padomus! Ej, tā sakot, uz invalīdu arteli par kurpnieku. Sapūsti tai kurpnieku šeftē, izspļauj pēdīgās asinis, kas tev palikušas. Visas jau toreiz neizlēji!

— Mišel, nav ko raustīties ... Viņam ir pulkstenis.

— Šitāda s... dzīve, un es lai turos? Turies tu pats, draņķi, bet neuzbāzies ar padomiem. Citādi, ja patrāpīsies ceļā, nošņāps mēli. .. Ejam, Kraupi!

— Bet pulkstenis? ... Mišel, pulkstenis!

— Lai brauc uz poda ar savu pulksteni! Man riebj! .. . Neaiztiec, Kraupi. Lai tas gnīda saprot, ka arī citiem ir goda prāts, ne tik viņam vien ... Ejam!

— Mišel, tas ir cēli, bet nav gudri.

— Turi muti!

Divas ēnas nozuda tumsā. Kādu laiku bija dzirdama Kraupja niknā, ķērkstošā balss, tad apklusa arī tā.

— Tagad nu mudīgi, puis, mudīgi... — Stuka bija atguvis valodu. — Ka nepārdomā un nenāk atpakaļ.

Fjodors pacēla no zemes maisu, drūmi izgrūda:

— Ejam!

— Reče nu, kādas brīnumu lietas, šitā satikt paziņu ... Palaimējās gan... Tikai kusties žigli, dieva dēļ, žigli . . . Pārdomās ...

Fjodors klusēja.

Kara laikā Fjodors tādus kā Miška bija sastapis simtiem — viena ierakumā, pie viena katliņa, zem viena šineļa, un visiem vienādas briesmas — tikt apglabātiem brā111 kapā. Miška nebija pats tuvākais, bija tādi, ar kuriem ilgāk nodzīvots kopā, vairāk pārdzīvots, ciešāk sarasts. Un tomēr riebīga sajūta, it kā būtu saticis nevis senu paziņu, bet pats savu brāli — bandītu.

Līdz šim Fjodors bija dzirdējis gan par sevi, gan citiem frontiniekiem sakām cildinošos vārdus: «Izgājuši skarbu skolu.» Tas nozīmē — karš audzina, karš šķīstī, karš, līdzīgi ledainai dušai, cilvēku norūda, tas gandrīz vai padara sabiedrību cēlāku. Bet tā jau varētu uzskatīt, ka tada pati pozitīva nozīme ir arī mērim un baku sērgai. Karš nav epidēmija, tas ir divreiz lielāks posts. Un ne vien tādēļ, ka mēra laikā vismaz pilsētas un ciemi paliek veseli, bet kara laikā tie pārvēršas krāsmatās. Kara posts ir vēl arī tas, ka rodas bēdīgi slavenā formula: «Ar karu var attaisnot visu!»

Ap staciju Maskavas tuvumā pa naksnīgiem ceļiem klaiņā Miša Katliņš, seno dienu biedrs un, kā palicis atmiņā, itin labs biedrs ... Klaiņā, slapstās, nēsā kabatā somu dunci. Viņš ir pārliecinājies, ka cilvēka dzīvībai nav lielas vērtības, vienalga, vai tā ir paša dzīvība vai kura katra pretimnācēja.

— Šeit, — sacīja Stuka, apstādamies pie kādiem vārtiņiem. — Uh, taisni kā slogs novēlās no pleciem ...

Cauri žogam vēdīja satrūdējušas zāles dvaka Un nez kādēļ smaržoja pēc skābētiem āboliem.

27

Mājas piepilsētas vasarnīcu ciematos — pēc tām var noteikt ne vien pašreizējo iedzīvotāju raksturu, bet ari daudzu paaudžu dzīves gājumu.

Lielākā tiesa māju ir jaunas. Tās liecina par to, kā dzīvē veicies to saimniekiem — vai viņi strādājuši ziemeļos un saņēmuši lielu ziemeļu piemaksu, vai guvuši panākumus zinātnes laukā, vai ari, izmantodami kara laiku, spekulējuši ar kartupeļiem, nobāžot slepenās zeķēs saburzītus rubļus un simtniekus, — un, raugi, te nu ir šīfera jumts, pie vārtiņiem plāksnīte ar brīdinājumu: «Nikns suns!» — un saimnieks pensionārs dzer tēju ar ievārījumu no paša dārzā izaugušām ogām.

Vecās mājas... Tās apaugušas ar jauniem stāviem, mansardiem, pagaida ēciņam, šķūnīšiem, ģimene, kas reiz cēlusi šo mitekli, vēlāk izaugusi, sakuplojusi, sadalījusies daudzās ģimenēs, katra iekārto savu saimniecību, mācas virsū citam, cenšas atkarot dzīvojamo platību, strīdas, tiesājās, iežogo pavisam niecīgus zemes gabaliņus... Jauni stāvi, mansardi, šķūnīši...

Bet ir arī tadas vecas majas, kur kādreiz dzīvojusi viena liela, monolīta ģimene, kas nav izaugusi, nav sakuplojusi, bet gan izklīdusi pa pasauli, izmirusi. Šādām mājām parasti mēdz būt aizlaists dārzs, vecum vecs jumts, kuru vajadzētu labot, kapsētas klusums, un tur ilgu mūžu nodzīvojis aborigēns vada savas pēdējās dienas kopa ar kādu jaunu atvasi, kas gaida un nespēj vien sagaidīt, kamēr izaugs spārni un varēs aizlidot no ģimenes ligzdas. Aizlidot nemiera pilnaja pasaulē, tālāk no kapsētas klusuma!

Maja, kurā nok|uva Fjodors ar Štuku, bija tieši tāda — veca un neapdzīvota. Par tās vecumu varēja spriest pēc diviem ozoliem, kas droši vien bija iestādīti abās pusēs lievenim togad, kad māju cēla. Ozoli izauguši lieli, tie jau atspieduši uz laika zoba sagrauztā jumta savus zarus ar rūsganajām pērno lapu zvīņām. Ozolu stumbri bemberaini un mezglaini, saknes sīksti ieķērušās zemē, sacēlušas uz augšu lieveņa akmens kapes. Daudzu paaudžu kājas slīpējušas šīs akmens plāksnes. Cik gan reižu pa tām iznesti mūža miegā aizmigušie mājas iedzīvotāji, tās mīdījuši bērni, kas auga lielāki, nobrieda, k|uva veci. Pati māja — liela, tumša, bet ne drūma, veca, bet vēl ne galīgi savecējusi, — vedināja uz domam par cienījamu ilgu mūžu, nevis par nāvi.

Bet iekšā, zem jumta, uz čīkstošās grīdas, kuru, līdzīgi varžacīm, klāj zaru mezgliņi, snauž vecmāmuļu un vectētiņu mantas — sekreteri ar bronzas rotājumu, skapji ar lauvas ķepām, krēsli ar augstām, griezumiem rotātām atzveltnēm un pelēksnējs mijkrēslis un sirm-sirmi putekļi. Kaut kur bija karš, dega pilsētas, lidmašīnas meta bumbas, bet sekreters ar bronzas rotājumu omulīgi stāvēja istabas kaktā, un atvilktnē droši vien atradās un vēl joprojām atrodas aizmirsts vēstu|u

sainītis — vecvecmāmuļa rakstījusi savam līgavainim. Iespējams, ka viņa kāda vēstulē stāstījusi par jaunu literāru darbu — «Sevastopoles stāstiem», ko sarakstījis nepazīstams jauns oficieris ar dižciltīgo grafu Tolstoju uzvārdu. Dega pilsētas, Volgas krastā raka tranšejas, bet sekreters stāvēja ... Stāvēja vecā maja ... Ne vienu reizi vien arā trakoja pērkona negaiss, bet istabās bija sauss.

Majas saimnieki — vectēvs, meita, mazmeita — paaudžu stafete. Vectēvs bija gara auguma, iezilgani sirmiem matiem, melnām, biezām, stingram uzacīm. Dzeltenas sīkām, mīkstām grumbiņām izvagotās sejas izteiksme labsirdīga, rāmi vēlīga. Raugoties uz viņa lēnīgajam, izbalējušajām zilajām acīm, uz neizprotami sēro izteiksmi ap balajām lūpām, kļuva neērti par visu to rupjo īstenību, ar ko tev pašam dzīvē nācies saskarties. Bija gadījies runāt neķītrības, redzēt, kā nogalina cilvēkus, redzēt asinis, līķus, gulēt netīrumos, meklet kreklā utis. Likās, šis cilvēks nekā tāda nepazina, bija nodzīvojis mūžu kā svētais. Taču tā tikai likās. Lai nu ko, bet asinis un nāvi droši vien bija redzējis ari viņš — un redzējis tiku tikām. Viņš bija ārsts, iekārtojis šai ciematā lielu poliklīniku, kādreiz viņa vārds bijis slavens, tagad viņš ir pensionārs, mokās ar vecuma kaitēm, neiet vairs ara no mājām, un visi viņu aizmirsuši.

Viņa meita ir ap četrdesmit gadu veca, arī strādā par ārsti tēva poliklīnika, viņai ir īsi apgriezti mati, uzacis biedē ar savu skarbumu, ģērbties mēdz nevīžīgi, runā asi un noteikti, vispār izskatās pēc divdesmito gadu delegātes — aktīvistes. Vakaros viņa pārnāk nogurusi, iekritušām acīm, nerunīga ... Štuka bijās no viņas gandrīz vai tapat ka no Mišas Katliņa, kas slēpa kabata somu dunci.

Trešais ģimenes loceklis — mazmeita, ap trīspadsmit gadu vecs skuķens, — apaļa, sārta seja, linu baltie mati tāpat kā mātei apcirpti īsi, zēniski, acis dzidras, zilas. Viņai krāsotāju ierašanas bija vesels notikums.

Fjodors un Štuka gandrīz bez īpašas norunas nolēma, ka nekādus jaunievedumus negudros.

— Ņemsim tik un nomazgāsim to māju, atsvaidzināsim, un beigta balle.

Strādāja lēna garā, pēc labākās sirdsapziņas, nerēķinādamies ar laiku, neviļus pakļaudamies mierīgajam ritmam, kas valdija vecaja mājā, kuras simtgadu mūžā tiklab diena, kā mēnesis vienlīdz mazi lielumi.

Un pārņēma dīvaini nomierinoša un jauka sajūta, kad zem plaisām, kvēpiem, traipiem, zem pavirša bal-sinājuma kārtas, ko kādreiz uzklājis kāds gadījuma pēc sarunāts krāsotājs haltūrists, zem visam vecīgajām krunkām izdevās saskatīt mājas seju jaunībā, izdevās uzveikt laiku, pagriezt to atpakaļ.

Modelētie griestu greznojumi bija sadrupuši, taču Fjodors no bēdīgajām veidojumu atliekām saprata, kāds bijis zīmējums, un ilgi stavēja uz stalažu kāpnēm, noņemdamies ar alebastru. — viņš atjaunoja greznoju mu.

Stuka atzinīgi sacīja.

— Tev, puis, ir galva uz pleciem.

Bet vecais saimnieks gluži pārvērtās, kļuva sērīgs.

— Atceros to no bērnu dienam, tikai no bērnu dienām .. . Sen biju aizmirsis, galīgi aizmirsis. Kā jūs noskārtāt, ka tas izskatījies tieši tā? Jūs esat brīnumdaris.

Fjodors jutās lepns.

* Ap viņiem allaž tinās sirmgalvja mazmeita, vēroja, kā viņi pagalmā atšķaida vitriolu, kā pārbīda mēbeles, kas gadu desmitiem nebija izkustinātas no vietas, ka Stuka vāra uz plīts smirdošu līmi. Meitenes acis zem gaišajam skropstām maigi staroja, tieva kakla izliekums bija dīvaini aizkustinošs, šķita paļāvīgs un liegs, ap pilnīgajam lūpām vīdēja labsirdīga izteiksme, kas bija mantota no vectēva. Meitene tecēja Fjodoram līdz kā šunelis, nemitīgi raudzījās acīs, gaidīja brīnumus. Fjodors no sirds priecājas par viņas pieķeršanos.

Aiz grāmatu skapja viņš atrada loksni papīra, kas bija stingrs un dzeltens ka ziloņkauls, — liekas, agrāk to ta arī sauca par «ziloņkaula» papīru, — ar skaliņu naglām pienagloja to pie durvīm, kuras tobrīd sagatavoja ķitēšanai.

— Sēdies, — viņš teica meitenei, — es tevi uzzīmēšu.

— Vai tad jūs protat?

— Protu.

Stuka ar prieku partrauca darbu, iekārtojās blakus.

Meitene apsēdās, pārvilka pār ceļiem svārku malu, aiz smiekliem iespurdzās un sastinga, bailīgi mirkšķinādama acis.

Fjodoram bija pie rokas namdara zīmuļa galiņš, tas atstāja uz papīra miglaini mīkstas, platas svītras un gandrīz neredzamas trauslas līnijas. Zem skropstām uz acīm krita ena, vaigi, mati tik tikko iezīmēti, lupas aizturēts smaids, kas lauztin lauzās uz aru . . .

Šļūkādams ar čībām, kas muka nost no izdēdējušajām kājām, ienāca sirmgalvis. Brīdi pastāvēja, samulsis nokāsējās un arī apsēdās blakus Stukam. Stuka lielīgi paskaidroja:

— Talants... Var visu ko... Atradu puisi uz ielas. Es ar savu aci ļaužiem cauri redzu.

Sirmgalvis neatbildēja. Vienīgi bija dzirdams, kā uz papīra nervozi švīkst zīmulis. Meitene, pārsteigtā par pieaugušo cilvēku uzmanību, kļuva nopietna, mitējās smaidot vaibstīt lūpas, taču uz papīra ta arī palika — lupas, kas valda smieklus.

— Jā, talants gan, — sirmgalvis piekrita.

— Uz ielas nomakšķereju sev paligu . . .

Uzzīmēts bija viegliem, skopiem vilcieniem, plastiski, tomēr trūka kaut kā ļoti svarīga — viss izskatījās pārlieku gluds un līdzens, ka burts, kas uzrakstīts bez uzspiedumiem.

Fjodors iebāza namdara zīmuli kabatā, savirpināja no papīra grīstīti, uz galiņa paņēma no tūbiņas melno krāsu, noslaucīja sausu, viegli pieskārās pie acīm zem skropstām — un acis kļuva tumšas, mirdzošas, dziļas.

— Ak tu karmīna kukainīt! — Stuka sajūsmināts zvēla.ar dūri pa vājo ceļgalu.

— Jā, talants gan, — velreiz atkārtoja sirmgalvis.

Mazmeita, kas bija pietrukusies no krēsla, stāvēja

pie sava portreta, aiz lepnuma tumši pietvīkusi. To, ka portrets izdevies, viņa uzskatīja par savu nopelnu.

_ Vai jus to neuzdāvinātu mums? — palūdza sirmgalvis.

_ Tas pieder viņai, — Fjodors pamaja uz meitenes

pusi.

— Tagad manā kolekcija nācis klāt pēdējais portrets. Katra ziņā pēdējais.

Sirmgalvis aizveda visus uz savu kabinetu, kas bija mājīgs un vēl vecmodīgāks nekā jebkura cita šīs mājas istaba. Gandrīz trešo daļu aizņēma rakstāmgalds, smags ka sarkofags, — manta, kas bija uzveikusi laiku.

Uz galda izdilušā tūka sirmgalvis salika veclaicīgas miniatūras, zīmējumus, tikpat veclaicīgas fotogrāfijas uz paspartii ar iespiestiem firmas medaļu attēliem — visi bija portreti, solīdi vīrieši ar bārdām, ar vaigubārdām, ģērbušies viemundieros, garsvārkos, sievietes ar kailiem pleciem, ar koķetigi aicinošiem skatieniem.

— Tā sakot, sastāvdaļās sadalīts ciltskoks, — sirmgalvis pavēstīja, — tikai nevis muižnieku dzimtas, bet gan krievu inteliģentu dzimtas. — Viņš domīgi pārcilāja portretus, sejas izteiksme liecināja, ka sirmgalvis aizklīdis citā pasaulē, — viņš bija pārcēlies pagātnē, uz mirkli aizmirsis savus viesus. — Mani neinteresē ģenealoģija tīrā veidā, dižciltības pazīmju meklēšanu es uzskatu par muļķīgu nodarbošanos ... Man gribas zināt, kā attīstījies viens no cilvēku dzimuma mazajiem zariņiem un kādas jaunas atvases tam izaugušas. Vienas devušas augļus, pie citām bijuši tikai vēja ziedi... Lūk . ..

Ar krunkainajām rokām sirmgalvis paņēma miniatūru ovāla ietvara — miniatūra redzams plecīgs cilvēks viemundierī ar gaišām pogām.

— Lūk, šī ir sakne. Mans vectēva vectēvs. Puiša dienās viņš bija dzimtcilvēks, stradaja namdara darbu, jau brieduma gados liberālis barons piespieda viņu mācīties par arhitektu, un viņš guva sekmes, uzcēla vairākas baznīcas, tika atlaists brīvībā, saradīja bērnus un lika pamatus inteliģentu dinastijai... Viens viņa dēls kļuva par slavenu kalnu inženieri, otrs — par ārstu, trešais — par žūpu pēc profesijas, žūpu un klaidoni, visas ģimenes kaunu un negodu ... Taču sākumā viņš

2GI

s

bija modinājis lielas cerības, profesori jūsmojuši par viņa spējam matemātika, pareģojuši, ka dienas bus zinātnieks. Bet viņš sāka staigat pa traktieriem, par glāzīti degvīna nozakaja tos, kas to pasniedza, un cilvēkiem tas nez kādē| patika .. . Man liekas, viņā pirmajā no visas ģimenes pamodās slimīgi jutīga sirdsapziņa — negribēja dzīvot particibā, ja visapkārt valda nabadzība. Matemātikā šāda sirdsapziņa nevar rast izpausmi, bet literāts viņš nebiji, diemžēl Dostojevskis no viņa neiznāca. Slima sirdsapziņa — tā ir krievu inteliģenta nelaime un reizē vērtīga īpašība. Labākajiem no maniem senčiem bijusi slima sirdsapziņa. Mana tēva tēvoci sapūdēja Aleksandra cietumā — viņš bija narodniks un saistīts ar teroristiem, kas mēģināja nogalināt caru, un gandrīz vai personīgi pazina Zeļabovu. Ari viņš bulu varējis dzīvot mierīgi un pārticīgi, arī no viņa varēja daudz ko cerēt, būtu iznācis lielisks mediķis. Slima sirdsapziņa ... Bet nu paskatieties uz šo portretu . .. Jums droši vien būs interesanti uzzināt, ka tas ir slavena mākslinieka Kustodijeva darbs...

Fjodors paņēma portretu rokā — jā, tas ir meistara darbs, skopiem, precīziem vilcieniem, punaina piere, Koro|enko barda, plats, plebejisks deguns un sērīgas acis ka Kristum vecuma.

— Mans tēvs ... Viņš nedomāja mest bumbas zem cara karietes riteņiem, negāja tauta, nepiedalījās cīņas Sarkanajā Presņa ... Visu mūžu viņš bija vienkāršs zemstes ārsts, viņu cienīja tādi profesori kā Behterevs . .. Viņš nebija Cehova Joničs — visu mūžu nodzīvoja ar slimu sirdsapziņu, visu mūžu karoja ar kraupi, kašķi, atpalicību. Karoja bez jebkādām cerībām uzvarēt — viņa slimnīca bija niecīga saliņa netīrības un tumsonības okeānā. Kustodijevs bija viņa draugs, viņš uzzīmēja tēvu īsi pirms ta nāves. Tēvs aizbrauca uz rajonu, kur plosījās dizentērijas epidēmija, inficējas un nomira. Nomira ar netīru, apkaunojošu slimību. Cilvēkus, kuri miruši tada nevaronīga nāvē, drīz vien aizmirst. Tagad manu tēvu neviens vairs neatceras... Bet te, lūk, cilvēks, kas ienaca mušu ģimenē no malas, — mans znots, manas meitas vīrs, Oļeņkas,- kuru jūs nupat uzzīmējāt, tēvs. Viņš bija virusologs, jau grasījās nopietni ķerties pie vēža problēmas, iespējams, ka 'būtu viens no tiem, kuriem beigu beigas izdosies šo briesmīgo slimību uzveikt. Bet sakās karš, viņš viens no pirmajiem pieteicās par zemessargu, pieteicās, kaut gan tuvredzības deļ bija atbrīvots, kaut gan savu mūžu nebija turējis rokā šauteni. Tomēr šauteni viņš, liekas, ta ari nepaņēma rokā līdz pat savam pēdējam brīdim, nomira, kad raka ierakumus... Ar viņu kopā zemnīcā bija dzīvojis kāds mākslinieks diletants, diemžēl ne jau Kustodijevs. Vēlāk krita arī šis mākslinieks, bet portretu mums atsūtīja sveši cilvēki... Slima sirdsapziņa ... Si pati ģimenes slimība ir arī manai meitai. Uz viņas pleciem gplstas poliklīnika, no rīta līdz vēlam vakaram vienā darbā, vēl viņai nav ne četrdesmit gadu, bet pēc skata — veca sieva. Ar neārstējamu nefrītu saslimusi meitenīte, strādnieku puisim ļaundabīgs audzējs smadzenēs — visa dzīve sastāv no traģēdijām, kas nemitīgi atgādina, cik viņa pati ir bezspēcīga. Man šķiet, ka nesatricināma, vesela sirdsapziņa nenozīmē neko citu ka vien to, ka tas vispār nav ...

Sirmgalvis paņēma roka Fjodora zīmēto portretu, ilgi ilgi lūkojās tajā, un viņa grumbas atslāba.

— Drīz es nomiršu ... — viņš teica. — Manu cilvēku kolekciju izsviedis mēslu kastē ... Es nomiršu, bet dzīve neapstāsies. Arī viņa, re, droši vien cietīs sirdsapziņas mokas citu cilvēku dēļ. Bet kā?... Kāda veida?... To es vairs nedabūšu ziaāt.. . Drīz es nomiršu, taču man nav vienaldzīgs^to cilvēku liktenis, kuri dzīvos pēc mums. Nav gan vienaldzīgs!

Ienāca meitenes māte, nogurusi, kā jau katru vakaru, ar zaļgani bālu seju tumšu matu ietvarā, zem skarbajam uzacīm spīdēja acis. Smagiem, stīviem soļiem viņa piegaja pie galda, uzmeta vienaldzīgu mirkli uz galda izsvaidītajiem savu senču portretiem, neskanīga balsī sacīja:

— Tā sieviete no piektās palātas... tā, kam bija ciroze .. . nomira.

Pēkšņi Stuka, kurš kautrīgi sēdēja uz krēsla maliņas, pielēca kājās, iegrūda pirkstus matos.

— Bet es kā tāds lops visu mūžu dzenos pec rubuļa...

Un apjuka, aizgriezās, pieri saraucis.

Sirmgalvis nopūtās, bet sieviete gurdi noteica:

— Dzersim nu tēju.

Viņi dzēra tēju un klausījās radio, kas pārraidīja pēdējās ziņas.

Valsts dienvidos pabeigta labības sēja ...

Traktoru rūpnīcas kolektīvs pirms termiņa nodevis ekspluatācijā montāžās cehu ...

Gomindāniešu zvērības Ķīnā ...

No Hirosimas joprojām pienāk ziņas par atombumbas sprādziena sekām: slimnīcas pārpildītās, mirstība nemazinās, virkne zinātnieku izsakās par radioaktīvās sabrukšanas ietekmi uz iedzimtību ...

Bet arā virs jumta ozoli čabināja sausās, nenobirušās lapas. Un uz rakstāmgalda, vienā stūri atbīdīti, stāvēja portreti — mazs zariņš cilvēces kuplajā vainagā. Šo cilvēku jau sen vairs nav pasaulē. Pašā virsū pēdējais portrets — meitene, kas savu dzīvi vēl tikai iesākusi.

Sirmgalvis paklusi ierunājās:

— Karš ir beidzies, tomēr visi vēl arvien par to runā.

— Nav beidzies, — meita iebilda.

Un sirmgalvis nopūtās.

— Kas gan notiks? . . .

Nē, nav vienaldzīgs to liktenis, kuri dzīvos pēc mums. Uz galda ir portrets — meitene ar apaļiem vaigiem un liegu mirdzumu zem skropstām.

Atombumbas izmēģinājumi... Klīst valodas par kādu jaunu, vēl drausmīgāku bumbu... Klīst valodas, ka sievietes Hirosimā laižot pasaulē kropļus . .. Radioaktīvās sabrukšanas ietekme uz iedzimtību. Kas gan notiks? Rītdiena, rādās, būs sarežģīta.

Bet viņš, Fjodors, tikai šīs rītdienas dēļ vien dzīvo. Tās dēļ viņš kvern pie molberta, par godu tai priecājas par savam sekmēm, tas dēļ kops ar Štuku balsina griestus, lai kaut kā savilktu galus, lai saglabātu spēkus, tiktu uz kājām ... Bet vai viņa spēki, viņa spējas jel maz noderēs?. . . Viņš gatavojas gleznot saules vizmu, dziļdziļas debesis, sulīgi zaļu zaļi, bet tēvs vēstules, kas pienāk no Matjoras sādžas, sūrojas — neesot maizes. Viņš grasās radīt gleznas, kas slavinās planētas diženumu un cilvēku cēlumu, bet kaut kur slepenās rūpnīcās spējīgi cilvēki piepilda bumbas ar briesmīgu nāvi. Un šīs nāves krājumi dienu no dienas k|ūst lielāki un lielāki.

Pulks-tenis pie sienas rāmi šūpo vara vēzekli, skaita sekundi pēc sekundes — sīkus solīšus uz priekšu, uz nezināmo. Čabina lapas ozoli aiz naksnīgā loga, tāpat ka čabinaja arī pagājušā gadsimta aizmirstajās ziemās. Uz galda stāv meitenes portrets. Pati meitene guļ blakus istabā, guļ ciešā miegā, laimīga savā neziņa. KaiJt kur netālu stāiga Miša Katliņš, ko pārņēmis naids pret cilvēkiem ...

Radio lietišķi vēsta jaunas ziņas no visas zemeslodes.

TREŠĀ DAĻA

1

Puškina piemineklis pēkšņi Fjodoram atsauca atmiņā saules pietveicēto ierakumu, no ķieģeļiem celto skolas ēku, šāviņu savandīto, baltām papīra lapam piekaisīto pagalmu, sprādzienu viļņos ripojošo globusu — zilas planētas maketu — un tēvoci Vaņu no grāmatas, kas bija uzsviesta uz brustvera. Gadās taču tādas dīvainas asociācijas.

Lidojošo sniegpārslu aukstajā, nekustošajā tīklojumā dega siltas laternas. Sniegs pārklājā dzejnieka bronzas cirtas, viņa apmetni, zemi — tik tuvu un tomēr no granīta postamenta augstumiem neaizsniedzamu. Tuva — iris metrus no bronzas kurpēm. Neaizsniedzama — trīs metri un mūžība.

Dzejniekam vajag Fjodoru apskaust — Fjodors ir uz zemes, dzīvs starp dzīviem.

Bet kādreiz taču bija ierakums, birstošas smiltis, globuss, kas ripinājās šurpu turpu kā dieva nepieņemts, un sapluinītais tēvocis Vaņa, kurš šausminās par to, ka līdz miršanai atlicis vel daudz gadu. Fjodors bija briesmīgi apskaudis šo cilvēku, kas nezināja, ko nozīmē šāviņu kaucieni. Bija apskaudis tos, kuri dzīvos pēc viņa. Laimīgākie no laimīgajiem. Pēc viņa ...

Ierakums skolas pagalmā — tagad tas ir tāla un gluži neticama pagatne. Un dzīvo tie laimīgie, kurus viņš bija apskaudis.

Bronzas dzejniekam nav ne jausmas, ka pagājuši jau divi gadi, kopš atceltas kartītes, — var ieiet maizes veikalā, izņemt no kabatas naudu un pirkt maizi, cik tik vajadzīgs, var ēst pilnu vēderu .. .

Bet no laukiem raksta, ka Aleksejs Openkins esot nomiris, visā Matjorā tagad palicis viens pats vīrieša cilvēks — Fjodora tēvs ...

Karā sagrautās pilsētas jau sen novākušas no savām ielām ķieģeļu lauzu, nolīdzinājušās šāviņu bedres, pārsegušās ar gludu asfaltu. Drupas pamazām apņem stikls un betons. Droši vien arī tā sadragata, nodedzinātā skola, pie kuras bija Fjodora ierakums, tagad spīdina jaunas rūtis, kaut kur iekšā stāv jauns globuss un jaunos plauktos glabājas jauni Cehova «Tēvoča Vaņas» izdevumi blakus Puškina sējumiem.

Bronzas dzejniek, tavs vārds tiek turēts godā, raugi, arī šodien, ziemas vidū, kāds nolicis pie tava sarmas klāta pjedestālā vienkāršu dzīvu ziedu pušķīti. Miljoniem roku tur tavas gramatas, tagad dzeja pieejama ikkatram.

Taču kādā bērniem domātā «Pasakas par caru Sal-tanu» izdevuma vardu «Dzīve aizjūrā nav ļauna.. .» vieta ir punkti. Sacerot savu pasaku, tu, dzejniek, nebiji ņēmis vērā, ka nedrīkst bērniem mācīt klanīšanos tās dzīves priekšā, kada ir aizjūras zemēs.

Un nācis modē vārds «kosmopolītisms». Un čukstus stāsta baismīgas baumas, ka vienā dzemdību nama — nav tikai noskaidrots, kurā, — esot atklata organizācija, kas nogalinājusi jaunpiedzimušos ...

Staiga cilvēki garām bronzas Puškinam, lielākā daļa paēduši un silti ģērbušies, viņiem jau aizmirsušies tādi vardi ka «nāves ziņa» un «komandanta stunda».

Pagātnē palicis ierakums un sprādzienu mētātais globuss, bet tēvocis Vaņa kļuvis mazliet saprotamāks.

Cita pie citas ņirb sniegparsliņas un deg laternas. Sāk mesties vēsi, un saldējuma pārdevēja klaiga:

— Saldējums! Saldējums! Karsts saldējums!

Ka no zemes izauga Ļova Pareizticīgais:

— Tu viens pats?

Pinkaina suņādas cepure ar nolaistam ausīm, aizsvi-duši briļļu stikli, slapja padegune, uzrauti pleci, kailās rokas dziļi sabāztas caurajās kabatās, — viņš nevar nostāvēt uz vietas, tikko pienācis, jau sāk lēkāt, klaudzinādams karavīra zabakus ar uzliektiem purngaliem: «Bij Čarlijs pliks, bez darba, to māca raize skarba ...»

— Nenāk laika, velni tādi... Vai garlaikojies?

— Tīksminos ap pieminekli.

— Vecīt! Tu man kaut ko atgādināji!... Es nupat

vienā mājā redzēju māmuļas Maskavas dibinātājā Ju-rija Dolgorukija pieminekļa projekta fotouzņēmumu ...

— Un kāds tad ir?

— īsti kņazisks, kā jau kņazam — gan ērzelis, gan zirglietas, gan bruņas .. .

— Nez kādēļ uzskata, ka var kaut ko dibināt, vienīgi sēžot ērzeļa mugura un ar bruņām?

— Nudien, vecīt, nudien! Maskavu jau gan dibināja kāds vīžainis zemnieciņš, nevis ar zobenu, bet ar cirvīti. Es paskatījos un taisni apskaitos ...

— Saņēmi ļauna, ka nodarīts pāri zemnieciņam ar cirvi?

Vecīt, tam senlaiku zemnieciņam tas bijis nebijis. Apskaitos pats uz sevi!

— Kāda ziņa tad tu esi vainīgs?

— Ir tāds teiciens: pēcteči izspriedīs, kurā pusē taisnība. Pēcteči ir augstākais taisnīguma kritērijs. Bet re, ka mēs izspriedām: zemnieciņš lai iet rata, bet kņazu ceļam zirga. Es taču arī ta kā būtu pēctecis... Nudien dusmas... Nu, kur tad visi palikuši?

Viņi bija norunājuši apciemot kādu glezniecības mīļotāju — Ernestu Borisoviču Milgu. Veče Cernišovs bija aizgājis pavadīt uz staciju savu draugu no armijas laikiem, Ļ°va Slobodko brauca šurp no mājām, no Sokoļņikiem, Ivans Mišs aizkavējies kādā sēdē. Katram savs iemesls, taču nu jau notecējuši visi termiņi. Ir auksti.

— Saldējums! Saldējums! Karsts saldējums!

«Bij Carlijs pliks, bez darba ...»

Ar Ernestu Borisoviču Milgu pirmais bija iepazinies Ļova Pareizticīgais, bet nākamajā dienā tas aizvilka pie viņa visu baru — Fjodoru, Vjačeslavu, Slobodko un Mišu.

Tas notika pirms kādām trim nedeļam. Kopš ta laika viņi bieži iegriezās pie Milgas.

Milga bija.zinātnieks ar slavenu vārdu, Zinātņu akadēmijas korespondējošais loceklis, bioķīmijas laboratorijas vadītājs kādā institūtā. Viņam piederēja vislielākā privātā mūsdienu rietumu mākslas darbu kolekcija #

Maskavā. Sai nozarē viņš bija erudīts cilvēks, vēl nesen lieli speciālisti brauca pie viņa konsultēties. Tagad brauc nelabprāt — rietumu glezniecība, turklāt vēl mūsdienu, vairs nav populāra. Pret lielajiem speciālistiem Ernests Borisovičs izturas visai vēsi, viņš mīl jaunatni, jo bohēmiskāka tā ir, jo vairāk var cerēt uz viņa viesmīlību.

Pirmoreiz Fjodors gāja kā uz svētnīcu, gaidīja, ka no visām pusēm viņu ielenks cienīgas gleznas, smagi ietvari ar apsūbējušu zeltījumu, no portretiem raudzīsies gudras sejas. Gāja kā uz svētnīcu, gāja dievbijīga noskaņā. Nopietniba pārņēma kaut vai tādēļ vien, ka viņu, puišeli no talas sādžas, neseno karavīru, uzņem savā māja slavens zinātnieks. Bez tam šis zinātnieks ir arī lietpratējs mākslas jautājumos, bet mākslas pazinēja priekšā Fjodors ar mieru verdziski noliekt galvu, — to viņš pārņēmis no Savas Iļjlča.

Un viņš jutās apdullis, apstulbots ...

Jā gan, pie visām sienām gleznas. Jā gan, daudzas aiz stikla, smagos, zeltītos ietvaros. Bet kādas šīs gleznas!...

Glezna. Tajā līčloči, asinssarkanas izsaukuma zīmes, riņķi, kubi, līnijas — īsts juceklis, haoss pirms pasaules radīšanas vai, gluži otrādi, haoss pēc pasaules bojā ejas, pēc pastardienas.

Glezna. Stūrī acs, otrā stūrī deguns un auss, gluži kā spitālības izkropļotas rokas, lupas, zobi, dūmi!.;. Izrādās, ka tas ir tikai portrets.

Un vēl viena glezna ... Nostrādātā gludi, rūpīgi. Uz sakaltušas, saplaisājušas zemes gu| nosprādzis zirgs ar uzpūstu vēderu un gaisā izslietu kāju. Uz naga uzmeties krāšņs tauriņš. Un viss tādā sīrupainā, dzeltensārtā, saldena līķu krāsā. Šķiet, ka tumsā sasmacis gaiss — tavu brīnumu, skaties un priecājies, kamēr uznāk vēmiens. Ko lai dara, tas ir sirreālisms, mākslā ir arī tāds virziens.

Saimnieks bija mazliet aizkavējies otrā istabā, tūlīt vēl neienāca.

Fjodors nepacietīgi un bikli gaidīja viņu. Kas gan tas par cilvēku, kurš var tīksmināties ap sprāgušu zirgu, stundu pēc stundas, dienu pēc dienas. skatīties un atcerēties maitas smaku? Vai viņš maz ir normāls?

N

Droši vien ienāks kaut kāds sabeigts cilvēks, ārprātīgais — acis pielijušas asinīm, mute pāršķiebta, uz lupām siekalu burbuli. Viņš var būt ārprātīgais, bet var būt arī jokupēteris, ienāks smīnēdams, sak, nu gan nobiedēju, he-he, svētnīca, dievbijīgs noskaņojums...

Taču ienāca drukns plikgalvis — zem pidžamas izspiedies vēderiņš, kakla izgriezumā redzamas biezām spalvām apaugušas krūtis, mazās, sievišķīgās rokas delnas virspusē un ap locītavu arī spalvainas, raupji veidotais zods noskūts ta, ka izskatās nosalis zilgans, uz āru izspiedušās acis vērīgas, rāmas.

Visiem sniedza roku, sacīja pavisam vienkārši:

— Sveicināts! Sveicināts!

Reizē ar ciešo rokas spiedienu viņš pētoši ieskatījās acīs, it kā mēģinādams izdibināt: kas tu esi, kāda vērtība tev ir ka cilvēkam? Sasveicinājies viņš mierīgi apsēdās zem sprāgušā zirga paceltā naga, ko greznoja krāšņais tauriņš.

Bet Fjodoram sirdī bija sāpīgs pretrunu jūklis: normāls cilvēks, pēc visa spriežot — gudrs, akadēmijas korespondējošais loceklis, tas nav nekāds joks ... Kā lai saprot? Kā lai izskaidro, kādēļ viņš tik nopietni izturas pret savām trakajām gleznām? Butu vieglāk, ja varētu atmest ar roku, sak, stulbs, aprobežots, tikai klīrējas. Normāls cilvēks, bet ņem nopietni tādu vājprātību, — kur te loģika? Fjodors mocījās, bet reizē ar mokām auga arī zvēriska ziņkāre.

Ernesta Borisoviča augstāka uzslava bija frāze: «Ož pēc kaut kā svaiga.» Tie jaunie mākslinieki, kuru darbi izpelnījās šo uzslavu, tūlīt izbaudīja ultrajauno virzienu cienītāja dedzīgo labvēlību. Ernests Borisovičs pirka viņu gleznas un kāra tās redzamā vietā blakus Rietumos izslavētu meistaru audekliem. Tiesa gan, šī labvēlība nemēdza būt pastāvīga. Pēc kāda laika Ernests Borisovičs atklāja jaunu ģēniju: «Ož pēc kaut kā svaiga .. .» Un nesen saslavētos šedevrus pārkāra kaut kur kaktā, tie pārklājās putekļiem, bet vēlāk pazuda pavisam.

Ļova Slobodko nesen bija uzgleznojis lielu darbu «Asa bojā eja». Viss audekls no vienas malas līdz otrai aizņemts ar maziem kubiņiem, kas attēlo pilsētu no

puina lidojuma augstumiem, bet tiem pāri — krītošas lidmašīnas baltā spirāle. Forma bija jauna, slepenais noļuks reāls — «ož pēc kaut kā svaiga». Un Ļova Slo-bodko tiek saņemts atplestām rokām, viņa draugi vienmēr ir gaidīti viesi Ernesta Borisoviča mājā, viņiem klāj galdu, liek galdā degvīnu, viņu rīcībā ir grāmatu skapis, kas pieblīvēts ar monogrāfijām par visu laiku un tautu māksliniekiem.

Šeit, grīdsegām izklātajās istabās, var neuztraukties par novalkātajiem zābakiem, kas atstaj uz grīdas izkusuša sniega peļķītes. Novalkāti zābaki, salapītas bikses, atplīsušas kabatas — tas viss ir topoša talanta neiztrūkstoša sastāvdaļa. Ļovu Pareizticīgo saimnieks cienīja vairāk nekā Vjačeslavu Černišovu, kuram vienmēr mugura švītīgs uzvalks.

Bez tam šeit, protams, valda pilnīga vārda brīvība. Gāzt autoritātes — to uzskata par goda lietu. Ja tas liekas nepieciešams, var sadot arī pašam saimniekam.. Taču saimnieks pats arī ir ar asu mēli, viņš runā paklusi, pieklājīgi, katru teikumu apsvērdams un noslīpēdams.

Tagad viņš ienāca, sārto pakausi spīdinādams, svinīgi pastiepis raupji zilgano zodu, apaļas lupas smaida sašķiebis:

— Laipni lūdzu! Man ir kas jauns... Pašu pēdējo darbu reprodukciju krājums, izdots Leipcigā. Ļoti interesanti ...

Protams, ļoti . .. Cieši cits citam blakus novietojās ap zemu žurnālu galdiņu, Ļova Slobodko, izmantodams savas atzīta ģēnija tiesības, nosēdās brīvā pozā, pārlicis vienu kāju pār otru, pastiepis apskatei pamatīgo kažokādas pimu. Ļova Pareizticīgais tā vien manas ar degunu un brillēm ierakties grāmata. Fjodors skaudīgi ar plecu atbīda viņu nost:

— Nu, nu, laid! Neesi jau vienīgais.

Fjodoram tieši uz pakauša elpo Vjačeslavs. Viņš aizvadījis uz staciju frontes draugu, no viņa plūst alkohola dvinga. Ivans Mišs pieklājīgi salicis rokas uz ceļgaliem un stiepj kājas sāņus, tomēr vēl aizņem daudz

vietas. Ernests Borisovičs ar neapzinātu cieņu aplūko viņa varen plato muguru un satvīkušo skaustu.

Ernests Borisovičs pacietīgi gaida ...

Grāmatā sarkanos un melnos toņos — cilvēks ar uzšķērstu vēderu, atņirgta seja, izgāzušas iekšas. Kas nu vairs ir zirgs ar izslietu kāju!

Fjodoram sirdi sāpīgs pretrunu jūklis. Tadas gleznas reproducē un iespiež. Tātad ir cilvēki, kam tās patīk, kam sagādā baudu. Pasaulē notiek kaut kas nelabs. Bet kas? . . . Mākslās zinātnieki savos rakstos to piemin tikai garām ejot, ka atcirzdami: «Pagrimusi māksla.» Bet kāpēc pagrimusi? Kāds ir iemesls? Pastāstiet! Atsedziet iemeslus! Nedrīkst dzīvot neziņā! Bet gudrie mākslas zinātnieki norada: mācieties no klasiķiem, rau, kur Siškins, Vasņecovs, — paskatieties, cik jauki: aizauguši dīķi, mežmalītes, biļinu spēkavīri ... Romantisms pieklājībās robežas, reālisms, saprotams un ērts ka labi ievalkāts zābaks. Un kliedz cilvēks ar uzšķērstu vēderu ... Ne jau pie mums kliedz, bet tur, ārzemēs, — mums nav ko baidīties. Pie mums valda pilnīga labklājība un miers... Kliedz cilvēks, iekšas izgāzušās ... Tas, kurš var skatīties uz to un tīksmināties, ir neizprotams tāpat kā Marsa iemītnieks. Un tomēr tīksminās, jūsmo, izpērk dārgās grāmatas... Kliedz atņirgts mūlis... Spriežot pēc viņu gleznām, tur, viņpus kordoniem, pa ielām skrien ārprātīgo bari, kož cits citam, aplipina ar trakumsērgu. Taču tā jau nav, arī tur ir normāli cilvēki. Normāli cilvēki un nenormālā māksla! Bet kādēļ? Kāds tam iemesls?

Fjodors ar plecu atbīda tuvredzīgo Ļovu Pareizticīgo. Uz pakauša var just sadrūmušā Vjačeslava Cer-nišova elpu — arī viņš ir satraukts, arī viņš ir sarūgtināts.

Bet zem uzblīdušā zirga kājas starp dīvainām, trakuma pārņemtām gleznam, kas nav šīs zemes cilvēku, bet gan kādu baismīgu u^arsiešu darinājumi, sēž Ernests Borisovičs Milga, sēž, miedz acis, žavajas, kasa spalvainās krūtis. Viņš ir mierīgs, viņš pacietīgi gaida pirmo vārdu. Pirmais vārds būs signāls uzsākt strīdu. Un tad jau Ernests Borisovičs ieņems šai kompānijā savu vietu.

Pirmais ierunājās Ļova Slobodko. Acīm redzot, pat viņš vairs nejutās labi.

— Tas tomēr ir par daudz... Tā, lūk, ir reālisma deģenerācija. Nonākuši tik tālu, ka sāk apjūsmot uzšķērstus vēderus. Vēl viens pierādījums, ka nākotne pieder abstrakcionismam.

— Tie paši vēži, tikai citā kulītē, — noteica Vja-česlavs. — Vai nu abstrakcionisms, vai arī šitas te, tā sakot, sir, — vienalga, s'agremojams nav ne viens, ne otrs.

Ernests Borisovičs žirgti sakustējās, ar visu krēslu atvirzījās no sienas, piesēdās tuvāk pārējiem.

— Butu gan laiks zināt, ka cilvēka kuņģī notikušas izmaiņas, jēlu gaļu tas vairs nepanes, — Vjačeslavu autoritatīvi pārtrauca Slobodko.

— Jēlu nepanes, toties smirdīgu maitu — lūdzu, — Vjačeslavs pamāja uz nosprāgušo zirgu.

— Mans dārgais pitekantrop, tavs akmens laikmets ir pagājis, — Slobodko paziņoja. — Ja agrāk naivu cilvēku aizkustināja rūpīgi attēlota spalviņa vai podziņa, tad tagad viņš zina, ka fotoaparāta objektīvs to attēlos precizāk, labāk nekā mākslinieks. Pie velna konkrētību! Vajadzīga doma tīra veidā.

— Es gribētu redzēt, kāds izskatās ar eļļas krāsām gleznots, teiksim, tādas domas portrets: «Es esmu cilvēks, un nekas cilvēcīgs man nav svešs.»

— Strunts! — noteica Ernests Borisovičs.

Viņa terminoloģijā vārds «štrunts» nozīmēja vienkāršotu rupju atbildi. Vjačeslavs strauji pagriezās pret viņu:

— Tikko aplūkotās vērtīgās monogrāfijas saimnieks, protams, doma citādi.

— Protams.

— Un uz kāda pamata? . j.

— Pamats pavisam vienkāršs — nedrīkst aizmirst, ka cilvēks jau izdibinājis atomu.

— To es arī zinu.

— Izdibinājis to, kas nav ne vien saskatāms un sataustāms, bet ko nevar pat iztēloties. Pamēģiniet iz-

tēloties kaut vai, piemēram, tādu ērmotu briesmoni: tas ir vielisks ķermenis un tajā paša laikā ari kaut kas tāds, kas nav sajūtams kā viela, — vilnis. Ievērojiet, gan viens, gan otrs reizē. Vai iztēlojāties? Neiespējami! Tomēr šāds briesmonis eksistē — tas ir gaismas kvants. Pat visdzīvākā fantāzija bezspēcīga tur, kur visuspēcīga ir abstraktā doma.

— Interesanti. Jūsu erudīcijas priekšā es atkāpjos, tomēr ar mākslu te nekādu sakaru nesaskatu.

— Sakars ir tiešs. Jūs abstrakti domājošiem cilvēkiem, tiem, kuri apguvuši kvantu mehāniku, sniedzat mākslu, kas ir tik konkrēta kā pīrāgs.

— Dabūji? — Ļova Slobodko triumfēja.

Ernests Borisovičs turpināja:

— Šaha lielmeistaram muļķīga spēle uz nosišanu nekādu prieku nesagādā. Mūsdienu cilvēku garlaiko tie uzskates līdzekli, kādus viņam grūž priekšā ...

— ... neandertālieši mākslā, kuri sevi sauc par reālistiem, — pievienojās Ļova Slobodko.

— Bet vai viņi ir reālisti? — Ernests Borisovičs šaubījās. — Viņi taču nesaprot reālos apstākļus: dzīvo nevis šodienā, bet tālā pagātnē.

— Bravo! — Slobodko triumfēja.

— Bet, manuprāt,,. štrunts, — mierīgi iebilda Vja-česlavs.

—- Tad pierādiet pretējo, — Ernests Borisovičs atzvēlās krēslā.

— Mēģināšu .. . Jūs nupat man aprakstījāt gaismas kvanta portretu, ko nav iespējams iztēloties, bet es no savas puses gribētu pasniegt, tā sakot, masu glezniņu. Iedomājieties tā: pagājušais gadsimts, sausums, izdeg labība, gaidāms bads. Iedomājieties ... Tas nav kvants., to var iztēloties ... Lai iežēlinātu dievu to kungu, (audis iznes tīrumos kaut kādu brīnumdarītāju svētbildi. Sanāk kopā no visiem ciemiem un sādžām. Un tagad iedomājieties šai pūlī kundzenīti, kas bijīgi, gandrīz vai nemaņā nes svētbildi. Pie visa tā vēl augstprātība, uzpūtība un turpat blakus — armjakā ģērbies izdzimums, miesassargs, kas sit pārējiem pa zobiem, lai nespiežas virsū kundzenītei. Tur ir arī vīri, kas izpelnījušies godu stiept lasāmo galdiņu, — kuplas bārdas,

zemas pieres, trulajās sejās rūpes — ka tik neaizķeras kaja. Un starp viņiem pamuļķis zēns — uz pieres apgrieztie mati līdz pašam acīm, piedurknes nokārušas. Turpat ari divas sievas, kas gluži kā histēriķes sastingušas, godbijīgas, verdziski pazemīgas nes svētbildes futrāli. Un garīdznieks zeltīta rizā, barda kā slota — meitu mednieks, siržu lauzējs. Ļaužu pūlis ka aitu bars, grūstās, lamajas, ož pēc sviedriem. Bet virs viņiem kā virs aitu mugurām paceltas pātagas. Un nabagie ļaudis — svētceļnieki, kas apstaigājuši svētās vietas, priekšgalā kuprītis, kas atspiedies uz kruķa...

Ļova Pareizticīgais nenocietās, aizkustināts pateica:

— Vecīt, tu esi dzejnieks.

Ļova Slobodko saviebās:

— Repins! Mūslaiku rutīnas trumpja dūzis.

— Jā, Repins! «Krusta gājiens»! Krievzeme iznākusi saulītē! «Gan esi nabaga, gan esi bagata, gan esi varena, gan bēdu dragāta», utaina un zeltīta, lēnprātīgā un dumpīga. Katrs tēls vedina uz pārdomām, bet viss kopā ir vesela filozofija. Skaties, centies saprast un izstrādā mācību, kā izraut sabiedrību no šī dzīvnieciskā stāvokļa. Ielūkojies labi, tā, lai sirds sāk sāpēt, — te viņi ir, pavisam konkrēti, uzskatāmi, ož pēc sviedriem, •— pārdzīvo to, bet pēc tam abstrahē, vispārini, izdari sabiedriska rakstura secinājumus... Ernest Bo-risovič, cik ilgi jums jau karājas pie sienas šī, ja tā var teikt, glezna? — Vjačeslavs noradīja uz gleznu, kurā bija līčloči, izsaukuma zīmes ka asiņaini plankumi, apļi, kvadrāti -- haoss.

— Kādus trīs mēnešus.

— Trīs mēnešus... Bet nu atzīstieties atklāti: vai šo trīs mēnešu laika jums šādas gleznas iespaidā radusies kaut viena abstrakta doma, pat ja ne sabiedriski derīga, tad vismaz ikdienišķā dzīvē izmantojama?

— Glezna manī izraisījusi konkrētas noskaņas, mani kaut kā satraukusi.

— Un tas ir viss?

- Bet nevar arī teikt, ka kurš katrs reālistisks darbs izraisītu kādas domas. Vai jums patīk Levitans?...

— Jā.

— Atcerieties Levitāna «Siena "kaudzes». Kādu domu

tas izraisa? Labi, ja tādu: «Velns parāvis, kāds jauks vakars!» Noskanas — atliku likām, bet doma nav ne plika vērdiņa vērta.

— Levitanam ir arī «Pāri mūžīgajam mieram». Ejot prom no šīs gleznas, mugura saliksi zem domu nastas.

— Tatad «Pāri mūžīgajam mieram» ir mākslas darbs, bet «Siena kaudzes» nav?

— Nezinu. Varat mani saukt par rutīnieri, tomēr es esmu par tādu mākslu, kas ierosina domas, to, kas vajadzīgs mūsdienu abstrakti domājošam cilvēkam. Domas, kas modina dzīvei lielas idejas, domas, kas sociāli pārveido sabiedrību. Vai jūs varbūt esat pret to?

— Esmu — par, — atbildēja Ernests Borisovičs.

3

Reiz bērnībā Fjodoram tika rokas kada grāmata — populārs astronomijas izklāsts, uz melnā vaka uzzīmēta nezināmas zvaigznes sarkanā lode.

Līdz tam laikam viņš zināja, kuros Zalkšupītes līčos ķeras asari, kur eglājā aiz tilta aug rudmieses, ar pašu sauli bija tuvos draugos. /

Un pēkšņi uzzināja... Katra zvaigzne ir saule. Pasaules telpā izkaisīts vairāk sauļu nekā upes sērē smilšu graudiņu.

Saule — smilšu graudiņš? Bet zeme? Un Matjoras sādža? Ka to var izmērīt? Bet kas tad ir viņš, Fjodors, kurš dzīvo šai Matjora? Tatad galīgi tukša vieta?

Bija noticis kaut kas sevišķs — Matjoras sādžas puišelis ar noskrandušiem ceļgaliem pēkšņi sadūras ar Visumu. Visumam tāpēc nekas nenotika, bet puišelim gan. Viņš saslima, sāka mocīt uzmācīgi murgi.

Viņam vēlas virsū sarkana lode, sarkana lode necaurredzami melna, neizdibināmā naktī, pati neizdibināma — noslēpumu noslēpums. Un šķita — vel mazu mazu drusciņu, un Fjodors to noķers. Mazu mazu drusciņu, vēl mirkli necilvēcīgas piepūles, un ugunīga lode būs piejaucēta ... Fjodors pamodās viss vienos lipīgos sviedros ...

Patlaban risinājās strīds par pazīstamu un līdz

galam vel neizprastu pasauli — risinājās strīds par mākslu. Tūkstošiem gadu ilgajā cilvēces vēsturē, sākot no pirmatnēja mednieka, kurš uz tumšās alas sienas ugunskura gaisma attēloja nesen nogalinātu bizonu, un beidzot ar Fjodoru, allaž ir meklējuši un meklē, kā izdibināt noslēpumu: kas ir patiesība? Miljoniem cilvēku dažādos laikmetos, nevis parastie cilvēki, bet vistalantīgākie centušies atbildēt uz jautājumu — kas ir mākslas patiesība?

Patlaban Fjodors klausās strīdu ar pamirušu sirdi, itin kā raudzītos bezdibeni. Mazu mazu drusciņu, vel mazu piepūli, un stūrgalvīgais Visums nogulsies pie viņa kājām ...

Ai Večel Ai labais! ...

Kundzenīte, kas uzpūtīgi nes svētbildi... Šķiet, nu- 1 . pat jau viņš tver šo atbildi aiz astes!

Paskaties labi uz šo kundzemti, centies saprast, un viņa izšķils smadzenēs dzirksteli. Dzirksteli! Domu! Sīs dzirksteles labad jau māksla dzīvo. Dzirkstele — tā, lūk, ir tā patiesība!

Ai Veče! Ai malacis! Vēl mazu mazu drusciņu! Kaut ka vēl trūkst...

Kundzenīte, armjakos ģērbušies izdzimumi, garīdznieks zeltītā rizā, patagas — dzirkstelite pēc dzirkstelī-tes, un nu jau ir liesma, jau ir filozofija. Cik vienkārši, cik skaidri — viss nostājies sava vieta. Jucekļa nav.

Ai Veče! Tev galviņa strādā!

Bet «Siena kaudzes»? .. . Nav kundzenītes, nav izdzimumu, ir siena kaudzes, mēness, slapja zāle... smaržas, nevis domas.

Un Fjodors jautāja:

— Doma, Veče? Bet varbūt kaut kas cits?

Vjačeslavs kļuva uzmanīgs — nebija bieži tie gadījumi, kad Fjodors pārtrauca klusumu.

— Arī tu, Brut? ... Taču tu vismaz atzīsti, ka glezniecība nav smaržūdens, ko paostīt, patīksminaties un aizmirst. Mākslai taču vajag kaut kā darīt cilvēku pilnīgāku?

— Vajag.

— Bet kā gan citādi var darīt pilnīgāku domājošu dzīvnieku, ja ne attīstot viņa domāšanas aparātu? Ti-

kai ar cilvēka pilnveidošanu mākslā arī piedalās vēstures attīstībā, vienīgi tādā veida ta palīdz realizēt sociālos pārveidojumus.

— Štrunts! — atkal iebilda Ernests Borisovičs. — Kad tā noklausās jūsu runās, tad vairs nevar atšķirt Vata tvaika mašīnu no Delakruā šedevriem.

— Tiešām gan, Veče, — Fjodors piekrita. — Vata mašīna lika pieņemties prātā gan strādniekam, gan arī fabrikantam. Un droši vien vairāk nekā Delakruā darbi.

— Ko tu, Brut, ar to gribi sacīt?

— Vienkāršu domu: cilvēks pilnveido ne vien savu domāšanas aparātu, bet arī kādas citas īpašības...

— Un proti?

— Nu — jūtīgumu, godīgumu, to, ko parasti sauc par cilvēcīgumu. Vai tad maz tādu cilvēku, k^s ir gudri, tomēr draņķi — visaugstākajā pakāpē.

— Un kā tad mākslu, pēc tavām domām, ārstē no draņķisma?

— Teiksim, pēc principa — jūties pārsteigts un nodrebi.

— Kas tad tas par principu?

— Es esmu skatītājs. Savā mūžā esmu tūkstošreiz redzējis vakarā mēnesnīcā siena kaudzes. Redzējis esmu, tomēr ne īsti tā kā Levitāns. Paslīdēja garām, neradījušas nekādu iespaidu. Bet nu tu, cilvēks, ieraugi gleznu — nodrebi un jūties pārsteigts, ka tik daudz esi palaidis garām, tik daudz neesi ievērojis. Man, skatītājam, — piedod, ka izsakos tik augstā stilā, — it kā ataust gara gaisma. Pēc tam es sāku vairāk saskatīt arī dzīvē, uztvert jūtīgāk . ..

— Siena kaudzes nokrēslī, vakaru, mēnesi? ...

— Siena kaudzes, vakaru, dabu. .. Sis jūtīgums vairs neizzūd, tas kļūst par ieradumu, mana rakstura sastāvdaļu, no dabas tas pāriet uz cilvēkiem, mainās mana izturēšanās dzīvē ...

— Pestīšanas armija grib glābt manu nabaga galvu, — noteica Ernests Borisovičs.

Visi pagriezās uz viņa pusi.

— Viens mani tur aizdomās par domu nabadzību, otrs ar varu uztiepj tikumību, — Ernests Borisovičs

turpināja. — Varbūt es neesmu pietiekami gudrs un pilnīgi tikumīgs, taču gudrību šā vai ta iegūšu, lasot zinātniskas gramatas, bet tikumību iepotē ar morāles likumiem. Starp citu, par savu tikumības bagāžu man jāpateicas nevis lieliem māksliniekiem, bet savai labajai māmuļai, kurai gan diemžēl nebija nekāda sakara ne ar vienu mākslas veidu.

— Jums gribas tikai ostīt smaržas? — vaicāja Vja-česlavs.

— Kad es pērku biļeti uz konservatoriju, uz Čaikovska koncertu, tad gan vismazāk domāju par to, lai par saviem desmit rubļiem saņemtu vēl pudu tikumības vai kilogramu sabiedriski derīgas gudrības. Es eju, lai gūlu baudu. Mana dzīve kļūst skaista, patīkama, pilnīgākā. Bet, ja tā notiek ar visiem, vai tad var apšaubīt, ka komponists un izpildītāji veikuši sabiedriski derīgu darbu? Tas, kurš spējīgs sagādāt tautai baudu — ne jau zemisku, bet cildenu baudu, — tas ir tāda pati sociāli derīga figūra kā progresīvs filozofs.

— Un šito jūs arī te piekārāt, lai gūtu baudu? — Vjačeslavs jautāja, norādīdams uz gleznu, kurā bija nosprāgušais zirgs ar gaisā izslietu kāju.

— Ta atstāj uz mani īpašu iespaidu, — Ernests Bo-risovics mierīgi atbildēja.

— Kādu? Patīkamu?

— Vai tad baudu var gūt vienīgi no patīkamā?.Jūsu gados es raudādams gāju projām no Maskavas Akadēmiskā dailes teātra, daudz pārdzīvojis, izmocījies un pateicīgs par šīm mokām. Pirms nākošās izrādes atkal stāvēju rinda pēc biļetēm. Baudu var rast cīņā...

— Cīņa, darbībā, dzīvē! Bet, ja cilvēks gūst baudu, skatoties uz sprāgoņu, tad man neizbēgami sāk rasties aizdomas, ka viņš sirgst ar kādu pataloģisku nenor-mālību.

— Bet sakiet man — ko patīkamu dod lēdijas Mak-betes asiņainās ļaundarības? Dzīvē ikviens normāls cilvēks censtos no kaut ka tada izvairīties, bet teātrī skalas, maksā naudu — un ne jau tādēļ, ka cer tikt gudrāks vai tikumīgāks. Tas liekas interesanti, dara prieku. Varat to saukt par nenormāiību.

— Mani interesē redzēt to, ko lēdija Makbete dara,

interesē darbība, dzīve, nevis kapos guļošie uzburbušie viņas upuru liki.

— Viss atkarīgs no ieraduma. Bija laiki, kad mākslas cienītājiem šķebināja dušu glezna, kurā redzams baskajains zemnieks. Šeit, — Ernests Borisovičs ar roku norādīja uz sienām, — ir dažadi virzieni, un jūs tos visus noraidāt?

— Visuma ja, — Vjačeslavs apstiprināja.

— Neņemot vēra to, ka daudzi no ta rod neviltotu baudu?

— Tieši tas mani pārsteidz.

— Tādēļ ka jus, mans jaunais draugs, būtībā esat mana tēva — Pēterburgas zvērinātā advokata Borisa Moisejeviča Milgas laikabiedrs.

— Tas mani neuztrauc, — Vjačeslavs atteica.

— Mani nosauca ari par pitekantropa laikabiedru.

— Es, piemēram, — Ernests Borisovičs turpināja,

— sava tēva garīgo komfortu nevaru izmantot. Man tas novakares, siena kaudzītes, aitiņas, sādžiņas, visa la tēvu tēvu arkādija ir tikpat ka veca, simtiem reižu dzirdēta anekdote. Mani tas garlaiko. Es dzīvoju tādā patraka gadsimtā, tadeļ kaut kādam dullumam jābūt arī mana garīgajā komfortā. Vai redzat to gleznu? Nevis lielo, bet mazāko. . .

— Redzu. Mērens dullumiņš, — Vjačeslavs atbildēja.

— Un jums tā nepatīk?

— Vispirms pasakiet, kas tas ir.

— «Spāņu deja».

— Kādēļ? No ka to var redzēt?

— Par to neesmu galvu lauzījis. Droši vien tādēļ, ka melno, sarkano, dzelteno plankumu kombinācija atgādina spāniešu tērpu virpuli.

— Kādēļ tieši spāniešu, nevis čigānu vai alžīriešu? Kādēļ ta ir tieši deja, nevis ugunsgrēks krūmu pudurī? Izskatās taču arī pēc ta. Iespaidu rada gluži vienkārši bezveidīgā krāsu kombinācija. Ja, ja, arī man tas liekas iespaidīgi, arī man patīk. Es ar prieku balsotu par to, lai mūsu plaša patēriņa preču rūpniecība ražotu kaklasaites un dekoratīvos logu aizkarus šādās krāsās.

— Redziet nu!

— Bet tādā gadījumā jūsu mākslai vairs nebūs tiesību visgudri saukties par abstraktu, tad tā dabūs savu likumīgo nosaukumu — konkrētā lietišķā mākslā.

Ļova Slobodko pietrūkās kājās:

— Ellē! Blēņas! Diezgan!

— Ir labi, ja sagāda baudu, taču tā vien ir par maz, Ernest Borisovič!

— Veče, tā ir profanācija!

— Āre nu, — Vjačeslavs triumfēja. — Dzirdiet, Ernest BorisovičĻ Šim progresīvajam darbiniekam nepietiek ar baudas sagādāšanu vien. Viņam gribas kaut ko vairāk. Tikai nezina, ko.

— Novest abstrakcionismu līdz aizkariem un tepiķī-šiem — kaut ko tādu spēj izdomāt tikai mietpilsoņa smadzenes!

— Vecīt, ierēdnis palicis bez vietas, — paziņoja Pareizticīgais ...

— Ko tu pūt viņa taurē? — Slobodko klupa virsū Pareizticīgajam.

Un Pareizticīgais sacēla spuras.

— Labāk, vecīt, saki paldies un paklanies līdz zemei par to, ka izdomāts, kā likt lietā to tavu abstrakcionismu.

— Bet kā tad mūzika? — Slobodko pakratīja varenās dūres. — Mūzika arī ir abstrakta, velni tādi! Ab-strak-ta!

Ernests Borisovičs lūkoja iespraukties starpā.

— Ļaujiet man pateikt. .. Vienu mirklīti...

Kāda runa vairs var būt par mirklīti, ja virs Pareizticīga sajukušā cekula šūpojas Ļovas Slobodko dūres.

— Tā jau nav, ka mūziku tikai kā tādu oderi piešuj kinofilmām un dziesmu tekstiem. Mūzika pastāv ari tīrā veidā, mūlāpi gatavie!

— Attēlojums, vecīt, attēlojums! Attēlot var kaut ko vielisku, nevis skaņu, vaidu, trīsas.

— No-ska-ņojumu! Attēlo noskaņojumu — visnetveramāko, kas vien var būt!

Skaudri zibsnī Pareizticīgā brilles, logu rūtis zvin-dzēdamas atbalso Ļovas Slobodko sašutuma pilno ba-zūnēšanu, gaisā švīkst smagās dūres. Ernests Borisovičs bezcerīgi lūdzas:

— Vienu mirklīti...

lvans Mišs, liels kā skapis, visu laiku sēdēja nekustīgi kā budistu dievs, tikai acis šaudījās no sejas uz seju. Tagad viņš ar to pašu nopietno izteiksmi lietišķi piecēlās, piegāja pie Pareizticīga, saņēma zem padusēm, pacēla gaisā. Pareizticīgais spirinājās un kliedza:

— Liec mierā mūziku, vecīt, nerunā tendenciozi! Katrai mākslai ir sava specifika! ...

— Rimsties, netrako! Cilvēks grib kaut ko jautāt.

Bet tieši tobrīd pa durvīm atskanēja Ernesta Boriso-

viča sievas balss:

— Jaunie cilvēki, galds klāts! Savus jaukos disputus varat turpināt ari pie galda.

... No dzērieniem un krietnajām uzkodām mazliet apdulbuši, viņi grīļodamies gaja pa tumšajām un jau tukšajām ielām. Klusuma smagi klaudzēja Pareizticīgā zabaki.

Slobodko bija sapūties uz Vjačeslavu, viņš soļoja kā tītars — krūtis izgāzis, va|ēju mēteli.

— Ja tā godīgi apdomā, mēs esam pamatīgi suņi,— filozofēja Pareizticīgais. — Sadzērāmies, saēdāmies, nolāčojām tepiķus, apskatījām grāmatas un pie viena nogānījām saimnieku — viņš, sak, ir nejēga, stulbs diletants. Vecīt, vai tu nejūti sirdsapziņas pārmetumus?

— Nemaz arī ne.

Vjačeslavam cepure uz vienas auss, mētelis aizpogāts līdz pat zodam, gaita gāzelīgā, — ja gadītos satikt, butu jamanās nost no ceļa, lai gan viņš ir ne visai liela auguma un pašauriem pleciem. Fjodors viņu apskauda: nekad nešaubās par savu taisnību, neko nenožēlo, iet tik uz priekšu, — labāk negadīties ceļā, var pamatīgi iebelzt ar pieri.

Pie trolejbusa pieturas zem sala sastingušas liepas Ļova Slobodko pagriezās pret Vjačeslavu:

— Diezgan! Pie Ernesta es tevi vairs līdzi neņemšu.

— Tad nu gan es raudāšu.

— Savu kāju tu tur nespersi, lops tāds!

Slobodko noliecies pār Vjačeslavu — pusgalvu garāks, plecīgāks, tomēr Fjodoram nez kāpēc žēl tieši viņa.

— Ak tu svētā vientiesība, — Vjačeslavs paskatījās uz Slobodko un plati pasmaidīja. — Arvien vēl jūties ka ģēnijs? Tagad gan laikam būtu mana kārta sadzert ar Ernestu tubrālības.

Slobodko stāvēja ar vaļēju mēteli, raudzījās apaļām, glāžainām acīm.

— Zini ko?

— Pagaidām ne.

— Man jau sen nagi niez sadot tev pa purnu.

Viņš strauji apgriezās, nervoziem soļiem devās projām, virs apledojušā bruģa plivinājās mēteļa stūri.

— Vissvarīgākais arguments, — Vjačeslavs sacīja, noraudzīdamies pakaļ Slobodko. — Ivan Miš, pārņem pieredzi, tev ir lielas dotības.

Pareizticīgais, ar zābaka purngalu urbinādams nomīdīto sniegu, sacīja:

— Ek, vecīt! Kaut kā tev tomēr trūkst. Maiguma, vai.

Vjačeslavs brīdi nekā neatbildēja, tad atskatījās uz Fjodoru.

— Vai tu arī tā domā?

— Tevī, Veče, ir kaut kas no dzelzs stieņa.

Pienaca spoži apgaismots, nosarmojis trolejbuss, kā

jau naktī, tas bija tukšs un radīja sērīgu jutoņu. Līdz acīm satuntuļojusies kasiere negribīgi atmodas, izsniedza biļetes.

Viņi nobrauca kādas trīs pieturas, iekams Vjačeslavs ierunājās:

— Vai tad jūs nejūtat — mēs sākam šķelties? Viena daļa vienā pusē, citi otra. Mākslā vienmēr ir barikādes. Kas nav ar mums, tas ir mūsu ienaidnieks.

— Ta skan dzelzs gabals, vecīt, dzelzs gabals, to atzinis pat Fedjka.

— Domājiet, kā gribat. Nedrīkst kvernēt starp barikādēm. Mums ar Slobodko draudzība nu ir cauri.

Jau četrus gadus Fjodors nostāvējis pie molberta, ar krāsām noklāti daudzi audekli. Viņam ir divdesmit seši gadi, pieri izvagojušas grumbas.

Katru vasaru viņš apciemoja dzimto Matjoru.

Mātei, šķiet, laiks nekā nespēja padarīt, viņa dziedāja tapat ka senāk:

Bērziņi tādi apsarmojuši,

Eglītes tadas apledojušas...

Tēvs aizvien vairak nosirmoja, seja kļuva tumsnēja, izteiksme stinga, itin ka pārakmeņojusies, augām dienām viņš nerunāja ne varda.

Viņš bija brigadieris. Rītos apstaigāja sādžu, iedams no majas uz māju, klaudzināja pie logiem:

— Nastasja, taisies nu... Jāiet pļaut, jānobeidz Cintaine.

Sievām bija no viņa bail, mazliet baidījās arī kolhoza priekšsēdētājs.

Par priekšsēdētaju bija atsūtīts no rajona kāds Ve-ļikanovs, vājš, neizskatīgs vīrs ar milzum lielu galvu uz jauneklīgi trausliem pleciem, ar rūsganām ačelēm, rūsganām uzacīm, rūsganam skropstām, uzblīdušie vaigi apauguši ar rūsganiem sariem, — staro kā marta saulīte, raksturs miermīlīgs, bet, ja viņš arī rājās, tad smalkā, aizvainotā balstiņa. No malas skatoties, nez kādēļ kļuva viņa žēl.

Reiz Fjodors noklausījās, kā tēvs īgni sacīja priekšsēdētājām:

Tu mums esi kā tāds plēsīgs zvērs.

Priekšsēdētājs to neņēma ļaunā, bet sāka raudulīgā balsī taisnoties:

— Vai tad es gribu būt zvērīgs? ... Ar prieku ņemtu kajas par pleciem,'bet neļauj.

— Viss viens, labāk laidies, kamēr neesi apēdis kolhozu.

- Cūka ragus grib, kaza gudra — nedod. Zini tikpat labi ka es.

Agrāk Veļikanova darba vieta bija meža izstrādāšanas punktā, viņš saņēmis tūkstoti un simt rubļu algas.

Tad viņu pārcēla uz kolhozu nostiprināt saimniecību, bet, lai nenodarītu pāri, atstāja to pašu algu, tikai izmaksāt vajadzēja no kolhoza kases. Taču kase bija tukša kā izslaucīta — vienas vienīgas parādzīmes, gadu no gada nevarēja iztikt bez aizdevumiem. Katru mēnesi ņēma no kūts govi, nokāva, veda pārdot, lai varētu izmaksāt priekšsēdētājam noteikto algu. Vājais, kautrīgais Veļikanovs bija «apēdis» gandrīz trešdaļu ganāmpulka. Vienīgā cerība, ka pats tīko ņemt kājas pār pleciem, ilgi nenoturēsies ...

Matjora kļuva arvien aklāka. Puse māju stāvēja ar aiznaglotiem logiem. Puiši, kas bija aizgājuši armijā, atpakaļ vairs nenāca. Vīri stradaja baļķu pludinašanas darbos. Meitenes, paaugušās lielākas, manījās iestāties arodskolās.

Matjoras sādža — pagājušajā gadsimtā celtas mājas, zaļi, sūnām apauguši jumti. Tāpat kā agrāk, tai pāri lidinās papeļu pūkas, upītē cauri avotskaidrajam ūdenim vīd zeltainā, smilšainā gultne, un kuplie kārklu brikšņi met valganu ēnu, un līdzīgi zvaigznītēm kvēlo ūdensrozes, un viņpus laukiem, viņpus pīpenēm nosētajam pļāvām miglainā dūmakā zilgmo meži... Skaties, kur gribi, — viss prasīt prasās uz audekla, nagi niez ķerties pie otas. «Tās ir krievu zemes āres, mana dzimtene ir tā ...»

Taču, tiklīdz Fjodors paņem rokā krāsu kasti, tūlīt jūt tēva skatienu, jūt viņa kluso, drūmo nelabvēlību: «Sievas un večas dzenu tīrumā, viņas lauž vīriešu darbus, plēšas pāri spēkiem, bet dēliņš — vīrs kā lāva, speķa atliku likām — blēņojas ar krāsām ...» Būtu vēl tēvs viens pats tā skatījies, bet, tiklīdz tu, cilvēks, apsēdies zem krūma, attaisi krāsu kasti, tā nāk no pļavām sievietes, sāk smiet: «Ierīkojies vēsumiņā ...»

Dienu pēc dienas saruka vasara — zelta laiks, kad no skolnieka var kļūt par brīvu mākslinieku, — glezno, kā gribi un ko gribi. Visi studenti atgriežas no brīvdienām vairāk nobrieduši, ar jaunu darbu bagāžū.

Vasara saruka, bet Fjodors staigāja ar izkapti uz meža pļavām, kas palēnam aizauga ar krūmiem, meta kaudzēs sienu, braukāja ar divjūga pļaujmašīnu. Strādāja nikni, reizēm sievas viņu pat apsauca:

— Neņemies nu tik traki, mī|umiņ. Neviens tevi ar zeltu neapbērs, ij neceri.

Tēvs klusēdams vilka pie viņa uzvārda «strīpiņas» — izstrādes dienas, bet, vai tās apmaksās vai ne, tas vēl zvaigznēs rakstīts,,

Vienīgi agri no rīta, pavisam agri, vai arī vakarā pēc darba, lai vēl notvertu gaistošo rieta blāzmu, Fjodors ar skubu klauvēja pie vecās Marfidas zemē iegrimušās mājeles lodziņa. Sava Iļjičs pabāza galvu, priecīgi iesaucās:

— Tūliņ!

Acumirklī izskrēja ārā, ar vienu roku bāza kabatā maizes kancīti, otra turēja finiera krāsu kastīti, ko pats bija sanaglojis pēc Fjodora krāsu kastes parauga.

Vecmāmuļā Marfida vadīja savu astoto gadu desmitu kaktā aiz krāsns, tikai retumis izlīda ārā pasildīties saulītē pie baļķu sienas. Viņa bija īsts sažuvis kaulu kambaris, vienmēr oda pēc skābiem kāpostiem un dūmiem, no nekustīgā grumbu tīkla, kas bija sarežģīts kā senais, vītņotais arābu raksts, rēgojās smails deguns un tikpat smails zods. Savu Iļjiču viņa sauca par dēliņu, Fjodoru ikreiz ziņkārīgi aplūkoja ar brīnum skaidrām, neizbalējušām acīm un jautāja:

— Bet kādu ļaužu tad šitas brašais puisis?

Jautāja pat tad, ja bija redzējusi iepriekšējā dienā.

Sava Iļjičs ar katru g?.du vairāk izkalta, acis un

mute ieduba, vaigu kauli izspiedās, taču viņš bija tikpat mudīgs kā agrāk, likās, ka arvien skaidrāk sadzirdama vieglā krikstēšana, kas plūst no viņa sausa, kustīgā auguma. Kolhozā viņš nestrādāja, ar pensiju pārtika pats un uzturēja vecmāmuļu Marfidu, allaž mocījās ar lielu papīra badu, izlietoja to pudiem, apkārtējas sādžās gandrīz ikkatrā mājā pie sienas karājās viņa dāvināta ainaviņa — mūžīgās eglītes un bērziņi uz gaišzilo debesu fona. Kur gan citādi viņš varētu glabāt tādu lēveni darbu?

Reiz viņš izlasīja vati Goga vēstules. Fjodors tās, starp citu, bija pieminējis savā vēstulē, bet kur gan Sava Iļjičs sadabūja šo divsējumu izdevumu, kuru visai grūti sameklēt pat Maskavā, to tik dievs vien zina. Tomēr viņš .bija sameklējis, pats stāstīja, ka raudājis

katrā lappusē, aizgrābjošākās vielas izrakstījis burtnīcā, van Goga portretu nozīmējis, piekāris pie sienas. Van Gogs šai portretā izskatījās pēc nelaiķa kaimiņa Alekseja Ņikiforoviča Openkina, kurš pēdējā laikā bija ļoti smagi slimojis ar kuņģa čūlu.

— Tas tik ir cilvēks! Vai ne? — Sava Iļjičs jūsmoja. — Kas tad mana dzīve? īsts kūrorts! Viņu neatzina, trieca projām, ar riebumu novērsās, tomēr viņš muguru nelieca, kamēr tika iespundēts trako mājā ...

Sava Iļjičs uzskatīja, ka viņa liktenis ir kaut kādā ziņā līdzīgs van Goga liktenim. Reiz viņš pat kaunīgi pateica Fjodoram:

— Var taču gadīties ... Arī manus darbus, ar kuriem tagad piekrāmēts pilns pieliekamais, ķeršus izķers ... par bargu naudu ...

Iedubušās acis tobrīd mirdzēja kautri un laimīgi.

Fjodors necentās iegalvot, ka ta nenotiks.

Fjodoru Sava Iļjičs uzskatīja par lielu mākslinieku, kā uzticīgs šunelis nenovērsa acis no viņa lūpām, taču dažas asi, vērienīgi gleznotās Fjodora studijas sirmgalvi biedēja. Biedēja šķietamā paviršība, kuru Sava Iļjičs, kas savā mūžā bija uzgleznojis daudzus tūkstošus akurātu ainaviņu, nespeja paciest. Un, bēdādamies par Fjodoru, raizēdamies par viņa likteni, sāka bikli brīdināt:

-T- No viena gan sargies — sargies zaudēt pats sevi, savu stilu ... Darbs jau rādās itin viegls, cik tur vajag, lai sāktu izlaisties... Sak, man atļauts viss — pļekš, pļekš, un domā, ka jau esi vīrā. Pēc tam apķersies, bet būs jau par vēlu.

Fjodors viņam uzdāvināja kādu studiju — tumša, plušķainiem krūmiem noaugusi lēzena uzkalniņa nogāze, saulrieta maigi zaļajā gaismā redzama pie zemes pieplakusi pirtiņa, viss uzgleznots pastozi, viss vienās krasu krevelēs. Sava Iļjičs to pakara pie sienas, tikai kaktā, tālāk no van Goga portreta, kas izskatījās pēc sarkanmatainā Matjoras zemnieka Alekseja Openkina. Van Goga darbus Sava Iļjičs nekad nebija redzējis, ne oriģinālus, ne arī pat krāsainas reprodukcijas, ja neskaita tās gaužām vajās, kas bija divsējumu izdevuma.

Fjodora tēvs joprojām Savu Iļjiču necieta — viņam tas nebija cilvēks, bet tukša vieta. Viņš necieta un ari neievēroja, skatījās kā uz zilu gaisu. Fjodora māte izturējās ml|i — lādzigs, dieva dots cilvēciņš, tikpat kā sādžas muļķītis, vai gan sievieša sirds var tādu nežēlot.

Tas, ka Fjodors bez ierunām strādāja kolhozā, lika tēva sirdij atmaigt. Vakaros viņš mēdza apsēsties pie dēla gujvietas, tomēr nekad neuzsāka sarunu par to darbu, kuram Fjodors grasījās ziedot savu mūžu, — sak, ko gan no tāda apdauzīta var gaidīt. Tēvs nolaidās vienīgi tiktāl, ka viņam piedeva.

Runāt tēvs iesāka ikreiz ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

— Lai būtu kas būdams, es nekad nezaudēju dūšu. Vai tad sliktajā var meklēt kādu jēgu? Jēgai jābūt labajā ... — Tikai pēc tāda ievada viņš sāka paklusām žēloties: — Katru gadu uz piegāžu rēķina paņem sēklu — vai tas ir labi? Nekā — slikti! Atpakaļ ved pa dub|iem, ceļa izbārsta, cik tur neiznāk zudumu, un cik daudz veltīga darba? ... Sievas strādā, strādā, bet mājās pārnes druskas — tik tikko izspiedām pa trīssimt gramiem uz dienu. Vai tas ir labi?... Nekā — slikti! — Un atkal nobeidza: — Es nekad nezaudēju dūšu. Sliktajā jēgas maz, tā jāmeklē labajā ...

Varēja redzēt, cik viņam grūti. Ne jau tādēļ, ka mājā liesi kāposti, ka nepietiek maizes, — grūti bija tādēļ, ka neredz dzīvē nekā laba. Ta arī nomirs neredzējis... Lūkoja pats sevi uzmundrināt, sak, nezaudēju dūšu ...

Bet kaut kur lejā skanēja:

Bērziņi tādi apsarmojuši,

Eglītes tādas apledojušas...

Māte ne par ko nebēdā.

Rudenī atklāja kārtējo Vissavienības grafikas un gleznu izstādi. Tatad — no Matjoras tūlīt uz Tretja-kova galeriju.

Var iet, kurā zālē iedams, visur skatītāju ielenc lielas jo lielas gleznas, it kā mākslinieki būtu sprauduši sev mērķi tikai ar audeklu apjomiem vien padarīt slavenu diženo laikmetu.

Pēkšņi Fjodors pamanīja sava institūta direktora gleznu. Viņam, pazīstamam un vecam māksliniekam, ierādīta redzama vieta. Audekls tāpat no grīdas līdz griestiem, nemaz neatpaliek no citiem, — tā ir epopeja «Kāzas kolhozā».

Gari galdi zem klajas debess, pudeles, ceptas zosis, ābolu grēdas, ziedi, cienīgu sirmgalvju bārdas, jaunu vīriešu kaklasaites, atvērtas avīzes ar Staļina portretu, izrakstīti krievu krekli, kādus jau sen neviens vairs nevalkā, pēc pilsētnieču modes šūtas kleitas, uz rokam pulksteņi, pie atlokiem — kaujas ordeņi, sejas apgarotas, tostam paceltas glāzes, atkal ceptas zosis, atkal ābolu grēdas, maizes klaips uz izšūta dvieļa, kviešu kūlis brūni iedegušās rokās, bet perspektīvā — ciema iela, elektrolīnijas stabi, logi ar griezumiem rotātām apmalēm, bet neviens no šiem logiem nav aiznaglots.

Cik daudz darba, kamēr to visu uzglezno! Pat auskari melnaces meitenes ausīs tverti ta, ka liekas, tie tūlīt paspruks vaļā un šķindēdami nokritīs uz parketa.

Skatītāji, uzmetuši acis, pagāja garām — vēl vieni svētki, vēl viens tosts. Fjodors stāvēja — cik daudz darba!

Viņš atcerējās tēvu. Diez kā būtu, ja Fjodors uzgleznotu tādu gleznu un tēvs to redzētu? Ceptas zosis, večiem mugura krievu krekli — piedodiet, nav taču veči, ir vīrieši! — vīriešu vairak nekā sieviešu, ēd, dzer, spīdina ordeņus, un viņiem nav ne jausmas, ka laukos vēl arvien dzied pēckara laika častušku:

Beidzot miers uz pasaules,

Tomēr viena mokos es —

Pati vērsis, pali zirgs,

Pati meitietis un virs.*

Kā būtu, ja tēvs to redzētu? ... Mātei gan droši vien patiktu.

Bērziņi tādi apsarmojuši, Eglītes tādas apledojušas.,.

Ne par ko nebēdā ...

Skatītāji iet garām svešajiem svētkiem.

Veče Čeniišovs reiz sacīja: «Mākslā ir barikādes. Kas nav ar mums, tas ir mūsu ienaidnieks.» Ļova Slo-bodko nav reālists — viņš stāv viņpus barikādēm. Bet institūta direktors, tā paša institūta, kurā mācās gan Fjodors, gan Slobodko, gan pats Vjačeslavs?... Kā uzgleznots auskariņš ar stikliņiem jaunās meitenes sārtajā auss ļipiņā! Kā uzgleznots! Liekas, paspruks vaļā, un tad tik japieliecas, japaceļ no grīdas.

Tātad ar direktoru viņi ir vienā barikādu pusē?...

Kurš ir ienaidnieks un kurš draugs? Un kas ir patiesība?

5

Cik viņš atceras, strīds bija sācies jau sen ...

Cik viņš atceras, pa kopmītnes logu varēja redzēt, kā strādnieki ņem nost no blakus mājas sienas kara laika plakātu: «Māte Dzimtene aicina!» Vjačeslavs toreiz sacīja: «Maskava novelk šineli,» — bet Fjodoram uz karavīra blūzes vēl bija redzamas neizbalojušas uzpleču pēdas.

Tā arī bija pirmā reize, kad sāka strīdēties, — Cer-nišovam un Slobodko domas dalījās. Strīds turpinās nu jau četrus gadus. Fjodors arvien bijis Cernišova pusē.

Viņam patika tas, ka Veče glabā čemodānā zem gultas žurnālu «Biloje» komplektu. Patika tas, ka viņš laiku pa laikam noņēma no naglas ģitāru un dziedāja:

Mirkst as’ru plūdos zeme plašā,

Mums visa dzīve cīniņš smags ,.,

Večē bija kaut kāds nopietns cilvēcīgs kodols.

Kursa darbs kompozīcijā, ko viņš iesniedza, saucās: «Kibaļčičs cietumā». Tumša, drūma vieninieku kamera,

tauku ploška apgaismo dalu mūra sienas, uz kuras ar ogli uzskicēts lidaparāta rasējums. Un pie rasējuma — dziļa stinguma pārņemts bārdains cilvēks netirā cietumnieka halātā. Cilvēks, kuram piespriests nāves sods par teroru, izgudro mašīnu, kas pacels cilvēkus augstu virs zemes.

Vjačeslavs teica: «Mums ar Slobodko draudzība nu ir cauri.» Vārētu arī nepiešķirt viņa vārdiem sevišķu nozīmi. Nebija jau pirmā reize, kad viņi saplēsās, taču vienmēr salīga mieru, viss bars kopā siroja pa dzertuvēm un, protams, atkal strīdējās, atkal nepiekrita cits cita domām, taču rīlos sasveicinājās, it ka nekas nebūtu noticis, cieši blakus,stājās pie saviem audekliem — viens atdarināja Modiljani, otrs Serovu.

Droši vien atkal viss būtu iegājis vecajas sliedēs, ja nākošajā dienā neizceltos skandāls ...

Viņi strādāja darbnīcā. Jau dienām ilgi uz podesta kvernēja meiča ar mazasinīgi bālu seju, vaļā atlaistiem matiem, gaiši zilu kleitu. Viņa bija caur un cauri izpētīta, apnikusi — visi jau ilgojās pēc jauna uzstādījuma.

Valdīja darbīgs klusums, bija dzirdama nelīdzenā parketa čirkstoņa zem kājām, paletes naža skrapstē-šana; kā parasti, kādam klabēja ķīļrāmis, kas bija slikti piestiprināts pie molberta. Modelis, cīnoties ar miegu, truli mirkšķināja acis.

Darbīgs klusums, apzinīgums un vēlreiz apzinīgums. Šeit tapa gleznas, kas nekarāsies izstāžu zāles, kritiķi nestrīdēsies par tām ar putām uz lupām, nevienai nebūs lemts iegūt slavu, kas saglabājas cauri gadsimtiem. Tās visas sabāzīs putekļainajās institūta noliktavās — daudzu jo daudzu audzēkņu darbu brāļu kapos.

Fjodors gleznoja kūtri. Viņam nez kādēļ neveicās. Bija darījis visu, ko vien varēja, — kur vajadzēja, gleznoja, plāni lazēdams, kur vajadzēja, triepa pastozi, šķita gan ievērota tonalitāte, gan izveidota forma, tonis pret toni it kā paņemts pareizi. Viss bija izdarīts, tomēr nolaižas rokas, viņš glezno ta, itin kā lasītu zināmu, daudzreiz lasītu un pārlasītu romānu. Audekls smaržo pēc svaigam krasām, no tā raugas meiča ar

neizteiksmīgi bālu seju, ar pretenciozi izlaistiem matiem. Bet modelis cīnās ar miegu ...

Nav neviena, no kā gaidīt palīdzību. Valentins Ven-jaminovičs? Tagad viņš, nudien, nezina vairāk par Fjodoru — pa šiem četriem gadiem paguvis izklāstīt visus noslēpumus.

Pēdējā laikā Valentins Venjaminovičs tāds kā sakrities. Plānie mati kļuvuši vēl šķidrāki, tagad tiem tāda sausa sodrēju nokrāsa, vaigi iekrituši, deguns izstiepies, likās, kļuvis lielāks, apakšlūpa vēl vairāk atka-rusies, un savu protēzi viņš jau nes gurdeni un pa-māca īdzīgā tonī:

— Nebaidieties atdarināt dabu, mācieties no klasiķiem. Siškinu jūs neatzīstat, tomēr viņš bija liels meistars.

Fjodoram, raugoties uz Šiškina gleznām, vienmēr nez kādēļ ienāca prata uzmācīgais pantiņš: «Reiz mežā dzima eglīte...» Bet vārdi «Nebaidieties atdarināt dabu» atgādināja sen dzirdēto, bēdīgo Savas Iļjiča saukli: «Vajag mācīties no dabas...» Nav ko iebilst, vajag, taču... «Zirgi ēd auzas un sienu, Volga ietek Kaspijas jūrā.»

Kāds bija nostājies Fjodoram aiz muguras. Viņš paskatījās atpakaļ — Ļova Slobodko. Uz vecajiem virsnieka formas svārkiem uzmests izbalējis, nomazgāts ķitelītis, platā seja ar lielo pieri drūmi svarīga — nulli rakstām, divi prātā, kā tādās reizēs mēdz sacīt Vja-česlavs Cernišovs.

Nekad nebūs iespējams pierast pie tā, ka pār plecu kāds skatās uz darbu, kas pašam nepatīk.

Fjodors sacīja:

— Gremoju to gremokli, bet nevaru vien sagremot.

— Vai tad nebūtu reiz laiks izspļaut? — jautāja Ļova.

Viņš to pateica diezgan paklusi, taču tik izaicinoši, ka visi, kas stāvēja pie saviem molbertiem, pagrieza galvas.

— Kā tu to domā? — Fjodors nesaprata.

— Mums visiem bāž mutē gremokli, vecu, sapelējušu ... Vieni to ēd tādēļ, ka nav spējīgi iedomāties — ir arī normāla barība. Citi kā kamieļi cer iekrāt uz

kūkuma tauciņus. Tauciņi, kas iegūti no gremokļa, —. tas ir kapitāliņš, kas nākotnē var noderēt.

Viens otrs ar skubu nolika otu uz paletes, pienāca tuvāk, juta, ka sāksies strīds, ka ievārīsies putra.

— Atkal sprediķi, lai pievērstu īstenajai ticībai. Vai tad nav apnicis? — Fjodors atmeta ar roku.

— Labāk paskaties — kas ir tie, kuri turas pie Čer-nišova ticības? Patentēti atgremotāji, tādi kā tas tur — Ivans Mišs. Viņiem ir viegli, tev grūti, tu neesi tas cilvēks, kas var iztikt ar gremokli ...

Viegliem soļiem pienāca Vjačeslavs ar paleti rokā:

— «Jel celies, praviet, redzi, dzirdi...» Bet vai nevarētu palūgt, lai pravietis izturas pieklājīgi?

Slobodko ne aci nepamirkšķināja, tikai vaigos iesitās sārtums.

— Cernišovam tas ir izdevīgi, — viņš turpināja. — Vai tu vēl arvien nevari atšifrēt šos dziļi principiālos tipus? ... Viņi ir principiāli tādēļ, ka statūti pieļauj viņu principus, ka priekšniecība tos aizsargā . ..

— Nu tu šauj pār strīpu, pravieti!

— Un tā viņiem būs vienmēr — taciņa no principa uz principu augsti stāvošu personu aizsardzībā. Tādi tiks tālu, līdz pat akadēmiķu krēsliem. Un pēc tam viņi ķersies pie jauna gremokļa izgudrošanas, izmantojot veco ieraugu. Tā tu sasirgsi ar gremošanas traucējumiem ...

Vjačeslavs strauji piegāja pie Slobodko. Fjodors nekad agrāk nebija redzējis Vjačeslavu nobālam. Tagad viņam seja kļuva pelēka, tāda kā vecīga. Pelēkajā sejā zvēroja dzēlīgas acis, zods izsliets, kakls pastiepts — kakls slaids kā puikam.

— Paklau, tu! — viņš nogārdza. — Vecajos labajos laikos par tādiem vārdiem stājās pie barjeras!

Ļovas Slobodko vecā ķiteliša kabata izspīlējās — roka bija savilkušies dūrē:

— Tava laime, ka tagad vairs tā nenotiek. Būtu ietriecis lodi tavā stulbajā pierē ... Ar baudu .. .

— Paklau. Tā ir neģēlība, ko tu pateici! Nešpetna, zemiska neģēlība bez kāda iemesla.

— Varbūt man vajadzētu izlūgties piedošanu?

— Gluži pareizi!

— Bet, ja nu nē, kas tad būs?

— Tu pateici neģēlību. Esi tik laipns un visu klātbūtnē atvainojies!

— Dabūji, un vācies ...

— Nu tad ...

Vjačeslavs strauji paliecās uz priekšu, neviens nepaguva attapties — nož|akstēja plauka. Slobodko sejā, kas izskatījās pēc gatava tomāta, ka ledus gabaliņi spīdēja izvalbītās acis. Vjačeslavs ar riebumu slaucīja plaukstu gar svārku priekšu.

— Ko lai dara ... ja nesaprot, ko saka ...

Slobodko ar pūlēm sakustējās, pielieca galvu, iepleta

nāsis, sāka lēni virzīties uz Vjačeslava pusi — truli, nedzīvi stingas, bālganas acis, līdz ausīm uzrauti apaļi pleci, saspringtās rokas sažņaugtas dūrēs. Bet Vjačeslavs ar riebumu slaucīja plaukstu, — salīdzinājumā ar Slobodko viņš izskatījās vārgs un nespējīgs aizsargāties ...

Pēkšņi atskanēja apspiests sauciens:

— Direktors!

Darbnīcā sākās paklusa kņada. Visi metās pie saviem audekliem.

Atvērās durvis, ienāca direktors, viņam nopakaļ, kūkumu uzmetis, — Valentins Venjaminovičs.

Seju slēpdams, aiz molbertiem ķerdamies, Ļova Slobodko devās uz savu vielu. Uz vaiga kvēloja sarkans plankums no saņemtās pļaukas.

Direktors mirkli palika stāvam pie durvīm. Vēl arvien tāds pats skarbs kā pagānu cilts vadonis, pinkainā, prāva galva tapat lepni izslieta virs šaurajiem, uzrautajiem pleciem. Kā parasti, viņš visiem kopā strupi pamāja ar galvu, un ... sākās kārtējā direktora apskate.

Trīs soļus atstatu direktoram sekoja Valentins Venjaminovičs. Viņš bija direktora ierastā ēna.

Tikai divas lietas Valentins Venjaminovičs zināja savā mūžā, tikai divas: karu un glezniecību. Stāsta, viņš esot bijis pārdrošs kājnieku bataljona komandieris, nebaidījies doties šāviņu ugunī, pārnesis no kara daudz ordeņu un medaļu, kurus pie krūtīm nekad ne-sprauda, — pārnesis ordeņus un atstājis roku. Viņš

bija gluži labs komandieris un viduvējs gleznotājs. Un tomēr viņš glezniecību mīlēja — tā bija mīlestība bez pretmīlestības, visskaidrākā, visnesavtīgākā, visuzticīgākā. Par savu ievērojamo šefu — institūta direktoru Valentins Venjaminovičs nekad nekā nerunāja — ne sliktu, ne labu, ne par viņu pašu, ne arī par viņa darbiem. Cieta klusu un gadiem ilgi padevīgi pavadīja apskatēs ...

Direktors apstājās pie Fjodora molberta; mazliet tālāk — sakumpušais Valentins Venjaminovičs.

Plats deguns, prāvas lūpas, rupji vaibsti kā cilvēkam no vienkāršās tautas, — neviena pati grumba nenodrebēja direktora sejā, audeklam pievērstajās acīs vienīgi salta, smaga uzmanība. Patīk vai nepatīk? Misēkļus nosoda vai piedod?

— Šeit pārāk vēss tonis... — direktora pirksts apvilka uz audekla loku kaut kur zem meičas zoda.

Tā jau mēdza gadīties — skopa piezīme, aši izteikts padoms, taču vienmēr tas bija apbrīnojami trāpīgi, par finesēm, ko kurš katrs vis nebūtu ievērojis. Taču tas nenozīmē, ka darbs nav paticis, nē, gluži otrādi — dots padoms, tā jau tāda ka labvēlība.

Direktors gāja talak — dižens kā pagānu cilts vadonis. Viņam nopakaļ devas Valentins Venjaminovičs.

Viņi apstājās pie Slobodko. Tas slavēja, galvu nokāris, kajas plati iepletis, salicis rokas aiz muguras, pār visu vaigu pletās sārts plankums. Direktoram tuvojoties, viņš nepakustējās, nepalūkojās uz to, nepakāpās sāņus, lai augstajai priekšniecībai būtu ērtāk skatīt viņa darbu.

Direktors ilgi nebilda ne vārda, un visiem jau likās — pastāvēs un novērsīsies, dosies tālāk. Neviens nekad nespēja uzminēt, kas notiek direktora galvā, kādās domas rodas viņa smadzenēs, kad viņš stāv pie molberta. Visi gaidīja, ka ta arī pastāvēs un aizies, neviena neizprasts, noslēpumains.

Taču direktors, galvu nepagriezis, pasauca:

— Valentīn Venjaminovič!

— Jā?

— Ko tas nozīmē?

— Puisis ir spējīgs, tikai aizraujas ar pārspīlēju* miein.

— Paklausieties, kā jus... Slobodko... Kur šai dāmai ir seja?

Slobodko klusēja, raudzījās grīda.

— Es jums jautāju! Atjēdzieties! .. . Kur ir seja?

—- Uz tādiem jautājumiem neatbild, — Slobodko

dobjā balsī izdabūja par lūpām.

Direktors pētoši paskatījās viņā no sava matu biezokņa apakšas:

— Kādē| tā?

Slobodko raudzījās grīdā.

— Ievērojiet: jūsu dēj institūts pieņem modeļus, no valsts kabatas tiem maksā ne jau tāpēc, lai jūs tos neizmantotu, bet gleznotu, kas ienāk prātā. Valentin Venjaminovič!

— Jā?

— Kādēļ ceturtā kursa studentam tik modernistisks kleķējums? Kādēļ viņš meičas vietā glezno nez kādu zilu vampīru?

— Ticiet man, ne jau tādēļ, ka nebūtu talantīgs.

— Jo ļaunāk, jo ļaunāk ... Mēs uzskatām par noziedzniekiem tos, kurus pieķeram buržuāziskās ideoloģijas propagandēšanā. Bet šeit... Vai šie nožēlojamie mēģinājumi atdarināt rietumu ākstības nav mums naidīgas ideoloģijas izpausme, vai tas nav ideālisms glezniecībā? ... Esiet tik laipns un nāciet man līdz, ab-strakcionista kungs... kā jūs tur mēdz godāt?... Nāciet līdz, nāciet, drošāk!

Studenti bija apklusuši. Visi domāja par šo ārkārtējo gadījumu — direktcs aizved Slobodko uz direktora apartamentu dziļumiem, kas zina, vai tur nenotiks īsa tiesas sēde un atra izrēķināšanās?

Slobodko, tāpat turēdams rokas aiz muguras, — viens vaigs līķa bālumā, otrs deg kā ugunī, — ar noliektu galvu, it kā grasītos badīt sienu, devās uz durvīm. Taču direktors viņu valdonīgi apturēja:

— Panāciet šurp! . .. Šurp! . .. Tuvāk!

Viņš norādīja vietu pie Fjodora molberta.

— Nostājieties, lūk, tā... Vai labi varat redzēt?...

Tagad skatieties un mācieties... Redziet: te ir deguns, te piere, te lupas — viss, kur nākas. Izskatās pēc cilvēka, uztverta līdzība, atveidots raksturs. Un krāsas neatgādina raibu mudžekli, arī forma izveidota ... Bet paraugieties, cik viegli uzgleznota šī apēnotā kleitas daļa. Mācieties!... Paceliet taču acis, neskatieties grīdā ...

Fjodors nekad nebija juties tik neveikli, viņš nebūtu tā sarcis, pat ja dzirdētu diez kādas lamas. Kaut varētu stāvus zemē iegrimt!

— Redziet, tas ir godīgs talants, nav nekāds viltojums... Vai neatceraties, ko Antons Pavlovičs Ce-hovs teicis par dekadentiem? ... Nē? ... «Dekadenti nav bijuši un nav, tie ir blēži — tirgojas ar sapuvušu preci.» Redziet nu, Pikaso kungs, jūsu precei ir nelaba smaka.

Fjodors baidījās paskatīties uz Slobodko. Viņš neskatījās arī uz savu audeklu, neskatījās, bet no galvas zināja, kas tur ir, zināja kā iekaltu sardzes dienesta reglamenta paragrāfu. Visu laiku viņš jutās neapmierināts ar savu darbu, tas bija garlaicīgs.

— Mēs nepieļausim, ka institūta sienās notiek klanīšanās degradējušās rietumu mākslas priekšā ... Jūs droši vien nojaušat, ka ārkārtējas nepieciešamības gadījumā mēs varam arī neapmierināties ar pamācībām vien. Labāk izgriezt pūstošo apendiksu nekā pieļaut, ka sākas iekaisums visā organismā. Ta, lūk...

Direktors salti pamāja Slobodko, tad, pārējos darbus neapskatījis, ar augstu paceltu galvu un atliektiem pleciem, kā jau cilvēks, kas izpildījis savu pienākumu, soļoja uz izeju. Valentinarn Venjaminovičam, kas viņam sekoja, protēze gurdi nokarājās gar sāniem.

Slobodko ar gluži dzeltenu un, kā liekas, šai laikā sakritušos seju aizvilkās pie sava molberta, klusu, pētošu skatienu pavadīts. Darbu neviens neatsāka.

Slobodko izņēma no krāsu kastes paletes nazi, vispirms īsu mirkli truli raudzījās uz audeklu, pacēla roku un saniknots novilka pār to vienu reizi, tad vēl un vēl, kasīdams nost krāsu... Tad raudzījās atkal...

Valdīja klusums. Un Slobodko neizturēja, strauji apsviedās apkārt:

— Nu ko jūs visi tā blenžat?! Ko?! — un, nekautrēdamies no meitenēm, neķītri izlamājās.

Ivans Mišs, kas stāvēja netālu no Fjodora, rūpīgi cenzdamies nenotraipīties, nolika uz krēsla netīro paleti, noslaucīja lupatā rokas, cienīgā gaitā, zābakiem čīkstot, devās pie Slobodko, ar siksnu cieši sajozto formas blūzi kārtodams.

— Kur tu īsti atrodies? — viņš stingrā balsī noprasīja.

Slobodko skatījās uz viņu un nekā nesaprata.

— Pats esi vainīgs. Nu dabūji... Sen jau laiks izbeigt tos lētos trikus!

Slobodko atieza sakostos zobus, paspēra soli uz spēcīgā Miša pusi, arī pats spēcīgs, plecīgs, pa gabalu jūtams, kā dreb aiz negantam dusmām. Viņam rokā bija paletes nazis, liels ka tutenis.

— Desmit soļus no mana darba! Desmit soļus, ķēms!

Ivans Mišs atkāpās.

6

Ivans Mišs jau sen vairs nebija tas dieva nepieņemtais students, kurš pirms četriem gadiem gaudās: «Visi pulkā, bet es malā.»

Ar Fjodora gādību viņš bija kļuvis arodgrupas organizators. Izrādījās, ka spēju viņam netrūkst, — viņš prata tikmēr neiet projām no direktora vietnieka kabineta, kamēr dabūja parakstu uz vajadzīgā dokumenta. Viņam piemita reizē gan iespaidīgs izskats, gan vien-kāršums, nevienam nenāca ne prātā pārmest viņam uzbāzību, uzkliegt, izdzīt no kabineta. Visus uzdevumus viņš veica apzinīgi, bez skaļiem vārdiem, bez žēlabām. Dažreiz viņš pažēlojās, taču ne priekšniecībai, bet, tā sakot, sabiedrības priekšā, sapulcēs.

— Biedri! Es nosaukšu šādus parādniekus...

Un nosauca. Neviens to ļaunā neņēma.

Bieži viņš izdarīja sīkus pakalpojumus — sagādāja talonus vienām pusdienām, parūpējās, lai savstarpējās palīdzības kasē varētu dabūt aizdevumu. Viņa pakal-

A

pojumus visi uzņēma kā pasu par sevi saprotamu palīdzību. Ļova Pareizticīgais lepojas ar jaunām biksēm, kas bija nopirktas uz Ivana Miša izgādāta ordera. Lepojas, aizmirsis pateikt paldies.

Reiz Ivans Mišs uzsāka sarunu ar Fjodoru un Vja-česlavu:

— Puiši, vai jūs mani labi pazīstat?

— Kā savus piecus pirkstus.

— Neko sliktu jūs taču nevarat par mani sacīt?

— Varam gan.

— Ko tad?

— Naktis tu skaļi krāc.

— Es runāju nopietni, puiši... Gribu lūgt jums rekomendāciju partijai...

Fjodors un Vjačeslavs šīs rekomendācijas uzrakstīja.

Bet pēc dažam dienām viņi jau sapulcē klausījās, kā Ivans Mišs stāsta savu autobiogrāfiju. Dzimšanas gads — tūkstoš deviņi simti divdesmit otrais, mācījies arodskolā, strādājis, dienējis armijā, vecāki gājuši bojā okupācijas laikā, represētu personu ģimenē nav... Gluži parasta dzīve, ne visai viegla, taču arī ne pārak grūta — par to nav ne ko slavēt, ne nosodīt. Vienbalsīgi uzņēma par kandidātu ...

Bet pēc pusotra gada Ivans Mišs jau bija institūta partijas biroja loceklis, saka braukāt uz partijas rajona komitejas apspriedēm.

Kas bija redzējis viņa lielo, cienīgo stāvu, viņa veselīgo, vīrišķīgi skaisto seju — īstu slāva seju, tas tik drīz to neaizmirsa. Palika prāta arī viņa īsais, dīvainais uzvārds.

Uz svinīgu tikšanos ar ārzemju kultūras darbiniekiem uzaicināja ierobežotu skaitu cilvēku. Pilsētas komitejas instruktors, kam bija uzdots šo tikšanos organizēt, atcerējās Ivanu Mišu: students, nācis no tautas masām, — jāieraksta ieteicamo personu saraksta. Un svinīgajā sanāksmē Ivans Mišs sēdēja pie galda blakus institūta direktoram kā sev līdzīgam. Direktora vietnieks gan netika tā pagodināts.

Ivanam Mišām patika strādāt ar mazām otiņām, viņš rūpīgi gludināja triepienus, pūlējās no zvana līdz

zvanam, muguru neatliecis, — tas bija īsts juveliera darbs. Kursā lietoja terminu: «Miša stils».

Viņš vēl joprojām noņēmās ar saviem vīlēšanas un slīpēšanas darbiem — zelta rokas! Salauztu masīvu pildspalvu tās pārvērta par šķiltavām, alumīnija pavārnīcu — par galda naktslampiņu. Zelta rokas, tās nestāvēja dīkā ne mirkli! Taču neviens nebija nekad redzējis šais rokās grāmatu, izņemot varbūt vienīgi mācību grāmatas pirms sesijām.

Jau otrā kursa sakuma Ivana Miša un Vjačeslava starpa bija notikusi šāda saruna.

— Jūs, redz, vienmēr pieminat — Dekadents, Dekadents... Bet kādā laikā tas Dekadents dzīvojis?

Vjačeslavs, uzmetis acis Ivana Miša naivajai sejai, itin mierīgi atbildēja:

— Viņš dzimis tā ap 1860. gadu.

— Un vēl joprojām dzīvs?

— Vēl dzīvs.

— Deviņdesmit gadu! Tavu brīnumu. Nu jau laikam ar vienu kāju kapā.

— Nodzīvos ilgāk par mums.

— Ir gan slavenība, par viņu vien tik runā... Ko tad viņš tādu izdarījis?

— Nodarbojies ar mazgadīgo izvarošanu.

Tagad ir ceturtais kurss, Ivans Mišs izaudzis, nu jau saprot, ka dekadents nav miesaskārīgs vecis ar bārdu, un sapulcēs, ja gadas izdevība, iespaidīgi grauj aplamo strāvu, brīdina no tas ļaunās ietekmes, tā arvien gandrīz līdz asarām aizkustinādams Veči Cernišovu:

— Ko tu neteiksi — specs.

Pret Slobodko Ivans līdz šim izturējies ar bažīgu piesardzību — kas to lai zina, varbūt viņš ir nekaitīgs vientiesītis, bet varbūt ģēnijs, viņš spējīgs izspēlēt diezin kādus numurus.

7

Kopmītnes istaba. Ivana Miša naktsskapītis-galdiņš ar niecīgu lampiņu, kas apgaismo tikai rokas. Uz galda grāmatu grēdas blakus nokvēpušajai tējkannai.

No Pareizticīgā pagultes rēgojas netīru apakšbikšu stara ar saitītēm ... Kopmītnes istaba — naktis vienos niknos strīdos. Kopmītnes istaba — viesmīlīga māja, lai nāk iekšā kurš katrs, ja būs izsalcis — maizi uz pusēm, ja būs nokavējis metro — dabūs daļu gultas, lai nenonicina, ja labi satiek, tad vietas pietiek, nav jau komfortabla viesnīca. Nav arī dižciltīgo jaunavu pansionāts — var noriet uz nebēdu.

Parasti karstā kopmītnes istabas atmosfēra šodien nokritusies uz nulli. Vjačeslavs guļ, seja spītīga un dusmīga. Arī Fjodors guļ un, aizlicis rokas aiz pakauša, skatās griestos. Ļova Pareizticīgais te ceļas augšā, te atkal apsēžas uz gultas malas. Trača nav, bet nav arī saskaņas — neomulīgi. Tikai Ivans Mišs, kā parasti, nolīcis pār savu skapīti, un viņa platā mugura ar masīvajām lāpstiņām ir nesatricināmi mierīga, kā vienmēr.

Pareizticīgais bēdīgā balsī purpina:

— Es tevi saprotu, vecīt. Ļovam nav taisnība. Bet viņu taču ēd nost, toties tevi ... Ko tur slēpt — tevi un Fedjku glauda vienā gabalā. Jūs abi esat institūta cerība ...

Vjačeslavs cieš klusu. Pareizticīgais pārmetoši šķielē uz viņu, nopūšas:

— Jā-a, nav gan labi. Man, redz, riebīga dūša, bet tev? Varbūt tev vienalga?

Vjačeslavs cieš klusu.

Fjodors pastaipās gultā, nokrakšķ locītavas:

— Ek, barikādes! Gaiļu cīņas ...

Un Vjačeslavs nikni atcērt:

— Neizliecies par svētuli. Tu tāpat nebūtu izturējis — ievilktu pa ausi. Ak jūs, tolstojieši, ar savu ne-pretošanos ļaunumam ...

Fjodors strauji nolaiž kājas uz grīdas:

— Man ir divdesmit pieci rubļi!

Pareizticīgais atplaukst.

— Prāta vārdi! Bet man gan, vecīt, kabatas pilnas ar starpplanētu tukšumu.

— Ejam, Veče, — Fjodors uzsauc.

— Uz kurieni?

— Uzmeklēsim Ļovku, sadzersim. Viņam šķidra dūša, un tev jau ari nav priecīgi.

— Es neiešu.

— Ak neļauj lepnums?

— Pieņemsim.

— Nu, mēs gan iesim.

— Izdomāju! — iebļāvās Pareizticīgais. — Iesim pie Milgas. Ļovka var būt vienīgi tur. Turpat arī iedzersim, aprunāsimies! Un tev, Fedjka, nauda paliks kabatā.

— Uz tik aristokrātisku māju ar savām ģimenes ķildām? Kas tev prātā, svēto tēv?

— Nu tad aizvāksim viņu no Milgas projām! Viņš ir tur! Zvēru pie visiem svētajiem! Aizvāksim prom un apmainīsim aristokrātisko māju pret lētu bufeti!

Fjodors un Pareizticīgais aizgāja. Vjačeslavs un Ivans Mišs palika.

Kad viņi piezvanīja, durvis atvēra Ernesta Boriso-vica sieva.

— A, jūs! — Viņa pakāpās sāņus. — Tad jau nāciet vien iekšā.

Vērīgi skatījās uz atnācējiem, satraukti, salīgi tīstīdamās dūnvilnas lakatā, — viņa bija tukla, ne visai jauna sieviete, droši vien viņu gauži kaitina vīra ērmī-bas, skaļie strīdi ar aizdomīgajiem zeļļiem — ģēniju kandidātiem.

Nervozi, steidzīgi soļi. Dzīvoklī laikam kāds svešs. Nē, iznāca Ernests Borisovičs. Apstājās priekšistabas durvīs, un arī viņam paspruka tāpat kā sievai:

— A, jūs ... -

Brīdi staveja, skatījās ta dīvaini, tad pēkšņi sāka neparasti rosīties:

— Priecājos, ka atnācāt! Priecājos... Ģērbieties nost! Nāciet iekšā ...

Pazīstamās istabas apgaismotas vāji, pustumsā vīd gleznas. Jau pilnīgā tumsā kaktā zirgs slien gaisā kāju.

— Atvainojiet... Mēs tikai uz mirklīti.

— Nē, nē, piesēdiet...

Ernests Borisovičs noknikšķināja slēdzi. Šķita, ka gleznas pie sienām pēkšņi izdrāzušās no slēpņa un ieņēmušas draudošu pozīciju.

Ernestam Boriscvičam mugurā vienkāršs, tumšs uzvalks, balts krekls, kaklasaite... Uzvalkā viņš nez kādēļ izskatījās mazāka auguma, plikā galva tagad šķita itin kā k atsegta, neaizsargāta. Nez kādēļ viņš nebija noskuvies, likās tāds rosīgs un skatiens bija zaudējis rāmo noteiktību.

— Mēs meklējam Slobodko ... Un cerējām ...

— Jā, jā ... Ak nē ... Slobodko? ... Ne, nav rādījies.

— Nu tad atvainojiet!

— Jā, jā ... Ak nē ... Lūdzu .., Piesēdiet, kādu mirklīti pakavējieties! Tikai mirklīti!

— Iešu uzklāšu galdu, iedzersim tēju, — dīvaini satrauktā balsī pievienojās viņa sieva.

Fjodors un Pareizticīgais apjukuši saskatījās, sāka virzīties atpakaļ uz durvju pusi.

— Mums steidzīgi jāatrod Slobodko... Varbūt viņš jums zvanījis?

— Jā, jā... Ak nē... Neviens nav zvanījis... Jā, jā... Klusē... Telefons klusē... Lūdzu, te, lūk, ir krēsli...

— Paldies, mēs gan steidzamies. Mums briesmīgi vajadzīgs Slobodko.

Ernests Borisovičs, acīm redzami Uztraukts, devās viņiem līdzi uz durvju pusi.

Fjodors jau bija satvēris durvju rokturi, kad Ernests Borisovičs apņēmīgi ieteicās:

— Jaunie cilvēki, kā būtu, ja es jums ko palūgtu ...

— Darīsim, kas mūsu spēkos.

Ernests Borisovičs mirkli minstījās — ģērbies izgludinātā uzvalkā un tomēr tāds samaidzīts, galvu nokāris, zods noaudzis ar tumšiem bārdas rugājiem, skatiens kā zaķim.

— Man laikam drīz būs jābrauc projām ...

— Ernest! Nevajag par to runāt! — sieva viņu pārtrauca.

— Jā, jā, iespējams, ka braukšu projām ... Iespējams, ka uz ilgu laiku.

— Nu, ko tu!

— Vai kāds nevarētu paņemt glabāšanā manas gleznas? ... Šeit ir ļoti vērtīgi oriģināli.

— Ernest! — Sieva žņaudzīja rokas zem lakata. — Kādas gleznas! Vai nu tagad jadomā par gleznām!

— Ļev Jefremovič... — Ernests Borisovičs ar savu zaķa skatienu ieurbās Pareizticīgajā. — Jūs taču tās neuzskatāt par nevajadzīgiem krāmiem?

— Mēs paņemsim. — Pareizticīgais atskatījās uz Fjodoru. — Visas nevarēsim, bet daļu gan... Mēs dzīvojam kopmītnē ...

— Kopmītnē?! Tad nē, nē!

— Ernest! Kam tev vajadzīga.šī saruna?

Fjodoram iešāvās prata kāda doma.

— Un ja nu tās kaut kur aizsūtītu? — viņš jautāja.

— Atkarībā no ta, uz kurieni, galvenais, uz kurieni ...

— Uz laukiem.

— Nu, tā ir laba ideja!

— Vai gan tagad svarīgas gleznas, Ernest!

— Bet vai jūs nepateiktu adresi? Varbūt jūs uzņemtos pūles un nosūtītu?

— Labprāt... Sasaiņojiet, es nosūtīšu. Katram gadījumam — pierakstiet adresi: Vologdas apgabals, N. rajons, Matjoras sādža, Savam Iļjičam Kočņevam ...

— Ernest! Tas nav prātīgi! Kādēļ tev jāpin iekšā citi?

Pēkšņi Ernests Borisovičs saplaka:

— Tev laikam gan taisnība .. . Nav prātīgi ... Ko tur, lai dieva rokā. Atvainojiet. ..

Uz ielas Pareizticīgais un Fjodors apstājās, saskatījās:

— Vecīt, man tāda nojauta, ka mēs pēdējo reizi bijām šai viesmīlīgajā mājā.

— Varbūt vajadzētu iet atpakaļ un pievākt gleznas? Viņam tās liekas vērtīgas. Aizsūtīsim ...

Pēkšņi Fjodors sāka smieties.

— Kas tev lēcies? — brīnījās Pareizticīgais.

— Es iedomājos Savu Iļjiču... Saņems sūtījumu,

izsaiņos un atradīs zirgu ar izslietu kāju ... Večuks sajuks prātā, dabūs trieku ...

Sāka smieties arī Pareizticīgais. Viņš saprata, kas ir Sava 11jičs. Satraukums pārgāja pats no sevis. Ļovu Slobodko tovakar neizdevās sameklēt.

8

Fjodors bieži redzēja vienu un to pašu sapni.

Zemnīca ar smagu baļķu pārsegumu, zemiem griestiem, rio patronas izgatavota kvēpene, tikko dzīva uguntiņa. Fjodors un uguntiņa ... Fjodors ar bailēm gaida — tūliņ sāks līt lietus. Kaut nu neuznāktu, kaut aizietu garām, citādi notiks kaut kas briesmīgs. Fjodors cenšas kaut ko saklausīt cauri resnajiem baļķiem, cauri zemes kārtai, kas pārbērta tiem pāri, viņš gluži paguris no sasprindzinājuma, cer — varbūt aizies secen. Bet tad pavisam skaidri izdzird — sāk līt lietus, rāms, viltīgi pieglaimīgs lietus. Un tūlīt pat Fjodors nežēlīgi skaidri iedomājas pasauli ārpus zemnīcas — lauks bez gala, bez malas, satrunējušiem rugājiem klāts lauks, un tālumā vientulīgi slejas apdedzis krāsns skurstenis. Visa pasaulē, uz visas zemeslodes nav nekā — ne koka, ne putna, ne zvēra, ne cilvēka, — tikai skurstenis un viņš, Fjodors, vienīgais, kas zemes virsū palicis dzīvs. Viņš bija gaidījis kara beigas, un nu tas bija beidzies — nekā nav, ne putna, ne zvēra, tikai skurstenis un uguntiņa zemnīcā. Lietus mērcē neviena neapdzīvoto, bezjēdzīgo zemi — nav neviena, nekā, nav dzīvības, nav nāves, ir tukšums, tukšums. .. Bet zemnīca stāv, un viņš vēl pagaidām ir dzīvs, un ar pēdējiem spēkiem plēn niecīga uguntiņa. Plēn ... Kādēļ? ... Atlikušas vēl sekundes, tā nodzisīs, nav iespējams no tā izbēgt, vēl sekundes, bet tur — tur pletīsies lauks, līs rāms lietus, simtiem gadu, simtiem gadu, tūkstošiem gadu, bez gala. Jēgas nav, un tomēr stūrgalvīgi plēn uguntiņa. Kādēļ? Tad Fjodors izšķiras — diezgan! Vajadzētu pastiept roku un noslāpēt: lai ir tumsība, lai ir bezveida lietus — tukšums uz mūžiem. Pastiept roku — cik vienkārši... Bet roka neklausa. Pēkšņi Fjodors

saraujas, it kā būtu apdedzinājies: «Vai viņš maz ir dzīvs?»

Šai vietā Fjodors vienmēr pamodās. Un bija dzirdama gu|ošo puišu elpošana, un rokas pulkstenis uz naktsskapīša cītīgi vērpa nopakaļ bēgošajai naktij tikko manāmu pavedienu.

Viņš pamodās arī šoreiz. Caur pievērto durvju spraugu no gaiteņa sūcās istabā vāja gaisma. Uz Ivana Miša naktsskapīša blāvi spīgoja lampas kupo-liņš. Ivans Mišs omulīgi krāca, itin- kā labā noskaņā dungotu bezrūpīgu dziesmu. Pareizticīgais miegā raustījās un kasījās.

Tomēr istabā bija kaut kas biedējošs, bezrūpīgi dungojošā Ivana Miša krākšana likās liekuļota.

Kaut kas bija aizpildījis eju starp gultām, kaut kas masīvs, dzīvs. Skaidri sadzirdama čirkstēšana, čaboņa ...

— Kas tur ir? — Fjodors uzsauca, balss viņam neklausīja un bija no gulēšanas aizsmakusi.

— Netaisi troksni, — atbildēja neskanīgs čuksts.

— Kas ir?

— Pamodini Pareizticīgo, apģērbies pats... Tikai netaisi troksni...

— Ļovka? Slobodko? ... Tu?

— Labi mudīgi. Es jūs pagaidīšu gaitenī.

Ciemiņš virzījās atpakaļ, neskaidrs, miglains kā negaisa tūce. Nočikstēja durvis, no trūcīgi apgaismotā gaiteņa ieplūda gaisma, pret to iezīmējās sakumpis stāvs lempīgā mētelī un cepure, kas bija iegrimusi uzslietajā apkaklē.

Fjodors izlīda no sasilušās segas apakšas.

— Svēto tēv... Pareizticīgais... Pareizticīgais... Mosties jel, suņa gabals!

Slobodko gaidīja pie pašām durvīm. Viņam bija bāla seja ar nedabisku izteiksmi, kāda mēdz but izsalkušam cilvēkam, kas nokļuvis pie pusdienu ēdējiem un cenšas izlikties, ka ir paēdis.

Viņš pavēra cieši sakniebtās lūpas;

— Ejam!

Fjodors saprata, ka ir kaut kas nopietns, neko neprašņāja, paklausīgi devās līdz.

Pareizticīgajam steigā uzmauktā suņādas cepure turējās uz pakauša itin bramanīgi, brilles viņš tā arī nebija varējis tumsā atrast, tagad, acis miedzot, saraucis visu seju, it kā viebtos aiz sāpēm, aklumā un pusmiegā ar pleca atdūrās pret stenderi un nekā nespēja savaldīt smagos zābakus — miegā grimušajā koridorā tie rībēja apdullinoši skaļi. Slobodko nervozi raudzījās apkart, vēl vairāk saguma un steidzās...

Koridors, kāpnes, vestibils, sardze, kas pārtrauca savu purpināšanu ar saldām žāvām:

— Naktsputni ...

Iela.

Fjodors ciešāk aiztaisīja mēteli, uzslēja apkakli — piķis un zēvele, izrāva no gultas.

— Ei, nejoz tik traki! Un pasaki taču — uz kurieni tu tā nesies?

Slobodko no durvīm devās šķērsām pāri ielai, apstājās pie laternas staba, pagriezās pret Fjodoru. Vēl aizvien viņam saspringta sejas izteiksme kā izsalkušam cilvēkam. Un Fjodors saprata — tālāk viņiem nav jāiet. Slobodko gluži vienkārši bija baidījies no sienām, tagad stāv, atvelk elpu.

Vēl nav uzcēlušies sētnieki, vēl nav automašīnu. Nedzīvajā pilsētā bez vajadzības deg laternas. Klusais laiks — diennakts visdziļākais nostūris. Sals cauri mētelim zaglīgi lien pie auguma, kas vēl glabā gultas siltumu. Pareizticīgajam vienmēr salst kājas, un viņš aiz paraduma sak vieglītēm dancot «Bij Carlijs pliks, bez darba ...».

— Nu? — Fjodors nenocietās.

— Milga ... — Slobodko nejaudāja tikt galā ar nepaklausīgajām lūpām. — Milga ... — Ar varu izgrūda, pats uz sevi niknodamies: — Apcietināts!

Cieši apkārt slienas nami — stāvs uz stāva, visus logus aizmūrējusi nakts tumsa, ieejas durvis aizslēgtas, stingri noslēgts katrs dzīvoklis. Sadā laika cilvēki jo sevišķi bīstas cits no cita, viņi guļ, viņi ir neaizsargāti un tādēļ neuzticīgi un bailīgi.

Pareizticīgais aprāvās, mirkli palika stāvam. Fjodors atguvās un dusmīgi sacīja:

— Nemels niekus... Vakarā mēs pie viņa bijām.

— Naktī atnāca viņam pakaļ.

Pareizticīgais dziļi iekampa gaisu:

— Viņš to gaidīja, vecīt.

Tad nedroši atsāka: «Bij Čarlijs pliks, bez darba...»

— Naktī atnāca pakaļ . . .

«Bij Carlijs pliks, bez darba .. .»

— Atnāca! Varbūt atnāks pie manis ar... Man bail! ... Nez cik ilgi nokvernēju šite, bija bail iet iekšā. Bail no jums! No sevis! No visiem! Velns lai parauj tādu dzīvi!

Slobodko atspiedās ar cepuri pret nosarmojušo čuguna stabu, un zein biezā vatētā mēteļa sāka drebēt nošļukušie pleci.

«Bij Carlijs pliks, bez darba ...»

Piepeši Fjodors juta, ka ari viņam uzmācas bailes. Nez kādēļ pār plecu paskatījās atpakaļ.

Klusais laiks — diennakts visdziļākais nostūris, nevajadzīgas laternas, akli logi ... Un tāda sajūta, it kā aiz muguras kāds stāvētu. Nē, tas ir sapnis, viņš nav pamodies... Pamodīsies un — krāc Ivans Mišs, uz naktsskapīša tikšķ pulkstenis ...

Slobodko raudāja, bet Pareizticīgais, bezpalīdzīgi samiedzis tuvredzīgas acis, satrauktu seju, ar zābakiem vieglītēm sita takti: «Bij Carlijs pliks, bez darba, to māca raize skarba ...»

Nē, tas nevar būt, tas ir sapnis, murgi.

Slobodko raudāja, bet Pareizticīgais dancoja ... Un apkart, nelikdamies ne zinis, stavēja augsti nami, no parādes durvīm līdz jumtam pilnum pilni ļaužu, nami ar aizslēgtam durvīm, tumšiem logiem.

Atlikušo nakts daļu viņi negulēja. Pareizticīgais grozījās un pūta, vienreiz ieprasījās:

- Ka tu domā, vecīt, cik laukā pašlaik grādu?

Ļova Slobodko bija atteicies nākt iekša pārgulēt, viņš gurdi aizvilkās projām pilsētas saltajā, tukšumā,

kur ielu laternas lēja miegainu gaismu. Pirms šķiršanās viņš neraudzījās acīs, vērsa skatienu sāņus. Likās, aiznesa sev līdz naidu pret Fjodoru un Pareizticīgo.

Cik grādu? ... Žēl puiša.

Viņš raudāja ... Bet kura dēļ? Taču Milgas dēļ!

Kur pašlaik ir Milga?... Pazīstams vienkāršs uzvalks, kaila galva, neskuvies — vai tas vairs likās svaiīgi... Kur viņš ir?... Noslēpuši no cilvēkiem — bīstams! «Man laikam drīz būs jābrauc projām...» Gaidīja, kad stunda sitīs, nav tīra sirdsapziņa. «Zirgs ar izslietu kāju» — bija gribējis to izglābt, taču neizglāba. Agrāk Fjodoram nebija ienācis prātā, bet tagad ir skaidrs — tas ir dīvains cilvēks, ne tāds kā citi, svešs... Un par varītēm bija meklējis labus paziņas. Atrada jau arī. Tāda-sajūta, it kā būtu nekaunīgi ap-šmaukuši, iemantojuši uzticību un apzaguši.

Bet Ļovka Slobodko mokās vai nost. Laukā sals, logs aizsarmojis. Nav labi vienam zem laternām.

Kopā bija gulējuši vienā gultā, kopā ēduši, plecu pie pleca stāvējuši darbnīcā ... Prātu var izmežģīt.

Krāc Ivans Mišs, vienmērīgi elpo Vjačeslavs, grozās un nopūšas Pareizticīgais. Nopūšas, bet varbūt ir iemesls? ... Prāts samežģījies, netic vairs pat Pareizticīgajam.

Un nav iespējams aizgainīt neizprotamu žēlumu, un no atmiņas dzīlēm iznirst kāds sens notikums ...

Septītajā klasē vienā solā ar Fjodoru sēdēja Igors Goļcevs. Viņa tēvs bija partijas rajona komitejas sekretārs — liels priekšnieks, braukāja ar gaziku — vienīgo vieglo automašīnu rajonā, liela auguma, drukns, kumpu degunu, pats sēdēja pie stūres, bet šoferis kā tāds ciemiņš — blakus. Igoram patika palielīties: pilsoņu karā tēvs komandējis pulku, tēvu pazīstot Maskavā, viņam apsolīts ordenis . . . Apsolīts ... Kādu rītu paklīda baumas — esot apcietināts, bet otrā dienā ap pusdienlaiku skola notika sapulce. Runāja pati direktore: «Mums jāparāda, ka mūsu skolas kolektīvs kategoriski nosoda nicināmo tautas ienaidnieku Goļcevu. Mes pieprasīsim augstāko soda mēru!» Ja jau tautas, ienaid-

nieks — kas tur vairs ko runāt... Fjodors līdz ar citiem pacēla roku. Igors sēdēja vienu cilvēku tālāk — roku pacēla arī viņš. Viņam vēl lika arī izteikties, aizvilka priekšā uz tribīni, viņš stāvēja, skatījās grīdā — seja zaļgana, zem acīm ēnas, — pie sevis kaut ko nomurmināja. Bet no visām pusēm atskanēja saucieni: «Skaļāk! Nevar dzirdēt!» Un viņš beidzot saņēma dūšu, pateica tā, lai dzirdams visā zālē. «Atsakos no tēva.» Bet pēc tam Fjodors viņu atrada skolas šķūnī: aizlīdis aiz malkas grēdas, raudāja. K|uva viņa žēl, mēģināja mierināt: «Tev taču nav jāatbild par tēvu, to nelieti...»

Ar gaziku sāka braukāt cits cilvēks, tikai tas sēdēja nevis pie stūres, bet blakus šoferim.

Igors aizgāja no skolas, sāka strādāt par atslēdznieku dzelzceja darbnīcā, valkāja eļ|ainu vateni, pusmilitāru tēva naģeni, un uz viņu rādīja ar pirkstiem:

— Reče nu, kas augstu kāpj, tas zemu krīt.

Bet Igors drīz vien palaidās dzeršanā un reiz skurbulī sāka bļaustīties:

— Ježovs ir maita! Nu viņu pašu novākuši pie malas! Mans tēvs ir nevainīgs! Pilsoņkarā viņš komandēja pulku.

Milicis Kuzja Smorčoks sagrāba Igoru aiz apkakles un aizvilka projām. Kādu nedē|u noturēja un izlaida. Klīda baumas: «Ježovs, stingrais, nelokāmais tautas komisārs, tā sakot... pieļāvis smagas k|ūdas.»

Toreiz Fjodors to uzņēma vienaldzīgi — ja kļūdas, tad kļūdas, gadās jau ...

Kļuva redzama Pareizticīgā pinkainā galva uz spilvena. Pelēka gaisma kā ķīselis gurdeni plūda istabā. Sakās palsa, sniegpārslu rakstiem izrakstīta februāra diena.

Kad pamodās Vjačeslavs un Ivans Mišs, Fjodors un Pareizticīgais slēpa no viņiem acis. Klusēja. Slēpa acis no viņiem un viens no otra . . .

Tomēr Slobodko taču bija raudājis Milgas dēļ, — bet varbūt ir iemesls?

Ļova Slobodko uz darbnīcu neatnāca.

Molbertu vidū sērdienīgi stāvēja viņa molberts, uz tā audekls ar nokasītu krāsu, —? tas šķita brēcam par nodarīto netaisnību.

Pēc darba Fjodors mazgājamā telpā «tīrījās un pu-cējās» — mazgāja otas un rokas. Ejot atpakaļ uz darbnīcu, viņš koridorā uzskrēja virsū Pareizticīgajam. Tas sēdēja kā stacijā, galvu dūrēs atbalstījis, un skatījās grīdā.

— Ko tu gaidi?

Pareizticīgais ar pūlēm, kā reimatisma lauzīts večuks piecēlās.

— Mišs ir liels maita, — viņš pavēstīja.

— Kāpēc tā?

— Viņš ir maita, bet es esmu riebīgs zaķapastala.

— Kas nu noticis?

— Zini, vecīt, Ļovku Slobodko izslēdz no institūta.

— Par ko? Vai Milgas dēļ?

Pareizticīgais grūtsirdīgi nogrozīja galvu:

— Pa gaisu lidinās neredzamas ce-ce mušaS...

— Ko tu mels? Kadas ce-ce? Jucis esi, vai?

— Indīgas mušas. Var uzmesties un iekost kuram katram.

— Ko tu man liec miklas minēt! Par ko Ļovku izslēdz?

— Trunēšana, vecīt.

— Kāds tam sakars ar Mišu?

— Viņš ir maita.

— To es jau dzirdēju.

— Viņš teica, lai es uzstājoties sapulcē.

— Tu? Par oratoru?

— Es, taisni es. Pie tevis viņš droši vien nevilktos.

— Nu un tad?

— Lai uzstājoties pret Slobodko, dodot faktiņus, pastāstot, ko viņš teicis, atsedzot viņa naidīgos nodomus. Citādi klāšoties plāni.

— Nu tad pasaki... Ko gan tādu sevišķu tu būtu varējis no Ļovkas dzirdēt?

— Vienalga, ko. Ticēs visam kam, vecīt. Lai tik būtu uzgāzts vairāk netīrumu. Vajadzīgs denunciants.

— Tas nu ...

— Ivans Mišs ir liels maita. Bet visbriesmīgākais, vecīt, tas, ka es nostomījos. Nicini mani — es nosto-mījos! Es neiesp|āvu viņa riebīgajā ģimī!

' — Derēja gan.

— Man bail no ce-ce mušas! — Pareizticīgais saķēra pinkaino galvu. — Bail! Es klusēšu! Bet tas ir tas pats, kas meli! Tas ir zemiski, vecīt! Vajag glābt Ļovku!

— Iesim pasauksim Veči, apdomāsim kopā.

— Veči gan ne, vecīt. Viņš Ļovku necieš. Viņš var visu samaitāt. Veči nevajag iejaukt.

Pēkšņi Pareizticīgais sašļuka, steigšus sāka blenzt, uz zābakiem, pirksti bez kādas jēgas gramstījās ap kabatām. Rokas un otas lupatā slaucīdams, stingriem soļiem pienāca Vjačeslavs, apstājās, uzmeta asu skatienu Pareizticīgajam. Tas vēl aizvien cītīgi taustīja kabatas.

— Trinat mēles gar mani? — Vjačeslavs vēsi ieprasījās. Smalkajos vaibstos, ap glīto degunu pavīdēja tramīga, plēsīga izteiksme — kā biklam kaķēnam, sastopoties ar kranci. — Kāpēc tad aiz muguras? Gāziet acīs! Tā godīgāk.

Pareizticīgais sašutis papurināja galvu, gribēja kaut ko iebilst, taču sastapa naidīgu, stingu skatienu, sarūgtināts atmeta ar roku, pietrūkās kājās. Smagie zābaki aizdārdēja pa nodeldēto parketu.

— Gar tevi neviens mēli netrin, — nīgri atbildēja Fjodors.

— Un mans vārds netika nelietīgi velti valkāts? ...— Pēkšņi Vjačeslava balss aizlūza. — Fjodor, pasaki — kādēļ uzskatāt, ka Slobodko vairāk taisnība nekā man?

— Slobodko met laukā no institūta.

īsi apgriezti mati uz apaļās pieres, sakniebtas lūpas un plati atvērtas acis ar ieplestiem redzokļiem, kurās Fjodors saskatīja savu attēlu.

— Vai patiesi? — Vjačeslavs jautāja neskanīgā balsī.

Ivans Mišs, visapzinīgākais no visiem studentiem, vienmēr darbu pabeidza pēdējais. Pašlaik viņš tīrīja paleti, ar paletes nazi kasīja nost eļļaino jūkli. Lai šis cilvēks darīja ko darīdams, viss izskatījās pēc svinīga rituāla.

— Pareizticīgais sūta tev sveicienu, — sacīja Vja-česlavs.

— Nu? ... — Mišs nepacēla galvu.

— Lūdz pateikties tev par uzticību ...

— Nu? ...

— Un domā, ka ar uzstāšanos sapulcē tu pats labāk tikšot galā.

— Es jau jā, pats par sevi saprotams. Bet citi, re, slapstās pa kaktiem.

— Tu uzstāsies, lai Slobodko aizstāvētu.

Ivans Mišs atliecās taisni, un Vjačeslavam tūlīt nācās pasliet zodu uz augšu. Ivana Miša miegainās acis sāka spīdēt zobgalīgā ziņkārē.

— Gatavie joki, vairāk nekas. Tiklīdz kopā — tūlīt kā tādi suni... Bet nu šis iestāsies par Slobodko... Ha!

— Tie nav nekādi joki. Tev savā runā Slobodko jāaizstāv.

— Kāpēc tad man tas jādar??

— Tāpēc, jūsu žēlastība, ka jūs esat darbonis, autoritāte, ja jūs ko sakāt, mūsu cienījamā administrācija ņem to vērā.

Ivans Mišs saknieba lūpas, un tūlīt viņa šķautnainā, kā metālā kaltā seja kļuva svētulīga kā skopcam.

— Auklējaties. Slobodko jūs iegrūdīs nelaimē. Iepī-sieties tā, ka vaļā netiksiet.

— Tomēr apžēlojies vien.

— Tu pats teici, ka mākslā esot barikādes... Barikādes esot, tomēr — še tev! — Slobodko nedrīkst aiztikt.

— Nu tad iegaumē reizi par visām reizēm: barikādes es saprotu kā sīvu cīņu, uzskatu cīņu, nevis slepenu dunča dūrienu. Cīnīties — lūdzu, bet būt slepkavam — nekad! Neieteicu arī tev.

Fjodors atgādināja Ivanam:

— Agrāk tu gan nelīdi uz barikādēm! Kāpēc tagad esi tik nadzīgs?

— Puiši, zināt taču paši, jūs nav jāmāca — laiks ir sarežģīts, ienaidnieki uz katra so|a. Bet visādi vēj-grābšļi, tādi kā Slobodko, pūš ienaidnieka stabulē ... Es dabūju zināt vienu tādu lietu, ka mati sacēlās stāvus. Varbūt mēs esam dzēruši tēju pie viena galda ar ienaidniekiem.

Vjačeslavs nezināja, kas noticis ar Milgu, bet Fjodors tūlīt sāka ausīties:

— Par kādu tēju tu runā?

— Vai nu nav vienalga. Visu jau nevar stāstīt.

Ivana Miša lūpas bija svētulīgi sakniebtas.

— Varbūt'tomēr pateiksi?

— Galvu noraus.

— Lai tava visziņa galva paliek vien uz pleciem, — Vjačeslavs nepacietīgi pārtrauca. — Tomēr Slobodko tev būs jāaizstav.

— Nekā nebija. Netaisos slēpt. Uzstājies pats, ja jau viņš tev tik mīļš.

Vjačeslavs, dzedri samiedzis acis, ar otām pa kāju plikšķinādams, izgiūda kā iedzeldams:

— Uzstāšos ar.

— Tad jau labi.

— Uzstāšos un pateikšu, ka metam ārā spējīgos...

— Saki vesels.

— Spējīgos metam āra, bet balastu paturam. Es uzstāšos un uzdošu visam institūtam vienu jautājumu ...

— Tava darīšana, uz mani tas neattiecas.

— Diezin vai. Jautājums: kādēļ Slobodko jāizlido, bet Ivans Mišs, cilvēks ar apšaubāmām spējām, paliek?... Tu jau zini, ka esmu veikls runātājs un... ar izteicieniem pārāk nekautrējos.

— Kāpēc tu tā?... Nu kāpēc viņš man uzklupis? —-Ivans Mišs pagrieza pret Fjodoru sarkano, samulsušo seju.

— Es arī runāšu, — Fjodors piemetināja. — Vari būt drošs.

— Nu runājiet vien! Baida kā kaķi ar pūsli.

— Ak tad nav vis bail, ka pēc Slobodko arī tevi izfurķis no institūta? ..,

— Nē, nav bail. Paši zināt — es turos stingri. Neesmu jau šāds tāds satrunējis dekadents.

— Tiesa kas tiesa — dekadents tu neesi un turies stingri, proti sadzīvot. Varbūt arī neizfurķīs, tomēr troksnis un kņada būs. Bet uz tevi troksnis, tāpat kā uz sauszemes putnu vistu jūra, iedarbojas kaitīgi. Ievēro — tu neesi ūdensputns. Paliec sveiks, darboni! Apdomā to, ko mēs teicām! Ejam, Fjodor!

Durvīs viņi uzskrēja virsū Pareizticīgajam.

— Vecīt! Es dzirdēju!

— Nu, un ko tu teiksi?

— Teikšu, ka tu esi krietns cilvēks, vecīt! Es noliecu galvu tavā priekšā!

— Slobodko domā citādi.

— Slobodko ir kretīns! Slobodko ir idiots! Slobodko vajag mērcēt un pērt, lai nāk pie prāta.

— Ar šādu paziņojumu esmu apmierināts, džentlmeņi.

Bet vakarā kopmītnes istabā, šoreiz piedaloties arī Pareizticīgajam, atkal ņēmās apstrādāt Ivanu Mišu. Neviens nešaubījās, ka viņš no savām pozīcijām atkāpsies.

10

Pēc trim dienam institūtā notika kopsapulce. Referēja docents Beļavkins.

Cik daudz tribūnu kļuvuši uz mūžiem slaveni tādēļ, ka izskaidrojuši ļaudīm, ka vārda jarikojas tieši tā, nevis citādi. Ka vārdā? Tas, kurš nolēmis stāties pūļa priekšā, lai to pateiktu, nedrīkst būt bāla persona, jo viņš ir tikpat kā pravietis.

Taču dīvaini — tiklīdz institūtā bija nepieciešams izskaidrot, kā vārdā jārīkojas tā un tā, izraudzījās docentu Beļavkinu.

Kožu sakapatos vecos svarķeļos slēpās izkāmējis augums, likās, ka, rokām kustoties, locītavām vajadzētu

Čikstēt kā nesmērētām ratu rumbām, seja bija bez krunkām, tomēr vecīga, apbružāta, balss mierīga, nogurdinoša . .. Viņš lasīja mākslas vēstures kursu, neizklāstīja, nestāstīja, bet tieši lasīja no biezām kladēm, kuras studenti bija iesaukuši par «virsgrāmatām».

Referāts ilga divas stundas un divdesmit minūtes. Sirreālisms, abstrakcionisms, imažinisms, subjektīvisms, eksistenciālisms, un pie sarežģītajiem nosaukumiem — nesarežģīti epiteti: satrunējušais, bēdīgi slavenais, deģenerējies ... Un beidzot:

— Mūsu institūta veselīgajā vidē vērojamas atsevišķas neveselīgas parādības. Ceturtā kursa students Slobodko ...

Tas nozīmēja, ka pravietis norādījis uz upuri.

Paziņoja pārtraukumu.

Fjodors un Vjačeslavs smēķēja. Pie viņiem piegāja Ivans Mišs — acis nodurtas, lūpas sakniebtas kā vecai sievai, skaļa, sēcoša elpa ... No Miša elkoņa apakšas iznira Pareizticīgais, ar ciešu skatienu alkani raudzījās Mišām pierē.

— Zini ko... — brīdi tā sēcis, Mišs griezās pie Vjačeslava. — Tu nemaisies, es visu nokārtošu... Nu tad labi, lai tas jūsu Slobodko dzīvo vesels!

— Bravo, vecīt! — iesaucās Pareizticīgais.

Ivans Mišs pārlaida viņam apātisku, apmiglotu skatienu, pagriezās un devas projām. Pa pilnum pilno gaiteni, kur smēķēdami un tērzēdami stāvēja studentu pulīši, viņš peldēja kā liellaiva caur applūdinātu krūmāju.

— Parādīja, kas iekšā.

— Nav jau ūdensputns.

Fjodors izteica minējumu:

— Liekas, viņš jau būs ar kādu aprunājies, nolīdzinājis zemi. Ja droši nenomērīs, tad soli nespers. Nav no tādiem, kas riskē.

Bet savrup no citiem stāvēja Ļova Slobodko. Pa šīm dienām viņš bija novājējis, stūrainie žokļu kauli izspiedušies, bet seja izskatījās tāda ka nogludināta un nekā nepauda. Viņam bija pievērsti pētoši skatieni...

Ivana Miša masīvais stāvs tribīnē — tas institūtā ir gaužām parasts skats.

— Biedri! — iespaidīgi, pārliecinoši, nozīmīgi, it kā tūlīt tiktu pavēstīts kāds dižens atklājums un aklā pasaule taptu redzīga.

Zāle gatavojās snaust.

— Biedri! Nesen es biju nokļuvis viesos ...

Liekas jau interesantāk, tie, kas vēl nebija aizsnaudušies, atvēra acis ...

— Nokļuvis viesos kopā ar mūsu kursa studentiem. Uzskatu par vajadzīgu nosaukt viņu vārdus. Tātad biju es, bija Vjačeslavs Cernišovs, bija Matjorins, bija Šlihmans un bija Slobodko. Teikšu atklāti, ka uzņēma mūs gods godam, lūdza pie galda — lasītis, glāzītes, saruniņas... Jā gan, saruniņas! Lieta tā, ka namatēvs kolekcionēja gleznas. Un kādas gleznas, biedri! ...

Pakauši, pakauši, pakauši... No pakauša Fjodors var pazīt ikvienu studentu un ikvienu studenti. Ar zaļu tūku apklāts prezidija galds, aiz galda sejas, gandrīz dežūrsejas, kas sapulci pēc sapulces paliek tādas pašas nemainīgas. Prezidija aizmugurē — Staļina krūšutēls, abās pusēs kā goda sardze — noputējuši gumij-koki, pie sienām gleznas, kas palikušas no pagājušā gada, no diplomdarbu izstādes: «Partizānes nāve», «Laimīgā bērnība», industriāla ainava, kas nemaz nebija slikta... Un tribīnē izslējies Ivans Mišs. Viss pazīstams, viss līdz nāvei apnicis, un — jauna sajūta . .. Ar tādu sajūtu Fjodors frontē bija skatījies uz mīnētiem laukiem — grambas, graviņas, vērmeļu puduri, viss līdz apnikumam pierasts, taču uzticēties nedrīkst — katrs vērmeļu pudurītis slēpj sevī nāvi...

Ivans Mišs runā — iestudētas zīmīgas intonācijas:

— Bija strīds, biedri. Teikšu bez aplinkiem — bija cīņa. Man jums jāsaka, biedri, ka mūsu institūts izaudzina cilvēkus, kas pelna cieņu. Ar pareiziem uzskatiem. Tādus neviens nevarētu piespiest atteikties no sava viedokļa! Lasītis, glāzītes, laipna izturēšanās, un tomēr nevarētu piespiest. Vjačeslavs Cernišovs ir mūsu institūta lepnums. Viņš ar pilnu krūti aizstāvēja mūsu godu. Teikšu bez aplinkiem — noplucināja namatēvu kā zostēviņu. Bet nesen atklājās ...

Ivans Mišs labu brīdi klusēja.

Pakauši, pakauši...

Vjačeslavam seja kļuvusi smaila kā seskam.

— Biedri! Atklājās! Šis zostēviņš nemaz nebija tik vienkāršs!

Ivans Mišs, pāri tribīnei paliecies pret klausītajiem, ar visu savu masīvo stāvu pauž šausmas. Un cik tur vajag — tas iedarbojas, zālē valda klusums. Pakauši, pakauši, ikkatrs liecina par uzmanību ...

— Sis zostēviņš bija ar ārzemju pildījumu. Nesen viņš apcietināts kā ienaidnieks!...

Vjačeslavs nespēj nosēdēt mierīgi, apjucis atskatās uz Fjodoru.

— Bet kas šo ienaidnieku atbalstīja? Atbalstīja Slo-bodko! Cernišovs bruka virsū, Cernišovs aizstāvēja mūsu kopējo viedokli. Visu mūsu viedokli, biedri! Bet Slobodko dūra dunci mugurā. Jā gan, mugurā! Nonāca tiktāl, ka Slobodko paziņoja, — viņš gribot sadot Cernišovam pa purnu. Redziet, cik tālu nonāca, biedri! Un pēc tam Cernišovs pateica pareizus vārdus, svētus vārdus, biedri: «Mākslā ir barikādes. Kas nav ar mums, tas ir mūsu ienaidnieks!» Barikādes ... Slobodko atrodas viņā pusē barikādēm ...

Vjačeslavam noklakstēja zobi:

— Riebeklis!

— Es biju pārliecināts, ka tādi Slobodko jātriec ratā, jātriec prom no institūta! . .. Pilnīgi pārliecināts! Taču Vjačeslavs Cernišovs nesen man jautāja: «Vai tad Slobodko maz ir tik vainīgs?» Atklāti sakot, biedri, pirmajā mirklī es apstulbu. Cernišovs aizstāv Slobodko! Cernišovs! Mūsu lepnums... Viņš, kas necieš kompromisus ... Bet nu aizstāv... Es neticēju savām ausīm . ..

Ivana Miša balss glaudīgi tinās un tinās apkārt Cer-nišova vārdam, bet Vjačeslavs pagriezās pret Fjodoru un, trīsas valdīdams, izspieda caur sakostiem zobiem:

— Tas gorilla nav nemaz tik dumjš, kā mēs domājām . . . Tas gorilla par mums ņirgājas ...

— Tad es, biedri, sāku domāt. Nopietni domāt! Un man atvērās acis. Cernišovam taču ir taisnība .*. Slobodko mēs redzam no visām pusēm kā uz delnas. īsts

ienaidnieks nerīkojas, ne ar ko nerēķinādamies. Pats tas slēpjas un bīda uz priekšu tādus vientiesīgus kā Slobodko. Černišovs man atvēra acis, un es atcerējos . .. Slobodko jau pats ar to zostēviņu nebija iepazinies, kāds viņu pie rokas aizveda uz turieni . .. Viņu aizveda un kopā ar viņu arī mūs! Un tad man viss bija skaidrs, biedri ... Skaidrs! Es sapratu, kurš tas ir! . . .

Vjačeslavam seja itin ka putekļiem nobirusi, skatiens ass, nikns, viņš sēž saslējies, ar roku spaida kaklu.

— Kurš tas ir? Pateikšu. .. Nebrīnieties — viņš ir kluss, neievērojams, īsts lāga puisis... Tas ir S1 iļima ns, kurš aiz rociņas aizveda Slobodko pie ienaidnieka, Šlihmans, biedri...

Fjodors juta, kā asinis sastingst dzīslās.

Fjodoram bija kādi trīspadsmit gadi. Brigadieris viņu palūdza atvest no pienotavas tukšās kannas — lauku puišelim tas nav nekāds sarežģītais uzdevums.

Bija tveicīgs dienvidus, ēna slēpās zem divriču riteņiem. Ceļmalas zāle pūkaina no putekļiem. Liels auzu lauks, kas jau sak mesties palsens. Tālumā vecas vējdzirnavas bez spārniem, nevīžīgas ka bēdu nomākts ubags. Tās stāv pamestas kopš tam dienām, kad kulaku ekspropriēšanas laikā virs sabērtuves bija pakāries saimnieks. Nespurdza gaisā cīrulis, nedūca kamenes, pat nevaldāmie sienāži klusēja, nekustīgi karājās auzu skaras. Tik klusu, ka ausīs dzirdama asins pul-sēšana. Klusu — riteņi ir iesmērēti. Klusu — vecas lielvēderes ķēves pakavi grimst karstos putekļos. Mirdzoša diena, un nav dzīvības. Mirdzoša diena, un pazīstams ceļš, Fjodors ik sprīdi uz tā nopēdojis basam kājām. Tomēr viss liekas neīsts, tikai iedomas. Tā vien skaties, ka mirdzošā diena kuru katru mirkli pārplīsīs ka ziepju burbuļa varavīkšņainā plēvīte. Un kaut kas notiks! Kaut kas šaušalīgs! .. . Bet iesāņus vējdzirnavas, noskrandušas, nekārtīgas, stūrgalvīgi nāk un nak līdz, nepaliek iepakaļ. Un ausis kļūst kurlas šai klusumā, un bailes pieņemas . ..

Tad pēkšņi... Nekas nenotika, viņš tikai blakus ceļam ieraudzīja paipalu, kam galva bija iegrimusi pe-

lēkājās spalvās. Acu krellītes skadri lūkojās uz Fjodoru. Dīvaini — putns nekustējās, nebaidījās, tikai caururbjoši skatījās virsū. Tas likās drausmīgi, tas satrauca nervus.

Fjodors iekliedzās, uzšāva zirgam. Un zirgs, parasti slinks, pret pātagu vienaldzīgs, — nav ko domāt iekustināt! — metās uz priekšu, it kā sen jau būtu gaidījis uzkliedzienu.

Viens otru vēl vairāk sabiedēdami, viņi drāzās projām, bēgdami no kaut kā nezināma. Sakumpušās bez-sparnu vējdzirnavas kādu laiku gāja blakus, pēc tam sāka palikt iepakaļ. Zirgs bija putas.

Fjodors to izstāstīja Paškam Matjorinam, trīs gadi vecākam zēnam. Tas noklausījās, padomāja un autoritatīvi paziņoja:

— Tā gan nekad nenotiek.

Arī tagad tādas pašas neizprotamas, nemierpilnas šausmas un apkārt klusējoši cilvēki...

Bet šovakar Ivans Mišs ienāks kopmītnes istabā:

— Kas ir, puikas, nebutu par ļaunu iedzert tēju .. .

Tad visi liksies gulēt un atskanēs Ivana Miša krākšana. Viss pa vecam ...

Tā gan nekad nenotiek!

Pakauši, pakauši, prezidija galds, nīkulīgi gumijkoki gar ģipša Staļina sāniem — tirpas skrien pa kauliem, it kā nejauši būtu iekļuvis mīnu lauka. Tirpas skrien pa kauliem, un sastingst locekļi. Bet, izņemot Vjačes-lavu, visi pārējie apkārt liekas itin mierīgi.

Vjačeslavs pietrūkās stāvus un devas uz priekšu, mīdams uz kājām, uzgrūzdamies ceļgaliem, — saspringts, augstu .izcirpts pakausis, tumši pietvīkušas ausis. Viņš metās uz prezidija galdu, kratīdams pastiepto roku:

— Vardu! Dodiet man vārdu!

Priekšsēdētājs bija piektā kursa students Goša So-koļskis, lietišķs, nosvērts sārtvaidzis zēns. Piecpadsmit gadu vecumā viņš bija pabeidzis skolu, neprātīgi mīlēja glezniecību, spilgta talanta viņam nebija, neklātienē mācījās vēl divos institūtos, kui pārsteidza profesorus ar savu erudīciju. Viņš bija iemantojis godīga, principiālā, taisna cilvēka slavu.

Tagad viņš apturēja Cernišovu, ska|ā, dzidrā, kategoriska balsī uzsaukdams:

— Biedri Cernišov! Kas tie par kumēdiņiem?

— Es lūdzu vārdu!

— Vai tad pirmoreiz esat sapulcē? Ir taču vispārpieņemta kārtība!

— Es prasu vārdu!

— Debatēs jau ir pierakstījušies ...

— Es pieprasu!

— Debatēs pierakstījušies piecpadsmit cilvēki. Lūdzu, es jūs pierakstīšu sešpadsmito... Vārds pirmā kursa studentam Cižovam.

Cižovs, kuru visā institūtā pazina ar iesauku «Svilp-aste», jau bija sagatavojies. Viņš uzkāpa tribīnē.

— Biedri. .. Vai to varēja domāt . . .

Viņš esot pārsteigts par šo atklājumu, uzskatījis Ļovu Šlihmanu par labu biedru, nekādi nespējot attapties . . .

Vjačeslavs pagriezās un, galvu nokāris, smagiem soļiem devās atpakaļ.

Sapulce ieilga, un, kad pēc Ivana Miša uzstājās divpadsmitais runātājs, Sokoļskis ierosināja izbeigt debates, uzaicinot sapulci nobalsot.

— Es prasu vārdu! — Vjačeslavs atkal piecēlās.

Goša Sokoļskis bija stingru principu cilvēks: ikvienam ir tiesības prasīt, un ja sapulce atļaus... Viņš lika uz balsošanu — dot vārdu vai nedot?

Visi bija noguruši, visi gribēja drīzāk tikt mājās, taču ziņkārība ir varens spēks: Cernišovs par varēm grib cīnīties, tātad nēsā akmeni azotē, tātad ari sviedīs .. . Vairums balsoja par to, lai dod vārdu un pēc tam izbeidz debates.

11

Soļus pa parketu klaudzinādams, Vjačeslavs ar nedabiski šauru, spriegu seju devās cauri zālei, uzskrēja tribīnē.

— Papagailis ir nekaitīgs putns ... — viņš iesāka. — Taču, ja papagailis parādās cilvēka izskatā, tad viņš ir briesmīgs. Pēc Ivana Miša uzstājās divpadsmit

runātāji, divpadsmit cilvēki gluži kā papagaiļi atkārtoja viņa melus. Bez kādas domāšanas, bez šaubīšanās, nesajēgdami, ka iemin dubļos cilvēku, — sak, lai grimst vien . . .

Pakauši, pakauši, nevar teikt, ka tie nebūtu uzmanīgi. Tomēr cik gaužām vienaldzīgi ir šie pakauši! Bet Fjodors paļaujas uz Vjačeslavu — Veče prot pierādīt, maz ir tādu cīkstoņu, kurus viņš studentu strīdos nebūtu piespiedis pie zemes. Nu, Veče, sadod, draugs! Re, kur vajadzīga tava strīdnieka meistarība — pierādi nu!

— Milga ir apcietināts, — Vjačeslavs turpina, — tātad viņš ir ienaidnieks. Pagaidam pieņemsim, ka Ļevs Šlihmans to zinājis. Pieņemsim, ka viņš tīšām, naidīgos nolūkos, bija nolēmis ievilināt izliktajās lamatās mūs visus, tātad arī Slobodko. Apzināti, ar nolūku! Tas ir briesmīgs apvainojums, par tādu pienākas sods, tapat kā Milgam. Varbūt Mišs tieši uz to arī aicina — nodot Šlihmanu konvoja apsardzībā, iemest viņu cietumā! Bet Ivans Mišs nodzīvojis vienā istabā ar Šlihmanu gandrīz četrus gadus, turpat blakus gulējuši, strīdējušies, strādājuši — aizvien kopā. Līdz šim Ivans Mišs un Šlihmans bija labi draugi, viņiem nebija vienam pret otru nekādu noslēpumu. Ivans Mišs zināja pat tādu, kā varētu likties, nenozīmīgu sīkumu, ka Šlihmans iepazinās ar Milgu vienu dienu, tikai vienu pašu dienu agrāk nekā mēs citi. Lai Ivans Mišs atbild, ka tas naV tiesa, tad var izdarīt izmeklēšanu un viņa meli nāks gaismā. Vienas dienas laikā kļūt par ienaidnieka līdzzinātāju? Smieklīgi! Muļķīgi! Kas tam ticēs? Bet, ja Šlihmans nav apzināts un apdomīgs līdzzinātājs, tad viņa vaina ir tieši tāda pati kā mana vaina, kā Slobodko vaina, Matjorina un paša Ivana Miša vaina. Ivans Mišs arī satikās ar Milgu, zināja par viņu tieši tikpat, cik zināja Šlihmans. Līdz pat tam brīdim, kad gluži kā pērkons no skaidrām debesīm atskanēja vēsts, ka Milga apcietināts, nedz Šlihmanam, nedz Ivanam Mišām nebūtu ienācis prātā saukt šo ievērojamo zinātnieku par tautas ienaidnieku. Kādā ziņā tad Šlihmans vairāk vainīgs nekā Mišs? ...

Pakauši, pakauši... Fjodors jūt, ka visi tic Vjačes-

lavam, ka visi redz — apmelot Pareizticīgo tiešām ir pārlieku muļķīgi. Pakauši, pakauši, tie tomēr ir neiejūtīgi, mēmi.

Atvērt acis nav grūti, tādēļ nav pat vajadzīgs īpašs talants, bet kam gan prieks tīšu prātu bāzt galvu cilpa! Vjačeslavs Cemišovs runā to, ko pats doma, bet Ivans Mišs — diezin vai .. . Kāds viņam uzdevis tā runāt, kāds bijis ieinteresēts, bet tas noslēpumainais apcietinātais Milga vispār ir tumša bilde.

Nu jau lēmums izbeigt debates ieguvis likuma spēku. Var izšķilt dzirksteli, var kādu apdedzināt, taču uguns vairs neiedegsies — par vēlu.

Tomēr pie prezidija galda sēdēja cilvēks, kuram bija tiesības pārkāpt likumus.

Tiklīdz Vjačeslavs nogāja no tribīnes, Goša Sokoļ-skis kā skaldīt noskaldīja:

— Vārds institūta direktoram ...

Direktors bija neliela auguma, tāpat kā Vjačeslavs, un tapat pa pusei pazuda aiz tribīnes. Viņš sāka runāt mierīgi, pārdomāti, ar skarbas atklātības pieskaņu.

— Mums visiem ir raksturīgi kļūdīties. Visiem, arī man. Teikšu atklati, biedri, ka es, kā direktors, biju pilnīgi nolēmis pateikt Slobodko — tur ir durvis! Slo-bodko, vai jūs dzirdat? Vai protat novērtēt cilvēcīgo attieksmi pret jūsu ne visai cienījamo personu? Vesela virkne jūsu biedru, izrādās, ir iejūtīgi cilvēki, viņi uz ātru roku neizlēma, ka nezāle no tīruma jāizrauj. Students Cernišovs atvēra acis Ivanam Mišām, bet Ivans Mišs kā partijas biroja loceklis atnāca pie manis. Es personīgi jutos aizkustināts par tik cilvēcīgu attieksmi. Ja ir cilvēcīga attieksme, esmu ar mieru nākt pretim. Ja ir cilvēcīga! Bet nekādā ziņā nenākšu pretī tad, ja tā ir neprincipiāla visu pārkāpumu piedošana. Vai dzirdat, Cernišov? Kā lai saprot izlēcienu, ko jūs nupat atļāvāties? Apžēlot gan nevainīgo, gan vainīgo? Paklusām piedosim? .. .

— Bet kurš tad ir vainīgais? Vai jums ir skaidrs? — Vjačeslavs no vietas iesaucas.

— Man nav skaidra tikai viena lieta — jūsu uzvešanās, — nesatricināmā mierā atbildēja direktors. — Nosaukt visus runātājus par papagaiļiem! Pieiet ar vienu mērauklu Šlihmanam un Ivanam Mišām! Nonivelēt vainu uz tā pamata, ka neviens neesot zinājis, neesot varējis paredzēt! Ka lai to nosauc? Manuprāt, tas ir satrunējušais, noziedzīgais liberālisms! Jūs, lūk, teicat, ka tai naidīgi noskaņotajai personai, kura tagad, par laimi, padarīta nekaitīga, Šlihmans tiešs palīgs neesot bijis. Es tam ticu, iedomājieties, es ticu, ka nav bijis, ka nav palīdzējis aizgādāt pāri robežai slepenas ziņas. Ja es domātu savādak, tad diez vai mums vajadzētu te tik daudz spriest par Šlihmana rīcību. Viņa vaina ir citādā — viņš ir sērgas izplatītājs, viņš nav ar indi bruņots diversants, bet encefalīta ērce. Ari ērce ir gaužām kaitīga, lai gan dara savus ļaunos darbus neapzināti. Vai esat padomājuši par to, kādēļ Šlili-mans, tikko iepazinies ar šo pagrimušo tipu, steidzās nekavējoties iepazīstināt ari jūs, savus biedrus? Vai viņš mēdz jūs iepazīstināt ar kuru katru, ko nejauši sastop? Ka ir?... Ko jūs nekā nesakāt, Cernišov? . .. Esmu pārliecināts, ka ar kuru katru ne. Bet ar šo iepazīstināja tūlīt, jo samana gara radniecību, tiecas pie tādiem cilvēkiem un jūt iekšēju vēlēšanos iepīt arī citus. Protams, šo citu vidū atradīsies kāds viegli ietekmējams, kā, piemēram, Slobodko. Un tādi Slobodko, protams, izplatīs sērgu talak. Ja mēs neveiksim attiecīgus pasākumus, tad nosmaksim briesmīgajā rietumu ietekmju smirdoņā. Dārgais pašmāju liberāli Cernišov, jus esat zaudējis svēto modrības izjūtu. Toties mēs to neesam zaudējuši. Mēs netaisāmies raut ārā pēc kārtas visus, kas noklīduši maldu ceļos. Mēs ar apdomu izraudzīsimies visbīstamāko nezāli. Ar apdomu! ... Bet tad gan — ārā no mūsu veselīga tīruma! ... Mēs nolēmām izbeigt debates. Es saprotu — ir jau vēls, visi noguruši. Tomēr steigties nedrīkst. Jauzklausa vēl viens cilvēks, kas slēpjas, kas nerāda nekādas dzīvības zīmes. Palūgsim uz tribīni Šlihmanu un noklausīsimies viņu pacietīgi, neatmetīsim ar roku ... Un tad visi kopa izlemsim. Es viscaur paļaujos uz jums, biedri, uz jūsu modrību. Es negribu izlemt viens.

Direktors bija beidzis, viņš atkal apsēdās savā vietā prezidijā.

Un sapulces vadītāja Gošas Sokojska skanīgā, dzidrā balss paziņoja:

— Biedri, referents Beļavkins no galavārda atsakās. Ienācis priekšlikums — noklausīties studentu Slih-manu. Ja iebildumu nav, tad palūgšu Šlihmanu ieņemt vietu uz tribīnes.

Un Pareizticīgais lēni, kājām metoties, izgāja cauri visai zālei, — mugura salīkusi, skatiens caur brillēm akli veras uz priekšu, bikses nokārušās uz vājā dibena, smagie zābaki dobji būkšķ uz grīdceliņa. Izgāja cauri visai zālei, pats no sevis kaunēdamies.

Uz tribīnes pakāpītēm atkal aizmetās kaja, viņš atsita ceļgalu, sāka klibot.

Viņš ilgi nevarēja iesākt, neizpratnē lūkojās caur brillēm zālē un klusēja, bet zāle nepacietīgi knosījās un klepoja.

— Laiks ir dārgs, Šlihman, — dzestri atgādināja Goša.

— Biedri... Es... es nezinu... nezinu, kāda ir mana vaina ...

Un atkal smags klusums.

Fjodors tagad jutās tāpat kā Pareizticīgais, — it kā pats būtu tuvredzigs, nožēlojami nobālējis, sagumzītie svārķeļi žņaugtu plecus, no piedurknēm listu ārā sarkanas rokas. Šādos brīžos tāds kauns pašam par sevi, ka tu, cilvēks, sāc ticēt — tu esi vainīgs, par to nav ne mazako šaubu. Nelaime tikai tā, ka nezini, kāda ir šī vaina ...

Jārunā. Viņš nostājies tādā vietā, kur nedrīkst klusēt. Tomēr viņš klusē.

Simtiem acu aptausta viņu, vērtē, simtiem acu uzstājīgi gaida — nav iespējams paslēpties. Ka lai taisnojas, ja citi viņu jau novērtējuši?

— Laiks ir dārgs.

Laiks ir dārgs, bet viņš vilcinās — jau tas vien ir nepiedodams pārkāpums.

— Es nezinu, kāda ir ...

Direktors devās paligā:

— Jūs pirmais iepazināties ar pilsoni Milgu, kuru drošības orgāni nesen apcietinājuši?

— Jā. Nejauši iepazinos.

— Vai jūs aizvedāt pie viņa Slobodko un visus pārējos?

— Jā.

— Un tomēr nezināt, kāda ir jūsu vaina? Neizliecieties par muļķi, Šlihman.

Viņš ir vainīgs, viņš ir ar mieru piekrist visam, ļaujiet viņam iet — kas būs, būs, lai tik nav jāstāv tribīnē ...

Kad Pareizticīgais nokāpa no tribīnes, Fjodors līdz ar viņu sajuta neciešamu nogurumu.

Vjačeslavs izskatījās kā olekti norijis — mugura nedabiski taisna, galva atmesta, seja zaļa, acīs drudžains spīdums.

— Tātad . .. Kas ir par to, lai lūgtu direkciju izslēgt no institūta ceturtā kursa studentu Šlihmanu par ciešiem sakariem ar naidīgiem elementiem, par mūsu garam svešas ideoloģijas izplatīšanu?

Lai saskaitītu balsis, Goša Sokoļskis no galda viņas puses iznāca avanscēnā — uzvalks kā no modes žurnāla, saišzābaki ar biezām zolēm, zods atbalstījies pret svītera apkakli, — zēns no labas ģimenes, jau sācis pieņemties miesās, viņam ir šauri pleci un plati gurni.

— Kas ir par to, lūdzu pacelt.. .

Pakauši, pakauši Fjodora acu priekšā, pāri tiem sāk stiepties augšup rokas.

Reiz Igors Goļcevs pacēla roku, balsojot pret savu tēvu, — Ježovs bija pieļāvis rupju kļūdu. Toreiz roku pacēla arī Fjodors. Tagad viņš nekustējās... Pakauši, pakauši, rokas, rokas ... Cik viņš gan jutās vientuļš!

— Kas atturas?

Zālē klusums.

— Kas pret?

Klusums.

Taču Goša Sokoļskis negaidot paziņo:

— Viena balss — pret!

Fjodors pastiepa kaklu: pakauši, pakauši — roka nav redzama. Un pēkšņi, itin kā būtu saņēmis dunku sānos, pagriezās — blakus, lupas skarbi sakniebis, slēja gaisā roku Vjačeslavs.

Fjodors sarāvās ...

Bet Goša Sokoļskis jau noskaldīja:

— Studentu un mācību spēku kopsapulce ar lielu balsu vairākumu . ..

Igor Goļcev, kur palikusi no tavas rūgtās pieredzes gūta mācība?

12

Drūzmēdamies gāja āra no konferenču zāles. Visu sejas pauda vienādu nepacietību, kas Fjodoru aizvainoja, — kaut drīzāk tiktu uz ģērbtuvi, drīzāk uz ielas, uz trolejbusu, mājās, — beidzot taču viss ir galā.

Vjačeslavs nervozi grozīja galvu te pa labi, te pa kreisi, meklēja Pareizticīgo.

— Apģērbsimies. Iziesim laukā. Pie durvīm pagaidīsim, — viņš gurdā balsī palūdza.

Āra sniga slapjš sniegs. Vjačeslavs, uzmaucis platmali uz pieres, sacēlis apkakli, klabināja zobus, ar zābakiem sita takti uz slapja asfalta. Fjodors saklausīja: «Bij Čarlijs pliks, bez darba ...» Bet Pareizticīgais nenāca un nenāca. Pūlīšiem steidzas āra studenti, skaļi sarunājās, skanēja meiteņu smiekli. Tad izgaisa tumsā.

Beidzot parādījās trīs — vidu pinkaina suņādas cepure. Vienā pusē Slobodko, otra cienīgi soļo Ņina Hudjakova. Fjodors zinaja: Ņinai patīk vai nu varoņi, vai nelaimīgie, nav nekāds brīnums, ka tagad viņa aprūpē Pareizticīgo.

Slobodko pirmais pamanīja Vjačeslavu, pasteidzās uz priekšu, ar plecu aizsedza Pareizticīgo

— Vai gaidi? — viņš noprasīja. — Paskat, Pareizticīgais, viņš gaida. Grib dzirdēt uzslavu — sak, varonis, aizstāvēja, cik jaudāja, vienīgais no visiem pacēla roku. Vienīgais izcilais cilvēks.

Pabīdījis Vjačeslavu sānus, Slobodko vilka Pareizticīgo uz priekšu. Suņādas cepure attālinājās. Blakus šūpojās Ņinas Hudjakovas pleci.

Vjačeslavs stavēja, ar sniegu apķepis, padevīgi noraudzījās paka].

Noblakšķēja durvis, izlīgoja āiā monumentāls mētelis, ko vainagoja ziemeļbriežu mazuļa ādas cepure, — nāca Goša Sokoļskis, kas godam bija ticis galā ar saviem priekšsēdētaja pienākumiem. Viņš apstājās, vilkdams roka adas cimdus, skarbi teica Vjačeslavam: Tu šodien uzvedies muļķīgi un aizvainojoši... Aprobežots donkihoiisms!

Vjačeslavs ierāva galvu dziļāk apkaklē, nekā neatbildēja un, cepuri uz priekšu noliecis, devās pretī gurdeni virpuļojošajām lielajām sniegpārslām.

Fjodoram nepārmeta ne Slobodko, ne Goša Sokoļskis. Neviens nebija ievērojis, ka viņš ne reizi nepacēla roku, kad prasīja: «kas par», «kas pret», «kas atturas». Viņš nekā nebija izcēlies, bija izturējies tāpat kā visi pārējie, bet visi jau nevar izskatīties muļķīgi. Ne «par», ne «pret», ne «atturas» — vispār it kā nebūtu tur bijis.

Vjačeslavs, ar visu augumu spēji saliecies uz priekšu, gāja nevienmērīgiem soļiem, Fjodoram nebija viegli tikt līdz. Sniegs krita uz slapjā, kā darva melnā asfalta un kusa.

Pēkšņi Vjačeslavs pagriezās:

— Gorilla apveda ap stūri! . .. Viņš nemaz nav tāds muļķis! ...

Fjodors nekā neatbildēja.

Viņi iet uz kopmītni. Naktī, kā parasti, skanēs Ivana Miša krākšana.

Bet rītdien kopmītnes komandante, dāma ar dzelzs raksturu, kuras krāsotās lūpas atstāj uz papirosu galiem sarkanus traipus, palūgs Pareizticīgo:

— Jus vairs neesat students, mans mīļais.

Un savalkata veļa tiks sabāzta nobružātajā čemodānā, un Fjodors palīdzēs sasaiņot apputējušās studijas.

— Tas gorilla nemaz nav tāds muļķis! ...

Kopmītnes istaba — tās ir mājas. Uz krēsla karājas Pareizticīgā vecā jaka, un no viņa pagultes rēgojas apakšbikšu stara ar saitītēm. Kopmītnes istaba — viss tāpat kā līdz šim.

Tikko bija paguvuši novilkt mēteļus un atlaisties gultās, kad aiz durvīm koridorā atskanēja nosvērti, smagi soļi.

Fjodors un Vjačeslavs saskatījās — pie viņiem nāca Ivans Mišs.

13

Vai tiešām viņš ienāks kā arvien: «Nebūtu par ļaunu iedzert tēju, puiši...» Vai varbūt zaglīgi slēps acis?...

Smagie soļi pie durvīm uz mirkli apklusa, tikai uz mirkli.

Var dzirdēt — roka sataustījusi rokturi...

Fjodors bija gaidījis visu ko, tikai ne to, ko ieraudzīja.

Uzmanīgi atvērās durvis ...

Ivana Miša šķautnainā seja bija pelnu pelēka un tāda kā kvadrātveidīga, stūraina. Nekustīgajās acīs sastingušas skumjas.

Un tūlīt bez apstāšanās:

— Puiši...

Balss nomākta, piesmakuši.

— Puiši...

Liela auguma cilvēks ar vareniem, platiem pleciem ādas reglānā, viņam dreb savilktās plānās lūpas un acis ir atbaidoši nekustīgas, nespodras. Tādas acis Fjodors bija redzējis hospitāļos smagi ievainotajiem karavīriem, kuriem ciešanas bija kļuvušas par ikdienu.

— Puiši... Tā es negribēju... PaklausietiesI

Fjodors un Vjačeslavs atguvās no sastinguma.

— Tas ir interesanti, — dobjā balsī noteica Vjačeslavs.

— Runā, — Fjodors uzsauca.

Taču Ivans Mišs sāka nevis stāstīt, bet gan steigšus, likās, pat priecīgi vilkt nost mēteli. Švīkstēja mēteļa

āda, bija dzirdama šņākuļošana, un Fjodors vairs nespēja savaldities:

— Varbūt tu liksies gulēt, riebekli?

Ivans Mišs nodrebēja. Un atkal šis lielais, plecīgais, gluži kā bērns, steigšus aizlika sejai priekšā elkoni, kā bērns, kam draud ar paceltu dūri.

— Tā es negribēju, puiši...

— Dzirdējām! Turpini!

— Es nevaru ciest Slobodko! Bet Pareizticīgais man patīk .. . Goda vārds!

— Izbeidz šito jūtelību! Turies pie lietas!

— Es jau runāju par lietu... — Ivana Miša seja piesarka, uz pieres spīdēja sviedri, acis k|uva možas un miklas, tās suniska padevībā pievērsās te Fjodoram, te Vjačeslavam. — Es runāju par to, nu — jūs taču prasījāt, lai aizstāvu Slobodko. Prasījāt taču ...

— Saturies, Fjodor! Gorilla atkal par mums ņirgājas!

— Paklausieties, paklausieties! Nav nekādā ņirgāšanās ... Notikusi nelaime. Kas man tagad ticēs? Kas?l

— Vai tu, gnīda, doma pinkšķēt vai stāstīt!

— Es negribēju ... Ko (aunu man nodarījis Pareizticīgais? Ko? Es nevaru ciest Slobodko... Bet šis mani pamudināja ...

— Kas pamudināja? Vai Slobodko?

— Nē taču, direktors.

— Direktors? Lai apsūdz Pareizticīgo? Pats direktors?

— Es taču aizgāju pie viņa, lai izpestītu Slobodko... Velns lai parauj to Slobodko! Viss tikai viņa dēļ...

— Nu?!

— Es sāku runāt: sak, Slobodko nav vainīgs ... Bet par Slobodko jau bija uzrakstīta pavēle... Man ne prātā nenāca, ka tā . .. Būtu zinājis, jau no sliekšņa mestos atpakaj ... Visi domā par mani — varens tēvainis, dūres kā vangales. Bet kāda man jēga no tām lielajām dūrēm? Es taču baidos pacelt roku pat pret vistu... Un visi mani uzskata par neapdāvinātu. Visi — gan jūs, gan direktors. Visšausmīgākais ir tas, ka nekādi nevaru saprast, kāpēc skaitos neapdāvināts. Paskatos uz savu darbu — man patīk, liekas, labāk nemaz nevar uztaisīt. Bet citi, kas vien paskatās, griež degunu uz otru pusi kā norunājuši... Visšausmīgākais tas, ka nevaru saprast, kāpēc . ..

— Nemēģini apvārdot zobus!

— Kas tad es direktoram esmu — tikai nieka kukainītis! Samīs, i ne aci nepamirkšķinās. Un tad viņam uznāca zvērīgas dusmas... Nudien, taisni zvērīgas dusmas, kad dzirdēja, ka es aizstāvu Slobodko. Pavēle taču jau uzrakstīta ... Ņēmās mani svētīt: «Drauģeli gribi glābt! Ak, tad draugu būšana! . ..» Slobodko man esot draugs? Un viņa dēļ man jācieš? Re,.kā viss iegrozījās ...

— Iegrozījās tā, ka tu iegrūdi rīklē Pareizticīgo?

— Es esmu maita! Zaķapastala! — Sunisks, padevīgs skaiiens. Lūkojas nevis acīs, bet mutē.

Fjodoru pārņēma jau pazīstama derdzīga neveiklības sajūta, viņš novilka caur zobiem:

— Esmu to jau dzirdējis. Diezgan!

— Varat mani nolādēt, puiši, varat lamāt,, sist — pats pagriezīšu vaigu ... Es negribēju iegāzt Pareizticīgo! Negribēju! Nejauši paspruka.

— Kas paspruka?

— Redz, direktors ieminējās, ka Slobodko esot saistīts ar Milgu, ar to elementu ...

— Nu?

— Es esmu maita! Pēdīgais stulbenis! Kas mani dīdīja ta sacīt! ... Puiši, sadodiet man pa purnu! ... Paspruka, goda vārds, netīšām paspruka ... Nepadomāju un izmuldēju, ka Šlihmans Bija tas, kurš pirmais uztaustīja to Milgu un aizveda pie viņa mūs ar Slobodko . ..

— Ak tā-a ... — Vjačeslavs un Fjodors saskatījās.

Vjačeslava pelēko acu dzīles vīdēja kaut kas skumīgs, žēls, sakritusies seja kā sasalusi, droši vien viņš izjuta tādu pašu skumīgu neveiklību kā Fjodors. Viņš, Vjačeslavs, baidās no Ivana Miša. Vel mazliet, un vajadzēs piedot, Mišs būs uzvarējis.

Bet Mišs ar miklo acu skatienu pazemīgi, lūdzoši labinās klāt:

— Puiši... Es taču nedomāju, ka viņš maniem vārdiem tā piesiesies. Bet izteikts vārds nav atsaucams...

/

Es mēģināju locīties gan šā, gan tā, bet viņš tik piespiež, man taisni zupa sāka tecēt laukā... Negribēju, nudien negribēju! Iznaca pavisam nejauši. Cilvēks jau nav pats savs kungs... Bet, ja sperts viens solis, tad jasper arī nākošais.

Ivana Miša miklais skatiens tinas un tinas apkārt, parasti šķautnainā seja tagad atslābusi, sasarkusi, uz pieres un virs nāsīm izspiedušās sviedru lāses. Fjodoram metas nelabi no šī miklā skatiena. Suns nogulies uz muguras, izslējis ķepas gaisā, roka neceļas, lai iesistu. Un kā gan lai arī sit? Ne Fjodoram, ne Vjače-slavam nav par Mišu varas. Vienīgi var iespļaut sejā, bet no sejas noprotams, ka viņš sagatavojies — sak, noslaucīšos, esiet bez rūpēm. Var manīt, ka Ivans Mišs nojauš viņu bezspēcību, un kaut kur pašos mīlīgo acu kaktiņos jūtams izsmiekls.

— Turies, Fjodor! Gorilla ir viltīgs!

Fjodors piecēlās no gultas, saraustīja uz leju svārkus, klusi sacīja:

— Zini ko — lasies prom!

Ivans Mišs padevīgi mirkšķināja acis un nekā neatbildēja.

— Lasies prom no šejienes! Un tūlīt pat.

— Uz kurieni?

— Uz kurieni gribi. Uz visām četrām debess pusēm ...

— Ka tad ta, puiši?

— Vairāk tu ar to «maitu» mūs neuzpirksi. Neizdosies.

Ivans Mišs joprojām neticīgi mirkšķināja acis. Fjodors pievilka sev tuvāk krēslu, nosvieda no tā Pareizticīga jaku, tikpat klusi atkartoja:

— Nu!

Nav iespējams klausīties naktīs viņa krākšanu, viņa parasto teicienu: «Nebūtu par ļaunu iedzert tēju,

puiši...» Vai nu aizies Ivans Mišs, vai arī būs jaiet projām pašam. Varbūt sāks kauties? ... Nu, paskatīsimies! Fjodors pieķērās pie krēsla.

— Kas tad jūs tādi esat, ka varat dzīt projām? — Miklums acīs vel nebija izsusējis, bet lūpas sakniebās kā skopcam. — Kas jūs tādi esat?

— Savac savas pekeles!

— Nebaidi nu ... Es ar labu ...

— Gluži pareizi — ar labu. Vācies prom!

Acis, kas vēl pirms mirkļa bija mīlīgas un padevīgas, iepletās, no nespodrās radzenes urbšus urbās redzoklis, apakšlūpa draudīgi pastiepās uz priekšu.

— Es taču jūs... — Noskanēja šņācošs čuksts.

— Es taču jūs abus ar visu krēslu varu miltos samalt... Jūs taču mani pazīstat — abus divus miltos!

— Nu re, — Vjačeslavs atviegloti nopūtās, — beidzot pērtiķis parādīja savu īsto ģīmi.

Šī atvieglotā nopūta un rāmā balss Ivanu apdullināja, viņš stavēja gluži mēms, acis joprojām ieplestas, mute vaļā.

— Fjodor, liec nost krēslu, — Vjačeslavs sacīja.

— Lai iet gulēt... Ej vien gulēt, mīlīt, tikai iegaumē, ka tas ir bīstami. Tev blakus jau nebūs sargeņģeli.

Ivana Miša sasprindzinājums atslāba:

— Vismaz šito nakti vēl pārgulēšu.

— Pamēģini, ja nav bail.

-— Kur ta lai es tagad eju?

— Adrese ir precīza — uz visām četrām debess pusēm.

— Maitas tādi!

Klusums. Viņi stāvēja un cieši skatījās cits citam acīs. Fjodors turēja paceltu krēslu. Beidzot Ivans Mišs vairs nevarēja izturēt, sarosījās, sēkādams, acis slēpdams, sāka vilkt mugurā mēteli. Švīkstēja mēteļa āda. Fjodors, krēslu nolicis, vēroja katru kustību. Vjačeslavs atlaidās gultā, aizsmēķēja cigareti, pārmeta vienu kāju pār otru. Pirmoreiz visa šā vakara laikā viņa seja pauda apmierinājumu.

No pagultes izvilkts milzīgais čemodāns, tajā no naktsskapīša lidoja skrūvgrieži, kārbiņas, stiepļu rituļi, galodas. Ivans Mišs paņēma no naktsskapīša lampu, sāka to grozīt rokās, apskatīt.

— Puiši, varbūt ar labu... Ar labu būtu jēdzīgāk...

Neviens viņam neatbildēja.

Fjodors attapās, ka līdz ar Mišu skatās un priecājas par viņa lampu, — pamatne no rupji aptēsta koka gabala, melns, lakots kupoliņš, slaids izliekums, un tas viss gatavots no parastas pavārnīcas. Zelta rokas ...

Pēkšņi Ivans Mišs ar sparu trieca lampu pret grīdu:

— Maitas! Maitas tādi! Neesat labāki par mani! ... Es lai žēlojot! Bet vai mani kāds žēlo? Jūs taču visi skatāties uz mani kā uz malkas pagali! Kas es jums esmu? Malkas pagale! Nedzīvs priekšmets ... Un kāds tad lai es butu? Labiņš? Mani no bērnu dienām neviens nav žēlojis. Pat māte ne... Brāli žēloja. Viņš bija vārgulis, bet es — vesels kā rutks, viņš dabūja piparkūku, es — maizes riku! — Ivans Mišs pārskaities pagriezās pret Vjačeslavu. — Tu esi vislielākais maita, tevi es ienīstu vairāk par visiem! Gribi izskatīties smuks! Uh, kā ienīstu! ... Sak, ņemšu un izglābšu Slobodko, lai redz, cik es esmu cēls ... Ar svešām rokām. Lai tas stulbenis dabū punus un zilumus, bet tu iemantosi slavu. Es taču dzirdēju, kā Pareizticīgais sacīja. .. Dzirdēju! «Krietns cilvēks!» Tu esi krietns, bet Ivans Mišs ir draņķis, smirdoša lupata, slauki vien ar to citu mēslus, nekautrējies ... Še tev — slaukies nu pats! Un tā jūsu Pareizticīgā man arī nav ne drusciņas žēl! Slaukies nu!

— Ko tu te tik daudz sprediķo, labāk kusties! — Fjodors viņu pārtrauca.

— Laika diezgan. Tu arī esi īpašs maita. Kur tev radusies tāda iedomība? Neesi nemaz gudrāks par mani. Lauķis! Vīžainis! Ir gan tādiem veiksme! Paplikšķina ar otu, un visi tūlīt — ak un ai! Bet par ko? Tfū! ... Krēslu paņēmis. Derētu tev pašam sadot ar to krēslu! Sadotu ar, sarkana peļķe vien paliktu pāri. Tikai tāda mēsla pēc negribas iekulties nepatikšanās... Es aiziešu, bet jūs vēl Ivanu Mišu pieminēsiet. Dievs dos, gan kādreiz paklupsiet. Paklupsiet, bet tad es jus vēl pagrūdīšu, tā vieglītēm, nemanāmi — kauliņi vien nokrakšķēs...

Ivans Mišs paķēra čemodānu, ar zābaka purnu aizspēra sabojāto lampu, uz sliekšņa pagriezās atpakaļ:

— Man ir laba atmiņa. Es neko neaizmirstu! ...

Pēc pusstundas viņš atgriezās — bez mēteļa, bez cepures, blūze nesajozta, ka mājās. Kādā istabā viņam bija atradusies brīva gulta.

— Puiši, ja jūs mani neciešat, tur nekā nevar darīt... Bet tas gan bija aplam, ka mēs cits citu tā gānījām. Es arī sarunāju velns zina ko. Neņemiet par pilnu, tas tā — karstumā .. . Neērti, nudien .. .

Vjačeslavs un Fjodors klusēja, pat nepaskatījās uz viņa pusi.

— Negribat runāt? ... Nu labi, pacietīšu. Bet es gan uz jums ļaunu prātu neturu.

Viņš pacēla sadauzīto lampu, nopētīja to no visām pusēm.

— Es esmu vienkāršs cilvēks. Ilgi ļaunu prātu neturu. Karstumā jau var notikt diezin kas ...

Viņš izgāja, uzmanīgi aizvērdams durvis, lampu paņēmis līdz.

— Gorillas viltība, — norūca Vjačeslavs.

Viņi ilgi neaizmiga, gaidīja Pareizticīgo, bet tas šai naktī tā arī nepārnāca.

14

Diena sakās kā parasti, uz podesta uzkāpa (jau kuro reizi!) modelis — sieviete ar vaļējiem linu baltiem matiem.

Pa nakti laukā bija uzsnidzis jauns sniegs, pilsētā viss bruģis balts, un molbertiem piekrautā darbnīca pilna dzidras, rāmas, svinīgas zaigas. Bija tāda sajuta, it ka sniegs šai aizejošajā ziemā būtu uzsnidzis nevis simto reizi, bet tikai pirmo... Pirmais sniegs, kas šķīstī zemi! Pirmais sniegs, kas apslēpj rudenīgo gurdumu! Pirmais sniegs — klusa laime, kāda mēdz būt reizi gada. Bet šobrīd aiz platā loga diemžēl tikai imitācija, viltojums — ir februāris, pirmais sniegs palicis pagātnē tāpat ka aizmirstā bērnība.

Vjačeslavs truli blenza uz savu darbu, it kā mocītos ar paģirām, uz paletes uzspiestas krāsas, bet otas tīras.

Pareizticīgā nav, taču vēl stāv viņa audekls ar gandrīz pabeigtu portretu — sieviete ar krāsotām lūpam nez kādēļ atgadina mūķeni. Audeklu noņems, Pareiz-

ticīgo neviens vairs nepieminēs — institūtam viņš būs miris.

Atkal nav ieradies Slobodko. Un viņa darbs ar nokasītu krasu vēl arvien brēc par varmācību.

Bet Ivans Mišs strādā kā tāds svētbilžu gleznotājs: triepieniņš pie triepieniņa — krociņas, podziņas, sasukāti matiņi, izzīmētas lūpiņas. Fjodors var redzēt Ivana Miša audeklu, un viņam taisni nagi niez: la gribētos paņemt plato vēdekļa otu, kārtīgi apmērcēt krasā un pārlaist pār audeklu, aizkleķēt, izdzēst triepieniņus un krociņas, — diezgan esi svepstējis, sāc taču reiz runāt skaņā balsī!

Bet paša darbs?

Gandrīz divas nedēļas meiča diendienā kāpa uz' po-desta, divas nedēļas Fjodors viņu aplūkoja, cītīgi strādāja ...

Šodien viņš pirmoreiz sāka domāt — kas par cilvēku ir tā, kas sēž priekšā uz podesta? Bija kadam ticējusī — un bija piekrāpta, un vēl viņa tic, ka jaunība nav pagājusi; grib izskatīties gudra, bet tiek pieķerta manierīgumā; grib būt laba, bet iznāk sentimentāli... Sie vaļa palaistie mati, šie jaunavīgie, gaišzilie toņi, un šī savītusī, nodzīvotā seja ... Cilvēki, jūtiet viņai līdz, viņa savā mūžā pieredzējusi tik maz līdzjūtības!

Uztverta gaisma, kas krīt uz viņas matiem, izveidota vaigu līnija, un roka uz gaišzilā tērpa uzgleznota visai daiļa — bet kam tas viss vajadzīgs? Portretā nav sa-skatāma biogrāfija, nav paša cilvēka, nekas nav pateikts — tikai skaista nejēdzība. Pārtaisīt nekā vairs nevar, audekls apklāts ar biezu krāsas kārtu, kā nekā divas nedēļas nopulējies ap šo nejēdzību. Varētu sākt no jauna, bet kādēļ? Atkal tas pats vien iznāks, nav patikas, bez tam šī meiča rītdien pozē pēdējo reizi.

Darbnīca pielijuši ar dzidru gaismu, ārā viznī baltie ielu klaidi — rodas mānīgs iespaids, it kā būtu uzsnidzis pirmais sniegs, dabā valdītu svētku noskaņa.

Bet‘ pievakarē viss atkal bija sabojāts. Zem kājām žļadzēja netīra žurga, no jumtiem krita uz sejas aukstas, lielas, ķepigas piles, no tam pār visu augumu

skrēja derdzīgi drebuļi. Gājēji, sejas uzslietajās apkaklēs paslēpuši, steidzās paglābties no drūmā debess juma, kas pletās virs galvas.

Uz ielas nav patīkami, bet kopmītnē stāv divas gultas ar norautiem matračiem — istaba izskatās neapdzīvota, izdemolēta, pamesta. Vjačeslavs droši vien kaut kur aizmucis. Nez kādēļ ļoti gribas satikt Pareizticīgo, dzirdēt kaut vai: «Vecīt, aizdod man trijnieku...» Lai tik to sacītu viņš.

Uz ielas nav patīkami, bet kopmītnē pašlaik ir vēl sliktāk.

Fjodors apstājās pie parādes durvīm.

Pie blakus nama sienas, no kuras pirms četriem gadiem noņēma plakātu «Māte Dzimtene aicina!», vēl aizvien karājas reklāmā, jau izbalējusi, apnikusi, bet tikpat milzīga: «Dzeriet Padomju šampanieti!» Melna pudele ar etiķeti liekas tik liela kā Kremļa tornis.

Bet iepretim ir veikals ... Tā skatlogā nesen parādījās plakāts: atbaidošs kosmopolīts aizlicis sejai

priekšā glaimīgi smaidošu masku. Pie skatloga blakus plakātam mīņājas galigi pārsalis, apdilušā mētelī ģērbies vājš vīrelis, viņam ir zilgani sarkans, nosalis deguns un ap lūpām īdzīgi skumjas grumbas. Viņš no iznēsātāja letes pārdod brošūras — Staļina «Valodniecības jautājumus».

Cik Fjodoram pasaule likās saprotama un vienkārša toreiz, kad karājās plakāts «Māte Dzimtene aicina!». Cik tā kļuva neskaidra un sarežģīta, kad piekāra «Dzeriet Padomju šampanieti!». Plecā automāts: «Māte Dzimtene aicina!» — uņ viss bija skaidrs. Tagad piedāvā «Valodniecības jautājumus».

Darbnīcā palika audekls ar bezjēdzīgu attēlu. Cik daudz pieru, acu, bārdu, matu cirtu Fjodors bija pēdēja laikā uzgleznojis, cik šķīvju, drapēriju, puķu pušķu, bet kālab? ...

Ivans Mišs ir neapdāvināts, bet Fjodors — spējīgs, viņš labāk par Mišu uzgleznos šķīvi ar ābolu, precīzāk atveidos krāsu sulīgumu. Un kas par to? Vai starp viņiem abiem maz ir tik liela atšķirība? ... Vai gan nav vienalga, vai dzirnavu dīķī ūdens ir tikai pašā dibenā

vai arī sniedzas līdz aizsprosta vidum. Zābaku tas nesasniedz nedz vienā, nedz otra gadījumā. Zabaks ir sauss, dzirnakmeņi negriežas, dzirnavas nestrādā, līmeņu dažādībai nav nekādas nozīmes. Vienīgi tad, ja dīķis ir pilns, ūdens plūst uz rata lāpstiņām, vienīgi tad dzirnakmeņi sak berzt graudus, vienīgi tad cilvēkiem ir kāds labums.

Kalab viņš bija ņēmis rokā otu? Kāds bija mērķis, un kāds varētu būt labums? Kas viņam jasasniedz? Atbildes nav — uz audekla ir nejēdzīgs kleķējums, zābaks sauss, dzirnakmeņi negriežas.

Bet, ja ta, kādē| tad dzīvot? Klausīties lekcijas, izšķiest krāsas, ēst maizi, kuru no zemes ieguvušas tādu cilvēku rokas, kāds ir viņa tēvs? Nekāda labuma nav — tās bijušas tikai iedomas! Kādēļ dzīvot, kādēļ mācīties?

Kopmītnē — četras sienas un atmiņas, kas kremt sirdsapziņu. Fjodors saka bezmērķīgi klimst pa slapjo ietvi. Garām steidzās gājēji, aizbarikādējuši sejas ar uzslietām mēteļu apkaklēm, skrēja cits citam garām kā nemitīgā krosā, kura finišs ir četras sienas un griesti, futrālis, kas nošķir no nemājīgās pasaules.

Ļaudis steidzas, un nevienam nav daļas gar to, ka viņu vidū iet kāds apjucis, izmisis cilvēks. Palīdziet, pasakiet, kā lai dzīvo! Nevienam nav nekādas daļas, un nav iemesla ļaudīm pārmest. Vai tad Fjodors viņu vidū ir vienīgais apjukušais un izmisušais, vai tā ir tik reta parādība?

Debesis smagi gūlās uz namu jumtiem, lipīgais gaiss smirdēja pēc benzīna ...

Fjodors iegriezās tuvākajā alus pagrabiņā. Tas viņu sagaidīja ar skāņu siltumu un balsu murdoņu.

15

Plastmasas toreiz vēl nebija ieviesušās. Gaišas moderna stila kafejnīcas vēl nebija iekārtotas. Līdz ar mitrajām un tumšajam bufetēm pamazām kaut kā zūd arī tā laika vispieejamākā brīvestība — iedzert šņabi

par paša pelnītu naudu. «Dzeriet Padomju šampanieti!» Šampanieti?... Nekā nebija, nav īstie grādi.

Meteli nenovilcis, cilvēks stājas rinda pie letes, bet pēc tam ar alus kausu vienā un šķīvi otra roka meklē starp netīriem marmora galdiņiem vietu.

Uz šķīvja slīpēta stikla glazē drebelīgi spīgo veldze, turpat uzlikts gabals maizes un cīsiņi. Vieta atradīsies vienmēr — citi saspiedīsies ciešāk.

Šeit viegli tiekas, viegli šķiras, skūpstās un ceļ tračus, žēlojas un filozofē, rupji lamājas un deklamē dzejas.

Un arvien dabū dzirdēt, kā pie blakus galdiņa kāds apskurbis baritons pareģo pasaules galu:

— Simt lidmašīnu uzlidojums — tad ta liela muiža, ne tādā vien bumbošanā esam tupējuši! Taču tagadējos laikos nevis simts, bet -desmits lidmašīnu ar atombumbām — un putekļi un pelni vien pajuks, visa zeme viens vienīgs kaps. Mēs, redz, te tā runājam, bet varbūt kāds tūliņ nospiedīs pogu — lido laukā! Un beigta balle — te mēs esam un te izkūpam. Visi gubā, pa vienam nav ko pindzelēties... Tādas tās lietiņas...

— Fedjka!

No tabakas dūmu vaļiem, kas apņēma par alus kausiem noliektas galvas, iznira vājš vīriņš, smaida atiezis izlūzušu zobu redeles, atplestam rokām nāca pretī.

— Ko boli acis, suņa gabals? Nepazīsti, vai?

— Saki nu viens cilvēks! Matvejs Ivaničs! Stuka!

— Ak tu manu mīlīt! Suns! Tik tiešām suns! Galīgi aizmirsis! Nāc, es tevi nobučošu!

No Štukas plūda stipra dvinga, uzreiz viņu pat pazīt nevarēja — kur palikusi agrākā veca vīra iznesība, darbarūķa lepnība? Ģērbies novalkātā vatenī, galvā ar krāsu noķepusi naģenīte, seja vienās grumbās — tā jau nebija seja, bet sariem apaugusi piga. Un tie izkritušie zobi... Acīs asaras, tikai nevar saprast, kas tur vainīgs — jūtu uzplūdi vai izdzertais šņabis, laikam gan viss kopā.

— Ak Fedjka! Joki, spoki, pigoriņi! Ak tu briesmoņa! . .. Eka, sāc nu rīkoties, lai iet uz tikšanos! Droši vien tu, lepniķi, tagad esi bagātnieks?

— Rolšilds.

— Sēnītēm neesam redzējušies. Sēnītēm. Turpat vai divus gadus, ja ne vairak.

Pec piecām minūtēm viņi runājās pie aizsāktas pudeles.

— Man prieks, ka tevi satiku, vecais, — Fjodors smaidīdams sacīja. — Nudien... — Tad viņš piesardzīgi apprasījās: — Ka dzīvo?

Stuka mirkli vilcinājās, pameta ar acīm sāņus, atbildēja svarīgi, cienīgi, pat lepni:

— Ar mani iet uz leju.

— Ka ta?

— Palaižos dzeršanā.

— Vai uzbrukusi kada nelaime?

— Tu mani samaitāji, skolotais bendesmaiss!

— Es? Tevi? Apdoma, ko runā!

— Kamēr tevi nebiju saticis, dzīvoju viena mierā. Darīju, ko man lika. Un visi bija apmierināti. Tu jau zini, kas es par meistaru. Uz toņiem — labākais visā Maskavā, ar jušanu vien atradu to, ko citi ar savu pratu nejēdza izdomāt. Rakstītās receptes neatzinu . .. Ja-a, tas tik bija laiciņš, bet prom ir... Fedjka! Tu suņa gabals, tici man — es to nenožēloju! Nu esmu plencis un plukata, bērni mani nicina, vecene triec no mājām laukā, tomēr es nenožēloju. Tagad man ir savs lepnums ... Un es šo lepnumu sargāju ... Svēti!

— Saki skaidri — kas noticis?

— Es taču tev, dumiķi, visu laiku stāstu: noticis tas, ka satiku tevi! Tevi, nekrietneli!

— Kāds tam sakars ar mani?

— Kas tad man vienā gabalā skandināja: cieni sevi, raksti ar lielo burtu savu māldera amatu, neizdabā muļķīgam iegribam. Ja grib, lai norullē sienas, prasa juras viļņus — neņem par pilnu un lūko ieskaidrot: jūs esat nejēgas. Kas man sacīja, ka es sava darbā esmu pats gudrākais? Tu to sacīji, tu dieva radība! Un lielais paldies tev par šitiem vārdiem! Kas sacīja, ka cilvēki paši sev sagandējot dzīvi, tapec ka nesaprotot, kas ir labs? Kas sacīja: ieskaidro to viņiem, iemāci, liec, lai viņi to atzīst! Tu tas biji, ka tevi govs nospertu! Un tie ir zelta vardi Iespiedās man pašos dziļumos, pašā sirdī.

— Vai tad tā ir nelaime?

— Tu, pindzelmani, esi aizmirsis — nezini, kāds man raksturs? Ja reiz kas iespiežas pašos dzijumos, tad pamatīgi. Mitējos cilvēkiem izdabat. Viņi man saka — taisi zīda musturi, bet es šiem atsaku — tas ir banāli, tagad tā vairs netaisa. Ba-nā-li! Tas ir tavs vārds, atceries vien! Un es tev teikšu — varens vārds, pats pārbaudīju, cilvēki tūlīt saraujas, tiklīdz izdzird. Nesen es to iemetu acīs vienam arhitektam, — bija tāds resns, gudrāks par gudru .. . Šim ar tūlīt sametas zajš ģīmis... Un tad vēl brigadieris sāka mani kūdīt — sak, nobēdzini pernicu un krāsu. Lai es to darītu! Es! Ar savu lepno dabu lai zagtu!... Tagad mani no visurienes dzen projām, Fedjka, klīst nelaba slava . .. Nu lai! Bet es sevi cienu — man prātu nesajauks! Senāk domāju: kas ta es esmu — tikai malderītis. Bet te — raksti ar lielo burtu ... Un nu, redz, palaižos dzeršanā ... Jā, palaižos dzeršanā! Lai nu cilvēki nožēlo. Savas dumjības pēc viņi zaudē pašu labāko mālderi. Bet kas gan bez mālderiem par dzīvi — šķūņos, starp pelēkām sienām, kā lopiem. Zaudē labāko mālderi, Fedjka, lai tad arī cieš... Nu, ko blenz virsū, itin ka man uz pieres svētbilde būtu uzgleznota?

— Nezinu gan, vai tev taisnība.

— Un tu šaubies, tu?! — asaru aizmiglotajās Štukas acīs pazibēja šausmas. — Fedjka! Nelieša gabals! Turi nu žaunas! Ja jau tu mani nosodi, tad man atliek tikai viens ceļš — uz bēniņiem un cilpu kaklā! Nekā nebija, man prātu nesajauks, lepnumam es ticu svēti. Ja sirdī savs lepnums, tas taču ir diženi... Iedzersim par lepnajiem! Nu!

— Iedzersim ...

— Nē, papriekš tu man pasaki, papriekš nomierini — man taču ir taisnība? Saki jel, karmīna kukainīt, — ir vai nav?

— Tev ir taisnība, vecais.

— Āreče ... Nu tad uz veselību, draudziņ!

Štuka saviebās, paostīja garoziņu, nekā neuzkoda, tad, atguvis elpu, jautāja:

— Pastāsti nu par sevi — kā iet? Jādomā, taisies tikt augstā zirgā?

— Man iet slikti.

— Ej nu? Kā tā?

— Es, Matvej Ivanovič, nesen sava biedra labā nepacēlu roku.

— Kaustīja to puisi, vai?

— Jā, kaustīja.

— Un tu baidījies, ka ari tevi piekaus?

— Ne nu gluži baidījos, bet kaut kā nemācēju.

— Tas nu gan neizskatās pēc tevis... Un bija vērtīgs cilvēks?

— Biedrs.

— Skaidrs. Nu nē, pēc tevis tas neizskatās... Neesi nekāds zaķapastala. Atceries, kā mums toreiz naktī tai tukšajā laukumā piesējās divi tipi. Es biju nobijies kā diegs, bet tu nekā, ne druskas.. Biedru kaustīja, un tu viņa laba neesot pacēlis roku. Neticu... Nu tad iedzersim ... Uz tavu veselību, brālīt!

— Uz tavu, vecais!

Bet pie blakus galdiņa joprojām aizrautīgi pātaroja apskurbušais baritons:

— Nekas nav mūžīgs. Saule nav mūžīga. Zeme nav mūžīga. Bet kas tad ir cilvēks? Arī cilvēkam atvēlēts zināms mūža garums. Pienāks laiks, un visi izmirs. Varbūt šis pats jau ir tas laiks. Varbūt rīt pat mēs paši savas mujķības pēc visi kopā izlaidīsim garu — juras būs tukšas, zemes tukšas ...

Matvejs Stuka nicīgi saviebās, parādījās zobu paliekas:

— Ir gan saviesušies ...

— Kas saviesušies?

— Nu šitie — dievlūdzēji. Piesauc nāvi, stulbeņi tādi. Kāda jēga domāt par miršanu? Būs beigas vai nebūs, gan jau redzēs, bet, kamēr dzīvs, jādomā, kā dzīvi iekārtot. Nē, redz, nāve ir kutelīgs jautājums, par to interesantāka runāšana. Muldoņas... Nu, vēl pa vienai, uz tavu dzīvi, karmīna kukainīt...

Vēl glāzīte, un Stukam sāka mežģīties mēle:

— Norullēt sienas, lai ir pēc zīda, jūras viļņus, bet es šiem tik to svēto vārdiņu — banāli, nekas nebūs ...

— Jūras vi|ņus... Paklau, Šļuka, vai tu pie viņām neesi kādreiz bijis?

— Pie ka? ... Norullēt... Nu nē, nekas nebūs!

— Atceries, pie kā mēs pirmoreiz strādājām? Tur bija meita un māte. Meita slaida auguma, bet matē resna, ar Ūsiņām, vēl lika, lai mēs piesitam zeltītas bagetes.

— Neatceros ... Vai nu mazums kur strādāts.

— Uzstāja, lai sienas krāsojām juras viļņu krāsā.

— Jūras viļņu... Nu nē — banāli, tas ir svēts vārds . . . Banali, cienītās . .

Dūšīgais bufetnieks, dusmās pietvīcis gluži sarkans, aiz apkakles stiepa uz durvīm galīgi saš|ukušo žūpu.

— Juras viļņi . .. Nē, nekas nebūs ...

Ara Štuka mazliet atskurba. Fjodors iesēdināja večuku pustukšā tramvajā. Un, kad viņš pa gaišo logu ieraudzīja šo mazo, pinkaino, ar bardu noaugušo vīreli, no kura pasažieri ar riebumu rāvās sāņus, kļuva sāpīgi žēl šī pazudušā cilvēka, un atkal ienāca prātā dumpīga doma: «Bet vai viņam maz ir taisnība? Slikts mālderis ir labāks nekā labs, bet galīgi nodzēries.»

16

Smidzināja sīks lietus un tūlīt pat sasala. Likās, ka ielas pārklātas ar gļotainām zivju zvīņām.

Joprojām steidzās gājēji — garām, garām, uz savām mājām, savām četrām sienām.

Fjodoram nav nedz sienu, nedz ģimenes, pēdējos gados viņš to vien bija darījis kā izšķīries ar cilvēkiem. Bija māte, bija tēvs, bija dzimtā Matjora ... Viss karš bija tuvināšanos un neglābjamu šķiršanos virkne. Bet Sava Iļjičs?... Viņš ir uzticīgs vēl šobrīd. Taču viņam Fjodors ir tikpat ka astronomam miglājos tītā planēta Venēra — redzama, bet neizprotama.

Likās — institūtā viņš atradis jaunas mājas, jaunus tuviniekus. Iedomas! Tas nebija mājas, bet tālsatiksmes vilciena kupeja, (ie nebija tuvinieki, bet pagaidu ceļabiedri. Pareizticīgo izsēdināja pusstacija, vēl palicis

Vjačeslavs. Taču drīz vien būs gala stacija, rokas mājiens — dzīvo vesels, neaizmirsti... un katrs ar savu bagāžu dosies projām pa savu ceļu.

Gājēji, gājēji — vakarīgajā pilsētā gaužām saspiesti. Cilvēki skrien un nevar vien izklīst, liekas, tie steidzas, cits aiz cita ķerdamies.

Viņš bija apvaicājies Štukam par to māju, kur zem zeltītajām bagetēm saimnieko māte valdniece, bija apvaicājies tās dēļ, kura ir līdzīga Nofretetei. Kālab vaicāja? . .. Nekā taču nebija un nevarēja būt — tikai dūmaka, izdoma, smarža, kas uz mirkli bija aizmiglojusi prātu. Viņš tiecās pēc nepiepildāma sapņa, lai mūža vakarā varētu atcerēties leģendu: «Cik brīnišķas bij rozes ziedu plauksmē . . .»

Un vai viņam vispār iespējams kaut kas vairāk par nepiepildāmu leģendu? Nav laika dzīvē skatīties apkārt, viņš ir sakalts važās. Pirmais uzstādījums eksāmenos, pudele ar citroniem, — pirmās bailes: kas viņš ir, ko spēj? Bet tagad, čelrus gadus vēlāk, vēl arvien tādas pašas bailes, tās pašas agrakās, joprojām tikpat stipras: kas viņš ir, ko spēj? Viņš iekalts važās, kuras nav iespējams nokratīt, visi spēki jāizšķiež, lai tās panestu, visi spēki, visa sirds bez atlikuma.

Bija pagadījušās ceļā sievietes un aizgājušas sāņus — vai gan viegli mīlēt važās kaltu cilvēku! Ņina Iludjakova pirmā bija sajutusi — Fjodora domas nav pie viņas, nav pietiekami uzmanīgs. Ja Fjodors būtu palicis varonis, iespējams, ka viņa paciestu šo vienaldzību, bet, ja būtu nelaimīgs, ja viņa būtu vajadzīga, tad paliktu, atbalstītu kā varēdama. Taču nav iespējams vienmēr būt varonim, bet nelaimīgam būt neļauj lepnums, — viņš nesa savas važas, nesūrojās ... Un pec lekcijām Ņinu sāka gaidīt sporta uzvalkā ģērbies slaids puisis ar pašapzinīgu kaislīga duelanta seju.

Bet laikam bez sievietes nevar atrast tuvību ar cilvēkiem. Sieviete, mājas, bērni, atbildība par tiem, neredzama saikne ar nākotni .— tās ir ierastās sliedes, pa kurām rit cilvēku dzimuma gaita.

Tādēļ taču nav katra ziņa vajadzīga tieši Nofretete...

Jau var manīt, ka sak izkrist mati, pie acīm jau grumbas, «un gadi ta aizrit, vislabākie gadi.. .». Jau-

nība drīz būs pagājusi, bet dzirnavu zābaks ir sauss, un dzirnakmeņi negriežas ... Ja varētu kaut uz mirkli nokratīt važas, aiziet pie Ņinas, atklāti pateikt: «Jūtos vientuļš. Ņem mani atpakaļ, neatgrūd, tu neatradīsi maigāku, uzticīgāku par mani, neatradīsi tādu, kam esi vairāk vajadzīga . ..» Bet kādēļ gan nevarētu? Kauns parādīt savu vājumu, pateikt taisnību? ...

Pa pusaizmirsto ceļu uz veco savrupmājiņu ar no-drupušu apmetumu, pa slidenām ielām, uzmācīgām, saltam lietum līstot... Slapjš, nosalis viņš gāja augšā pa tumšajām, platajām akmens kāpnēm, kur varēja just skāņo smaku, — gadi to nebija spējuši izskaust.

Vēl nepiespiedis zvana pogu, palika stāvam neziņā.

Trakais, tu taču esi šeit aizmirsts! Un svēta vieta nemēdz būt tukša, tur droši vien tagad sēž kāds puisis sporta uzvalkā ... Lasies prom, tu esi lieks, meklē citu patvērumu! Kādēļ tev vajag pazemoties?

Tomēr viņš stāvēja pie smagajām durvīm, kas kādreiz bijušas apsistas ar biezu tepiķaudumu. Apsitums nodriskājies, pa caurumiem lien ārā pakulas, šur tur blāvi spīgo prāvas kapara naglu galviņas. Ja tagad apgrieztos un ietu projām, tad viņš pats sevi nosodītu par mazdūšību un tomēr viņu vilktin vilktu uz šejieni, tāpēc agri vai vēlu viņš atkal atnāktu, nostātos pie šīm durvīm. Tad jau labak pārdzīvot visu tūlīt — redzēt izbrīnu, neveiklību, greizus skatienus, — lai reizi par visām reizēm tiktu pie skaidrības.

Fjodors piezvanīja.

Pagāja pāris minūšu, iekams aiz noskrandušajām durvīm atskanēja soļi, noklakstēja aizbīdnis un parādījās sieviete ar apsietu vaigu un mocekļa seju.

— Sakiet, lūdzu — vai Ņina Hudjakova mājās?

Sieviete nekā neatbildēja, vienaldzīgi devās projām, atstājusi durvis vaļā, — tas bija nelaipns aicinājums: ja gribi, nāc iekšā. Tātad Ņina ir mājās.

Pazīstamais koridors, kas, līdzīgi bēniņiem, bija piekrauts ar noputējušām grabažām. Smags, sviedru dvakas piesmircis pārapdzīvota mājokļa siltums.

Ģērbusies flaneļa rīta kleitiņā, kas sniedzās līdz zemei, pavirši sasukātiem matiem, ar parasto miegaini rāmo sejas izteiksmi savas istabas durvīs parādījās

Ņina. Pārsteigumu viga izpauda vienīgi tā, ka mirkli stāvēja klusēdama un majestātiskā mierā aplūkoja Fjodoru.

— Cik tu vēlu! Viņš jau iet gulēt, — viņa sacīja tā, it kā Fjodors te nāktu katru dienu.

Viņš!. .. Ņinai aiz muguras kāds sāka knosīties.

— Piedod... Es tik uz mazu britiņu. Gāju garām...

— Nē, nē, nac iekšā, nāc, ļoti priecāsimies!

— Labāk gan iešu .. . Nudien, vēls!

Un pēkšņi no istabas atskanēja pazīstama balss:

— Vecīt, es tūlīt apģērbšos!

Saki nu viens cilvēks! ... Ņina pavirzījās sāņus, lai Fjodors var tikt garam.

Tīra apakškreklā, uz ātru roku uzrāvis bikses, basām kājām uz gultas sēdēja Pareizticīgais, samulsis miedza tuvredzīgās acis.

Ņina aizgāja uz virtuvi uzvārīt tēju.

Istaba nebija pārvērtusies, tāpat kā agrāk, tā izskatījās pēc plašas alas — pelēki, sen nebalsināti griesti ar putekļu klātiem modelētiem greznojumiem, iepleties, krāsotāju steķim līdzīgs molberts, nozudusi vienīgi skārdā caurule, un, vecajā lustrā ar trim bronzas ragiem dega nevis viena, bet visas trīs spuldzītes, uz tām uzlikti paštaisīti, no gofrēta papīra darināti kupo-liņi, katrs savā krāsā — sarkans, dzeltens, zils. Uz sienam krita sarkani un zili izplūduši plankumi, bet kakti joprojām grima pustumsa.

Pareizticīgais uzlika uz deguna brilles, taču Fjodoram acīs skatīties baidījās — mulsi smaidīja, šņaukājas, slēpa zem gultas basas kajas. Bet izskats viņam bija gluži neparasts: krekls tīrs, pats tīrs, pirtī izpēries, pat cekuls pieglausts — smaida vien .. . Nelaimīgs? Nē, to vis nevar sacīt.

— Vecīt! Viņa ir svētā, — aiz uztraukuma norijis siekalas, Pareizticīgais sacīja.

— Man prieks, ka tu tā domā.

— Vecīt, pasaule ir pilna brīnišķīgu cilvēku. Mēs tikai nepamanām.

— Nepārspīlēsim.

— Es runāju par cilvēkiem, vecīt, par cilvēkiem! Ivans Mišs ir izdzimtenis. No viņa sargies!

— Paldies par padomu. Tikai žēl, ka tas nāk par vēlu.

— Zini, pašlaik liksim viņu mierā. Šais sienās viņa vardu aizliegts pieminēt.

— Parunāsim par tevi.

— Par mani?... Līdzjūtību izteikt nevajag. Es viegli tiku visam pāri. Man palīdzēja, vecīt!

— Kas? Vai viņa?

— Jā.

— Un kas vēl?

— Ļovka Slobodko.

— Te nu bija. Tev palīdzēja, tikai kādi citi, nevis mēs, ar kuriem tu četrus gadus nodzīvoji kopa.

— Jūs esat lieliski puikas!

— Tas arī viss. Sak, lieliski esat, taču jūsu palīdzība man nav vajadzīga. Mēs tevi pie durvīm gaidījām, bet tu pagāji garām. Gaidījām naktī — tu nepārnāci.

— Es nevarēju uz turieni iet, vecīt. Tur būtu saticis viņu.

— Mēs viņu padzinām.

Pareizticīgais nopietni un atzinīgi pamāja ar galvu: «Skaidrs.»

— Tu kaut ko noklusē, — Fjodors teica. — Pasaki!

— Vecīt, no tevis man nav ko slēpt.

— Tomēr kaut ko tu noklusē.

— Ar tevi kopā man ir labi, ar Veči gan tagad būtu pagrūti.

— Kādēļ?

— Viņš ir godīgs, gudrs, viņš ar mieru pa kaklu pa galvu mesties palīga un nekad nepiekrāps... Tikai, saproti, Veče domā, ka viņa uzskati ir vispareizākie, pat vienīgi pareizie, viņa gaume nevainojama, bet spriedums, kas nobriedis viņa gudrajā paurī, ir vislabākais, un cilvēku dzimumam jāņem vēra vienīgi tas. Pravietis! Arī es, vecīt, ar mīļu prātu sekotu pravietim. Ar mīļu prātu! Pats nekādu Ameriku neatklāšu. Tikai, redz, šim pravietim palēkdamies skrien pakaļ Ivani Misi. Atceries, ar kādu baudu Mišs uztvēra viņa «barikādes»! Redz, šitanī kompānijā es negribu būt. Labāk, vecīt, sekošu Slobodko.

— Bet Ivans Mišs, ja labi pacenstos, varētu nocitēt

Marksu vai Hēgeli. Tu varbūt pēc tam sacīsi: pie velna visu klasisko filozofiju, ja šitāds Mišs uztver to ar tādu baud u!

— Ir nu gan salīdzinājums.

— Riebīgs tārps vienmēr tīko ielīst ēdamā sēnē.

— Vecīt, bet vai tas, ko Vjačeslavs bāž mutē gan mums, gan sev, maz ir ēdams? Man viņa barikādes nepavisam nav pa garšai. Barikādes — tās nozīmē naidu. Naidu, nevis sadraudzību.

— Tad jau draudzējies ar Ivanu Mišu arī. Viņš drīz vien ielīdīs mākslas pasaulē, pat vēl vairāk — sāks komandēt! Tad — lai dzīvo sadraudzība! Par tādu lozungu viņš tevi karsti nobučos.

— Pagaidam gan, vecīt, Ivans Mišs un Veče ir vienā pusē barikādēm, bet es un Slobodko — otrā!

Fjodors vairs nespēja savaldīties:

— Bet kurš bija tas, kas uzstājās pret Mišu? Kas pacēla roku par tevi? Viens no visiem! Tavs Slobodko kliedza tikai pēc tam — grib izrādīties labiņš! Meli! Slobodko cenšas attaisnot savu gļēvulību. Es viņu nicinu! Nicinu tapat ka pats sevi! Es arī nepacēlu roku, kad prasīja: «kas par», «kas pret», «kas atturas». Bet es vismaz nemēģinu taisnoties, man par to ir kauns!

Ienāca Ņina, ienesa tējkannu. Pareizticīgais teica:

— Runāsim par ko citu, vecīt. Vari uzskatīt, ka man nav taisnība.

Uz ļodzīgā galdiņa parādījās tasītes. Viena Fjodoram bija gaužām labi pazīstama — Saksijas porcelāns, Ņinas mantojums no mātes, apakšpusē fabrikas marka — krusteniski salikti zili zobeni. Tagad šī tase bija pārbīdīta Pareizticīga pusē.

Ņina rīkojās svētsvinīgi — skropstu ēnā aicinošas valgas acis, augstas krūtis, baltas rokas slīdēt slīd pa galda virsu, mājīgi šķind trauki. Ņinas klātbūtnē sākt runāt par Ivanu Mišu, vandīt netīrās pelavas — tā būtu dieva zaimošana.

Pareizticīgais skatās uz Ņinas rokam, un lūpas pastiepjas muļķīga smaidā — puisis gluži vai kūst. Viņš pat kļuvis skaistāks — seja vīrišķīgākā, parastais lem-pigums nav jūtams, pleci atliekti, krūtis izgāztas kā gailim, un, lai gan sejā vīd muļķīgais smaids, nevarētu

teikt, ka viņš ir neglītais pīlēns. Ņina jūt viņa jūsmu, ir lepna uz sevi, lepna uz viņu, rokas slīdēt slīd pār tasēm.

— Man ir viens paziņa, — viņa lēni, pārliecināti uzsāk sarunu, — izdevniecības galvenais redaktors. Es ar viņu parunāšu, viņš pieņems Ļovu pastāvīga darbā — par mākslinieku-noformētāju ...

— Un tik melo! Melo vienā gabalā! — Pareizticīgais sajūsmināts viņu pārtrauc. — Nekāda paziņas viņai nav.

— Ir, — Ņinas balss skan mīklaini un sapņaini.

— Ja arī ir, tad mūsējo tur tikpat, cik mušu ap medus podu. Melo vienā gabalā!

— Un pirmais, ko mēs abi nopirksim, būs paklājs. Tāds liels, pūkains, kurā iegrimst kajas.

— Un tik melo! Nu vienā gabala melo, vecīj! Nekādu paklāju mēs nenopirksim.

Fjodoram gribējās, lai Saksijas porcelāna tase būtu piebīdīta viņam, nevis Pareizticīgajam. Žēl sevis un nez kādēļ žēl arī laimīgā Pareizticīgā, skumji ... Un no šīm skumjām kaut kā mājīgi.

Viņš atkal izgāja mitrajā naktī, juzdams sirdī tādu kā lēnprātību un mieru.

17

Viņš atrāva vaļā savas istabas durvis.

Blakus Vjačeslavam piecēlās kalsns cilvēks ar gariem matiem, ģērbies īsos svārkos un līdz zodam aizpogāta svītrainā kreklā, kājās zabaki ar platiem stulmiem.

— Tu? ...

Fjodors sastinga ka sālsstabs. Viņam pretī stāvēja Sava Iļjičs, rauca seju bikla smaidiņā, vainīgi un aizkustināti mirkšķināja acis. Sādžā viņš tomēr likās plecīgāks, druknāks, bet šeit izskatījās gluži kā bērns ar veca vīra seju. Un tad šis tīrais, droši vien vilcienā uzģērbtais svītrainais krekls, un šie vecum vecie, neērtie svārķeļi, un šie lielie un smagie, krietni valkātie zābaki ar’rūsganiem stulmiem... Matjorā viņš pats

sev likās īsts frants. Fjodoram sažņaudzās sirds, redzot vecumu, nabadzību un atklātu nevarību.

Rūpīgi sasukāti plāni, sirmi mati, un grumbas, grumbas, pazīstamas, izpētītas, pa pusei aizmirstas.

— Tu?... Sveiks... Kā tad tā? Kāds vējš atpūtis?

— Tāpat vien ņēmu un atbraucu-.. — Rokas mulsi papletās uz abām pusēm, it kā viņš lūgtu: piedod, ja vari.

— Mēs jau sen tevi gaidām, — pārmetoši sacīja Vjačeslavs. — Nu tad beidzot!

— Re, kā sadūšojos... Varbūt drīz būs jāmirst, tad vismaz būšu redzējis īstus cilvēkus.

— Sava Iļjičs pavisam nomocījies. Visu laiku ^ uz durvīm vien skatījās.

Fjodoram nebija bieži gadījies redzēt Vjačeslava sejā neslēptu labsirdību un žēlumu. Viņš raudzījās Savā Iļjičā pat ar dīvaini mīlīgu, kautru maigumu.

— Piedod, bet kas to gan varēja zināt?

— Nu ko tu runā! Es te tā sasildīju sirdi, ka ir nemanīju, ka aizskrēja laiks. Mēs ar Vjačeslavu Alekse-jeviču parunājāmies ... Ak tu kungs! Par šitādu prieku vēl nākas dzirdēt atvainošanos ... Piedodiet jūs man, ka uzkritu kā sniegs uz galvas. Tā es tur dzīvoju, dzīvoju, kamēr izbijos: un ja nu pēkšņi nomirstu un ne reizi nedabūšu jūs visus redzēt? Tāpēc ...

— Nu tad vēlreiz .. .

Viņi apkampās. Fjodors juta zem savām rokām smailus, vecīgi trauslus plecus. Sava Iļjičs steidzīgi aizgriezās, izšņauca degunu muskuliņa samiegtā mutautā.

— Apsēdīsimies, vecais! Nevaru tevi pat uzcienāt.

— Paga, paga, man ir vesels čemodāns ciemkukuļu ... Māte sūta. — Un Sava Iļjičs sāka veicīgi kravāt uz galda ciemmaizi, kas bija cepta no pelēkiem, rupjiem miltiem, — raušus, plāceņus,- pīrādziņus. — Protama lieta, nav jau pilsētas ēdmaņa, kur nu, diez cik koši nedzīvojam. Tomēr no savējiem ... Māte gādājusi.

Vjačeslavs atkal neparasti pakalpīgi pietrūkās kājās:

— Atnesīšu ūdeni tējai... Fjodor, ja es aizkavēšos, bez manis nesāciet.

Tomēr viņš neaizkavējās, kaut kur bija sadabūjis

pudeli, ielēja sev un Fjodoram, Savam IJjičam tikai mazu lāsīti pašā krūzes dibenā, jo tas atgaiņājās abām rokam.

Pēc degvīna malka Savam Iļjičam visas grumbiņas pietvīka sarkanas. Aizmiglotām, priecīgām acīm viņš lūkojās te uz Fjodoru, te Vjačeslavu, liekas, neticēja, ka tas viss notiek īstenībā, ka viņš atrodas Maskavā, sēž labu cilvēku sabiedrībā, pret viņu izturas uzmanīgi un laipni, uzspiež pašus gardākos kumosus, uz tikšanos pat šņabi sadabūjuši.

— Es taču, Fedjuk, laikam otrreiz mūžā dzeru šņabi, — viņš apjucis pavēstīja. — Pirmoreiz aiz dumja prata iekampu pirms gadiem četrdesmit, kad vēl biju jauns puisis. Tāpat, redz, gribējās iztaisīties par brašuli.

— Un viņš tā māk noturēties, kad visapkārt dzer kandžu bez savas jēgas, — Fjodors paskaidroja Vja-česlavam.

— Šņabi neesmu dzēris, savu mūžu neesmu pīpējis tabaku un, ko tur slēpt, arī no sieviešu dzimuma, var teikt, vienmēr esmu turējies tālāk. Tā arī paliku neprecējies ... Neesmu ne smalkus ēdienus ēdis, ne pēļos gulējis, mugurā ģērbu, kas pagadījās ... Jūs sacīsiet: neapskaužama, nekam nederīga dzīve. Nē jel, es nesūdzos... Paklau, Fedjuk, nomira Platons Muha.

— Tas, kurš krāsoja izkārtnes?

— Jā, tas pats — namdaris, mālderis, meistars uz visām kantīm. Nomira Trejkungu diena... Grēks pieminēt ar ļaunu, tomēr dzīvot dzīvoja bēdīgi, dzinās pēc kapeikas. Visu mūžu tīkoja noplēst lielo rubli, bet dzēra un uzdzīvoja vienā gabalā. Tā jau nav dzīve, bet gatavā dvinga, tā viņš tai dvingā nekā arī neredzēja. Īstu prieku viņam nebija, bet nomujas pa pasauli piecdesmit septiņus gadus, taču ta arī palika, pasauli neredzējis, un nomira piedzēries. Ja tā padoma, taisni bail sametas... Mana dzīve gān nav tada, nē-e. Es katru dienu esmu aizvadījis skurbumā, tik ne no šņabja, bet no prieka. Kā rītiņā pamostos, ka ienāk prata, ka priekšā ir diena, vesela diena, tā palieku vai bez jēgas aiz laimes, ka šī diena vēl nav iesākta. Izmetos lievenī un — prom uz noru, bet tur zālē, kas izskatās kā

salnas apsvilināta, mirdz neviena neskarta rasa, tieši man saglabāta, es tad nu brienu pa to, bet aiz muguras paliek tāda slapja sliede, zaļa zaļa, rādās, ka tas zaļums tecētu ka strauts. Un turklāt vēl augstu debesīs, pašas saulītes azotē, trillina cīrulis ... Pat kājas saļogās, pat raudāt gribas aiz prieka. Taisni kauns sacīt — stāvi kā pēdīgais muļķis, un asaras birst... Redz, kā tas ir. Vai Platonam Mullam bija par to kāda saprašana? Pēcāk apsēžos netālu no bērziņa, nolieku klēpī papīru, izņemu krāsas... Vairāk neviena nav, tikai mēs abi ar bērziņu, neviens nedarīs pāri, neviens nenosauks nelaba vārdā. Tikai abi ar bērziņu, bet mūsu starpā notiek nedzirdama, sirsnīga saruna. Viņam viens zars ir liks, un viņš man saka: «Ieskaties labi, tā nav nejaušība, tam ir sava jēga.» Viņš tā saka, bet es saprotu... Saprotu taču, uztveru jēgu, dziļu jēgu. Tur nu es pats sev esmu ķēniņš Zālamans, pasaulē nav neviena gudrāka par mani. Kauns sacīt, bet aiz lepnuma elpa aizraujas... Katru dienu tāda laime, katru .dienu, — tā nav joka lieta . .

Vjačeslavs pašā runas sākumā cēla pie mutes pīrāgu, cēla, bet mutē tā arī neiebāza — roka sastinga gaisā, plati ieplestās acis vērās Savas Iļjiča sapņainajā, grumbainajā vaigā.

Bet Fjodoram sirdī viss bija sagriezies: Ivans Mišs, vientuļais un nožēlojamais, piedzērušais Stuka, nemierīgie gājēji, kas, cits aiz cita ķerdamies, skrēja pa nemājīgo, drēgnumā grimstošo pilsētu, — ak, tas viss ir blēņas, niecība vien. Viņš bija aizmirsis rasu, kas, līdzīgi salnai, klāj zaļi, aizmirsis cīruļus, kas trillina kaut kur «saules azotē», aizmirsis to, ka nākotnē ir vēl daudz daudz neiesāktu dienu, aizmirsis, ka dzīve ir — prieks. Ak mīļais Sava Iļjič, atkal tavā priekšā ir agrākais Fedjka — priekšskolas vecuma zēns. Viņam niecība bija kļuvusi svarīga un saindējusi dzīvi ... Un klusībā viņš taču bija tevi nonievājis, veco gudriniek,— tu esot neapdāvināts, dārgs vienīgi senās draudzības dēļ ... Bet Veče sēž apstulbis, nebāž mutē pīrāgu.

Savas Iļjiča valoda urdzēdama plūda tālāk:

— Katru dienu... Bet bijušas manā mūžā arī veiksmes — un kādas vēl! Bi-ju-šas! Vai gan tā, Fedjuk,

A

nav veiksme, ka tu man patrāpījies ceļā? Varēju taču tevi arī nesatikt, varēju gluži vienkārši neievērot — būtu sastapis un pagajis garām. Gadās jau visādi. Bet nē... Veiksme... Es esmu vārgs, esmu vecs un laikam gan nevarēs teikt, ka dikti talantīgs. Tu esi jauns, tev spēcina atliku likām, un tevī mājo velns, dēmons, kaut kas pārcilvēcisks. Es tev ticu! Ticu! Tu būsi liels gleznotājs! Aklās acis atdarīsies, Platonus Muhas satrieksi driskās! ...

Dzirdot vārdu «ticu», Fjodorā pamodās skumjas un auga augumā, tādas slīkšņainas un smacējošas. «Ticu», bet darbnīcā patlaban stāv bezjēdzīgs, nevienam nevajadzīgs audekls. «Ticu», bet viņš, Fjodors, ir iestidzis gluži kā zirneklis sveķu pilienā un nezina, kā izķepuroties.

— Liels gleznotājs! Bet kurš viņu pamudināja? Es!... Jeb vai tā nav, jeb vai bija kāds cits, nevis Sava Iļjičs Kočņevs? Tomēr es, kas ir, tas ir! Tātad kāds gabaliņš paldies pienākas arī man. Mazītiņš gabaliņš no liela paldies. Vai tad tā nav veiksme? Vai nav dāvana? Ja ticētu dievam, tad sacītu — svētīts lai ir tavs vārds, ak kungs! ... Bet nu esmu kļuvis slābs... sirguļoju ... Lāgiem uznāk tāda dūša, ka visa pasaule līdz kaklam, un cauri. Bet, kolīdz ienāk prātā, ka pasaulē esi tu, tu — jauns, vesels, talantīgs, tu — mans zaļais zariņš, atvasīte no sausa celma, — tūlīt kļūst gaišāk ap sirdi. Kaut varētu nodzīvot līdz tam laikam, kad tu būsi pa īstam nobriedis! Ak, kaut jel varētu nodzīvot! ... — Savam Iļjičam spožums acīs apdzisa, viņš kļuva skumjš: — Bet nu esmu slābs — roka vairs nesniedzas pēc otas . ..

Vjačeslavs izpūta elpu caur sakostajiem zobiem.

«Roka vairs nesniedzas pēc otas ...» — un neviļus jānodreb, redzot šo nelaimi, kas cilvēkam uzbrukusi. Nav par ko priecāties, tiek laupīts tas, kā dēļ dzīvots, roka nesniedzas pēc otas — bezspēks! Un, kaut arī šis bezspēks nekā ļauna nenodara — neradīsies vairs gludenas ainaviņas ar eglītēm un bērziņiem, ar mākonīšiem ka vates pinkulīšiem, — vienalga, tā ir nelaime, liela nelaime!

Sava Iļjičs kļuva bēdīgs, apklusa.

Vjačeslavs piecēlās, brītiņu soļoja pa istabu, tad apstājās, pagriezies pret sienu, nodeklamēja;

... ja uz patiesību svēto Pasaule šī ceļa atrast neiespēs.

Gods lai neprātim, kas klusi sēs Zelta sapņa tiksmi sencerēto . ..

Pagriezās atpakaļ, satraukts, ar stingu, it kā sevī vērstu skatienu jautāja:

— Bet kas tad ir svētā patiesība? Kā lai to uztausta? ... Varbūt zelta sapnis un svētā patiesība ir viens un tas pats? To nevar uztaustīt. — Mirkli klusēja, tad dusmīgi pats sev atbildēja: — Zelta sapnis... Sapnis un patiesība? .. . Blēņas!

18

Gulēt viņi aizgāja rīta pusē. Fjodors nevarēja aizmigt. Ienāca prātā Savas Iļjiča pastorāle, kuru bija dzirdējis bērnībā.

Ilgi ilgi klaiņāt pa pasauli, atrast sev māju. Ne jau kādu lepno, nē, lai tikai būtu krāšņā vietā. Māju uz augsta krasta, ar logiem uz upes pusi. Bet aiz upes redzamas pļavas, sādžiņas, baznīcu torņi, zili meži — visa Krievzeme kā uz delnas! Bet virs snaudā grimušajām sādžiņām — nemierīgas rieta debesis. Un pasaule klusi nodreb, sajūtot pirmos saules starus. Tver šo pirmo staru, izej ārā rasotā zālē, raudi aiz laimes, steidzies paņemt papīru un otas. Rasai taču lemts drīz nožūt, agri vai vēlu sauli aizsegs rudenīgi, drūmi mākoņi, bet uz papīra lapas būs palikusi mūžam nežūstoša rasa, nevīstošs svaigums, neaizēnota saule. Un cilvēki, to redzēdami, būs pārsteigti par dzīvi un sāks raudāt tāpat, kā raudāji tu . ..

Mākslinieka Arkādija, tajā nav vietas bezspēkam un neauglīgumam!

Zelta sapnis! Bet īstenībā — no rīta tu stāsies pie audekla, kas ož pēc darbā lietiem sviedriem, kuri nav devuši nekāda prieka. Daudz ir tādu notraipītu audeklu, tavs nav ne labāks, ne sliktāks par citiem, vienam

otram tas pat var patikt — direktors taču bija licis to par paraugu Ļovam Slobodko.

Miegs nenāca, Fjodors grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Aizvērto acu priekšā stāvēja modelis — noziedējusi meiča ar vaļējiem matiem. Viņa ir vienkārša, bez kādiem noslēpumiem, caur un cauri saredzama, ja uz ielas paietu garām, nevienam nenāktu ne prātā pagriezties un noskatīties pakaļ. Bet nekas sevišķs taču nav ari bērzs ar līko zaru, par ko bija runājis Sava Iļjičs, arī tam cilvēki paiet garām pilnīgi vienaldzīgi. Aizvērto acu priekšā stāv modelis... Gaiši zils, naivs fons, gaiši zils tērps, vīstoša, bāla seja, tiklums blakus sīkiem, ikdienišķiem netikumiem. Bet lūpas, ko klāj bieza krāsas karta, bālajā sejā izskatās kā asiņojoša brūce ...

Šodien meiča sēdēs pēdējo seansu, rīt būs jauns uzstādījums. Bet tagad gan viņš laikam varētu šo meiču uzgleznot... Tā jau ir tā lieta, ka jēdzīgas domas vienmēr iešaujas prātā par vēlu. Pēdējais seanss, mēģini aizmigt — laiks zaudēts.

Taču miegs nenāca ... Acu priekšā stāvēja modelis ...

Un Fjodors izšķīrās.

Cenzdamies netrokšņot, viņš piecēlās, uzvilka bikses. Rāmi elpoja Vjačeslavs, Ivana Miša gultā, palicis pagalvī veco mēteli, saritinājies gulēja Sava Iļjičs. Blakus stāvēja smagie zābaki, ar platajiem stulmiem vērīgi ieklausīdamies klusuma.

Kā ikkatram Mākslas institūta studentam, Fjodoram pagultē bija vesela noliktava — noputējušas kartona kārbās ar studijām, uz ķīļrāmjiem uzvilkti veci audekli, sarullēti audekli, kaste ar sausas kazeīna līmes paciņām, krāsām, krītu, šķīdinātāja pudelēm ... Fjodors izvilka uz ķiļrāmja uzstieptu audeklu, kasti...

Sava Iļjičs pacēla galvu.

— Fedjuk, ko tad tu?

— Guli, guli, Iļjič.

— Kur nu. Tik man tā miega kā putnam uz zara. Bet ko tu tur dari?

— Gribu nogruntēt audeklu.

— Bet tagad taču nakts, nav nekāds darba laiks.

— No rīta jau vajadzīgs.

— Tu, kā skatos, esi nevīžīgs puisis. No rīta vajadzīgs, bet vēl nav sagatavots.

Sava Iļjičs sāka celties.

— Guli taču!

— Es palīdzēšu ... Nudien nevīža, tu mani apbēdini. Nepieej darbam nopietni.

Pēc divdesmit minūtēm viņi abi rosījās pagrabtelpā ar zemiem griestiem, ko studenti bija nosaukuši par «Savoju» — kā restorānu. Šai istabā atradās masīvs «Titāns» un divas gāzes plītis. Vakaros te blakus kolektīvajam «mičumačam» — virai, kurā sameta visu ēdamo, kas bija pie rokas, — vārījās ne visai gardi smaržojošā līme. Te bieži vien meitenes, aizbarikādējušas durvis, naktīs sarīkoja «veļas dienas», bet pa dienu valdīja «cariene Tamāra», skarba apkalpotāja ar Gogoļa Djeržimordas seju, — viņa cītīgi rūpējās par «Titānu» un ne visai cītīgi — par tīrību.

Fjodors noskaitīja burvju vārdus virs veca kastroļa, kurā vēl bija sažuvušas grunts paliekas, un uzlika uz uguns. Sāka vārīties elles virums baismīgi zilā krāsā. Sava Iļjičs bijīgi lūkojās uz burvju dziru, nemitīgi sūkstīdamies:

— Nevīžīgs gan... Tas tev dzīvē nāks par sliktu. Kaut ko sasniedz tikai tie, kas ir kārtīgi, to tu iegaumē.

Fjodoram patika blāvie, baltie audekli, tie viņu vienmēr satrauca, vilināja. Tagad audeklam jābūt zilam, bet jaunās dziesmas sākumam — neparastam.

Savam Iļjičam tas nebija pa prātam:

— Nu gan tu ērmojies, tīrais negals.

Audekls bija nožuvis, kad logos, kuru apakšējā puse atradās zemāk par ietvi, miglainajā atkušņa rītausmā sāka ņirbēt garām pirmo gājēju kājas. Audekls nožuvis, tas bija neliels gabals ziluma — kā debesis pirms negaisa, tas labi izcels gaišos toņus un klusinās, līdzsvaros tumšos.

— Nu jāsāk taisīties projām, — Fjodors sacīja, apdzēsdams smēķa galu.

Sava Iļjičs, lūdzoši un vainīgi raudzīdamies acīs, ieteicās:

— Paņem mani līdz uz institūtu ... Visu mūžu esmu

kārojis paskatīties... Ar acs kaktiņu... Kaut vai rei-zīti vēl pirms miršanas... Vairāk jau tāda izdevība nerāsies, esmu kļuvis slābs.

Fjodoram šodien domas nepavisam nebija pie viņa, bet kā lai atsaka?

19

Sava Iļjičs bikli spiedās pie sienas. Viņš bija apdullis, samulsis un satraukts. Darbnīcā viņš nokļuvis neizdevīgā laikā — šī bija pēdējā diena, kad vēl pozē vecais modelis, pati pēdējā diena. Darbi visiem nobeigti, visiem šī meiča ar vaļējiem matiem sen jau apnikusi kā rūgta nāve. Neviens nedomā ķerties pie darba — staigā starp molbertiem, pulcējas bariņos, runā par jauno operas iestudējumu, par jaunajām Fjo-dorovska dekorācijām, spriedelē, kā kuram izdevies, uzsāk abstraktus strīdus par kolorītu, tonalitāti, kompozīciju.

Sava Iļjičs visu mūžu bija uzskatījis, ka nopietni izturēties pret mākslu nozimē strādāt melnās miesās. Bet darbnīcā notiek masveidīga pļapašana, viņš nokļuvis pie dīkdieņiem. Cītīgi strādā tikai viens — Ivans Mišs neatraujas no audekla līdz tam brīdim, kad atskan zvans. Viņa dēļ meiča kāpj uz podesta, kā parasti ieslīgst nejūtībā. Sava Iļjičs ir apdullis un sa

traukts ...

Ģērbies ērmīgos svārķeļos, nobrūnējušiem zābakiem kājās, baidīdamies atiet tālāk no sienas, viņš bikli staigā no vienas vietas uz otru, apskata darbus. Arī pabeigtie portreti veco vīru neiepriecina, viņš nespēj koncentrēties, tādēļ seja joprojām satraukta, neapmierināta.

Lielākā daļa studentu viņu noturēja par jauno modeli, kas atnācis noslēgt līgumu, ziņkārības pēc ielavījies darbnīcā un nu staigā lūrēdams.

Ņina Krasavina, Ņinas Mudjakovas draudzene, nekautrīgi apskatīja Savu Iļjiču no galvas līdz papēžiem kā tirgus sieva preci, nicīgi pastiepa lūpu un pavēstīja, nemaz neraizēdamās par to, ka večuks dzird:

— Ieturēts siltos toņos, tikai mati vēsos.., Neko jaunu nav varējuši izrakt.

Ieradās Valentins Venjaminovičs, pamanīja Savu 11 jiču, priekšnieciski noprasīja:

— Bet kas jūs tāds esat? Ko jūs te meklējat?

Sava Iļjičs sastinga. Fjodors nāca palīgā:

— Mans zīmēšanas skolotājs. Gribēja kaut reizi mūžā redzēt mākslinieku darbnīcu.

Valentins Venjaminovičs tūlīt atmaiga:

— Jūsu skolotājs? ... Zīmēšanas skolotājs .., Atvainojiet! Jā, jā. lūdzu, skatieties vien!

Sava Iļjičs atviegloti nopūtās un, nolūkodamies uz aizejošo gleznošanas pasniedzēju, jūsmīgi sacīja:

— Acīm redzot, ārkārtīgi taisnīgs cilvēks.

Fjodors noņēma savu veco darbu, nobāza kaktā, uzlika uz molberta zilo audeklu.

Uzstādījuma pēdējā diena. Cītīgi strādā Ivans Mišs. Zobus sakodusi, krāsotās lūpas savilkusi, garlaikojas meiča, skatiens viņai izdzisis.

Studenti, kas visu laiku slaistījās bez darba, pēkšņi sarosījās. Fjodora zilais audekls radījis sensāciju. Sanāca pie viņa, nostājās aiz muguras — ko darīt nav, tad vismaz jāpaskatās, kādus jokus Matjorins taisīs. Reizēm viņš šo to var — interesanti redzēt.

Fjodors ilgi gatavojās, norīvēja audeklu ar eļļu, izspieda krāsas, visu laiku alkani vērodams apdurnušo meiču.

Puiši, kas stāvēja aiz muguras un skatījās, Fjodoru traucēja, viņš tos juta, par tiem domāja, kaut piķis tos visus parautu!

Ar smalku otiņu viņš paņēma šķidri atšķaidītu krāsu, viegli apvilka kontūras — piešķiebta galva, plecs, lejup noslīguši mati ... Bet aiz muguras drūzmējas, traucē ...

— Nu, ko blenžat? Cerat redzēt kumēdiņus?

— Nerejies, pūcē tālāk! Mēs papriecāsimies.

Fjodors paņēma plato vēdekļa otu, ilgi jauca krāsu,

pamēģināja uz paletes, beidzot strauji uzlika uz audekla plankumu — pašu gaišāko vietu, vaiga kaulu. Uz zilā, kā negaisa debesis tumšā audekla — krasi atšķirīgs plankums siltā miesas krāsā ...

Un Fjodors aizmirsa visu. Aizmirsa, ka aiz muguras drūzmējas, ka ikkatru rokas kustību vēro desmitiem acu.

«Ir cīņā vienmēr skurbums straujš...» Tā bija pārdomāta cīņa! Naktī, kad, nespēdams aizmigt, grozījās gultā, un jau pirms šīs nakts, kad skatījās uz apnikušo audeklu, un rīta pusē, kad gatavoja grunti, viņš bija domājis par šo cilvēku, kas tagad sēž priekšā uz po-desta. Viņas seja ar bālo ādu, viņas nedabiski gaišie mati, pārak stipri nokrāsotās lūpas, novājējušās sejas stūrainais ovāls, smalkie vaigu kauli, kas izspiežas virs ieplakušajiem vaigiem, — šai mirklī Fjodors viņu mīl, viņa likusi visu aizmirst, viņa aizsegusi pasauli!

... Visu levi no galvas. līdz kājām Kā Šekspīra drāmu kāds traģiķis provincē Es pazinu sen, sevī iznēsāju,

Kād, iegrimis domās, pa pilsētu gāju.*

Savās domās viņš jau bija iznēsājis, tagad labi zina, kas jādara, būtu grūti kļūdīties, — vaigs un lejup noslīguši mati, pazema, neliela piere un deguna gaišā švika. Tā ir iepriekš pārdomātā cīņa, un tomēr prāts ir kā apmats. Par visam mokām, par visiem nespēka brīžiem, par izmisumu — triepiens pēc triepiena!

Tikai esi aukstasinīgs, tikai nestreb karstu, Fjodor. Tev nav pat laika noslaucīt otu, tad noslauki labi rūpīgi, lai vecā krāsa nejaucas klāt, nepadara toni netīru. Nežēlo laiku, iedziļinies vien, pirms ņem krāsu, padomā. «Ir cīņā vienmēr skurbums straujš! . . .»

Neredzamu, negaidītu, pēkšņu kā balvu viņš gūst aizmiršanos un drosmi. Citreiz viņš vis nebūtu uzkle-ķējis šo barbarisko dzelteno plankumu zem plakstiņiem, bet tagad uzlika un pat nepamanīja, un tas labi saauga ar visu pārējo. Bet kur tad lūpas! Lupas! . . . Ar biezu, briesmīgu sarkano. Un ēnā grimušās acis. Viņš paņēma no paletes netīro krāsu jūkli, to eļļaino jūkli, ko vēlāk kasa nost...

Tagad mazliet atkāpsimies, aplūkosim no malas. Ap-lūkosim, tikai ne ar mīlas pilnu, bet svešu, gandrīz vai naidīgu skatienu. .. Ahā! «Visu tevi no galvas līdz kājām...» Zem nolaistajiem plakstiņiem, tik mazasi-

nīgiem, it kā tiem spīdētu cauri audekla zilums — audekla zilums vai meičas zilās, remdenās asinis, — bezcerīgi nogurušas acis, acis, kas valda asaras.

Uz audekla veidojas cilvēks! Nē, nevis cilvēks, bet traģēdija! Kas teica, ka māksla esot meli? Liekas, Pikaso! Bet varbūt vēl kāds? Tas nav tiesa! Māksla ir ķirurģija! Viņš bez žēlastības uzšķērdis, parādījis slimo, sagandēto, to, kas aizskar dabu. Ķirurgi ir no visiem ārstiem visdedzīgākie patiesības mīlētāji!

Bet viņai, izrādās, ir skaists kakls, tievs, garš, zil-balts... Un Ieta mežģiņu apkaklīte.... Un zem kleitas smails, vājš plecs.

Ķirurgi ir visdedzīgākie patiesības mīlētāji.

Pēkšņi Fjodoram aiz muguras atskanēja izbrīna pilns sauciens:

— Ak tu pasaulīt!

Neviens neiesmējās.

Sava Iļjičs kautrīgi staigāja gar darbnīcas sienām un aplūkoja nobeigtos darbus, kas stavēja uz molbertiem, viņu bija apstulbinājuši jaunie apstākli un plosīja pretrunīgas jūtas, tad beidzot viņš ievēroja, ka visi studenti sastājušies ap Fjodoru. Viņš piegāja un paraudzījās gar citu galvām ...

Nesen viņš bija redzējis zilu audeklu, tīru un bezveidīgu. Pagājusi kāda pusstunda, un audekla nav, ir meitene ar izdēdējušu seju, zem caurspīdīgajiem plakstiņiem nemierīgi mirdz acis, tajās jaušams izsalkums, nevis parastais izsalkums, iTe ilgas pēc maizes gabala, bet varbūt pēc mīlestības, ko viņa pazīst no nostāstiem, ilgas pēc glāstiem ... Un dzeltenie plankumi zem acīm, un netīkamās lūpas, un ūdeņraža pārskābē izbalinātie mati, un žēlums, kas aizžņaudz kaklu, un fons, tumšs kā negaisa debesis . ..

Sava Iļjičs iekliedzās, visi klusēja.

Fjodors atgāja nost no darba, ilgi ilgi stāvēja un skatījās.

Visi klusēja . . .

Un Fjodoru pārņēma dīvaina sajūta. Vai tiešām to gleznojis viņš? Ārkārtīgi precīzi, droši triepieni. To paveicis viņš? Viņa roka? Bija domājis, mēģinājis, gatavojies, taču tas nebija tas, ko viņš gaidīja, — tas

bija pārsteigums, kaut kas neticams! Viņš bija iztēlojies gan krāsu, gan formu, tikai ne to, kas te bija iznācis.

«Ir cīņā vienmēr skurbums straujš...» Fjodora drosme bija izsīkusi. Viņš skatījās uz darbu un neticēja savām acīm. Varbūt viņš bija vēl vairāk pārsteigts nekā lādzīgais Sava Iļjičs. Vajadzētu nobeigt, daudz kas vēl nav nostrādāts līdz galam, taču Fjodoram bija bail pacelt otu — ja aiztiks, sāks bojāt. Nav skurbuma, nav ticības sev — viņš izsīcis.

Fjodors noslaucīja lupatā otas, nīgri noteica:

— Diezgan!

Bija pagājusi tikai kāda pusstunda — vēl nebija atskanējis zvans uz starpbrīdi.

Sāņus no visiem, pieplacis pie sava audekla, ar otām darbojās Ivans Mišs, viņš visu laiku nebija atgājis no molberta.

Visi sakustējās, ar pūlēm atrāva skatienu no portreta un pievērsa Fjodoram. Arī Vjačeslavs stāvēja barā, viņš pirmais ierunājās:

— Puiši, kas viņš ir? Kas viņš ir, šis apsēstais?

Slobodko neticīgi piegāja tuvāk audeklam, itin kā

apostīja to, nogrozīja galvu:

— Kaut kādi pesteļi...

Bet uz paaugstinājuma nepacietīgi knosījās modelis. Meiča no savas laktas bija redzējusi, kā klusēdami stāvēja studenti, dzirdējusi, Savas Iļjiča kliedzienu. Viņu pārņēma ziņkāre.

Nozvanīja starpbrīdi. Ivans Mišs atrāvās no sava molberta, lietišķi noslaucīja otas, iemeta atvērtaja krāsu kastē.

Pozētāja nolēca uz grīdas, sakārtoja kleitu, koķeti gurnus grozīdama, piegāja pie Fjodora molberta, — no sejas varēja noprast, ka viņa sagatavojusies papriecāties par varoņdarbu. Taču, kad viņa paskatījās uz audeklu, seja izstiepās, vaigi itin kā pārklājās ar putekļu kārtu, acis sāpīgi samiedzās kā no spilgtas gaismas.

Visi klusēja.

Viņa brītiņu pastāvēja, paminstinājās un devās uz

durvīm, vairs negrozīdama gurnus. Visi noraudzījās viņai pakaļ.

Fjodoram ienāca prātā, ka mājās, palikusi viena, viņa atcerēsies savu portretu un droši vien raudās.

Piegāja klāt Sava Iļjičs. Mazliet bālāks nekā parasti, visas grumbiņas nekustīgas, skaidri iezīmētas, labi saredzamas un noslēpumainas. Uz galvas saslējies bērnišķīgs cekuliņš, rokas cieši nostieptas gar sāniem, mugura taisna. Sasprindzis un apņēmīgs, it kā gatavotos paziņot kādu katastrofisku jaunumu — ka sācies karš,-' kāds nomiris vai atklāta noziedzīga sazvērestība.

— Paldies par visu, Fedjeņka.

— Kas tad nu, tu jau ej?

— Braukšu projām. Tūlīt iešu uz staciju.

— Kā tā? Tūlīt? ... Kas tad nu? ... Taisījāmies taču kopā aiziet uz Tretjakova galeriju. Parādīšu Maskavu ...

— Es nekā negribu.

— Sit mani nost, nesaprotu.

— Es nekā negribu, vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Kas tev noticis?

— Nekā labāka taču vairs neredzēšu. Tretjakova galerija, muzeji, Maskava — tikai pataisīšu galvu dulnu, pieķērnašu ar niekiem. Bet šitas .jāaizved līdzi tīrs. Redzēju brīnumu ... Atcerēšos, kamēr vien būšu dzīvs. Neņem nu ļaunā un nemēģini pierunāt... Saprotu — tu jau pašlaik nevari projām iet, es aiziešu viens pats... Tūlīt uz staciju, nopirkšu biļeti — un uz mājām ... Esi mierīgs ... Līdz mūža galam, kamēr vien būšu dzīvs ... Ak Fedjeņka ...

— Paga. Es atprasīšos. Vismaz pavadīšu tevi, trakais.

Kāds jau bija paguvis izstāstīt jauno ziņu ārpus darbnīcas. Valentins Venjaminovičs stāvēja pie Fjodora molberta gluži sastindzis, mazliet paliecies uz priekšu, ar veselo roku pieturēdams protēzi.

Bet visapkārt skanēja skaļas, satrauktas runas, stu-

denti pulcējās mazos bariņos visās darbnīcas malās, no jauna pārdzīvodami to, ko bija redzējuši:

— Nav stingra zīmējuma, tikai uzmetums.

— Uz ātru roku uztriepts. Par nobeigtu darbu to nevar uzskatīt.

— Ja nepatīk, ej pie Miša, tam tik nobeigts, ka izzīmēta pēdējā spalviņa nāsī.

Bet Valentinam Venjaminovičam — sastindzis vanaga profils, pastiepta apakšlūpa. Pirms kādām četrdesmit piecām minūtēm viņš bija šai darbnīcā, redzēja pat, kā Fjodors uzliek uz molberta zilo audeklu. Četrdesmit piecas minūtes — tas ir pārak īss laika sprīdis, lai notiktu kaut kas nozīmīgs. Šai laikā viņš, Valen-tins Venjaminovičs, šķiet, paguva apstaigāt darbnīcas, droši vien jau pateica kādam pirmā kursa studentam vienkāršo padomu — uzmeklē modelī visgaišāko vietu un vistumšāko.

Visgaišākā un vistumšākā vieta — tonalitātes orientieri. Pirmā kursa students pie klusās dabas ar āboliem ... Ikdiena .. . Bet tagad viņš stāv gluži sastindzis. Un ir taču redzējis visādus brīnumus.

Fjodors bijīgi stāvēja noma|us un gaidīja.

Beidzot Valentins Venjaminovičs atliecās, nopūtās, vēl mirkli raudzījās uz portretu, tad atrāva acis, skatiens sāka šaudīties pa uzbudināto darbnīcu, meklējot Fjodoru.

Fjodors piegāja viņam klāt:

— Valentin Venjaminovič, man vajadzētu pavadīt savu paziņu . . .

Valentins Venjaminovičs uzlika roku Fjodoram uz pleca.

— Bet vai tā ir patiesība? — viņš jautāja, ar galvas mājienu norādīdams uz portretu. Un pats sev atbildēja: — Patiesība ir, tikai nav man pa plecam.

— Kā lai to saprot — nav jums pa plecam? — Fjodors kļuva uzmanīgs. Viņš taču bija gaidījis uzslavu.

:— Es nupat tā skatījos un pieķēru sevi, ka baidos tev ticēt. Baidos... Tavs darbs mani pat kaut ka aizskar.

— Bet kādēļ?

Valentins Venjaminovičs brīdi klusēja, raudzīdamies sāņus.

— Droši vien tā paša iemesla dēļ, kādēļ stepes gans, kas paradis redzēt zemi plakanu, baidās ticēt, ka tā ir apaļa.

— Dīvaini ... Vai tā ir uzslava vai pārmetums?

— Vai tad tevi tik ļoti uztrauc manis teiktās uzslavas un pārmetumi?

— Dīvaini.

— Es esmu tas bronzas laikmeta gans... No tā izriet secinājums — es vairs neesmu tavs skolotājs, atzīmes nelieku. Tu esi mani pāraudzis. Pieņem to kā apsveikumu.

— Tad man varbūt vajadzētu iet prom no institūta?

— Mūsu kancelejiskā laikmetā tev droši vien būs noderīgs papīrītis — beigšanas diploms. Tā dēļ ir prātīgāk vel palikt zem šī jumta. Taču es tev vairs nevarēšu būt noderīgs, vairāk nekā neiemācīšu.

Valentins Venjaminovičs pagriezās, gribēja iet projām.

— Man ir kāds lūgums, — Fjodors viņu aizturēja.

— Klausos. %

— Atļaujiet šodien aiziet no mācībām.

— Labprāt, bet kāds tad iemesls?

— Jāpavada uz staciju paziņa.

— Kas tad?

— Jūs viņu jau redzējāt. Mans zīmēšanas skolotājs.

— Zīmēšanas skolotājs? Tavs?... Jā, jā, redzēju ... — Valentina Venjaminoviča skatiens pēkšņi saspringa. Viņš paklusi jautāja:

— Kad viņš atbrauca?

— Tikai vakar.

— Vakar ... Varbūt viņš tevi kaut kā pamudināja?

— Var jau būt, ka pamudināja.

— Jā, jā, pirms viņa atbraukšanas tu pat biji mazdrusciņ saskābis ... Paklau, iepazīstini mani ar viņu.

— Viņš būs laimīgs.

Sava Iļjičs līdz zodam cieši aizpogātā kreklā, svār-ķeļos, kas padusēs spieda, apdilušās, rūsganajos stulmos sabāztās biksēs, aiz vientulības un pamestības gauži noskumis, spiedās pie durvīm. Redzot nākam

Valentinu VenjaminoviČu, viņš pavisam sarāvās, apjucis slēpa rokas. Pie viņa nāk taisnīgs cilvēks — par to viņš, Sava Iļjičs, tā kā būtu pārliecinājies, — tomēr kā nekā priekšniecība. Bet no priekšniecības atvaļinātais zīmēšanas skolotājs, vecmāmuļas Marfidas kompanjons, baidījās vairāk par visu pasaulē.

Taču Valentina Venjaminoviča seja ar lielu degunu un bargi atkārušos lūpu pauda izbrīnu un godbijību.

— Atjaujiet paspiest jums roku.

Sava 11 jičs uzmeta tramīgu skatienu Fjodoram — glāb nu, draugs!

— Valentins Venjaminovičs grib ar tevi iepazīties.

— Es priecājos ... es ... atvainojiet... es ... — un, pagalam apjucis, viņš apklusa.

Valentins Venjaminovičs mīļi saņēma savā lielajā plaukstā vecā vīra krunkaino, sausnējo rociņu.

— Jūs varat lepoties ar savu skolnieku. Jūs saprotat, ka skolotājam tā ir vislielākā uzslava.

— Es?... Ko jūs gan runājat?... Kas nu es par skolotāju! Rau, jūs viņam ...

— Šodien pārliecinājos, ka ar jums es nespēju mēroties.

— Ar mani?... — Sava Iļjičs aiz šausmām pacēla acis uz Fjodoru, tad nomākts jautāja: — Smejas, vai? .. . Kāpēc? ... Es taču nekā tāda ... Atnācu tikai paskatīties ...

— Valentins Venjaminovičs runā nopietni.

Fjodoru tas uzjautrināja, taču viņam arī gribējās

raudāt, jūtot pret večuku sirsnīgu žēlumu.

— Nopietni?... — gandrīz neskanīgi nočukstēja Sava Iļjičs.

— Vai tiešām jūs domājat, ka es at|aušos smieties? Jūs pats nemaz nezināt, kas īsti esat. Varu tikai sacīt, ka es jūs cienu, un ticiet tam. Dziļi cienu! Viņa dēļ ...— Valentins Venjaminovičs pamāja uz Fjodoru.

— Un jūs to no tiesas? ...

— Ticiet man — pavisam nopietni.

Sava 11jičs ar abām rokām satvēra «'institūta gleznošanas pasniedzēja plato delnu un pakratīja, un no acīm, izbalējušajām, vecišķajām acīm sāka ritēt pār izvagotajiem vaigiem asaras, aizķerdamās grumbās.

— Paldies!... Paldies! ... Bet ko tas gan nozīmē? ... Ak tu kungs! Lielais paldies!

Valentinam Venjaminovičam sāka drebēt atkarenā lūpa:

— Apžēliņ — par ko?

— Nekad es neesmu dzirdējis tādus vārdus... Tādus .. . Nē, kur nu ... Ne no viena paša ... Jūs pirmais pateicāt, ka cienot. Par mani jau vairāk tikai smējušies ...

Valentins Venjaminovičs apjucis un satraukts pagriezās pret Fjodoru:

— Fjodor, — viņš, liekas, pirmoreiz uzrunāja vārdā, nevis uzvārdā, — kāpēc gan tā? ...

— Matjora, — Fjodors strupi paskaidroja.

— Kas?

— Matjoras sādžā ir divdesmit piecas sētas, un visās domā par kūtsmēsliem un arumiem, nevis par glezniecību. Kas domā par glezniecību, tas ir plānprātiņš.

— Ak vai! ...

Valentins Venjaminovičs pavadīja Savu Iļjiču un Fjodoru līdz ģērbtuvei. Sava Iļjičs bija tiktāl apradis, ka vīrišķīgi pacieta, kad Valentins Venjaminovičs ar vienu roku itin veikli palīdzēja viņam uzdabūt mugurā veco mētelīti.

— Uz redzēšanos! Ja būsiet Maskavā, atnāciet atkal, vienmēr priecāšos, jūs redzot.

— Nē, kur nu vairs... Neiznāks. Kopš jaunības dienām jau taisījos, bet, re, kad tikai laimējās atbraukt. Tagad palicis viens ceļš — uz kapiem. Paldies jums par labo sirdi! Lielais paldies! Tā arī būtu nomiris, krietna cilvēka neredzējis, laba vārda nedzirdējis.

Laiks vēl arvien bija slapjš. Dienā gājēji, šķiet, nesteidzās tik ātri kā vakarā. Ļaudis, ko mašīnu straumes bija piespiedušas pie pašām namu sienām, stūrgalvīgi gāja, gāja, gāja. Bet viņiem pāri slējās akmens pilsēta, miglaina un domīga.

Tiklab Fjodoram, kā Savam 11jičam vajadzēja justies laimīgiem. Tiklab viens, kā otrs bija piedzīvojuši kaut ko tādu, kas viņu mūžā vēl nebija gadījies. Fjodors

vēl nekad nebija pieredzējis tādu uzvaru. Viņš zināja — tā kļūs par vienu no institūta leģendām, to no gada gadā stāstīs pirmā kursa studentiem. Sava Iļjičs nekad vēl nebija baudījis tādu cieņu — Fjodora uzvaru atzina arī par viņa uzvaru. Vienu vienīgo visā mūžā!

Taču Savas Iļjiča labsirdīgajās grumbās vīdēja klusas skumjas, laiku pa laikam atskanēja nopūtas.

— Fedja ... — Viņa balss bija vārga, ielas troksnī tikko sadzirdama, izbalējušās acis vērās tālumā cauri pretimnācējiem, kas iznira ceļā. — Vakar es tev sacīju, ka mūžu esmu nodzīvojis labi. Es taču pats tam ticēju. Bet, rau, tagad sapratu, kas īsti esmu. Skaida peļķē. Vai mani kāds jebkad ņēmis nopietni? .. . Bet šeit paspiež roku, runa ar cieņu. Būtu es jaunībā saņēmis dūšu un sēdies vilcienā. .. Kas tad turēja? Sieva? Bērni?... Kas tevi turēja, vecpuisi nolāpītais? Kādu dzīvi esi palaidis garām! Kaut ko tādu ne sapnī var ieraudzīt, ne pasaku grāmatā izlasīt! Ek, ko nu tur runāt, — kad pusdiena paēsta, tad karoti nemeklē. Tas aizgājis garām un vairs nav atsaucams ... — Un pēkšņi tāda kā gaiļa balsī iesaucās: — Vai pasaulē ir kāds laimīgāks cilvēks par tevi. Fedjuk! Laikam nav vis!

Vai viņš ir laimīgs? .. . Kādēļ māc šaubas?

«Ir cīņā vienmēr skurbums straujš. . .» To viņš ir pārdzīvojis, zina tā garšu. Bet ja nu tā bijusi nejaušība? Skurbums bija. Bet vai vēl kādreiz būs? Kas gaida nākotnē?

Pirms septiņiem gadiem karavīra blūzē ģērbies puišelis ar tukšiem katliņiem gulēja zemē pie gravas, ko tveicēt tveicēja saule. Gulēja un domāja: kas gaida nākotnē? Vai laiks ritēs tālāk vai varbūt aprausies? Vai litlos papeļu pūkas pār Matjoras sādžu, būs smiekli un asaras, tikšanās un šķiršanās, jaunrades darbs, lielas pilsētas un tālas zemes, vai arī — nekas, ne nakts, ne tumsa, pat ne tukšums, gluži vienkārši — nekas. Kas gaida nākotnē? Toreiz tas bija briesmīgs jautājums.

Bet tagad — nevajag nu zaimot. Viņš soļo pa pilsētu, pāri klājas atkušņa drēgnā migla, nevis uguns-

grēku dūmi, namu sienas stingri turas drošā zemē, briesmas nedraud, automāta stobrs neuzglūn. Viņa mūžs pirms laika nepārtrūks, viņš dzīvos!

Bet ietves malā salst kaila liepa. Ja tā spētu uz mirkli pārvērsties par putnu vai zvēru ar karstām asinīm, ja uzzinātu, ka var lidot vai skraidīt, redzēt krāsu dažādību, sajust smaržas, pārdzīvot bailes un mīlas kaisli, tad atgriešanās kokainajā stingumā droši vien būtu tas pats, kas nāve. Liepa salst, tās kailie zari ir nedzīvi, gaida pavasari, lai varētu vērties pumpuri, augt jauni dzinumi, raisīties ziedi, — arī tai nav sveši savi skopie prieki, bet vai to kāds apskaudīs?

Nāve viņam nedraud, automāta stobrs pret viņu nav pavērsts, tomēr jautājums — kas gaida nākotnē? — satrauc un biedē. Viņš bija izjutis: skurbums ir! Bet vai kādreiz vēl būs? Un ja nu pēkšņi nākotnē iestāsies kokains stingums? Baismīgi.

Iet cilvēki, jauni un veci, flegmatiski kūtri un nervozi neatlaidīgi, labi ģērbušies un slikti ģērbušies... Pilsētas ietves — tā ir cilvēku kolekcija! Šo cilvēku vidū so|o divi. Abiem bijušas veiksmes, katram sava, kopš pašas dzimšanas nepiedzīvota. Viņi izbaudīja laimi, tā bija gluži svaiga, neapbružāta kā rublis pēc naudas reformas. Vajadzēja priecāties, smieties. Kas gan var būt vēl dabiskāk? Taču nē!

Vai tas ir kautrums vai nesātība? Dvēseles nabadzība vat cildenas alkas dzīvot, kas nedod miera? Vai tas bremzē vai ir spēks, kas virza uz priekšu?

CETURTĀ DAĻA

Bija 1952. gada maija otrā puse. Pavasaris te mira, te atkal atdzima. Tas mira dienās, kad svelmēja saule un gājēji spiedās pie namu sienām, slēpās ēna. Tas atdzima vakaros spokainajās krēslas stundās, iekams iedegas pirmās laternas. Sai laikā starp akmeni kaltajām Maskavas ieliņām sāka vēdīt miklas zemes elpa un lipīgo, nesen izplaukušo lapu rūgtenums.

Šādos mirkļos pārņēma ilgas pēc laukiem, pēc saulrietiem, kas plešas virs tumšiem, robotiem mežiem, pēc saulrietiem, ko skatienam neaizsedz smagās namu sienas. Un neviļus cilvēks sāk lūkoties sev zem kājām, cerot ieraudzīt kumšķīti dzīvas, pelēkā akmens neno-žņaugtas zāles.

Tikķo aizritējusi nogurdinoša un veltīga diena — kopš paša rīta viņš skraidīja pa organizācijām, raudzīja, kur varētu piepelnīties, — kas vilku baros, ja pats nemeklēs. Kāda centra veikalā uzdeva mākslinieciski noformēt skatlogu — izkrāsot desas un šķiņķus, attēlot pārpilnību. Studenta gados labprāt piekrita arī tādam piedāvājumam, bet tagad viņš taču ir mākslinieks ar diplomu. Izlolotas diženas revolucionāras ieceres — un butaforiski šķiņķi! Nogurdinoša diena, tā itin visa pagāja, lai kaut ka sagādātu eksistences iespējas rītdienai. Bet rīt — atkal tāda pati diena tādas pašas parītdienas labad ...

Fjodors gāja pa klusu ieliņu, lūkojās uz asfaltu zem kājām, sapņoja par košu pavasara zaļi.

Nejauši viņš pacēla galvu . . .

Blakus kādām atvērtām durvīm uz krēsla, kas bija iznests no mājas, sēdēja slims sirmgalvis — gādīgie radinieki bija viņam ierīkojuši pastaigu sēdus. Neraugoties uz smacīgo novakares sutoņu, vecais vīrs bija ģērbies ziemas mētelī, gaiss varēja piekļūt vienīgi pie salīgā plikā pakauša, grumbu izvagotā seja pauda cēlu atsvešinātību no šīs pasaules, kura jau vairs nekā nespēj pārsteigt savu ilggadējo iemītnieku, kas dodas uz mūžīgo dusu.

Uz krēsla sēdēja sirmgalvis, un ātri steidzās garām nejauša gājēja. Uz muguras atmesti mati, mazs, uzrauts zodiņš, kakls ar dīvaini lepnu izliekumu kā briedim, sarkans uzmetnītis, sarkani, ļoti šauri svārki, kājas likās kā sapītas. Zem viņas papēžiem jautri skanēja sīki klaudzieni, kas traucās augšup uz mēmajiem namu stāviem.

Fjodors nodrebēja, uz pieres izspiedās sviedri...

Viņa!

Tas vairs nav stūrainais meitēns, nejūt vairs agrākā vieglā gaisīguma, spēcīgas, vingras kājas nes slaidu sievieti ar šauriem gurniem. Nofretete nav no akmens, bet dzīva, tātad laiks pārvērš arī viņu. Pat tā, pirmā Nofretete, bija pakļauta laika iedarbībai — auga, uzplauka, kļuva sešu bērnu māte, pēc tam novecoja ...

Viņa pagāja garām tik tuvu, ka Fjodors juta gaisa plūsmu un liegu smaržu vilni.

Stāsta, ka paralēlas taisnes tomēr krustojoties bezgalībā. Taču dzīve nav bezgalīga, var izrādīties, ka divu cilvēku dzīves ceļu krustošanās punkts atrodas aiz kapu kalna. Tas, ka viņu ceļi krustojušies, tas, ka Fjodors viņu satika tagad, ir ārkārtīgi reta veiksme, tāda varēja arī negadīties.

Gadījās ... Nu un tad?

Slims sirmgalvis pie durvīm sēž uz krēsla un tīstās mētelī, jautri klaudz papēži... Viss ikdienišķi, viss parasti, pilsēta nav pārsteigta, tikai Fjodoram vienam pašam zināms noslēpums, ka Nofretete, kas atdzimusi no gadu simteņiem tālas senatnes, tagad aiziet projām pa ieliņu.

Gadījās tikšanās. Bet viņa aiziet, to nepamanījusi...

Fjodors devās nopakaļ ... -

Nevis kautrība bija viņu pārņēmusi, bet bezspēks. Viņa atradās tuvu — desmit soļu atstatumā, vajadzīga sekunde laika. Cik viegli noskriet šos desmit soļus! Sekunde laika — bet viņš bija meklējis, bija dzinies viņai pakaļ gadiem ilgi. Tad steidzies jel, panāc viņu, cita izdevība negadīsies, panāc viņu, liec viņai pagriezties, pasaki acīs vistīrāko patiesību: «Gatdīju, meklēju gadiem ilgi, ja ne visu mūžu!» Vistīrākā patiesība, atklājumu atklājums!

Bet viņa neticēs, viņa būs sašutusi: «Kas tā par nekaunību? Ko jums vajag? Es jūs nepazīstu!»

Desmit soļi un — nepārejami cilvēku paradumu, aizliegumu, sīkumainu pieklājības likumu kalni.

Kajas aši kustas — tur viņa aiziet ar majestātiski atmesto, lepni pacelto galvu. Fjodors seko, soļus valdīdams, neatpalikdams un necenzdamies panākt...

Apstājies! Uzklausi! ... Nē, viņš ir tikai pretimnācējs. Bet gadsimtu gaitā cilvēkiem izveidojies paradums — sargāties no pretimnācēja. Drošības dēļ sargāties, jo var izrādīties, ka viņš ienaidnieks! Nožēlojams ir cilvēku dzimums, ja gadsimtiem ilgi dzīvojis tādā neuzticībā.

Pēkšņi viņa nogriezās pa kādu arku.

Fjodors brītiņu pastāvēja, pavilcinājās, apātiski pārlaida acis parādes durvīm un apgaismotajiem logiem, tad, pats nezinādams, kādēļ, bez jebkādām cerībām lēni iegāja pagalmā.

Ieliņa bija klusa un tukša, bet starp namu sienām iespiestajā pagalmā, tumšajā Maskavas pagalmā, kur paša vidū bija kaut kas līdzīgs nožēlojamam skvēri-ņam, valdīja rosība un kņada. Skaļi smiedami, joņoja bērni, parādes durvju priekšā draudzīgi tērzēja sievietes, skvēriņā pie gara dēļu galda balsnīja krekli, knakstēja kauliņi, — tur sēdēja vīri, spēlēdami domino.

Bet visapkārt logi, logi, logi, no pašas zemes līdz debesīm, atvērti un aizvērti, no abažūriem oranži, spilgti apgaismoti un blāvi, bez aizkariem, pavisam tumši... Jumtu lauzītā līnija atbalstīja mazliet melnīgsnējās, padrūmās debesis. Pie debesīm vīta vientulīga, bāla zvaigzne, kas šajā milzīgajā cilvēku ligzdā nevienam nebija vajadzīga.

Pāri biezi apdzīvotajai zemei, pāri skāņajām bērnu klaigām, pāri vīriešu balsu dobjajai ducināšanai un kauliņu knakstiem, kas skanēja kā šāvieni, kaut kur no augšas, kur bija neskaitāmi daudz vaļēju logu, pa vienu plūda vijoles skaņas, bet no otras sienas dārdēja triumfējoša, valdonīga runa — tur bija ska|i uzgriezts radio.

Karš Korejā... «Aukstais karš»... Neprāts... Ko-dolbruņošanās ... Radioaktivitātes briesmas ... Briesmas visai cilvēcei... Vispārējas briesmas ... Briesmas! Briesmas! Briesmas!... Vārdi kā čuguna lielgabal-lodes šaudījās pa šauro pagalmu, sitas kopā, atlēca, dzinās cits citam pakaļ, bet tiem pa vidu kaunīgi vijās seru pilnas vijoles skaņas.

Un atmiņā uzpeldēja sen apglabāti notikumi. Frontes ceļš pa skumīgo stepi. Ceļmalas grāvjos apgāzti vezumi. Vārga, ķīselīga rītausma. Šinelī iespīlēta mugura ... Un vijoles skaņas, kas aizžņaudz kaklu un sirdi velk no krūtīm laukā... Vijole vaid rumāņu zaldāta netīrajās, pie ierakumiem radušajās rokās. Un nāve un bads, un pat nedrošā nākotne — viss uz mirkli atkāpās kaut kur tālu tālu ...

Arī tagad — vijoles vārās raudas un čuguna vārdi...

Reizēm dārdošās vārdu šķembas apraka izbrīnā trīsošo maigo balsi. Tad viss augums sastinga gaidās: nu, nu! Skani jel! ... Un vijole izspraucās cauri dārdiem — bez sašutuma, bez dusmām, vēl aizvien tāda pati triumfējoši maiga pieskanēja gaisu. Tomēr smagie vārdi nemitējās šaudīties šaja maiguma un skumju pilnajā gaisa: karš! Neprāts! Briesmas!

Bet bērni smējās, un domino kauliņi knakstēdami sitas pret galda dēļiem... Cilvēki dzīvo, un neapklust bērnu smiekli.

Bet kaut kur te bija nozudusi atdzīvojusies Nofre-tete — sarkanā vilnas kostīmā ģērbusies sieviete ar šauriem gurniem.

Neviens nebija ievērojis Fjodora atnākšanu, neviens nepamanīja, kā viņš aizgaja.

2

Gandrīz pirms vienpadsmit gadiem izvalkātās sandales bija plakšķinajušas pa asfaltu: «Sveicināta! Tu esi Maskava! Es — Fjodors Matjorins!»

Viņš ir saradis ar šo pilsētu, pazīst to, ir tai pateicību parādā, zemes virsū nav otras tādas vietas, kas Fjodoram būtu tik daudz devusi, Maskava nav atņemama — tā ir da|a no viņa biogrāfijas.

Bērnībā kolhoza rēķinvedis, kas dzīvoja divas mājas tālāk aiz Fjodora mājām, lādzīgais, klusais Trofims Nikodimovičs, laiku pa laikam sajuka prātā, — kā Fjodors tagad saprot, pārdzīvoja asas šizofrēnijas lēkmes. Fjodors tikai vienu reizi bija redzējis viņu slimu. Todien Trofims sēdēja mājās (slimnīcā viņu parasti nelika, baidījās, ka ieguls pavisam), pārmetis vienu kāju pār otru, skatiens nemierīgi šaudījās apkārt, mugura saspringusi, taisna, un, kā niķīgs bērns ātri bērdams vārdus, prasīja:

— Dodiet sērkociņus! Dodiet sērkociņus! Nu, cikreiz jāprasa: dodiet sērkociņus!

Sērkociņus no viņa slēpa — var aizdedzināt māju.

Pazīstama seja ar kārpu uz vaiga, pazīstams, ar bālām rudzupuķēm izšūts krekls, pazīstams līdz pēdējai podziņai, taču cilvēks cits ...

Pazīstami ir Maskavas laukumi, tās bulvāri, tās ielas, pilsētas seja ir tā pati agrākā, bet viņš pats ir cits.

Kopš tā laika, kad Fjodors nobeidza institūtu, pierastā, mājīgā Maskava kļuvusi sveša. Viņam izsniedza diplomu, apsveica un. .. ej, kurp gribi, tu esi brīvs mākslinieks. Bet nav uz kurieni iet, nav dzīvokļa, nav darbnīcas, darba ir daudz, taču ne brīvam māksliniekam, kura darba lauks ir stājglezniecība, — viņam nav kur nolikt galvu, nav pārliecības, ka rītdien būs ko ēst. Brīvs mākslinieks — brīvi gan ir tie citi, tiem nav par viņu jārūpējas.

Kad viņš pašu pirmo reizi tikās ar Maskavas Nofre-teti, kopa ar Stuku remontējot dzīvokli, glābēja bija Ņina Hudjakova. Arī tagad, izgājis no svešā pagalma, viņš tūlīt iedomājās Ņinu.

Ar Pareizticīgo Ņina bija izšķīrusies. Par to nebrīnījās neviens, vel j*o mazāk Fjodors. Arī nelaimīgs nevar būt mūžīgi, tapat kā varonis. Institūtā Pareizticīgo neuzņēma, apstākļi, kas reiz bija iemesls, lai viņu žēlotu, palikuši tie paši, un tomēr... viss drīz apaug ar zāli, — paklājs nav nopirkts, izdevniecības galvenais redaktors nav palīdzējis. Pareizticīgais ar paziņu gādību iestājies darbā Ihtioloģijas institūtā, zīmēja zivis šķērsgriezumā.

Ņinai pašai bija apnicis tīksmināties ar savu pašuzupurēšanos.

Reiz Fjodors, nezinādams vairs, kur dēties, uzkāpa pa vecās savrupmājas tumšajām kāpnēm. Durvis atvēra Ņina ...

Dzēra tēju, Fjodors — no Saksijas porcelāna tases ...

Sī mūžīgā tase atkal nolikta Fjodoram.

— Iedod man kādu papīru, — viņš palūdza Ņinai.

Prātā vēl aizvien vijole cīnījās ar čugunsmagajiem vārdiem, skanēja bērnu smiekli...

Un pamodās atmiņas ...

Tur, kur visapkārt plosās karš, uz mirkli pārtraukusi nogurdinošo pārgājienu, dzied tāda pati vijole...

Rumānis ar sarainu, kā katordzniekam apaugušu* zodu — zaldāts ienaidnieka šinelī...

Un sirds sāp, bet ne jau par sevi. Un pateicība līdz asarām ...

Ak, ja varētu atveidot vijoles balsi uz audekla! Atveidot tā, lai ikvienu dziļi saviļņotu vienkāršs atklājums, tik vienkāršs kā pats vārds «mīlestība»: pasaulē jau nav tikai asinis, līķi, kiāsmatas vien ...

Fjodors nolieca galvu pār papīra lapu. Resns zīmulis uzskicēja augstu ceļmalas kranti, virs tās šauru debesu svītru, uz debesu fona — kājas ar zābakiem un stilbtiņiem brien pa frontes ceļu. Lejā, ceļmalas slīpuma pakājē, stāv divi karavīri, divi nesenie ienaidnieki. Viens jauns, piespiedis klāt šauteni, otrs pavecs, sēž kā izplūkāts kovārnis, noliecies pār vijoli. Vijole un soļojošās kājas veido īpašu ritmu. Mokošs saspringums jaunā kareivja sejā, vijolnieka atsvešinātā poza, bet pārējais jāatrisina krāsai: debesis ^r biklu rīta blāzmu, atspīdums uz kaskas, vijoles spožais lakojums ...

To visu var panākt — uz audekla sāks skanēt mūzika ...

Ņina, zodu rokā atbalstījusi, vēro zīmuli. Kuplās kru-tis un slīpos plecus cieši apkļauj raiba rita kleita. Pēdējā laikā viņa pieņēmusies miesās, kļuvusi tuklāka, pa gabalu jūtams aicinošais siltums; viņa vēl arvien ir tāda pati nesatricināmi mierīga un majestātiska, un, tāpat kā viņos laikos, sejā mēma sajūsma par Fjodora darbu, kaut gan uz papīra ir tikai paviršs uzmetums, — nevis glezna, bet tās hieroglifs, kas nezinātājam nekā neizsaka.

Fjodors pagrozīja rokā zīmējumu, paraudzījās uz to no malas:

— Bet panākt var. Var pārkost to riekstu, velns parāvis! Ek! Gribētos aizmirst to, ka jāēd, jāapģērbjas, paslēpties kaut kur, mesties iekšā lielā darbā, neko vairs ne redzēt, ne dzirdēt! Rītdien man būs jāglezno šķiņķis skatlogam ...

Ņina piekļāva plecu, ieskatījās acīs:

— Fedja ...

— Kas ir? — viņš atguvās, atrāva skatienu no skices.

— Fedja, lai cik tu esi riņķojis apkārt, tomēr arvien atgriezies pie manis ... Fedja, padomā ...

— Par ko?

— Par to, ka varētu palikt te... uz visiem laikiem ...

— Diemžēl ar to, ka mēs dzīvosim kopā, pilna vēdera problēma nebūs atrisināta.

— Fēdja, es savu gleznošanu metīšu pie malas... Piķis viņu rāvis. Man nav talanta. Es pelnīšu maizi gan tev, gan sev. Strādāšu kā zvērs. Esmu ar mieru pat zagt... Tev nekā netrūks. Šo istabu pārvērtīsim par burvīgu darbnīcu. Tu manu acu priekšā radīsi šedevrus, par tevi drīz vien sāks runāt. Un es ar tevi lepošos ... Fedja, paliec uz visiem laikiem... Tūlīt, šai pašā brīdī. — Ņina lūkojās acīs, bet viņš klusēja. — Kāpēc mētāties apkārt, Fedja? Tāpat taču atkal atgriezies, vienmēr atgriezies! ... Padomā pats — vai tikai es neesmu tavs liktenis? ... Es arī daudzreiz esmu par tevi domājusi... Bet Pareizticīgais... Es taču metos pie viņa tāpēc, ka gribēju aizmirst tevi. Es arī visu laiku riņķoju tev apkārt. Paliec!

Fjodors klusēja. Viņš tic, ka Ņina runā no sirds. Jā, viņa pirmajās dienās varonīgi skries meklēt darbu, varbūt pat atradīs, visu nokārtos, sāks viņu aprūpēt, bet tikai pirmajās dienās... Bet pēc tam skurbums pāries, viņai apniks gaidīt slavas laikus, sāksies ikdiena. Fjodors pats vēl agrāk sapratīs, ka viņam, spēcīgam, veselam cilvēkam, nav tiesību sēdēt sievietei uz kakla. Ņina mīl vai nu varoņus, vai nelaimīgos. Nē, viņš negrib piedzīvot to pašu likteni, kāds bija Ļovarn Pareizticīgajam.

— Nu, Fedja, kāpēc tu nekā nesaki?

Un viņš atbildēja:

Tātad mans ce|š uz mākslas virsotnēm ved caur tavu gultu?

Ņinas pleci saguma, seja kļuva skumja.

— Tu nemīli... Kādēļ tad jāmet tādi riņķi, kādēļ jāatgriežas pie šī sliekšņa?

Fjodors neatbildēja. Vai viņš mīl?... Ja tā, kuru viņš nejauši satika uz ielas, būtu pamājūsi ar pirkstu, viņš, aizmirsis Ņinu, dotos līdz, nejautādams, uz kurieni. Un ne jau tikai Ņinu. Viens mājiens — un viņš aizmirstu neuzgleznotos audeklus, aizmirstu pats sevi, un augstā māksla varētu braukt uz elli!

— Piedod, man jaiet, — viņš sacīja.

— Tu bēdz? Baidies pateikt skaidri un gaiši?...

— Ņina, tev taisnība, man droši vien nevajag vairs nākt šurp. Kad jūtos ļoti vientuļš, es atceros tevi. Un tad man ar tevi ir labi.

— Bet, kad nejūties vientuļš, tad tu mani neatceries?

— Ta jau ir ta nelaime, Ņina. Piedod, man jāiet...

Viņa nolieca galvu uz rokām un sāka raudāt. Bet

viņai apkārt pie sienām karājās audekli uz ķīļrāmjiem, viņas jaunākie darbi — mežmalas, līčloču taciņas, Ta-rusas jumti, — tur Ņina bija pavadījusi vasaru. Viss gleznots saldeni sārtos toņos, tīši plašiem triepieniem — tās bija naivas pulēs izlikties, ka droša roka. Viņa nav spējīga, viņa vēl mazāk piemērota dzīvei nekā viņš, Fjodors. Un tāda apgalvo, ka gādāšot par viņu. Saka to no sirds, pati ticēdama, taču būtu noziegums to izmantot.

— Piedod, Ņina, es negribēju tevi apvainot...

Fedja saņēma durvju rokturi, un viņa pielēca kājās.

No asaram mirdzošas acis starp sasarkušiem plakstiņiem, sajukušas matu cirtas, rīta kleitas izgriezuma — balta, smaržīga āda.

— Fedja... Lai paliek pa vecam... Tu taču neaizej pavisam? Tu taču atgriezīsies?'

Un viņam nepietika drosmes pateikt — «neatgriezīšos».

— Jā, jā, es atnākšu ... Tikai nomierinies.

— Aizmirsīsim to, ko es teicu. Tikai atnāc... Tu esi vientuļš, un es taču arī... Tikai pati iedomājos, ka neesmu vientuļa.

— Es atnākšu, Ņina, — viņš sacīja, šoreiz patiešām neliekuļodams.

Viņus*nebūt nav tā izlutinājusi cilvēku uzmanība, ka vajadzētu pilnīgi atteikties vienam no otra. Abiem būs smagi, ja starp viņiem atradīsies cieši aizcirstas durvis.

— Es atnākšu . .

Viņš aizgaja.

Viņš aizgāja pie svešiem cilvēkiem, uz nemājīgu mitekli, kur gadījuma pēc pagaidām bija apmeties. Pie Ņinas ir labak, siltāk, taču viņš negrib to izmantot.

3

Arbata galā sāņus aizstiepjas Djenežnajas ieliņa. Tieši aiz augstceltnes, ko pašlaik ceļ Smoļenskas laukumā, atrodas kāds nams. Patiesību sakot, četri nami ar vienu numuru. Fasādi veido divstāvu savrupmajiņa ar augstiem apakšstāva logiem — pēc izskata turīga, laimīga, švītīgi vecmodīga, ar sarežģītiem veidojumiem greznotām dzegām. Aiz šīs savrupmājas pagalmā slienas četrstāvu korpuss, vecs un nevīžīgs plebejs ar ap-drupušu apmetumu. Pagalma dibenā — ķieģeļu nams ar pieciem stāviem. Ir vēl arī sētas mājiņa — ar dēļiem apšūtā siena izliekusies uz āru, tādēļ mājiņa izskatās pēc grūtnieces.

Fjodors, pateicis ardievas institūtam, bija noīrējis •četrstāvu korpusa šauru istabiņu ar gultu, ļodzīgu galdiņu un krēslu. Viņa saimnieci sauca par Veru Gav-rilovnu, tai bija atsevišķs trīsistabu dzīvoklis, trīs bērni un nebija vīra. Taču vīrs esot dzīvs, tikai nav zināms, kur atrodas.

Laikam gan nekad pasaulē neizzudīs klejotāji. Agrāk bēga no ģimenes uz svētām vietām, ar ceļa spieķi rokā mēroja bezgalīgos Krievijas ceļus no Troicas Ser-gija klostera uz alu klosteri Kijevā, no Kijevas uz Jauno Atonu Melnās jūras piekrastē vai arī cauri visai Eiropai no dienvidiem uz Balto jūru, uz Solovecu klosteri: «Ziedojiet tā kunga ceļiniekam iztikai...»

Tagad klejotāji ir citādi. Veras Gavrilovnas vīrs līdz četrdesmit piecu gadu vecumam bija apzinīgi strādājis pasta nodaļā, astoņos devies uz darbu, sešos vakarā nācis mājās, dzēris tikai lielos svētkos un arī tad mēreni, ar sievu nebija plēsies biežāk par citiem. Un nekas īpašs nenotika — nebija nepatikšanu ne darbā, ne mājās, liekas, ar svešiem sieviešiem nepinās, — gluži vienkārši viņš kādā maija dienā bija paņēmis darbā aprēķinu, neatvadījies kāpis vilcienā, ceļā uzrakstijis un atsūtījis vēstuli: «Atpakaļ nebūšu ...»

Vera Gavrilovna bija skrējusi uz miliciju, iesniegusi paziņojumu tiesā — par bērniem viņam taču ir jāatbild vai nav? Un kopā ar trūcīgiem naudas pārvedumiem bija atnākušas vēl trūcīgākās ziņas — sākumā strādājis kādā jaunbūvē Novosibirskas tuvumā, tad pārcēlies uz Citu, salidzis darbā Sahalīnā ... Nemiera apsēsts klejotājs bez ceļa spieķa, viņš iet svētceļojumā nevis pa svētajām vietām, bet pa taigas būvvielām, — klaidonības gars vēl ir dzīvs!

Bet viņa vecajā ligzdā Djenežnajas ielā netālu no trokšņaina Arbata bezmērķīgi klaiņoja no vienas neuzkoptās istabas otrā nevīžīgi ģērbusies sieviete ar nesukātiem matiem un, pamanījusi bērnus, kliedza:

— Ar ko es jūs barošu, liekēži? Ar zilu gaisu, vai? Uztaisīja tik, maitas gabals, un uzgrūda man uz kakla! Nu jūs tupat? Bet es ņemšu un nokratīšu. Dzīvojiet, kā gribat!

Tie bija vienīgie gadījumi, kad Vera Gavrilovna sevi kaut kā parādīja. Pārējā laikā viņa puskaila vārtījās pa gultu, cītīgi šķirstīja kādu nejauši sadabūtu gra-mateli. Reizēm, uzrāvusi mugurā nosmulētu rīta kleitu, ar nesukātu galvu nogāja pagalmā, stundām ilgi kūla tukšus salmus ar kaimiņienēm — nesūrojās, nedusmojās, bet vienkārši izklaidējās, runājot par laiku, par cenām tirgū, par sētnieku Šarapu, kas sapinies ar bufetnieci Ļubku no trīspadsmitā dzīvokļa.

Cita viņas vietā būtu gluži izģindusi aiz rūpēm, nomocījusies līdz trakumam, — Verai Gavrilovnai bija bezbēdīgs raksturs. Pārgāja pirmais apstulbums pec vīra bēgšanas, pirmās izbailes. Vera Gavrilovna ne pirkstu nepakustināja — viss nokārtojās pats no sevis. Pats no sevis atradās īrnieks, pats no sevis dēls Viktors kļuva par elektromontiera mācekli, bet meita — viņa bija visvecākā — deva ģimenei šo to no savas algas, — tā viņi dzīvoja. Arī Vera Gavrilovna taisījās stāties darbā, taču, acīm redzot, gaidīja, ka arī tas nokārtosies pats no sevis.

— Fjodor Vasiļjevič, — viņa apjautājās Fjodoram, — it kā esot brīva vieta poliklīnikā — pārzināt slimnieku kartītes. Kā jūs domājat — vai lai es eju?

Tas skanēja tikpat pārliecinoši kā Maņilovam: «Varbūt uzcelt tiltu līdz Pēterburgai?»

Jaunākajam dēlam Saškam deviņi gadi. Viņš bija vājš un vārgulīgs, zaļganā seja vienmēr saraukta viltīgā smīnā, it kā zēns gaidītu, ka tūlīt kādam gadīsies smieklīgas nepatikšanas, acis bija šķelmīgas. Mājās viņš vienatnē allaž kaut ko meistaroja ar virtuves nazi un omuligi dungoja «Katjušu», vai arī pēkšņi atskanēja vecā, aizmirstā dziesma «Dedzi, dedzi, mana skala liesma...». Zēnam bija gan dzirde, gan tīrskanīga, viņa vecumam neparasti spēcīga balss.

Mājas iedzīVotāji viņu uzskatīja par nelabojamu negantnieku. Bieži vien uz sliekšņa parādījās milicijas nodaļas pilnvarotais un drūmi paziņoja Verai Gavrilovnai:

— Piektajā dzīvoklī jūsu dēls iesviedis pa vaļējo logu akmeni, sasitis spoguli. Lūdzu atlīdzināt spoguļa vērtību, bez tam samaksāt soda naudu.

Vera Gavrilovna kliedza uz Sašku:

— Pats savu māti gribi kapā iedzīt! — Tad viņa stingra balsī noteica: — Naudas nav. Aprakstiet mantu.

Nav jau ko aprakstīt — vecas segas, plāni, sapinku-ļojušies spilveni un nomazgata, padusēs saplīsusi rīta kleita.

Saška skatījās uz drūmo pilnvaroto, zem vainīgi svētulīgās maskas slēpdams sīku sīku smīniņu. Miliča forma viņu pārāk vis nebaida.

Viktoram bija piecpadsmit gadi. Izstīdzējis, vārgs, plānajās, sakniebtajās lūpas paslēpies jauns rūgtums. Viņš bieži vien rupji uzkliedza mātei, tā nopūtās:

— Lūzuma gadi.

Jau pirmaja vakarā, tiklīdz Fjodors bija apmeties jaunajā vietā, pie viņa ieradās Viktors, acu dzīlēs slēpdams naidu, nevērīga tonī noprasīja:

— Kāpēc jūs pārnācāt dzīvot uz šejieni?

— Kaut kur taču jādzīvo.

— Kas nu te par dzīvi!

— Kas vainas?

— Te jau draņķi vien ir.

— Tātad tu arī?

— Droši vien arī es. Varbūt es gribu jūs naktī nodurt.

Lūpas viņam raustījās, acīs violets spīdums, un Fjodors nodomāja: «Kas zina, ko savā muļķa prātā izdara.»

Reiz Fjodors pacēla Viktoram nokritušu fotogrāfiju — diezgan izburbis vīrietis ar nolaizītiem matiem.

— Tava, vai?

Viktors rupji izķēra no rokām, tumši nosarka.

— Mana! Bet kas jums par daju?

Tas bija tēvs, kuru vajadzēja ienīst, bet viņš mīl.

Mati Viktors nicināja — mūžam izpūrusi, slinka, nekaunas rādīties kaimiņiem ar savu netīro rīta kleitu,— nav nekāds brīnums, ka tēvs aizbēdzis, visi zobojas, rāda ar pirkstiem, bet viņai tas bijis nebijis. Tomēr savu mazo aldziņu Viktors atdeva mātei visu līdz pēdējai kapeikai, nevarēja nopirkt jaunu kreklu, kaklasaiti, staigāja ar apdriskātām biksēm, nomītiem tēva zābakiem un droši vien tādēļ jutās atstumts, vairījās no meitenēm. Bet māte par to naudu, ko dabūja no dēla, uzreiz sapirkās dārgu desu, saldumus, visu to viņi notiesāja viena paņēmienā, bet nākošajā dienā nebija pat maizes. Puisis staigāja pa nemājīgo pasauli, sasprindzis kā. stīga, kas uzvilkta līdz pēdējai iespējai, bīstami aiztikt — pārtrūks, ka notrinkšķēs vien.

Meitai Anai divdesmit pirmais gads. Viņa bija dabūjusi izdevīgu darbu katlā iestādē, saņēma deviņsimt piecdesmit rubļu, dažu mēnesi arī tūkstoti. Ar apņēmīgu, smailu sejiņu, ar aukstu skatienu, ar biklu gaitu, klusa ka ēna, — paradās un pazūd vai arī nedzirdama sēž savā istabiņa, kur Saskani nav brīv ielūkoties. Rītos viņa iet uz darbu — kurpes gandrīz vai modernas, kaprona zeķes, zvanveida svārki — nav sliktāka par citām, bet mājās, tāpat kā matē, ģērbusies vecā, uz pleca saplīsušā kleitiņā, kas viņai bijusi jau meitenes gados, vājās krūtis, šķiet, tūlīt pārplēsīs veco katū-niņu. Aņa ģimenē ir sveša, viņu nemīl pat māte. Tas Aņu nepavisam neuztrauc. Liekas, viņa ir gluži apmierināta — var dot ģimenei mazāk naudas.

Saška pavēstīja:

— Viņai ir krājgrāmatiņa. Kad atradīs sev vīru — dalīsies.

Šad tad pie Aņas atnāk draudzene Alla no piecpadsmitā dzīvokļa. Alla ir uzkrītoši skaista: glīti veidots kakls, pienbalta seja, cirtaini mati, melnas uzacis un valgas, melnas acis. Visā viņas staltajā augumā ar apaļīgiem gurniem jaušams valdzinošs laiskums, viņa iet līgodamās, gausi, kairi, ar rāmu augstprātību panes vīriešu skatienus. Grūti ticēt, ka viņai tikai astoņpadsmit gadu.

Un atkal viszinis Saška paskaidroja:

— Viņa ir kuņa.

Par to viņš dabūja pamācošu pļauku no Viktora:

— Tu jau nu nebūsi tiesātājs, pretīgais kucēn!

Visa māja zināja, ka Alla mīl tikai Ļošku, kuru visi

sauca par Ļemeševu vai Ļemešu, ka nevienu citu nelaiž savā tuvumā, un nav jau arī zināms, vai Ļošku laiž. Taču, ja reiz ir ar viņu sapinusies, tad ir «kuņa» — kārtīgai meitenei nebūtu pa ceļam ar tādu zeņķi.

Gan milicija, gan mājas iedzīvotāji uzskatīja Ļošku Ļemešu par «bobreņpuiku atamanu». Stāsta, viņš esot bijis nodots tiesai par to, ka «nolaidis asinis»,’ tomēr izlocījies, piesprieduši tikai gadu. Kārtīgie iedzīvotāji piesardzīgi iet viņam apkārt ar līkumu. Ap viņu vienmēr slaistās zeņķi ar «bobrenēm» galvā. Vakaros Ļoška iziet uz ielas vārtu priekšā ar ģitāru rokā, ar saspaidītu smēķi zobos un dzied briesmīgas romances:

Un tad tu stā-āvēsi Pie kājām mironim,

Ar kabatlak-katu As-saras slaucīsi.. .*

Ap divdesmit divi divdesmit trīs gadi vecais melnīgsnējais, glītais zeņķis ir liriskais tenors. Un tas ir viņš, kura dēļ cienījami ģimeņu tēvi, izmetušies pa savām parādes durvīm, centās pēc iespējas ātrāk tikt pāri pagalmam. No parādes durvīm līdz ielai ir Ļoškas valstība.

Taču materiālās vērtības pagalmā (protams, izņemot pašas ēkas) piederēja nevis Ļoškam, bet kādam pavisam parastam iedzīvotajam — Arsentijam Ivanovičam Zaštatnijam. Viņam bija «Pobeda» un šai «Pobedai» garāža ar skārda jumtu, bet pie garāžas — piebūvīte ar smagu atslēgu priekšā. Bez tam bija vēl ar tumšu mīniju nokrāsota dēļu kaste — mēslu bedre. To var lietot visi. Citu materiālu vērtību pagalmā nav.

Neilgi pirms pusnakts pagalmā atskan sētnieces kliedzieni. Viņa, neliela auguma, branga sieva, nostājas, strupās ziloņa kājas iepletusi, atgāž izpūrušo galvu un sak aurot:

— Ak tu ērzeli! Kuili tāds! Panāc tik šurp! Es tev acis izskrāpēšu, nekauņa! Ļautiņi mīļie, šis pašlaik guļ pie tās resnās lavas! Ei tu! Resnā lāva! Parādies, riebīga sterva! Ak ta bail gan? M ... tāda!... Ļautiņi mīļie! Paklausieties! Mans ērzelis ir pie tās resnās lāvas, kauc pašam sieva mājās! ...

Mīļie ļautiņi klausījās, grozījās pa gultu, nevarēja aizmigt, tomēr nekā neteica — kas nu par prieku jaukties iekšā.

Fjodors, apmeties šeit, jau pirmajās dienās saprata, ka šī nav tā vieta, kur var pārdzīvot radošas iedvesmas uzplūdus, kuriem no mākslas cienītājiem jāizvilina pateicības asaras. Taču Vera Gavrilovna ar dažādiem ieganstiem bija paņēmusi īres maksu gandrīz vai par gadu uz priekšu. Bet naudas nav, Fjodors ar dievu uz pusēm iztika no šādas tādas gadījuma peļņas. Nav naudas, nav arī laika uzlikt audeklu uz molberta, — visas dienas aiziet, meklējot darbu, — kas vilku baros, ja pats negādās.

Brīvais māksliniek — iesācēj, tu esi atkarīgs pat no miermīlīgās un saticīgās Veras Gavrilovnas, kuru neviens neņem nopietni. Ja tu viņai neizdabāsi — izsviedīs uz ielas, tādas tiesības viņai ir.

4

Pirms mēneša Fjodors, vakarā pārnācis mājās, ieraudzīja, ka Veras Gavrilovnas istabas durvis ir līdz galam vaļā un visā dzīvoklī iedegta gaisma.

Saška ar sasukātiem, slapjiem matiem un tīru kreklu iznāca Fjodoram pretī.

— Mums ir ciemiņš, — viņš pavēstīja un žultaini ieķiķinājās: — Precinieks ...

— Fjodor Vasiļjevič! Panāciet šurp, iepazīstieties, — Vera Gavrilovna dziedošā balsī sauca no istabas.

Jauns puisis, kam galva tāpat bez kakla uztupināta tieši uz platajiem pleciem un augums tik drukns, ka izskatās kuprains, pašaudīja melnu aci tieši Fjodora redzokļos, meitenīgā mulsumā nolaida īsās skropstiņas, pastiepa spēcīgu plaukstiņu:

— Miša.

Aņa, ģērbusies vislepnākajā ceriņkrāsas blūzē, rūpīgi izpletusi uz gultas plisē svārkus, salikusi kājas cieši kopā — kurpīte blakus kurpītei, — sēdēja ar stingu skatienu un smailu, vienaldzīgu sejiņu, it kā gulētu ar vaļējām acīm.

Uzposusies arī Vera Gavrilovna, viņa ietērpusies vecā, taču tīrā kleitā.

Viktora nebija.

Pēc Fjodora ierašanās iestājās neveikls klusums, droši vien tāds pats bijis arī pirms viņa pārnākšanas.

— Nez kāpēc tas laiks ir un ir nepastāvīgs, — ieteicās Vera Gavrilovna

— Jā, nepastāvīgs gan, — ciemiņš piekrita.

— Pa radio sola, ka sākšot skaidroties.

— Jā, visu ko var gaidīt.

— Bet pērn, radās, šajā laikā bija uznācis siltums.

— Jā, liekas, bija gan.

Kādu pusstundu tā patērzējis, ciemiņš piecēlās:

— Paldies par patīkamo sarunu. Atvainojiet, ir jau vēls.

Roku pastiepis, piegāja pie Veras Gavrilovnas, pie Fjodora, nepameta neievērotu arī Sašku, ikvienu apveltīja ar caururbjošu, pētījošu skatienu, tad līgodamies devās uz durvīm, izslējis saķemmēto, spīdīgi melno galvu, kas atdusējās uz pleciem.

Aņa uztrūkās, metās pavadīt.

— Nu, kā jums radas, Fjodor Vasiļjevič? — Vera Gavrilovna pamāja uz durvīm, dzirdot tas aizcērtamies.

Fjodors paraustīja plecus.

— Acs viņam gan tada jokaina . .. Viņš taisās pārcelties uz dzīvi pie mums. Lika manīt, ka apdzīvošot divas istabas — Aņas un jūsējo.

— Ak šitā. Man jāmeklē cits dzīvoklis?

— Nekādā gadījumā, to es nepieļaušu! No kā tad es dzīvošu? Jūs maksājat, bet viņi taču man nedos ne kapeikas. Nekāda gadījumā, dzīvojiet vien. Acs viņam gan tāda jokaina ... Ak kungs!

Veselu mēnesi Miša naca ciemā, gaja garām Fjodora istabai, pētīdams skatījās iekša, laipni sasveicinājās, galvu noliecis, — maigs, kluss, ar visu savu lācīgo gausumu itin veikls.

Kad Miša ieradās, Viktors nodrebēja, atturīgi sasveicinājās. Kādu dienu viņš pēkšņi jautaja Fjodoram:

— Sakiet man — vai tāda mīlestība dzīve vispār ir, vai ta ir tikai grāmatās?

Saška paskaidroja Fjodoram:

— Vitjkam skauž, viņš pats grib precēties. Viņš mīl Allku, pat sacīja šai: pamet Ļemešu! Alika atbildēja: «Kur nu tev, šmurgulim ...»

Bija pāri pusnaktij, kad viņš, atvadījies no Ņinas, atgriezās mājas. Taču dzīvoklī neviens negulēja. Klabēja šujmašīna — tas pavisam kas jauns, Veras Gavrilovnas saimniecība šujmašīnas nebija.

Vera Gavrilovna pabāza priekšnamā nesukāto galvu, priecīgi pavēstīja:

— Mums rītā būs kāzas. Miša ar Aņu sareģistrē-jās! ... Mēs te ņemamies slapjām mugurām, šujam jaunas drēbes, griežam vecās uz otru pusi... Tad nu rītvakar gan nekur neejiet. Ļoti lūdzam. Vakarā palīksmosiet kopā ar mums... Ak jā, mēs pagaidam paņēmām no jūsu istabas galdiņu. Rītā, kad viss būs cauri, atdosim.

Istabā uz grīdas stāvēja grāmatas un papīri, kas bija noņemti no galda. Bez galda istaba likās neparasti liela un nemājīga. Aiz sienas klabēja šujmašīna.

Fjodoram ienāca prata, ka no rīta jāuzzīmē skice veikala skatloga izgreznošanai. Galda nav, nevar taču strādāt, turot papīru klēpī?

Skatlogs, desas, šķiņķi, siera rituļi, bet pie Ņinas bija palikusi jaunās gleznas skice. Viņš varētu likt audeklam dziedat ar vijoles balsi... Lūk, pēc tas skices, kuru bija uzmetis ar zīmuli, rīt no rīta derētu uzskicēt jaunu — krāsās.

Sola, ka šai gadā atklāšot jauno mākslinieku izstādi. Vjačeslavs savu gleznu drīz nobeigs, klīst runas, ka pat Ivans Mišs šim gadījumam kaut ko cepot.

Bet viņš, Fjodors, jau mēnešiem ilgi nav stāvējis pie molberta, nevar zināt, kad stāvēs un vai tas vispār kādreiz vēl notiks ...

Rītdien viņš gudros, kā labāk iekomponēt skatlogā gastronomijas brīnumus. Un ja nu tam uzspļautu, ja ķertos pie skices, uzspļautu visam? Bet tad uz nedēļas beigām kabatās nebūtu vairs ne graša .. .

Galds iznests no istabas. Un aiz plānās sienas klab šujmašīna...

5

Kopā sabīdītos galdus apklāja ar palagiem.

Līgavainis Miša ģērbies jaunā, melnā uzvalkā, pogcauruma papīra roze, kaklasaites mezgls neļauj zodam noslīgt uz leju, tādēļ līgavainis izskatās komiski cienīgs.

No laukiem atbraukusi Mišas māte — veca sieva ar lieliem kauliem, līku degunu un mazliet aziātisku seju. Viņa apsēdās kaktiņā un sāka snaust, taču laiku pa laikam plakstiņš pacēlās un paraudzījās apaļa zaļa acs — saprotoša, skadra, vērīga, nebūt ne miegaina.-Viens mirklis — un krunkainais plakstiņš atkal gurdi nolaižas.

Ieradās negaidīts viesis — tas nebija neviens cits kā Ļoška Ļemešs. AI la nebija gribējusi nākt kāzās bez viņa.

Ļoška izskatījās elegants — tumši zils bostona uzvalks, sniegbaltais krekls izcēla vaigu vienmērīgo mel-nīgsnējumu, kuram vīdēja cauri viegls, kautrs sārtums. Viņš izturējās apvaldīti, ar cieņu, pie galda džentlmeniski apkalpoja uz abām pusēm — lika uz šķīvja cienastu Verai Gavrilovnai un pietvīkušajai Allai, kas izskatījās tik skaista, ka visiem bija neērti un kaut kā neizprotami žēl pašiem sevis.

Otrā pusē Allai blakus sēdēja Viktors ar jaunu kaklasaiti un svārciņiem, kam bija uz ātru roku salāpītas piedurknes. Viņš gandrīz nekā neēda, baidījās elpot, neuzdrīkstējās paskatīties uz kaimiņienes pusi. Pašā sākumā viņš iekampa šņabi, sāka klepot, nosarka ta, ka acīs saskrēja asaras.

Ļoška Ļemešs mīlīgi aizrādīja:

— Nepieradinies pie šīs indes, manu zēn.

Un, pasviedis gaisā lokano roku, viņš uzstājīgi iesaucās:

— Rūgts!

Aņa neveikli piegrūda degunu pie līgavaiņa sejas.

Uz Ļošku Ļemešu līgavaiņa māte šaudīja miegaini pievērlo aci biežāk nekā uz citiem.

— Rūgts!

Ļoška dzēra, aizvien vairāk pietvīka, un viņa savaldība pamazām izgaisa:

— Dārgie pilsoņi, kas esat sanākuši uz šīm svinībām! Dārgie pilsoņi! Atļaujiet man teikt runu!

Neviens neatļāva, tomēr viņš piecēlās — stalts, nosvērts, tikai melnīgsnējie vaigi kaist skurbumā un sīkie, cieši saaugušie zobi lāgiem pazib iecietīgā smīniņā. Allai lielās acis aizmiglojis maigs valgums.

— Kas jūs esat? — Ļoška ar rokas vēzienu norādīja uz visiem, kuri sēdēja pie galda. — Kas? Neņemiet jaunā, ja teikšu — parasti cilvēki. Tādu kā jūs ir daudz. Bet vai jūs varat novērtēt talantu, retas spējas? ... Nē, tam jūsu līmenis par zemu. Jūsu vidū atrodas talanti, varbūt pat ģēniji... Neesat pamanījuši, varonīgie darbarūķi? Tūlīt es tos nodemonstrēšu. Saška! Ei, dēliņ! . . . Parādīsim civilajiem iedzīvotājiem, ko varam! Piecelies, čabulīt, un panāc šurp, kad vecāki cilvēki sauc!...

Mazais Saška, kurš jau veselu stundu pirms svinībām bija pūlējies pieglaust savu cekulu, saziežot ar sviestu, ko nočiepa no galda, piegāja pie Ļoškas — gurdens, bālās lūpas kā vienmēr savilktas blēdīgā smīniņā.

— Saška! Draugs! Bēdubrāli! Mūs abus te neatzīst! J-jūs! Vai redzat cilvēku?! Tas tik ir eksemplārs! Fenikss! Mūs neatzīst! Atnes manu ģitāru: «Ar ģitāru un zobenu zem loga stāvu es!» Pārsteigums jaunlaulātajiem! ... Klus-su! Nekustēties! Viens mirklis svētajai makslai, bet pēc tam varēsiet tempt savu šņabi. Klus-su!

Ļoška Ļemešs ar ģitāiu rokā apsēdās uz sava krēsla teatrālā pozā. Blakus nostājās Saška.

— Ko jūs gaidāt, dārgie pilsoņi? Vai romances? Žēlas dziesmas? Dzērāja asaras? Negaidiet! Romanču nebūs!... Saška! Tautas dziesmu! No gadsimtu tālēm, no sirds dziļumiem! «Skala liesmiņu»!

Saška kļuva nopietns, cienīgi nokāsējās, savilka grumbas zilganbālo, gludo pieri.

Ļoška sāka dziedāt, balsī jautās slēptas, pagaidām vēl īsti neizpaustas sāpes, — ta parasti iesāk visi, kas noilgojušies pēc dziesmas un daudz no tās gaida.

Nevis vējš tur zarus loka,

Nešalc ozolbirzē rīts .. .*

Un Saška uztvēra, saka dziedāt līdz. Viņa balss, zemāka, drošāka, uzreiz kļuva par galveno, lika Ļoškas tenoram maigi un lokani vīties apkārt. #

Mana muļķa sirds tur vaid un mokās,

Tā kā rudens lapa trīc .. .*

Saškam galva noliekta, pierē ciešanu grumbas. Ļoš-kas acu zīlītes šķiet izpletušās pa visu radzeni, no acīm strāvo smagas, neatlaidīgas ilgas. Viens — mazs, jau pilsētas ielas aizmaitāls puišelis, ne visai taisns un diez vai labs pēc dabas, otrs nācis no cilvēku sabiedrības padibenēm, salašņām, viņš līdzīgs uzvirušām putām, ko agri vai vēlu nosmalstīs un izgāzīs ara. Abi izauguši šai šaurajā pagalmā starp mūra namiem, ar asfaltu zem kājām. Bet kā viņiem radusies tik skaudra smeldze? Ka viņi var zināt, ka ir tādi gari, bezcerības pilni ziemas vakari, kad cilvēks ieslēgts savas četras ba|ķu sienās, kas apraktas kupenās? Ka viņi var zināt, ka gaudo vējš un kvēpst skals — vienīgais gaismas stars, vienīgais draugs? Kā viņi to var zināt, ja Fjodors pats to nav pārdzīvojis? Fjodors dzimis sādžā, viņš redzējis petrolejas lampu, bet ne skalturi, jo tada vairs nebija.

Skumjas trakas māc ka briesmas,

Dzeļ kā odze, neaizbēgt.

Dedzi, dedzi, mana skala liesma,

Mums ir kopa jāsadeg .. .*

Fjodors to varēja uzzināt no vecmāmuļām un vectēviem, no sādžas leģendām, no tām kupenām, kuras vēl aizvien gar baļķu sienām sadzen sniegputeņi. Bet šie abi? ... Kāds brīnums liek runāt patiesību tiem, kam pašiem tā nav zināma?

Līgavaiņa māte, likdegune veča, pavēra krunkaino plakstiņu, pablenza zaļā acs, bet tajā vairs nebija salta skadruma — tur vīdēja saldenskabs sievišķa aizkustinājums.

Lepnā, laimīgā Allas seja satraukti pievērsta Ļošam. Laiku pa laikam viņa pagriežas te pret vienu, te otru, un viņas lielās, valgani tumšās, mirdzošās acis apsveļ visus pēc kārtas ar izaicinošu, nicinošu skatienu: «Vai jūs maz esat ko vērts salīdzinājumā ar viņu? Vai jus esat ko vērts?»

Bet Viktors sakucies sēž pie galda, spiež delnas starp ceļgaliem, bāls, iznīcināts.

Ļoška apklusa, pēdējo reizi notrinkšķināja ģitāras stīgas, pret palsajiem griestiem pacēlās un pagaisa tāds kā vaids, kā nopūta. Saskani pierē savilktās ciešanu pilnās grumbas atslāba, un viņa balais ģīmītis ar taukainiem, pielaizitiem matiem tūlīt izskatījās garlaikots, neizteiksmīgs.

Visi klusēja, un droši vien visi jutās skumji un tīkami, bet reizē arī neveikli — tas bija pārak neparasti, parak skaisti, lai varētu turpināties ilgi.

Veca viešņa atkal miegaini aizvēra plakstiņus, bet viņas dēls, līgavainis, izgāzis krūtis ar papīra rozi, lišķīgi nopūtās:

— Ja-a, tas ir talants.

Un Ļoška pielēca kājās:

— Turi žaunas! Zabaks!

— Ļoškiņ! — AI la paliecās uz viņa pusi.

— Ko ta šis jēdz? Mēsls tāds! Lai pievalda mēli un nekurkst!

— Es taču teicu... — Miša aizvainots pagriezās pret līgavu.

— Ko ta tu teici? Tu teici, pīsli pēdīgais, ka mani nedrīkstot laist... Bet kur? Sitajā ne-in-te-liģen-tajā sabiedrībā. Cienījamie pilsoņi, es viņam tūlīt samaitāšu fizionomiju!

— Ļošiņ!

Līgavas smailā zvirbuļa sejiņa nepauda ne apjukumu, ne izbailes, vienīgi dusmas.

— Tu par viņu galvoji. Tu taču apsolīji, — viņa sacīja apjukušajai Allai. — Pielacies, lops tāds, bet nu alejas.

— Ļošiņ, mīļais, iesim prom no šejienes.

— L-lops? Tava laime, ka es esmu džentlmenis... Nu, nolaizītais! Tu! Brutgāniņ! Atkārto, ko tava brūte sacīja! ... Ahā, tu klusē, diedelnieks!

— Ļošiņ!

— Aizveries! Gan aiziešu pats... Bet papriekš lai man pasaka — vai es esmu talants vai ne? Lai pasaka, kurš sajēdz ... Ei, tu! — Ļoška negaidot pagriezās pret Fjodoru. — Ko ta tu tā? Ko? Tu klusē, smerdeli! Es tak no purna redzēju, ka patīk. Žēl vardu pasacīt? Tev šie no zelta, vai?

— S ... tu esi, — Fjodors noteica. — Visu samaitāji.

— Atkārto! Es laikam pārklausījos.

Fjodors piecēlās:

— Ej! Citādi izsviedīšu aiz apkakles.

Ļoška atžirba, ar interesi dzēlīgi ieskatījās Fjodoram acīs.

— Ehe! Atradies taisnais.

— Nu, nu! Lasies prom labi veicīgi!

Fjodors bija pusgalvas tiesu garāks par Ļošku un platākiem pleciem, tagad viņš pieliecās un no augšas nigri skatījās Ļoškam sejā. Un Ļoška nopūtās:

— Redziet nu, ļautiņi mīļie ... Šis nav mācīts. Gan tu, putniņ, dabūsi mācību. Tu vēl Ļošku Ļemešu nepazīsti. Viņu pazīst viss Arbats.

AHa aiz piedurknes vilka viņu uz durvju pusi. Pie durvīm viņš atskatījās:

— Mūsu vārtiem tu garām netiksi, tārps!

Līgavaiņa māte, pavērusi apaļo aci, saprātīgi un

vienaldzīgi noskatījās, kā piedzērušais Ļoška aiziet. Durvis aizcirtās, acs aizvērās.

Bet Miša, saraustījis taisni kaklasaiti un svārku stūrus, it kā tiešām nupat būtu bijusi plūkšanās, pārliecinoši un ar cieņu noteica:

— Gnīda.

Aiz durvīm kāpņu telpā atskanēja skaļš sievietes kliedziens. Sašku itin kā sviešus izsvieda pa durvīm.

Viktors piecēlās — izstīdzējis, svētdienīgi saposies, ģērbies saburzītos svārciņos, ar spilgtu kaklasaiti, kas vēl saglabājusies spīdīga kā tikko no veikala.

Bet sievietes kliedzieni sitās pret sienu, iestrēgdami kaut kur bēniņos. Un visapkārt visā mājā klusums. Un uz baltajiem palagiem spilgtā gaismā — netīri šķīvji, pustukšas pudeles, apgrauzti maizes gabali, bļoda savandīts salātu maišķis.

Saška iedrāzās atpakaļ, sajūsmināts paziņoja:

— Ļoška sit Allku!

Viktors pielēca kājās. Vera Gavrilovna uzsauca:

— Kur nu? Dumjš esi palicis!

Bet durvis noblākšķēja, uz galda nošķindēja trauki. Kliedzieni norima.

— Šis viņu nositīs, to muļķi. Nositīs! — Vera Gav-rilovna kunkstēja.

Fjodors piecēlās.

Blava kāpņu telpas gaisma, apmesta siena ar rudiem plankumiem, auksta ka pagrabā. Pie šīs sienas spiežas AIla, piekļavusi tai klāt izpūrušo galvu. Mazliet zemāk, uz kāpnēm, kņada. Viktors apakšā, guļ, savilcies čokurā, ar rokām pūlas aizsegt seju un galvu, stiepj uz priekšu asos elkoņus. Bet virs viņa uz kāpnēm lēkā Ļoška, spārdās ar nospodrinātajām kurpēm, mērķē pa galvu.

Fjodors sagraba viņu aiz apkakles. Ļoška bija viegls un vārgs, viņš tikai strauji grozīja pleciņus, lūkodams izrauties. Fjodors viņu piespieda pie sienas, ar visiem pieciem saņēma aiz galvas:

— Sašķaidīšu lupatās.

— L-laid, maita . ..

No mugurpuses Fjodora plecos ieķērās mazas rokas ar asiem nagiem:

— Laid vaļa! Laid viņu vaļa! Ko tev vajag?

Fjodors nokratīja rokas, ar visu sparu nogrūda

Ļošku leja. Norībēja kāpnes, pazibēja kurpju pazoles.

— Muļķe, — Fjodors sacīja AI la i un sāka celt augšā Viktoru.

Tas, ticis uz kājām, jau gribēja mesties lejā pakaļ Ļoškam, bet Fjodors saķēra viņu abām rokām, uzkliedza Allai:

— Marš! Ved prom savu brūtgānu! Un labi veicīgi!

Ļoška ilgi rapoja uz ceļiem pa kāpņu laukumiņu,

meklēja cepuri. Tad piecēlās, paskatījās augša uz Fjodoru un Viktoru, nekā neteicis, pagriezās un saka iet lejā. A1 la bailīgi sekoja viņam, ar vienu roku balstīdamās pret sienu.

Fjodors pastūma Viktoru pa kāpnēm uz augšu:

— Ej nu, bruņiniek!

Istabā Viktors — sapluinīts, kaklasaite pārmesta pār muguru — iekrita gultā, iespieda seju spilvena un sāka raustīties klusās elsās. Vera Gavrilovna nobēdājusies pukojās:

— Tagad tev nebūs glābiņa ... Taisni vai jābrauc projām ... Kas zina, var pat nožmiegt...

Fjodoru viņa bija pavisam aizmirsusi, neiedomājās, ka arī viņam tagad nebūs glābiņa, ka arī viņu, kas zina, var pat nožmiegt.

Līgavaiņa māte palīdzēja vedeklai nokopt galdu, katru tasīti cēla pie acīm, apskatīja no iekšpuses un ārpuses, zīmīgi knaibīja lupas. Aņai bija vienaldzīga, gurda seja.

Saška rātni gulēja zem segas.

Bet līgavainis Miša bez svārkiem, žilbinoši baltā, čaukstošā krekla stāvēja pie spoguļa un, galvu grozīdams, rūpīgi aplūkoja savu noskūto fizionomiju.

— Nebūs glābiņā. Kas ta šiem — var arī ar dunci...

Viktors raudāja.

6

No rīta, ejot ārā pa vārtiem, Fjodors ieraudzīja Ļošku. Tas trinkšķināja ģitāru, zelēja smēķa galu:

Un tad tu stā-āvēsi Pie kājām mironim,

Ar kabatlak-katu As-saras slaucīsi.. .*

Ļoškam blakus rēgojās viens no viņa zeņķiem ar mazu žokejcepurīti pakausī, uz tievā kakla izspiedies ass gāmuriņš, augums izstīdzējis un vārgs. Abi caur tabakas dūmiem vērtējoši nopētīja Fjodoru, bet neteica ne vārda. Divi pret vienu — riskanti, var dabūt zilumus. Bet vakarā šai pavārtē sapulcēsies vesels bars, radīsies drosme, — tad būs ko turēt.

Ak, gan jau atmiņā Tev paliks, dā-ārgumiņ,

Sī šaurā taciņa un nazis ass .. .*

Tagad nemaz nevar ticēt, ka reiz bija gaužām laimīgi laiki — Maskavā atradās šaura studentu istaba, kura stavēja Fjodora gulta. Vjačeslavs arī dažkart vakaros noņēma no naglas ģitāru, ari dziedāja, tikai ne par «miroņi», ne par «nazi asu»:

Kā tirāna domas, kā viltība glūnot. .,

Bet Pareizticīgais auroja par sīpolveida kupoliem, par Andreja Rubļova meistarību.

Viņi bija uzskatījuši Ivanu Mišu par vislielāko nelieti. Taču Ivans Mišs salīdzinājumā ar šo Ļošku Ļemešu bijis īsts cēlsirdības iemiesojums, cilvēks ar vistīrāko sirdsapziņu.

Viņu istabā tagad dzīvo citi, biedri pagaisuši daudzmiljonu Maskava.

Vjačeslavs bija piedzimis laimes krekliņā: kāds Maskavas mākslinieks, Vjačeslava tēva vecs draugs, atļāvis viņam iemantot savu darbnīcu.

Vjačeslavs pašlaik ir Fjodoram vienīgais pavediens, kas saista ar laimīgo, pagājība nogrimušo studiju laiku. Ja šis pavediens pārtrūks, pa Maskavu skraidīs vientuļš cilvēks, kas vēl aizvien sapņo tikt uz zaļa zara, kļūt par īstu mākslinieku. Par viņa sekmēm institūtā vēl kādu laiku klīdīs leģendas, pec tam tās aizmirsīsies, un nevienam pat prātā nenāks painteresēties, kur pazudis leģendārais puisis, kas reiz vienā rāvienā bija uzgleznojis «Zilo meiteni».

Kamēr ir dzīvs Vjačeslavs, Fjodors nejūtas vientuļš un Maskava neliekas svešatne. Jebkurā laikā var viņam piezvanīt, jebkurā laikā var pie viņa aiziet un izkratīt sirdi, atcerēties, ka pasaulē nav vienīgi Ļoškas Ļemeši, Veras Gavrilovnas, sētnieces, kas vakaros raida pret tumšajiem logiem lāstus «šķīrējai — resnajai lāvai». Bez Vjačeslava Fjodors droši vien būtu galīgi pazudis.

Pēcpusdienā Fjodors devas pie Vjačeslava.

Eļļas krasas smarža, iesūkusies, neuzbāzīga, sensena, — cildena ikdienas darba smarža, par šādu darbu Fjodors tagad varēja vienīgi sapņot.

Vjačeslavs, ģērbies plana teniskreklā un vecās slēpošanas biksēs, mazliet novājējis, ar smailāku zodu un iekritušām acīm, taču jautrs, saņēma Fjodoru, papliķē-dams tam pa muguru:

— Tu esi atnācis īstajā reizē, klaidoni. Trāpīji kā naglai uz galvas! Uzskatīsim, ka man svētki.. .

— Ceru, ka nav kazas. Tādus svētkus esmu atēdies līdz kaklam.

— Hā! Personīgā dzīve ziedota svētajai mākslai. Pēdējā laikā neesmu atļāvies pat vieglu flirtu. Visi spēki atdoti darbam, tikai darbam! Un nu esmu saņēmis balvu par labu uzvešanos: šorīt, Fedjka, es uzvilku uz savas gleznas parakstu! ... Viss! Punkts! Un noņēmu, lai nelien acīs.

— Glezna? ... Pabeigta? ... Nu tad rādi šurp!

Vjačeslavs nolika darbnīcas vidu krēslu.

— Pirmajam skatītajam un pirmajam kritiķim — gods un cieņa. Sēdies!

Tad viņš ar skubu metās izbīdīt molbertu.

Fjodors viņa darbu bija redzējis tikai pašā sākumā, tad bija uzskicētas figūras, pagleznots fons.

— Es to nosaucu: «Ko par mums teiks cilvēki?»

Gandrīz kvadrātveidīgs vidēja lieluma audekls. Upes

krasts, tālumā balsnī prombraucošs tvaikonis. Uz svārkiem, kas nomesti zālē, sēž sieviete, viņai blakus vīrietis. Abi nav jauni un nav skaisti, abus dzīve nav taupījusi. Viņam papliks galvvidus, sejas izteiksme liecina par pasmagu, stipru raksturu. Viņš lūkojas sievietē, un viņa skatienā ir skarbs, vīrišķīgs prasīgums un apspiesta kautrība, stūrgalvība un nedrošums. Sievietes roka piespiedusi pie lūpām saburzītu mutautu — pirksti sastrādāti, raupji. Skatiens nodurts, samulsis un tai pašā laikā sasprindzināts, bezcerīgs un tāds kā lūdzošs.

Cik vēlu viņi sastapušies! Sastapušies un sapratuši, ka nevar dzīvot šķirti, ka atnākusi vēla, pārlieku veļa, varbūt pirmā un pēdēja mīlestība viņu mūžā. Līdz šim ikviens no viņiem bija ar kādu ticies, bija kādu aplidojis un pats ticis aplidots, bija apprecējies, laidis pasaulē bērnus, godīgi tos aprūpējis. Un tagad bērni droši vien gaida mājās. Bet viņi ir šeit, nomaļa vietā, nošķīrušies no cilvēkiem, spriež — ko lai . dara? Vīrietis nedroši prasa atbildi. Nedroši! Sieviete klusē, skatās zemē. «Ko par mums teiks cilvēki?» Ne tikai svešie, bez vajadzības noraizējušies cilvēki, bet arī tie, kas ir tuvi, dārgi ... Ko teiks vienu bērnu matē, otru tēvs? Ko teiks paši bērni?v.. Vīrietis gaida atbildi. Atbildes nav.

— Nu! ... — norijis malku gaisa, Vjačeslavs ar pūlēm izdabūja pār lupām. — Sper vajā bez žēlastības!

— Paga, Veče. Ļauj sagremot.

Un Veče bikli apklusa, mīņādamies pie molberta.

Vīrietis gleznā attēlots nepacietīgs, nesavaldīgs, spēcīgais kakls sasprindzis aiz saspīlējuma. Bet sievietei gļēvi noslīdzis plecs... Ne visai jaunais augums nolīcis, tas liecina par bezspēku, taču sejā bezspēka nav. Viņa ir gudrākā par nepacietīgo vīrieti, labāk par viņu apzinās, cik traģisks ir nolādētais jautājums: «Ko par mums teiks cilvēki?» Cilvēki ar mums saaugusi, viņu dzīve savijusies ar mūsu dzīvi, ja šīs saites saraus — būs asiņojoša brūce. Un brūce var būt nāvīga ... Vīrietis gaida no viņas atbildi. Viņš sirds dziļumos paļaujas uz viņas gudrību.

Fjodors skatījās un brīnījās — precīzi, smalki tverti, pārdomāti. Tomēr... Tomēr kaut kā viņam vēl pietrūkst. Ar ievingrinātu aci ka pieredzējis mednieks meža norā, kur bijis zvērs, viņš pēc zīmīgām, uzkrītošām un tikko mānāmām pazīmēm saprata, kas noticis, ticēja tam, un viņu pārņēma līdzjūtība. Notikums pats par sevi ir patiess un aizkustinošs. Tomēr kaut kā vēl trūkst, lai viss būtu atrisināts pilnīgi... Viņš ir informēts — figūras uz audekla viņam kļuvušas par cilvēkiem ar biogrāfijām ... Kas vēl vajadzīgs? Kā tad vēl trūkst? ...

Un Vjačeslavs atkal nenocietās:

— Nu runā taču! Nespīdzini...

— Labi, Veče.

— Bez jokiem?

— Jā . ..

— Uh, kā akmens novēlās no sirds.

— Man par to vēl būs jādomā. Varbūt arī kaut ko izdomāšu. Man gribas kaut ko atrast, kaut ko vajadzīgu, kas palaists garam.

— Nu, bet pagaidām man pietiek ar tavu «labi». — Vjačeslavs paslēja gaisa dūres. — Ak kungs! Ak kungs! Dod savu svētību visiem, kas slavē, lai viņi paši būtu laimīgi un lai viņiem veiktos! Uzslava — tā ir burvestība, vai tu to saproti, ak kungs, tu izslavētais vecais muļķi? No tās izaug spārni, piebriest muskuļi kā

Heraklam! Tagad man nav bail ne no viena, bet pirms mirkļa trīcēju kā mazs pelēns ... Paldies, Fedjka, par tavu «labi»! Paldies! ... Un tagad iedzersim. Ne jau uz gleznu, nē-e, es kļūstu māņticīgs. Iedzersim tāpat uz tikšanos. Man ir noglabāta konjaka pudelīte — trīs zvaigznītes, kā uz formas tērpa uzplečiem!

Galds bija apkrauts ar darbnīcas saimnieka papīriem, viņi nolika pudeli uz krēsla, uz paletes sagrieza baltmaizes klaipiņu, Vjačeslavs izmazgaja no glāzēm bruņas akvareļkrasas nogulsnes, uz avīžlapas izplāja šķiņķa šķēlēs. Bija atgriezušies labie nebūt ne tik vecie studiju laiki.

— Vai tu Pareizticīgo neesi saticis? — jautāja Fjodors.

— Nav manāms. Pa ausu galam dzirdēju, ka no zivtelēm esot aizgājis, kaut kur iekārtojies zīmēt medicīniskus plakātus: «Tīrība — veselības ķīla.» Nu, un ka tu dzīvo? ...

— Ko dara Ļova Slobodko?

— Ļovka glezno filozofisku darbu: «Esamība un apziņa». Melna piramīda, no tās aug ārā zaļi mati. Velns viņu sazin kas tas ir! «Esamība un apziņa» ... Ar apziņu viņam vienmēr bijis bēdīgi... Ka tev tagad?...

— Ar apziņu? ... Bet ar esamibu? ... Dzirdēju — viņš esot apprecējies.

— Ar esamību Ļovkam arī nav labi. Apprecējies, taisni kā sadedzis. Sievai laikam drīz būs mazais. Bet viņš, protams, ka jau ģēnijs, stāv pāri rūpēm par dienišķo maizi un tik taisa melnas piramīdas filozofiskā aspekta. Sieva uz grūtām kajam, bet viņa baro tīras mākslās priesteri par savu algu, kas, pats saproti, nav nekāda ministra alga ... Nu, pastāsti par sevi.

— Un Mišs Bez Mīkstinājumā? . . .

— Kas viņu zina — dzīvo, tapat kā agrāk plīst aiz veselības, vienreiz saskrējos ar viņu taisni krūtīs, uzbāzās, ķēms, ar saviem rokas spiedieniem... Pie joda! Stāsti vaļā par sevi — ka tu dzīvo?

— Kā dzīvoju?... — Fjodors atjautāja. — Vai tev, draugs, neatradīsies kāds garaks ducis?

— Vai tu re! ... Dūča nav, bet striķi sameklēšu, ja palugsi, un parādīšu, kur vadzis.

— Nē, ar dūci tomēr bīstami. Labak piesiet striķītī svaru bumbiņu.

— Tev gan ir dīvainības, agrāk nebiju pamanījis.

— Cenšos pielāgoties apstākļiem.

— Kādiem tad?

— Lai tiktu mājās, man jāizlaužas cauri slēpnim — pusducim negantu smurguļu. Un nedomā, ka viņi gaidīs mani pavārtē ar mimozu pušķiem roka.

— Ak tadas tas lietas... Es iešu tev līdz.

— Ne.

— Kapec?

— Ir divi iemesli: nevaru tevi turēt par mūžīgu miesassargu, un diez vai tu daudz spēsi palīdzēt; bez tam man tiem kucēniem jāpierāda, ka arī vienam pašam nav bail. Tad laidīs garam klanīdamies.

— Tā tik vēl trūkst, lai tevi iespundētu par krimināllietu.

— Mājās man taču jātiek, ka tev šķiet?

—- Bet ko tad lai dara?

— Jadabū ierocis — tāds sitamais, kāds ir huligāniem.

— Sai mājā tik unikālu priekšmetu nevarēs sameklēt ... Kaut gan ... Es te kaut kur redzēju svina atveidojumu — tādu kompaktu bistīti.

— Un kādu gabaliņu stipras auklas.

— Tadas mantas te, cik uziet. Tomēr es baidos, kā tev ies.

— Nekas, es esmu rūdīts zellis, izkūlies ar veselu ādu no vēl lielākām ķezām. Pieci bandītiņi, pavārtes krančeļi, tiklīdz vienam iesitīs knipi, pārējie ieraus astes. Dod šurp bistīti!

Vjačeslavs sadrūmis sāka rakņāties pa skapi.

— Āre... — viņš sacīja, sniegdams Fjodoram mazu bistīti, kādas parasti greznoja vecas, monumentālās tintnīcas. — Napoleons. Vispiemērotākā persona agresijai . . . Kāpēc tad viņi ar tevi tik neapmierināti?

— Es nosviedu pa trepēm viņu atamanu, gatavo smurguli. Ceru, ka saimnieks neņems ļaunā, ja mēs šo pundurīgo mākslas darbu rekvizēsim šādos audzināšanas nolūkos?

— Rītdien piezvani man ... Bet varbūt tomēr iet tev līdz?

— Nē, nav vajadzīgs. Nedrīkst šiem rādīt, ka baidos. Tad gan vairs nebūs dzīves. Iedod kādu labi stipru auklu, uzmetīsim šim malacim cilpu kakla... Ta, labi ir.. . — Fjodors aptina valgu ap delnu, savicināja gaisā svina Napoleonu. — Ta, redz, es dzīvoju.

— Izteiksmīga atbilde. — Vjačeslavs drūmi noskatījās uz Napoleonu, kas šūpojās auklas galā un uzreiz bija pārvērties par šauru un platu leņķu kopojumu: šaurie — trijstūrene, platie — pie pamatnes. — Tomēr apejies ar šo mākslās darbu pēc iespējas uzmanīgāk.

— Centīšos.

Fjodors atvadījās.

7

Vakarīgā saule atradās virs pašiem jumtiem. Un, kā allaž pievakarēs, pilsētu pārņēma neapvaldīta rosme: uz ietvēm bija tāda burzma kā tirgū, pie trolejbusu pieturam stāvēja garas rindas, automašīnas ielu krustojumos mācās cita citai virsū.

Fjodors sākumā pakļāvās kopējam noskaņojumam, tūlīt no Vjačeslava parades durvīm devās lieliem soļiem un sāka steigties, steigties... Taču nebija kur steigties, mājās viņu negaidīja ne interesants darbs, ne gadīga sieva, ne bērni ... Nebija kur steigties, nebija ko darīt, vienīga paredzamā nodarbošanās — rit no rīta viņš sāks dekorēt veikala skatlogu, lai varētu nodzīvot parītdienu.

Un pēkšņi Fjodoru parņēma kluss izmisums tādēļ, ka pienāks šī rītdiena. Tā ir bezjēdzīga, tā nav vajadzīga. Pretīga bija arī doma, ka jāiet mājās, jālien mazaja cellē ar izgulēto šauro gultu, kur aiz vienas sienas dzirdamas Veras Gavrilovnas smagās nopūtas, aiz otras kā pele grabinās Aņa, kas sakusi veidot jaunu ģimeni, bet vakarā droši vien zem loga bļaustīsies aizvainotā sētniece.

Steigties — uz kurieni, kādēļ? ...

Šķērsojis ielu, viņš izgāja uz bulvāra. Šeit zem kokiem nebija tik liela burzma, šeit rotaļājās bērni un sēdēja cienījami sirmgalvji, atpūtās pēc gadiem ilgas steigas.

Fjodors sameklēja uz kāda sola brīvu vietu, ar baudu izstiepa kājas. Tomēr ir taču laime — nekustēties. Tāda, rau, kā tagad — aizmigt te un gulēt, gulēt, lai rit dienas, un tad pamosties kada laimīgā, pasakainā laikā agri no rīta ... Pilsēta gaiša, kādu viņš Maskavu atceras no agrās jaunības, kad viņi tikās pirmoreiz. Pilsēta gaiša, pilis gaisīgi vieglas, cilvēki košās drānās, ar skaistām un laipnām sejām, cilvēki, kas nekad nav prātojuši, kā tikt pie maizes kumosa ... Lūk, tādiem pastāstīt par karu, par līķiem, par ilgiem pārgājieniem un dubļiem, par io, kā tur, kur visapkārt plosās karš, pārtraukusi pārgājienu, dzied vijole . ..

Vjačeslavs pabeidzis gleznu, un viņš ir laimīgs: «Dod savu svētību visiem, kas slavē, lai viņi paši būtu laimīgi un lai viņiem veiktos!» Rītdien Fjodoram jāapglezno šķiņķi un desas, viņš būs apzinīgs, viņš centīsies to paveikt ar gaumi. Taču «Gastronoma» direkcijas gaume atšķiras no viņa gaumes — cik daudz dziļdomīgu aizrādījumu nākas uzklausīt... Cik labi būtu, ja rītdiena nepienāktu ...

Fjo'dors sēdēja blakus teātru kases būdiņai. Tās sienas apkarinātas ar afišām: «Zaļā iela», futbols «Tor-pedo» — «Lokomotīve», «Tēvocis Vaņa» ...

Cik labi būtu, ja rītdiena nepienāktu ... Bet viņam būs jānodzīvo tieši tāda pati parītdiena, pēc tam vēl tāda pati diena, vēl un vēl — bez gala. Un būs Veras Gavrilovnas nopūtas aiz sienas, Aņas klusās grabināšanās vietā atskanēs zīdaiņa čīkstēšana, pie vārtiem kvernēs zeņķi ar «bobrenēm» galvā, bet viņš pats sāks nemitīgi dzīties pēc gadījuma peļņas ...

«Zaļā iela», «Torpedo» — «Lokomotīve», «Tēvocis Vaņa» ... Vjačeslavs pabeidzis gleznu ...

Vilkt dzīvi, garu, vienmuļu, nevienam nevajadzīgu, nevajadzīgu pat sev pašam. Cerību nav, bet dzīvot bez tām ir bezjēdzīgi

«Torpedo» — «Lokomotīve», «Zaļā iela», «Tēvocis Vaņa» ... Nav kur iet, nav patikas kustēties.

«Tēvocis Vaņa»... Atausa atmiņā, kā viņš bija lasījis šo lugu ierakumā. Sprādzienu sadrebinātas, no sieniņam bira smiltis, lidoja gaisā burtnīcu lapas, un pa zemi ripoja globuss ar atlauztu pamatni — planētas makets, zils no okeāniem.

«Tēvocis Vaņa» — grāmatiņa, ko uz brustvera bija uzsviedis sprādziena vilnis. Un viņš toreiz ikkuru mirkli gaidīja nāvi. Un tēvocis Vaņa no grāmatiņas žēlojās viņam par to, ka būs vēl jānodzivo veseli trīspadsmit gadi, ka nav nekā, ar ko tos aizpildīt. . .

Toreiz Fjodoram gribējās gaužām maz — tikai palikt dzīvam, staigāt pa ielu kā cilvēkam, nevis list uz vēdera. Tad viņš ēda vienu reizi diennaktī, kad pa nakti atbrauca lauka virtuve. Viņš dzīvoja nemazgājies un gulēja ierakuma, no šāviņu sprādzieniem nepamodās, toties pamodās, tiklīdz izdzirdēja telefona klausulē balsi, kas izsauca «Papeli». Bet tēvocis Vaņa gulēja tīrā gultā, ēda pie balti klata galda, dāvināja ziedus .. . Fjodors vēlējās — kaut paliktu dzīvs, tēvocis Vaņa lūdzās nāvi. Arī viņš sapņoja: «Kaut varētu pamosties kādā klusā, jaukā rītā ...» Bet viņu nemodināja dobji smago šāviņu sprādzieni, rīta agrumā nc-tarkšķēja automāti, viņš dzīvoja uz laukiem, viņam apkart klaigāja gaiļi, sārtojās rīta blāzmā, zāle lika zem rasas smaguma.

Ari Fjodoru pašlaik nekas nevilina, nekā viņam negribas, tikai aizmigt. un pamosties «klusā, jaukā rītā» . .. Tēvoča Vaņas kaite ir lipīga, vai tikai viņš, Fjodors, nesāk novecot?

Pa zemi gar viņa kājām aizripo rotaļbumba . .. Gumijas bumba, nevis šķembu sakapāts zils globuss. Un nedžinkst lodes, un viņš var celties no sola un iet — nesaliecies, izslējies visā augumā. Ripo bumba, nesa-vainots globuss, maza meitenīte to noķer.

Vjačeslavs pabeidzis gleznu. Fjodoram rītdien būs jānoņemas ar veikala skatlogu ... Nu, pie velna! Dzīve nav gala. Lai arī zaudēta rītdiena — tā jaziedo šķiņķiem un desām. Bet vai tad mazumu dienu viņš zaudējis, staigādams ar šauteni pleca? Kaut arī būs ja-zaudē vēl dienas, mēneši, kaut vai pat gadi! Mūža novakarē viņš tiks klāt mākslai, iekodīsies tajā ar zobiem! Nav jau nekādā nelaime, ja galeriju zāles nebūs

pilnas ar Fjodora AAatjorina gleznām, daudz šo gleznu nebūs, tomēr vienu vai divas īstas viņš radīs. Vienu, divas, varbūt desmit, toties īstas. Gribojedovs kļuva slaveni ar vienu pašu darbu.

«Zaļa iela», «Torpedo» — «Lokomotīve», «Tēvocis Vaņa» ...

Fjodors piecēlās. Cik patīkami apzināties, ka bez ba- . žārn var izslieties visa augumā! Karš palicis pagatnē. Bet karš ir nopietnāka lieta nekā Veras Gavrilovnas smagas nopūtas vai Ļoška Ļemešs, kas pašlaik glūnēdams slapstās gar vārtiem.

Veče pabeidzis gleznu! Un tomēr tajā kaut kā trūkst. Ainava tāda neizteiksmīga, pavisam neiederīga. Taču ainava nav galvenais, ta ir tikai fons...

Ainava — fons? .. .

Fjodoram pēkšņi atausa gaisma.

Gleznā trūkst trešās darbības personas, galvenā personāža. Ir divi upuri, bet nav vainīgā. Sež iemīlējies paris, bet pati Mīlestība jaiedomajas, tai jātic ka iepriekš pieradītai aksiomai — paradīta ta nav. Taču var paradīt! Vajag paradīt! Tas, kurš mīl, skatās pasaulē ar gluži citam acīm — zāle liekas zaļāka, saule spožāka, debesis dziļākas, gaisa ikkatra molekula pilna satraukuma un laimes. Parādi šo saasināti izjusto pasauli, ietver to ainava, tā nav fons, tā ir galvenais varonis, parādi, kālabad — skaistā, cēla labad — viņi risina grūto jautājumu: «Ko par mums teiks cilvēki?» Liec saskarties poēzijai ar prozu, neparastajam ar ikdienību, — dzīvē gūstama laime un nomāktas personas — lūk, ta ir lielā pretstatu vienība, bet bez šiem pretstatiem dzīve nav iedomājama.

Fjodors stāvēja uz smiltīm nobārstītā celiņa, viņam pie kājām rotaļājās bērni, cauri kokiem vīdēja saules apspīdētā pilsētas iela, pa to steidzas cilvēki, Līkstošiem cilvēku, cits par citu savādāki, — tiem savi prieki un savas likstas. Un viņu starpa valda kaut kada netīkama savrupība, viņi norūpējušies skrien katrs savas gaitās, garāmgājēji nepievērš cits citam uzmanību...

Vjačeslavam ir glezna bez galvenā varoņa, viņš, Fjodors, spētu uzgleznot ta portretu — gaiss, kas veido dziļumu, žilbinoši zaļa zāle, notverti saules stari...

Kā viņš to būtu uzgleznojis ... Bet pa ielu tek ļaužu straume — garāmgājēji cits citu pat nepamana. Portrets, kas izausts no caurspīdīgā gaisa un saules stariem, — vai tas nav par maz? ... Gribas pateikt cilvēkiem kaut ko lielu, sevišķu, kas visiem liktu nodrebēt, apstāties, ar izbrīnu un laipnu uzmanību palūkoties vienam uz otru.

Kaut ko... Pirms mirkļa likās — ir uztvēris, ir uzminējis, ko. Bet nu atkal — «kaut ko», atkal mīkla. Mākslā nav izsmeļama. Kas ir patiesība?

Fjodors straujiem soļiem devās uz trolejbusa pieturu. Viņš ir atspirdzis, viņš negrib būt līdzīgs tēvocim Vaņam!

Tā arī ir, kā viņš bija paredzējis. Zem vārtu velves, aizsprostojot ieeju pagalmā, sablīvējies viss bars. Fjodors no tālienes pārskaitīja: astoņi gabali, diezgan daudz, — «bobienes» uzmauktas līdz acīm, pleci atliekti, rokas zīmīgi sabāztas kabatās. Ļoška pašā vidū, kājās izgludinātas bikses, stāv iepleties, kūp saspaidīts papiross. Ģitāru droši vien atstājis mājās — pagaidām, kamēr pienāks brīdis, kad vajadzēs dziedāt slavas dziesmas savai uzvarai.

Fjodors arī iebāza roku kabatā, sataustīja stūraino Napoleona bistiti, aptina ap delnu auklas galu, lēnām, gāzelēdamies devās tieši uz turieni, kur stāvēja Ļoška. Pieci soļi, četri soļi, trīs... Saspaidīts papiross, piemiegtas acis ...

Fjodors metās virsū. Zeņķis, kas iedrāzās starp viņu un Ļošku, aizlidoja sāņus. Ļoška sparīgi atsitās ar muguru un pakausi pret caurbrauktuves sienu. Fjodors ar kreiso roku sagrāba viņu aiz kakla, kas bija zēniski maigs, padevīgs. Sagrieztajā valgā, vaļā tīdamies, sāka šūpoties svina Napoleons, biedinoši sliedams gaisā trijstūrenes asos stūrus.

— Kas līdīs klāt — nolikšu gar zemi! — Fjodors brīdināja. — Nu, nu, kucēn! Atpakaļ!

Un zeņķis ar mūsainu žurkas ģīmi negribīgi atkāpās.

— Bet tagad paklausies, — Fjodors sacīja Ļoškam. — Turi rokas mierā, draņķi! Iekams tu izvilksi no kabatas nazīti, es tev sprandu apgriezīšu. Bez kādām pūlēm... Jūti?..» — Viņš viegli saspieda mīksto kaklu, Ļoškam izvalbījās acis. — Paklausies... Ja tavi puikas kaut reizi stāsies man ceļā, es pataisīšu tevi par kropli! Ja kaut viens no viņiem piedurs pirkstu Viktoram, es pataisīšu tevi par kropli! Tikai tevi, uti tādu! Bet, ja pārmērīgi neliksiet mieru, — vai dzirdi, mēslu p|eka? — es tevi nositīšu! Ne tādus vien esmu pataisījis aukstus. To tu liec aiz auss, es esmu fron-tinieks.

Zeņķi stāvēja nomaļus, turēja rokas kabatās, auklas gala dusmīgi sabozies Napoleons iedvesa cieņu.

— Dzirdēji?

— L-laid! — Ļoška nogārdza.

— Atkārto, — Fjodors vēl stiprāk saspieda kaklu.

Ļoška sāka gārgt, apaļās acis spiedās ārā no dobumiem.

— Nu?

— Ko 1-lie____

— Nu?

— N-neaiztikām taču ...

— Atkārto, sumpurni, ko es teicu!

— Neaiztiksim ... Labi...

— Reče nu, laikam vēl paldies būs jāsaka.

— Vi .. . Viktoru ne .. . neaiztiksim.

— Taču kaut ko izdabūju. Bet tagad velc ārā labo roku. Veicīgi, veicīgi! ... Vai tu re, ne jau tukšu. Izvelc to, kas tev bija saujā . .. Nu, mudīgi, maita! Nožņaugšu! — Likās, Ļoškas acis tūlīt izsprāgs un nokritīs uz bruģa. — Nu re ta, mazais.

Fjodors palaida vaļā Ļoškas kaklu, atņēma somu dunci, pavicināja to viņam zem deguna:

— Paņemšu par piemiņu. Droši vien pats esi uztrinis. zini, kāds ir... Bet tagad pieturiet savu varoni, krīt no kājām zemē, droši vien bikses arī slapjas.

Viņš iegrūda Ļošku zeņķu barā, neatskatīdamies devās uz parādes durvīm, vicinādams svina Napoleonu.

Kāpņu telpā notina no delnas auklu, iebāza Napoleonu kabata kopā ar somu dunci. Ja tik ātri varētu atrisināt visus sarežģījumus dzīvē! ...

Vera Gavrilovna pačukstēja pie durvīm:

— Jums ir ciemiņš. Jau veselu stundu gaida.

Kad Fjodors iegaja pa durvīm, cilvēkam, kas sēdēja viņa istabā, noslīdēja no klēpja roka un klaudzēdama atsitās pret krēslu. Viņš piecēlās, un pret logu iezīmējās šķībi pleci, viens augstāks par otru.

— Valentin Venjaminovič!

— Sveiks, draudziņ!

Gaišs, rūpīgi izgludināts smilškrāsas uzvalks, gaiša platmale nolikta uz skatloga skices, sirmi deniņi, iedobuši vaigi, krimšļains deguns, melnajās acis, kas atradās tuvu kopa, staroja smaids.

— Protams, nepavisam negaidīji?

— Negaidīju gan.

— Apsēdīsimies. Jāaprunājas.

Viņš ērti apsēdās uz krēsla, izstiepa garās kājas pāri visai istabai, aizsmēķēja, palaikam pētoši paskatīdamies uz Fjodoru.

— No kā tu dzīvo? Sāksim ar to.

— Kolekcionēju mākslas darbus.

— Hm ... Kur tad tie ir?

— Nēsāju kabatā. Piemēram, šitāds te.

Fjodors izņēma svina Napoleonu, nolika uz galda.

— Bet kādē| šim mākslas darbam ap kaklu cilpa?

— Ērtības labad. Talismans. Karinu uz krūtīm, tuvāk pie sirds, lai nes laimi.

— Un kā tad ir? Vai palīdz?

— Palīdzēja.

— Bet kas tas tāds? — Valentīns Venjaminovičs norādīja uz vatmaņpapīra lapu zem savas platmales.

— Personificēta pārpilnībā, kas man jāparāda kada cienījama «Gastronoma» skatlogā.

— Skaidrs. Bet vai tu nebūtu ar mieru pieņemt pasūtījumu gleznai?

— Pasūtījumu? Gleznai? ...

— Pag, pag, priecāties vēl par agru. Nez vai šī glezna dos diez kādu radīšanas prieku. Uzlūkosim to kā pieklājīgas peļņas avotu.

— Tomēr tā taču būs glezna!

— Jā, tomēr glezna, nevis melns darbs kā dienas strādniekam.

— Paldies! Es pat nevaru ticēt, kāpēc man?...

— Kāpēc? — Valentina Venjaminoviča seja pēkšņi kļuva spītīga un skarba, smaids acīs apdzisa. — Neuzskati mani par labdari, es gluži vienkārši cenšos glābt savu darbu. Jā, savu, kas man bezgala dārgs, ja vēlies, lai izsakos augstā stilā, — kam esmu ar sāpēm dzīvojis līdzi. Redzi, es savā mūžā satieku kādu zaļu puišeli, neaptēstu lauki, kurš, ja vispār dzīvē paguvis kaut ko uzzināt, tad tikai to kā pielikt pie pleca automātu, kā ierakties ar degunu zemē, slēpjoties no lodēm. Es viņu mācu vairak nekā piecus gadus, es ar drebošu sirdi diendienā stāvu viņam aiz muguras. Ievēro — ar drebošu sirdi, jo spēlēju uz lielu summu — daļu savas dzīves. Ja viņš pienāks pie mērķa, ja iegūs Iau-rus — es būšu vinnējis. Viņš to var arī neievērot, viņš var pašapmierināti domāt, ka šim garajam, pedantiskajam skolotājam ar konservatīvajiem uzskatiem nav nekādas nozīmes, ka visi panākumi nak no paša dieva. Taču arī dieva svētītu auļotaju var iejāt tā, ka tam skries garām pat kleperi. Jus neviens nemanījāt manus grožus. To es uzskatu par savu nopelnu .. . Un tad pienāk laiks, kad es sāku ticēt, ka mani nepiekrāps, ka uzvarēs. Bet tieši šai laikā viņš izslīd no manām rokām, nonāk steliņģī, kur viņam muskuļi kļūst slābi un sašļūk dūša. Un atkal es esmu zaudētājs! Daļa manas dzīves, ko esmu licis uz viņu, — nē, es to negribu izsviest vējā. Tā nav labdarība. Vai tu to saproti?

— Saprotu, — Fjodors atteica. — Un tomēr paldies par to! Kur ir jūsu pasūtijums?

Valentins Venjaminovičs piebīdīja Fjodoram no piezīmju grāmatiņas izplēstu lapiņu:

— Te ir adrese. Tā ir kāda jauna viesnīca. Prasi pēc Nikolaja Filipoviča, pasaki savu uzvārdu. Viņš to jau zina, es pateicu, bez tam vēl apstiprināja autoritatīvāka persona nekā es.

— Rītdien aiziešu, — Fjodors sacīja, paņemdams adresi.

— Vēlreiz brīdinu — diez vai pasūtījums būs tev pilnīgi pa garšai.

— Esmu k|uvis alkatīgs, man vajadzīga nauda, lai varētu tikt projām no šejienes un pa galvu pa kaklu mesties iekšā īstā darbā. Tas būs pa manai garšai, tad arī varēšu strādāt ar baudu.

— Tikt projām... Vai tev ir padomā, uz kurieni?

— Noīrēšu ārpus pilsētas kādu gaišu istabu, iekārtošu par darbnīcu.

— Varbūt tev tagad vajadzīga nauda, lai varētu atsperties? Tikai, lūdzu, bez ceremonijām!

— Bet kas tad ir šitas? — Fjodors norādīja uz skatloga skici. — Arī tā ir nauda. Ko atsperties sanāks. Nevar jau vairs arī atkāpties — esmu norunājis, dabūjis avansu.

— Labi, — Valentins Venjaminovičs norūca, paņēma platmali, vēlreiz pārlaida acis pieputējušajai, starp aplupušajām sienām iežņaugtajai istabelei, izgulētajai gultai, galdam, uz kura atradās gastronomiskā skice. — Jā-a ... — Viņš pievēra acis. — Ceļš uz Olimpu nebūt neved caur paradīzes dārziem.

Fjodors pavīpsnāja:

— Bet, kad pieiet Olimpam tuvāk, tad tikai redz, ka brīvu vietu nav — tur ieperinājušās vecās lapsenes, un tās nepavisam nav ieinteresētas saspiesties ciešāk.

— Vecās lapsenes?... — Valentins Venjaminovičs pikti paraudzījās Fjodorā. — Kurš jauns, tas ir progresīvs? Kurš vecs, tas rutīnieris?

— Es gribēju teikt tikai to, ka pie goda un slavas tiek tie, kam spēki iet uz beigām. Scepteri nonāk nevarīgās rokās.

— Es pazīstu kādu gaužām vecu tēlnieku, kas turpat vai pirms pusgadsimta visus pārsteidza ar saviem pirmajiem darbiem. Bet tas, ko viņš paveica vēlāk, ir daudz pārāks par jaunības dienu darbiem. Olimpa viņš nav, nē, muzeji glabā viņa darbus, kas radīti pirms četrdesmit gadiem, bet jaunie šedevri stāv darbnīcā. Es pazīstu arī kādu citu vecu vīru, viņš visu mūžu nopūlas, lai iegūtu atzinību. Tu, liekas, kaut cik tici manai objektivitātei, manai gaumei. Es, redz, saku skaidri — viņš ir mūslaiku lielākais grafiķis! Bet viņš pelna maizi ar gadījuma pasūtījumiem. Cik daudz talantu glezniecībā, īstu talantu, kas nodzīvojuši līdz sirmam vecumam, nobīdījuši pie malas enerģiski jauni cilvēki, kuri prot pielāgoties. Nav progresīvas jaunās un rutīnā ieslīgušas vecās paaudzes, ir tikai pašaizliedzīgi talanti un karojoši neapdāvinātie. Nedali vecos un jaunos, robežu nenosaka cilvēka vecums.

— Jums taisnība, — Fjodors nenocietās neiedzēlis: — Tam labs piemērs ir mūsu šefs — viņš taču vēl nav pārak vecs...

Valentins Venjaminovičs sarauca pieri, aizgriezās, ar acīm meklēja platmali, lai gan turēja to rokā. Ka vienmēr, par šefu, institūta direktoru, viņš uzskatīja par labāku klusēt. Fjodors jau nožēloja — tas bija gaužām sāpīgs sitiens.

— Nu gan jāiet... Uz redzēšanos!

Fjodors pāvadīja Valentinu Venjaminoviču līdz durvīm.

— Cernišovs pabeidzis gleznu, — viņš pavēstīja.

— Un ka ir?

— Aizejiet paskatieties! Viņš būs priecīgs.

— Katra ziņā aiziešu ... Jā, pasveicini jauko Savu Iļjiču. Vai viņš vēl dzīvs?

— Diez kāds mundrais nav. Večuks sirguļo.

Durvis aizvērās, Fjodora priekšā nostājās Vera Gav-

rilovna.

— Kas tas tāds bija?

— Sargeņģelis, — Fjodors atbildēja.

8

Izrādījās, ka Nikolajs Filipovičs ir pats viesnīcas direktors — melanholiska, mierīga rakstura vīrs ar ļenganiem, lādzīgiem buldoga vaigiem, druknais augums ieslēpts teicami pašūtā uzvalkā.

— Mans uzvārds — Matjorins. Esmu mākslinieks.

— Tā, tā . .. — Nikolajs Filipovičs panācās pretī no galda, kam laistījās jaunais lakojums. — Ļoti priecājos ...

Šeit apkārt viss bija jauns, gluds, tas tiecās atspoguļot Fjodora ikdienišķo seju. Uz platajām marmora kāpnēm, pa kurām viņš nupat kā bija uznācis, klājās sarkana, neizrādīta grīdsega, uz kāpņu laukumiņiem, atdalot kāpņu posmus, atradās nez kādu drapērijām apņemtu feju zeltītās figūras — it ka kaut kas no senatnes. Zāļu un gaiteņu sienas apdarinātas, imitējot koku, tas spīd, it kā būtu nolietas ar ūdeni. Dārgajiem numuriem ir augstas, smagas durvis, pie tām pārņem mulsums, tā vien raugi, nepietiks spēka atvērt. Viss brūns, melns, krēslains, nez kādēļ šeit gribas runāt čukstus, nez kādēļ patiktos noslēpties, tikai nav kur slēpties.

Nikolajs Filipovičs veda Fjodoru pa gaiteņiem, garām ejot, mīļi parlaida slābo roku gan glumajai sienai, gan bronzas rotājumiem pie kaut kādiem konusveida gaismekļiem ar bālgani ziliem zīda kupoliem, un viņa seja izskatījās norūpējusies un svarīga. Droši vien tada sejas izteiksme bija klosteru kalpotajiem, kad viņi ļāva pieiet pie svētajām relikvijām.

«Nez uz kurieni viņš mani velk?» Fjodors gudroja.

Izrādījās, ka Nikolajs Filipovičs viņu vedis uz kādu zāli, kur bija tukša siena. Tur direktors apstājās, sazvērnieciski zīmīgi paskatījās pār plecu uz Fjodoru, strupi pamāja:

— Lūk, šeit!

Fjodors nekā cita neredzēja kā vien tukšu sienu, kas bija nopulēta spoža kā spogulis.

— Lūk, šeit, kā mēs esam iecerējuši, jābūt gleznai. Ta... — Nikolaja Filipoviča roka ar savītušu, vecišķu ādu novilka gaisā kaut ko līdzīgu katoļticīgo krusta zīmei — uz augšu līdz griestiem un tad gar grīdu. — Tā aizņems, lūk, visu šo platību. Ne vairāk, ne mazāk. Mazak nevar, tad bojātu visu ansambli. Mums jau ir izmērīts — metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci.

«Sākumam nav slikti,» Fjodors nodomāja.

— Jūs jau saprotat, man derētu zināt, ko jūs vēlaties šeit iemūžināt, — viņš teica šefam.

— Par to mēs aprunāsimies pie galda, — cienīgi atteica Nikolajs Filipovičs. — Iesim!

Un atkal gaiteņi, apšūti ar nolakotu finieri, grīdsegas, kas noklusina soļus, monumentālās durvis, un atkal direktora savītusī plauksta glāsta gaismekļu sarežģītos bronzas greznojumus.

— Ludzu, sēdieties, — viņš norādīja krēslu, parakņājās galda atvilktnē, sameklēja reprodukciju, nolika Fjodoram priekšā uz galda. — Luk, šeit!

Reprodukcijā redzams: zem klajas debess gari galdi, krautin apkrauti ēdieniem, ceptas zosis, ābolu grēdas, ap galdiem — cienīgu sirmgalvju bārdas, jaunu vīriešu kaklasaites, izrakstīti krievu krekli, pēc pilsētnieču modes šūtas kleitas. Pazīstamās institūta direktora gleznas «Kazas kolhozā» reprodukcija.

— Protams, jūs šo gleznu pazīstat? — Nikolajs Fi-lipovičs vaicāja savā melanholiskajā balsī.

— Jā, — Fjodors atbildēja.

— Šīs gleznas autors ir jūsu skolotājs?

— Mūsu institūta direktors. Tas nebūt nenozīmē, ka viņš ir mans skolotājs.

— Vienalga, vienalga, viņš mums ieteica jūs kā visai talantīgu mākslinieku. Mums pilnīgi pietiek ar tada cilvēka mutisku rekomendāciju.

— Jūs vēlaties, lai izgatavoju jums kopiju?

— Nu-u, ne gluži kopiju ... — Nikolajs Filipovičs saminstinājās. — Kopija — tas būtu labi un tai pašā laikā arī slikti. Kopiju diemžēl... Jūs jau pats saprotat ...

Noļukuši vaigi, sakniebtas lūpas, izbalējušas acis lūkojās skumīgi un radīja tādu kā nedrošības sajūtu. Fjodors nekā nesaprata.

— Jūs taču redzējāt, mums saista rokas noteiktais apjoms — metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci, ne centimetra vairāk, ne centimetra mazāk, citādi izjuks mūsu ansamblis ...

— Nesaprotu.

— Sīs gleznas formāts ir pavisam savādāks. Mēs taču ņemam vērā, ka tas ir mākslas darbs, noslēgts objekts, tā sakot... Ja to apšķibītu, pielāgotu — tā būtu zaimošana ...

— Ko tad jūs galu galā vēlaties?

— Uzgleznojiet mums kaut ko līdzīgu. Ar visu, tā sakot, optimismu, dzīves apliecinājumu, kas ir šai glezna ... Svinīgus svētkus mūsu padomju laukos, saulainus, priecīgus. Vārdu sakot, šīs gleznas garā, taču savā manierē, lai būtu patstāvīgs darbs... Metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci.

Fjodors ar prieku būtu licis lietā visus savus spēkus, lai izpildītu šo pasūtījumu. Visus spēkus, visu meistarību, visu talantu. Ļaujiet brīvi apdomāt, un viņš pārvērtīs šīs lakotās, nemājīgās sienas par savas gleznas fonu. Grezna, auksta zāle ar šabloniskiem greznojumiem, — lai ir! Toties jo spilgtāks, jo siltāks izskatīsies viņa audekls, — viņš to var panākt, tas ir viņa spēkos! Šeit ieradīsies ārzemnieki, bet skaistuma valoda ir starptautiska. Viņš radīs tādu gleznu, ka aizjūras viesi jūsmos paši pret savu gribu. Mākslinieku aprindās paklīdīs valodas, .sāksies svētce|ojumi uz šo zāli. Ļaujiet tikai rīkoties brīvi, un viņš uzgleznos kaut ko tādu, ka visi būs pārsteigti. Vai tā ir godkāre? Var jau būt. Vai gan ir kāds mākslinieks, kas nebūtu godkārīgs?

No|ukuši vaigi, melanholisks skatiens — seja, kas neliecina nedz par enerģiju, nedz dzīvu domu. Vecs, pēc dabas labs cilvēks, droši vien viņš sirgst ar nieru kaiti vai gremošanas traucējumiem. Metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci, — piepildīts ar bārdām, kaklasaitēm, saulainiem atspulgiem, ar tādu pašu neizteiksmīgu, šablonisku prieku, kādas ir šis jaunās sienas. Noliec galvu, lepnais gars, sadedzini to, ko esi cienījis, un tev samaksās naudu.

— Es to nedarīšu.

— Kādēļ? —Vaigi nodrebēja.

— Gluži vienkārši es tādam darbam, šķiet, neesmu piemērots.

— Jūs taču mums ieteica kā talantīgu mākslinieku. Ja tik mēs pamestu ar aci, pie mums skrietu teciņiem ...

— Par to es nešaubos.

— Bet mēs nevaram apmierināties ar šādu tādu plaša patēriņa preci.

— Laikam jau tomēr vajadzēs... Lai butu kā būdams, es atsakos.

Nu Nikolaja Filipoviča balss k|uva skarba, viņā bija pamodies nevis mākslās cienītājs, bet administrators, cilvēks ar veikalnieka ķērienu, kurš svēti pārliecināts, ka pasaulē viss ir materiāls, bet viss materiālais tiek vērtēts rub|os un kapeikās.

— Par šo darbu mēs maksājam trīsarpus tūkstošus.

— Ja esat uztaisījuši tādas durvis un izklājuši tādus tepiķus, tad varētu piedāvāt ail vairāk.

— Labi. Es redzu, ka jus zināt, ko esat vērts, — tātad četri.

— Netaisos kaulēties. Uz redzēšanos!

— Paklausieties, es taču neesmu nekāds dzimtmuižnieks, kas rīkojas ar saviem ienākumiem pēc sirds patikas, te ir valsts iestāde. Man tādam darbam atvēlēti četri tūkstoši, vairāk ne kapeikas.

— Ticiet man, daudziem tas būs pilnīgi pietiekami.

— Labi, labi! Četri ar pusi!

— Ardievu!

Fjodors pagrūda smagās, taču padevīgās durvis un izgāja gaitenī.

Pa grīdsegu, kas klājās uz marmora pakāpieniem, garām zeltītajai bronzai, garām ovālajiem galdiem ar ziloņu kājām... Metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci, — optimistiskas kāzas kolhozā, administratora gaume tās novērtējusi pilnīgi pieklājīgi — četrarpus tūkstoši rubļu.

Uz ielas viņš sameklēja telefona automātu, iemeta naudu, uzgrieza numuru.

— Valentins Venjaminovičs? ... Runā Matjorins.

— Ak tu tas esi, draudziņ! Nu, kā ir?

— Valentin Venjaminovič, vai jūs zinājāt, kas tas par darbu?

— Zināju tikai, ka pasūtījums gleznai, vairāk nekā, sīkumi nebija zināmi.

— Nu tad paldies dievam!

— Kāpēc tā? ...

— Tāpēc, ka es jau sāku domāt par jums slikti.

— Vai galīgi nepieņemams darbs?

— Man vajadzēja uzgleznot kaut ko līdzīgu jums zināmajai gleznai «Kāzas kolhozā».

Otrā vada galā valdīja klusums.

— Es to nevaru izdarīt, Valentin Venjaminovič.

Atkal mirkli klusums, pēc tam atturīgi:

— Saprotu, tikai... baidos, ka nekas labāks negadīsies.

Fjodors bija aizmirsis, ka Valentins Venjaminovičs par savu šefu, institūta direktoru, nekad neteica ne sliktu, ne labu — ne par viņu pašu, ne viņa darbiem.

9

Mājās visa ģimene — Vera Gavrilovna, Aņa un viņas vīrs, Viktors un Saška — sēdēja vienā istaba. Viktoram pierē asiņaina skramba, seja pelēka, ciešanu pilna, skatiens izdzisis, kad ieradās Fjodors, viņš nodrebēja, sabozās. Šai mājā atkal bija kaut kas noticis.

Aņa, nicīgi atkārusi lupu, sacīja:

— Es vienmēr zināju, ka viņa ņems tādu galu.

Miša, viņas vīrs, sēž, vienu kāju pār otru pārmetis,

galva ērti balstās uz platajiem pleciem, melnajās acīs nogaidošs, bažīgs spīdums. Viņš pārliecinošā tonī noteica:

— Derētu ar skābi izēdināt šito rūsu. Ar skābi. Jā gan!

Vera Gavrilovna izdvesa savu bezcerīgo noputu:

— Vajadzēja ar tam Vitjkam atkal jaukties iekšā. Dabūja pa pieri — varens kavalieris.

Viktors pielēca kājās, pelēka seja plankumaina, acīs neprātīgi dzirkstī asaras:

— Ejiet visi pie velna! Visi! Kas jums daļas gar viņiem, gar mani, gar viņu! Žēlojat! Gaužaties! Pārmetāt! Melojat! Jūs taču visam tam spļaujat virsu! Visam! Pie velna! Pie velna!

Aizgriezās pret kaktu, uzrāva plecus.

Neviens nepakustējās, visi, pat māte, skatījās uz viņu ar mierīgu, drusku nicīgu līdzjūtību. Tikai mātes pelēkā seja pauda vairāk bezpalīdzīga žēluma nekā Aņas un viņas vīra seja.

— Kas noticis? — Fjodors apprasījās.

— Atkal ar to Allu... Mūsu dumiķis nenocietās, iejaucās. Ļoška Ļemešs — redzējāt? — ievilcis pa pieri, — paklausīgi paskaidroja Vera Gavrilovna.

«Dumiķis», to dzirdot, tikai sarozīja plecus.

Aņa apātiski raudzījās Fjodoram garām. Viņa necieta īrnieku, kas dzīvoja tajā istabā, kurai, pēc viņas domām, īstenībā jāpieder viņai.

Fjodors iegāja savā istabā. Bet pēc piecām minūtēm ieradās Saška — svētulīgi nevainīgais ģīmītis pauž nepacietību, zem skropstām nelāgs jautrs spīdums.

— Ej nu gulēt, — Fjodors mēģināja aizdabūt viņu projām.

— Allku, redz, pārdevuši... — Saška ieķiķinājās.

— Kā — pārdevuši? Ko tu mels?

— Pārdevuši gan.

— Kas tad?

— Ļoška.

— Par ko?

— Par ko tad pārdod? Par naudu.

— Mudīgi izstāsti un pazudi.

— Vai Arsentiju Ivanoviču Zaštatniju pazīstat? . .. To, kuram «Pobeda». Dzīvo trīsdesmit piektajā dzīvokli . ..

— Pazīstu. Apa|š ģīmis, tāds pieklājīgs...

— Viņš norunājis ar Ļošku, sak — atved Allku pie manis. Sen jau mēģināja pierunāt, tikai maz solīja. Ļoška nebija ar mieru, prasīja tūkstoti...

— Nemelo!

— Es nemaz nemeloju. Varbūt ne tūkstoti, varbūt vairāk, kas viņu zina. Zaštatnijam naudas pilni čemodāni. Viņš ir arte|a priekšnieks, viņam tur visi žu-ļiki vien ir, bet viņš pats galvenais. Kā ta nebūs bagātnieks . ..

— Nemels!

— Vakar Ļoška ar Allku aizgāja pie Zaštatnija itin ka ciemos. Ļoška drusciņ pasēdēja un gāja prom, tā kā pēc ģitāras, bet AI 1 ka palika. Zaštatnijs ņem un aizslēdz durvis ... Sī tur notupēja visu nakti, iznāca tikai otra dienā pret vakaru. Hi-hi!.. . Pret vakaru palaida ... Sī bruka virsū Ļoškam. Hi-hi! ... Skrāpēja... Muļķe tāda, neviens jau nedabūtu zināt... Hi-hi!...

Sim puišelim pagalmā bija laba dzīve — katru dienu kāds jauns notikums, par garlaicību nevarēja žēloties. Acīs nelāgs smīniņš, lūpas vīpsnā kā jau cilvēkam, kurš zina dzīves aizkulises. Ne sašutums, ne pretīgums,

bet, gluži otrādi, labpatika: ak, cik interesanti! Fjodoram tas likās briesmīgi, pat briesmīgāk nekā tas, ko nupat bija dzirdējis.

— Vitjka dabūja zināt un tūlīt izmetās ārā. Viņš pakampa jūsu duncīti. Ar dunci... Sākumā Ļoška negribēja viņu aiztikt, sacīja, lai ejot prom . .. Bet šis lien virsū, vicina dunci. Viņi tad to duncīti atņēma un piekāva. Tā šim vajadzēja, varens kavalieris ...

— Diezgan! — Fjodors viņu apsauca.

— Abet Allka . .. Hi-hi! ... Kliedza: «Visiem par spīti, būšu prostitūta!» Hi-hi! ...

Fjodois saņēma puišeli aiz pleciem un izgrūda no istabas:

— Ej gulēt!

No rīta pie Fjodora atnāca Viktors: tīrs svētdienas krekls, mitri, sasukāti mati, seja bāla, gandrīz vai zilgana, pierē apkaltusi brūce, aiz ārējā miera slēpjas apņēmība — spriega kā uzvilkta atspere.

— Braucu projām, — viņš teica.

— Uz kurieni?

— Nezinu. Viss viens, uz kurieni. Labāk tālāk... Varbūt uz Sibīriju, varbūt uz Tālajiem Austrumiem.

— Nūja... — Fjodors brīdi klusēja. — Tā būs labāk.

Viktors apsēdās pie galda, šķielēdams uz kaktu, pēkšņi sacīja:

— Kara laikā blakus mājas sētā trāpīja fugasa bumba ...

— Kāpēc tu to stāsti?

— Tāpēc, ka labāk varēja trāpīt mūsējā. Viss būtu lupatu lēveros.

— Tad jau tu, muļķi tāds, arī būtu pagalam.

— Lai! Kam es esmu vajadzīgs!

— Ja ceri nolīgt darbā, tātad tomēr kādam esi vajadzīgs. Nevajadzīgu neņems.

— Un ja nu neiešu līgt — bez manis taču iztiks?

— Iztiks gan.

— Tātad nemaz tik dikti vajadzīgs neesmu.

— Bet tu gribi, lai pasaule nevar bez tevis pastāvēt, diženais cilvēk?

— Gribu, — Viktors pārliecināts atbildēja. — Ja ne

pasaule, tad vismaz kāds. Kaut vai viens pats cilvēks visā pasaulē nevarētu bez manis dzīvot. Es nomiršu, un viņš arī nomirs. Domājat, ka mātei manis vajag? Viņai vajadzīgas manas kapeikas, ko es nopelnu. — Viktors nīgri sapurināja galvu, tad pēkšņi jautāja: — Vai jums gribētos sēdēt Staļina vietā?

— Redz, to krēslu es nekad neesmu sev pielaikojis.

— Man gan gribētos. Ja mani tur nosēdinātu, tad es zinātu, ko darīt.

— Ko tad? Interesanti.

— Es šautu cilvēkus.

— Ko-o?

— Sapulcētu karaspēku, dotu pavēli — brauciet no pilsētas uz pilsētu, apstaigājiet sētas un bez žēlastības šaujiet nost tādus kā Ļoška Ļemešs vai kā tas klusais maita Zaštatnijs.

Fjodors stāvēja pretim Viktoram, cieši raudzījās virsū. Viktors sēdēja — izstīdzējis, lempīgs, slimīgi bāls, tik pārliecināts par savu taisnību, ka kļuva baigi, — tas bija puika, kurš bez kādas jēgas tic nejauši prātā ienākušai domai. Tādi pakļaujas mirkļa varai, un tas viņus arī noved līdz noziegumiem.

— Tu esi piedzimis drusku par vēlu, — Fjodors novilka caur zobiem.

— Kas ta ir?

— Kādreiz bija tāds valdonis, taisni tavā gaumē.

— Kas?

— Hitlers.

Viktors neatbildēja. Un tad Fjodors devās uzbrukumā ar visu sparu.

— Tu gribi, pintiķi, lai tevi mīl, lai nevar bez tevis dzīvot? Gribi? ...

— Nu?...

— Bet par ko? Vai par to, ka taisies šaut cilvēkus? Par ko lai mīl? Un tad tu vēl pārmet Ļoškam ...

— Es nu gan nepārdotu par naudu skuķi, lai šī būtu kāda būdama.

— Ko tad tev nozīmē skuķe, ko māte, tu taču sapņo, ka būtu labi, ja viņām uzkristu virsū bumba! Tu visus ienīsti! Ļoška, pēc tavām domām, ir riebeklis, bet tu pats gan esi vēl sliktāks.

— Es? Par Ļošku?

— Viņš spļauj virsū cilvēkiem — tev, tavai mātei, Allkai. Ja vajadzēs, iemīs dubļos, ja vajadzēs — iedurs dunci ribās bez gudrošanas. Tu viņu par to nemīli?

— Ienīstu!

— Bet pats? ... Ja ne nazi, tad šauteni gribi pacelt pret cilvēkiem. Un vēl kāro tikt par valdnieku. Tādam valdniekam ļoškas ir visnoderīgākie palīgi. Ak ienīsti? ... Tev gan vajadzētu viņu nobučot. Jūs abi esat par vienu kārti metami!

Viktors sabozās, aizgriezies nokāra galvu, un Fjodors juta, ka trāpījis īstajā vietā, — puika sācis raudat.

— Nu? Palūkojies uz sevi no malas — vai izskaties smuks?

— Es taču tāpat vien ... Runāšanas pēc ... — Viktors ar pūlēm noteica.

— Hitlers jau arī sākumā rīkojās ar vārdiem, bet nobeidza ar krāsnīm, kur dedzināja bērnus.

— Bet kā tad iznāk — jāpiedod? Ļoškam jāpiedod?

— To nedrīkst!

— Tātad jāienīst?

— Jā.

— Nesaprotu. Te jus lamajat, ka esmu nīdējs, te sakāt, ka jāienīst!

— Ienīst ir jāprot, aklais kucēn! Tu taču, tāpat kā Ļoška, esi gatavs ienīst mati, kura tevi, tādu muļķi, zīdījusi. Lāgiem tu ienīsti mani, lai gan es tev nekā ļauna neesmu nodarījis. Pašam jāsaprot, kuru ienīst un par ko. Iemācies taču turēt acis vaļā.

Viktors nekā neteica, pat nepacēla galvu.

— Man viss sajucis, — viņš beidzot atzinās bēdīgā balsī.

— Tu gribi braukt projām — brauc, apskaties pasauli, patausti, kā citur. Tiksi gudrāks.

Viktors aši paraudzījās Fjodorā ar sarkanajām acīm, tūlīt novērsās, noburkšķēja:

— Un ja nu nebraukšu, ja pēkšņi vairs negribas?...

— Kādēļ tā?

Asaru pilnās, spožās acis strauji pavērsās augšup, vaigi pietvīka, un varbūt pirmoreiz mūžā paspruka neparasti atzinīgi vārdi:

— Ko var zināt, vai tur satikšu tādu kā jūs. Varbūt tur trāpīsies tikai tādi ļoškas un zaštatuiji.

— Ei nu, glupais, ja pasaulē dzīvotu vienīgi ļoškas, tad zeme sen jau būtu tukša. Cilvēki — ļoškas būtu cits citu apkāvuši.

Viktors mirkli padomāja un piekrita.

— Nudien ... Labs ir! Braukšu! Jūs arī brauciet drīzāk no šejienes projām. Te jūs noēdīs.

— Kas tad?

— Aņka ar savu vīriņu. Jūs taču dzīvojat viņu istabā.

— Es viņiem to istabu atdošu. Bet tu māti gan neaizmirsti.

— Protama lieta, Aņka jau mātes dēļ neies šķiesties. Are, pasakiet nu: vai man viņu mīlēt vai ienīst?

Fjodors vilcinājās, neatbildēja: mīlēt vai ienīst — ir liela māksla to zināt, dažs labs to neizprot vēl pat brieduma gados.

Šai dienā, ejot ārā pa parādes durvīm, Fjodors aci pret aci sastapās ar Zaštatniju. Kautrs un laipnīgs tas padeva ceļu, — resni, sarkani vaigi, izburbis deguns, kas pauda labsirdību, starp pietūkušajiem plakstiņiem pazibēja dzēlīgas ačeles. Fjodoram ieniezējās dūres, tomēr viņš pagaja garām. Viņam nebija tādas varas, lai spriestu tiesu un sodītu. Viņam nebija varas, bet likums nepamanīja — šis kautrais cilvēks izies sveikā, tiks cauri tikai ar kautru mulsumu.

Bet vakarā dzīvoklī izcēlās liels tracis. Māte karoja ar meitu. Znots laiku pa laikam parādījās priekšnamā, lai visi redz, cik viņam dziļi aizvainots izskats un cik viņš tomēr apvaldīts — nemetas pa galvu pa kaklu šai ķīviņā.

Māte un meita lamājās par to istabu, kurā dzīvoja Fjodors.

Agri vai vēlu māte piekāpsies, meita uzvarēs un Fjodoram nāksies savākt savas mantiņas. Jābrauc

projām. Jāatrod darbnīca. Vajadzīgs pusgads brīva laika. Gudro, cik gribi, — vajadzīga nauda.

Slikts ir tāds stratēģis, kurš grib gūt uzvaru, virzoties mērķtiecīgi pa ģeometrisku taisni, nemetot līkumus, neparedzot, ka dažkārt vajadzēs arī atkāpties. Ir glezna, pagaidām to gan radījis tikai viesnīcas direktora administratora ģēnijs, — metrs astoņdesmit, reizināts ar divi divdesmit pieci...

Un Fjodors izšķīrās ...

10

Herbertam Velsam ir kāds stāsts. Puisēns atver zaļus vārtiņus un no pilsētas nomales ar putekļiem, dubļiem, smirdīgām bodītēm nokļūst dārzā, kur samtaini panteri glaužas kā mājas kaķi. Puisēns atmostas uz ielas bodīšu un garāmgājēju vidū, pazudušas durvis sienā, beigusies pasaka, sākusies dzīve — skola, koledža, darbs, jau rēgojas krēsls valdības kabinetā. Taču zaļie vārtiņi nedod miera, viņš cer tos ieraudzīt, alkst no jauna atvērt, un tā līdz pat kapa malai...

Vārtiņi nav zaļi, tie ir tikai veci. Tiem blakus pie staba — zvana poga zem sarūsējuša skārda jumtiņa. Pa visu debesi pleš kuplos, zaļos zarus divi veci ozoli. Un dvesmo sen aizmirsta skābētu ābolu smarža. Fjodors, pieturēdams pār plecu pārmesto krāsu kastes siksnu, kavējas nospiest zvana pogu.

Aiz žoga krīt sakuplojušo krūmu valgā ena. Pirms vairak nekā sešiem gadiem Fjodors reiz iegāja pa šiem vārtiņiem ... Seši gadi, ja paskatās atpakaļ, ir gājis diezgan raibi. Vai viņš bija redzējis sapnī šos vārtiņus? Domājis par tiem? .. . Nē, viss bija aizmirsts, pagaisis, ar zāli aizaudzis. Taču kaut kur atmiņas krātuvē glabājās lievenis ar nodilušām akmens kāpēm, plašas krēslainas istabas, kurās, šķita, sastāvējies pagājušā gadsimta gaiss, smagas mēbeles — ļihaču laika-biedres ... Mājā, kur prāta nāk nomierinošas domas, — cilvēki dzīvojuši, cilvēki dzīvo, cilvēki dzīvos, kaut arī klīst nezin cik baismas baumas par ūdeņraža bumbu.

Sažņaudzas sirds... Varbūt tāda izskatās īstenībā

Savas 11 jiča māja, laimīgais mākslinieka cietoksnis, — vecā skolotāja sapnis, kas Fjodoru bērnībā bija tā aizrāvis? Tomēr neliekas vis, te ir kas cits, taču bērnības sapņi, ja tie piepildās, allaž izskatās gluži citādi, tos nevar ne pazīt, aizmirstas pasacīt: «Esi sveicināts!»

Laikam gan katram cilvēkam dzīvē ir savi ilgoti vārtiņi, pa kuriem gribētos ieiet.

Fjodors pastiepa roku pie zvana, nospieda pogu ...

Kaut kur šajās sienās, kur ož pēc putekļiem, kas gadsimtiem ilgi krājušies uz grāmatām, notrīsēja klusums — atnācis viesis no ārpasaules, sens viesis ... Vai atcerēsies to? Vai nesagaidīs ar saltu izbrīnu?

Dārzs snauda saules kveldē. Uz celiņa mētājās aizmirsts grābeklis. Pa miegaino lapotni lietišķi laidelējās zīlīte. Nav neviena ... Sie elektriskie zvani pie veciem vārtiņiem vienmēr sabojāti.

Dārzs snauda, un tikai ozolu galotnēs vējš čabināja lapas. Uz celiņa aizmirsts dzelzs grābeklis, tātad cilvēki dzīvo, nav izmiruši, nav aizbraukuši. Bet varbūt dzīvo pavisam citi cilvēki? ...

Fjodors, gandrīz zaudējis cerības, vēlreiz nospieda pogu, brīdi pagaidīja un jau grasījās pagriezties uz iešanu ...

Zīlīte pašāvās augšup. Noblākšķēja durvis, aiz karstumā satvīkušajiem ceriņu krūmiem nodipēja ņipri soļi.

Meitene, tik lokana kā vējam pakļāvīgs kārklu krūms, iedegušie ceļgali rotaļājas ar vieglo sarafāna malu, traucas itin kā priekam pretī — gluži vienkārši tāda viņai gaita, bet seja nogaidoši nopietna, tā raugās cauri žoga kārtiņām.

— Ko vēlaties? Ienāciet, vārtiņi ir vaļā.

īsi, saulē izbalējuši rūseni mati, stingras, glīti veidotas uzacis, zilajās acīs meitenīga nesapratne. Un, raugoties svešajā sejā, kā atsevišķi vārdi un frāzes aizmirstā dzejolī, atmiņā atplaiksnās pazīstami vaibsti — pieres veidojums, uzacis un kaut kas ap nāsīm... Viņa! Taču pagājuši drusku vairāk nekā seši gadi, tas nav nekāds mazais laiks.

Fjodora klusēšana viņu samulsinājusi, uzacis saraucas, seja iegūst stingru izteiksmi.

— Ko vēlaties?

Fjodors noplātīja rokas, apjucis atbildēja:

— Kā lai uzreiz pasaka ...

Un viņa piesarka tā, ka asaras saskrēja acīs:

— Jūs?!

— Vai patiešām pazinat?

— Tas esat jūs! Tāds pats kā toreiz.

— Bet jūs esat citāda. Gluži citāda.

— Portrets... Vai atceraties, jūs mani zīmējāt?

— Ja neatcerētos, nebūtu nācis.

— Joprojām karājas pie sienas... Iesim taču iekšā. Nāciet ātrāk!

Un viņa sāka iet pa priekšu, gandrīz pie katra soja nepacietīgi skatīdamās atpakaļ kā medību suns, kas baidās aizskriet tālu priekšā savam gausajam saimniekam. Gar acīm zibēja sarafana zilās puķītes.

Bet Fjodors raudzījās uz viņu, sajuta gan savu soļu neveiklo smagumu, gan masīvo augumu, gan kūtro gausumu, kas piemīt cilvēkam brieduma gados. Viņa lūkojās atpakaļ, ar skatienu aicināja un skubināja.

«Redz, kā izaugusi, tad ta brīnums .. .»

Pelēks mijkrēslis, no grāmatām vēdī putekļu smaka, ar metāla skrituļiem izdrupušajā grīdā ieaugušas vecas klavieres, stāv liels galds, par kuru pārspīlēti svinīgajā klasisko romānu stilā gribas piebilst — tik un tik personām. Seši gadi... Ko seši gadi nozīmē šim mājoklim, kas spējis saglabāt pagājušā gadsimta gaisu. Nekas nav mainījies. Kaut gan ...

— Vectēvs jau ir miris, — meitene sacīja.

Viņa to pateica vienkārši, bez nopūtas, bez ēnas svaigajā sejā. Vectēvs miris — šīs bēdas jau bija viņai aiz muguras, pie tā pierasts. Seši gadi...

Ja Fjodors būtu saticis viņu kaut kur pilsētā, droši vien nebūtu paskatījies nopakaļ. Gaišiem matiem, gaišām acīm, parasta, pareizi veidota seja — simtiem tādu paiet garām. Bet putekļainajā istabā, nosūbējušo, smagnējo mēbeļu vidū, šajā klostera atmosfērā, kas bija tik gaužām sveša 1952. gada jūlija dienas noskaņai, viņa, iedegusi gluži brūna, ar kailajām rokām un koķeto košas drānas sarafānu likās žilbinoši spilgta. Fjo-

dors klusībā nebeidza vien brīnīties: «Redz, kā izaugusi. Tad ta brīnums!»

Viņš laikam gan ne reizes meiteni nebija atcerējies. Bija aizmirsis pat portretu, kuru uz ātru roku bija uzskicējis ar namdara zīmuli. Viņu gluži kā kaķi pievilka pati maja, nevis tas saimnieki.

— Māte strādā turpat, kur agrāk, uz viņas pleciem ir ķirurģiskā nodala ... Es mācos institūtā ... Arī medicīnas. Ģimenes tradīcija ... Pirmo kursu esmu jau pabeigusi.

Piecās minūtēs bija izstāstīts viss, kas šai mājā noticis sešos gados.

— Jūs tagad esat mākslinieks?

— Skaitos.

— Kāpēc skaitāties? Ko tas nozīmē?

— Lai kļūtu par mākslinieku, kaut kas jāpaveic. Es līdz šim esmu nodarbojies ar savas nākamās gleznas barošanu.

— Esat barojis gleznu? Kā tad tā?

— Nodarbojies ar haltūru.

— Ko tas nozīmē?

— To, ka esmu strādājis, tikai lai nopelnītu naudu. Bet nu man tā ir, es meklēju istabu, kur varētu ierīkot darbnīcu, strādāt pie savas gleznas un nedarīt neko citu.

Oļas māte, Olga Dmitrijevna, paziņojumu, ka Fjodors īrēs viņu mājā darbnīcu, uzņēma bez sevišķi liela entuziasma. Kura katra māte baiļojas par savu meitu, kad ir darīšana ar maz pazīstamu vīrieti. Taču, kā redzams, šaja mājā par noteicēju kļuvusi Oļa.

Fjodora rīcībā bija ar mieru nodot milzīgo ēdamistabu.

11

Oļa piedāvājās Fjodoru pavadīt: «Tik un tā man jāiet iemest vēstuli. Iemetīšu stacijā.»

Taču, izgājuši uz lieveņa, viņi ieraudzīja, ka pāri vasarnīcu ciematam plešas zila tūce, draudīgi vērsdamās

aizvien melnāka. Viņu acu priekšā tā sasniedza sauli un to aprija. Pasaule tūdaļ kļuva pelēka un nemierpilna. Spurainos spārnus vēcinādamas, apjukumā un izbīlī, sāniski sagriezušās, laidās vārnas. Pēkšņi sāka plosīties vējš, ieklupa krūmos, lieca tos pie zemes, raudams nost un aiznesdams pa gaisu lapas. Virs galvas nikni iešalkojās ozoli, iegrabējās sarūsējušais jumts. Bet pa ceļu vēlās putekļi, to virpuli trakā ātrumā griezās saņurcītas papīra driskās.

Lietus gāze bija īsa un spēcīga. Krūmu lapas trakulīgi lēkāja, žogs kļuva tumšs. Šļakatas uz ceļa sakūla ūdeni pienainās putās. Bet vecais mājas jumts dunēja kā trauksmes zvans Debesis brīkšķēdamas lūza pušu. Oļa nobālusi ciešāk apņēma jaciņu ap pleciem.

Negaisa padebesī kaut kas it kā noplaka: pērkons, kas aizvēlās pāri jumtam, noducināja dobji, neskanīgi, krūmi kā ausīdamies sacēla lapas. Lietus pēkšņi pārgāja.

Lietus pargāja, un saulriets aizdedzināja smagos mākoņu kalnus. Bet apakšā, zem kvēlošajiem mākoņu blāķiem, lietus nomazgātajā, bailēs pamirušajā vasarnīcu ciematā valdīja miers.

No sastingušās lapotnes pilēja ūdens... Uz satumsušā ceļa gailēja paltis... Mirgoja skārda jumti... No puķu dārziņiem, krūmiem, zāles, no visām izmirkušās zemes porām plūda rudens puķu un ietrunējušu sakneņu smarža.

Gaiss šķita tik biezs un blīvs, ka vajadzētu tikai pacelties pirkstgalos, savēcināt rokas un varētu lidot augšup, lejā ar prieku vērojot leknos okeāna plašumus, kuros cilvēkam lemta laime dzīvot.

Saulriets atspulgojās plati atvērtajās Oļas acīs.

— Kas noticis? — viņa klusi ievaicājās.

Fjodors alkani raudzījās visapkārt.

— Kas noticis? Kas noticis? — Viņas seja šķiet ļoti

maiga un pret saulrietu paceltās acis aizdomīgi mirdz. — Esmu pārliecināta — kaut kas ir noticis! Kaut kas sevišķs, ne jau lietus vien. Lietus taču nepaliek atmiņa visu mūžu. Es jūtu — šis brīdis man paliks atmiņā vienmērl ,

— Tikai lietus... — Fjodors kā šaubīdamies sāka nolaist no pleca krāsu kastes siksnu.

— Nolija lietus un atnesa laimi... Ak, tā jau laime mēdz atnākt — līdz ar lietu, gluži necerēti.

Krita retas lāses, mirdzēja gaisā, vizmoja slapjā lapotne, saulrietā gailēja paltis .. .

Pa ceļu gāja sieviete, plānā kleita kļāvās ap pilnīgo augumu, slapjie, salipušie mati krita uz vaigiem, vienā rokā kurpes, otrā smags tīkliņš,, seja saspringta, — viņa meklē, kur spert soli, nav pieradusi staigāt basām kājām.

— Kas notiktu, ja pieietu viņai klāt?... Paveries apkārt — kāda laime! Vai gan daudz laimes tev dāvā dzīve? Paveries apkārt! Kas notiktu, ja pieietu klāt? ... Man nezin kāpēc viņas žēl.

Pa ceļu basām kājām gāja sieviete, dega riets, liesmoja lapu zaļums, gailēja paltis. Nokaltušos zarus saslējusi, stāvēja egle, tās skujotie, lietū samirkušie, tumšie, tīkami smaržīgie zari brīvi pletās pār ceļu. Egle atspulgojās paltī, viena puse paltij versmaini plēnēja, otra grima melnā, dzelmainā tumsā, atgādinādama dziļu atvaru. Un sieviete gāja basām kājām, slapjā kleitā ...

Fjodors nolika uz lieveņa krāsu kasti, ka tā noklabēja vien, apsēdās tieši uz slapjajām akmens plāksnēm, atvēra vāku ...

Uz nogruntētās papes nebija laika zīmēt, — tūdaļ viss izzudīs — aizies sieviete, nodzisīs riets, nožūs egles zari, paltis zaudēs krasu bagātību. Tūdaļ viss beigsies, tas ir mirkļa untums, laimīga nejaušība — būtu neprāts mēģināt to notvert. Taču ir jau uztriepts ar einobru atjaukts balts plankums — tur degs saulriets. Otas vēziens — darvas melna svītra, tā pārvērtīsies par egles stumbru.

Aiziet sieviete, mazliet salīkusi no tīkliņa smaguma. Pazudīs no acīm, taču atmiņā atstās pēdas. Atmiņas var iedzīvināt. Lai viņa iet, pametot savā ceļā ugunīgās paltis, kas pamazām izplēn.

Fjodors nosvieda otas, paķēra paletes nazi, ar lokano asmeni paņēma krāsu gandrīz no visas paletes — tas bija barbarisks maisījums. Notēmēja, mirkli šaubījās un triepa ... Ce|a posms, stūrītis nomīdītās, mikluma piesūkušās zemes — plats, gluds ziediens. Viņš ar lupatu noslaucīja asmeni, uz paletes naža galiņa paņēma jaunu krāsu — iegailējās pirmā palts ...

Mirkli, tu esi skaists, jel kavējies! Sieviete aizgājusi, nevar vairs panākt. Nepazīstamā sieviete ar savām rūpēm, kura nebija ievērojusi nejaušos svētkus dabā ... Aizgājusi, un pamazām apdzisa paltis, izbālēja liesmojošais lapu zaļums ... Jel kavējies! Nekā ...

Atmiņa pagaidām glabā. Pagaidām ... taču arī atmiņa viss izgaist, ari atmiņa nav mūžīga. Patlaban iespaids svaigs, tas nedod miera, un nemiers pārņem arī roku. Roka tver te otu, te paletes nazi, biezās krāsas triepieni gūst veidolu.

Fjodors atslējās atpakaļ, apmierināti noņurdēja.

Dzirkstī zvīļainais saulriets krāsu kastes vaka iekšpusē, un blīvais gaiss, kas piesūcies ar smaržām un sutīgu mitrumu, un liesmojošais valgo lapu zaļums, un paltis, un tumšo, sveķaino egles zaru lipīgums, un sieviete nekur nav aizgājusi, viņa mazliet salīkusi no tīkliņa smaguma, kailās kājas sārtojas saulrietā.

Mirkli, jel kavējies! ... Kazi, varbūt ar...

Fjodors nesteigdamies sāka slaucīt otas un tikai tagad atcerējās, ka aiz muguras stāv Oļa.

12

Fjodors pārvācās.

Oļa gaidīja jaunus brīnumus, taču tie nenotika visai bieži. Fjodors pieblīvēja veco, cienīgo ēdamistabu ar soļojošu kāju skicēm. Oļa tās aplūkoja kā arheologs tikko atraktas nezināmas kultūras rakstu zīmes — godbijīgi, ar ārkārtīgu interesi un slēptu nemieru, — bet nesaprata.

— Kas tas ir? — viņa apvaicājās.

— Pieraksti, lai paturētu prātā.

— Pieraksti? Domu pieraksti?

— Vispār jā, domu.

— Dīvaini, bet vai to nevar pierakstīt kā parasti — ar alfabēta burtiem?

— Liekas gan, ka nevar.

Un Fjodors pats brīnījās kopā ar Oļu: «Patiešām, dīvainas domas, ko vārdos nevar izteikt, kas izsakāmas tikai ar līnijām un krāsām.»

Pirms pārcelšanās Fjodors pavadīja uz staciju Viktoru. Tas brauca uz Sahalīnu pie tēva. Kaut gan bija karsis, viņam mugurā smags rudens mētelis, galvā žokejcepure, kādas nēsā Ļoškas Ļemeša drauģeļi, rokā nobružāts čemodāniņš, kur ielikts tīras veļas pāris un maizes kukulītis ceļam. Viktora māte bēdājās, kabatlakatiņā slaucīja acis. Dēls skarbi izteica pamācības:

— Tu Aņkai istabu neatdod, pieņem jaunu īrnieku. No kā dzīvosi, kamēr es tikšu uz kājām? ... Pameklē krietnu cilvēku, tādu kā viņš, Fjodors Vasiļjevičs.

Tad pagriezās pret Fjodoru.

— Kad izsitīšos uz augšu, es jūs noteikti sameklēšu. Noteikti, lai pasacītu paldies.

Nopūta elektrolokomotīve. Fjodors apskāva Viktoru, pabīdīja uz vagona pusi:

— Nevairies no cilvēkiem, ej viņiem pretī.

— Labi, tagad viss būs citādi.

Pazuda skatienam pēdējais vagons, cauri visai milzīgajai zemei vilciens aizveda cilvēku, kas devās meklēt laimi kaut kur Klusā okeāna krastos.

Vera Gavrilovna raudaja, ķērās Fjodoram pie rokas:

— Sirds man jūt, ka vecumdienās palikšu gluži bez atspaida ...

Bet mājās Fjodora istabā jau stāvēja jauns skapītis, kuru Aņa nesen bija nopirkusi. Aņa cīnījās par dzīves telpu, diezin vai Verai Gavrilovnai vajadzēs meklēt jaunu īrnieku — viņa nespēs meitai turēties pretī. Bet kā lai tur palīdz? ...

Fjodors paņēma savu čemodānu un izgāja pa vārtiem, Ļoškas drauģeļu skatienu pavadīts. Paliec sveika, Djenežnajas šķērsiela!

Pie pazīstamajiem vārtiņiem pretī nāca Oļa, tā bija viņu gaidījusi šīs dienas, bija gaidījusi — to pauda meitenes seja.

Un te nu ir skices — uz galda, uz vecās tahtas./. Pie sienas piesliets liels nogruntēts audekls. Savecē-jušu putekļu smakai jaucas klāt eļļas krāsu smaka...

Fjodors cēlās augšā pēc četriem rītā, saģērbās, ņēma krāsu kasti un devās laukā.

Nakti mazliet pabalinājusi palsa rītausmas dūmaka, pie debesīm mirgo bālas zvaigznes, smagas rasas pielijušie krūmi modrīgi ieklausās soļos, saltais gaiss iespiežas zem vamža, pār muguru skrien auksti drebuļi ... Tikko Fjodors izgāja pa vārtiņiem, sāka skāņi dziedāt gaiļi gluži kā dzimtajā Matjorā. Gaiļu dziesmas atmodināti, ņēmās vaukšķēt suņi...

Ciemats bija noslēpumaini tukšs, nopietns, neskaidri zilā mijkrēslī grimis. Fjodors skubīgi soļoja ar krāsu kasti piecā un atcerējās Savu Iļjiču. «Te nu, vecais, ir tavs senlolotais sapnis — iziet agrā rītā ar krāsu kasti, te tā ir — mākslinieka Arkādija!» Sapņi piepildās, dzīve ir skaista. Cilvēki guļ, bet viņš soļo, lai sagatavotu tiem dāvanu. Cilvēki guļ" un nenojauš, ka noguļ visskaistāko, visnozīmīgāko — jaunas dienas ausmu. Mijkrēslis top rēnāks, aug un plešas debess jums, seju glāsta kautra blāzma, bet aiz muguras vēl aizvien zilga nakts.

Pēc katra tāda gājiena Fjodors nesa mājās studiju, tēraudzilu, dūmakainu, izplūdušām kontūrām, gandrīz vienkrāsainu. Dažreiz viņš aizkavējās, apmetās nokalnē pie ceļa, kas veda uz staciju, un zīmēja kājas, vēFojot gājējus, kuri steidzās uz rīta vilcieniem. Viņš meklēja soļu ritmu, ko varētu pieskaņot pirmsausmas mijkrēslim, vijoles dziesmai, kas visu laiku skanēja viņā.

Tad viņš devās mājup, bet no mājām uz darbu gāja Oļas māte.

— Labrīt, Olga Dmitrijevna, — viņš sveicināja.

— Labrīt, — viņa atturīgi atņēma.

Oļas māte pa šiem sešiem gadiem neko daudz nebija pārvērtusies — tāpat kā agrāk, viņai sastingusi, nopietna sejas »zteiksme, skarbās, asi iezīmētās uzacis pasvītro pieres bālumu, tāpat kā agrāk, īsi apgrieztie mati vērš viņu līdzīgu divdesmito gadu delegātei — aktīvistei.

Fjodors sirds dzijumos bijās no viņas, viņai blakus jutās neomulīgi.

Taču viņa uz visu dienu pazuda savā slimnīcā. Un, tuvojoties mājai, Fjodors priecājās, ka tūdaļ sēdīsies dzert tēju kopā ar Oļu un viņiem a:u priekšā atradīsies jaunā studija ...

Viņš stāstīja Oļai par to, kā reiz pa rudenīgo, izmirkušo stepi brida kareivji, izsalkuši, noguruši, nikni, ilgodamies tikai vienu — kaut drīzāk beigtos bezgal-garais ceļš. Lai tikai beigtos — kaut arī notiktu sadursme ar ienaidnieku, vienalga, vai tu nošautu, vai arī nošautu tevi pašu, ,— abos gadījumos būtu atpūta. Viņš pastāstīja, kā šie aiz pārguruma notrulušie kareivji uzdūrās rumānim, kas spēlēja vijoli...

Oļa alkani tvēra katru vārdu, viņas acis satumsa, zaudēja spodrumu.

— Jūs gribat attēlot visu, kā bija? — viņa pajautāja.

— Nē.

— Kāpēc «ne»?

— Attēlot, kā bija, es negribu.

— Kamdēļ?

— Bija pūlītis netīru kareivju uz dubļaina ceļa ... Jebkura, kaut arī visvienkāršākā klusā daba ir daudz gleznaināka.

— Tātad jūs taisāties melot, izpušķot?

— Nē, ja es attēlošu šineļu blīvu, man vienā gabalā vajadzēs izzīmēt šineļu mugurjostiņas.

— Kaut jostiņas, kaut stilbtiņus, dubļus — lai tikai tā būtu patiesība.

— Sie sīkumi nav patiesība, bet meli!

— Nesaprotu.

— Kad es nostājos iepretī rumānim, tad klausījos mūziku, nevis aplūkoju šineļus. Man iekšienē viss bruka kopā, likās, katra šūniņa nule, nule grims nemaņā. Vai tad gan prātā jostiņas?.. . Diezin vai jel kad mūžā izjutīšu kaut ko līdzīgu. Bet gribētos gan ... Es pat nevaru pasacīt, kas tas bija. Prieks? Jā. Bēdas? Arī jā. Viss kopā, vienā laikā ... Saprotiet, Oļa, — pateicības jūtas ... Neticamas, kveldējošas pateicības jūtas, tā ka aptumšojas prāts. Un pret ko es to izjutu? Pret vakarējo ienaidnieku. Un man skaudri sāpēja sirds par

to, ka pasaule ir tik nežēlīga. Man toreiz bija tikai deviņpadsmit gadu, tikpat, cik jums tagad. Taču es biju daudz dumjāks nekā jūs. Jā, jā, es biju dumjš. Bet tajā mirklī man šķita, ka neviens vislielākais, visgudrākais filozofs nesaprot vairāk par mani. Tajā mirklī... To tad arī es gribu attēlot uz audekla.

— Attēlot mirkli?

— Nē, dvēseles satricinājumu

— Attēlot dvēseles satricinājumu?

— Kāpēc tad ne?

— Bet attēlot taču var tikai to, kam ir forma, — koku, cilvēku, mākoni vai pat šineļa jostiņu.

— Bet vai tad sakaitētajai atmosfērai pirms pērkona negaisa vai liriskai noskaņai mēness naktī ir forma? Tūkstošiem mākslinieku to attēlojuši.

— Nu jā, bet jums tomēr vajadzēs gleznot bariņu kareivju ar jostiņām uz muguras. Tikai ar viņu starpniecību var atveidot savu dvēseles satricinājumu.

— Ja es gluži vienkārši attēlošu kareivju pulciņu, kas ielenkuši vijolnieku, — tas būs tikai paziņojums: sak, reiz bija tāds dīvains gadījums. Bet kas notika šo kareivju sirdīs, tas paliks nezināms. Arēji viss būs patiesīgi. Nav grūti precīzi izzīmēt jostiņas, taču tās slēps no cilvēkiem pašu galveno. Jostiņas nav māksla, tās ir meli.

Oļa klusēja, domāja ...

Audekls, kas sagatavots gleznošanai, stāv, piesliets pie sienas. Bet Oļa gaidīja jaunu brīnumu.

13

No Vjačeslava pienāca vēstule:

«Vecais Klaidoni! Rakstu šīs rindiņas Tavā vecajā miteklī. Saimniece man pateica Tavu jauno adresi, tu pazudi! Tu izkūpēji! Bet Tu šobrīd esi vajadzīgs! Nē, ne jau kāda darba dēļ, gluži vienkārši grūtā brīdī gribas redzēt Tavu ģīmi. Es gaidīju, ka Tev sestais prāts pačukstēs priekšā un Tu pieklauvēsi pie manam durvīm. Tomēr nesagaidīju, devos Tevi meklēt ...

Redzi, izstādes žūrijas komisija noraidīja manu

gleznu, esot bezidejiska, bezcerības pilna, neesot laika garā. Starp citu, augstie arbitri šai ziņā sevi pārlieku neapgrūtināja ar pierādījumiem — pārvilka krustu un novērsās. No manis novērsās, bet Ivana Miša darinājums, izrādās, ir tieši viņu gaumē. Kā gan mēs esam kļūdījušies, nerēķinādamies ar šo vīru! Viņš tālu tiks! Viņš vēl kļūs par likumdevēju! Vārdu sakot, galīgs krahs! Divu gadu darbs kļuvis par parastu priekšmetu, uz kā krājas putekļi. Tas vēl stāv svešā darbnīcā, un man gribas bēgt no tā projām. Bēgt no noguruma, bezmiega, no izstādes, kur lepni karāsies Miša šedevrs, bēgt no pilsētas. Kāds mans labs paziņa aicināja aizbraukt pie viņa. Viņam māksla ir tāla, viņš dzīvo burvīgā saudzējamā mežā, nodarbojas ar bebru audzēšanu. Es braucu! Aiz gara laika pagleznošu studijas, dzeršu tikko slauktu pienu, peldēšos, kamēr uznāks salnas. Sakrāšu spēkus un atkal stāšos augsto arbitru priekšā, gan tad redzēsim — kurš kuru. «Klāsa pelni kvēl uz manām krūtīm!» Es beidzu. Žēl, ka neizdevās tikties. Varēsim redzēties tikai ziemas sākumā.

Tavs Veče.

Jā, izstādē Tu tomēr iegriezies. Varbūt tā ir laime, ka mēs neesam tur iekļuvuši. Nav jau nekāds gods būt vienā kompānijā ar Ivanu Mišu.»

Par jauno mākslinieku izstādi jau izsludināja avīzēs, Maskavā bija izlīmētas afišas.

Fjodors saposās uz izstādi otrā dienā pēc tās at-klašanas.

Kuzņeckas ielā līdz platajām Salona durvīm sJāvēja gara rinda. Vecāko klašu skolēni un pensionāri, studenti un karavīri, sievietes ar rokassomām un solīdi, pašpārliecināti vīrieši spiedās pie ēkas sienas, cepinājās saulē.

Fjodors nostāvēja gandrīz veselu stundu.

Jaunie mākslinieki! Jaunā paaudze!

Vjačeslava gleznu nepieņēma, bet droši vien tur iespraucies ne tikai Ivans Mišs vien. Tik daudzi Mākslas institūtu beigušie puiši, tādi paši kā Vjačeslavs un

Fjodors, ir pārlaiduši karu un tagad vērīgi atskatās uz šo grūto laiku, meklē atbildi uz jautājumu: kas ir patiesība?

Jauno mākslinieku izstāde! Kur gan citur, ja ne te var meklēt jaunu garu, jaunas domas, svaigas krāsas. Ne jau velti aiz durvīm cilvēki kvern garā rindā.

Beidzot Fjodors, degdams nepacietībā, no saules pielijušās ielas iegāja vēsās zāles krēslā un tūlīt uzdūrās lielam Staļina portretam, kas sniedzās no grīdas līdz pat griestiem. Staļins ģeneralisimusa formas svārkos ar uzplečiem un ordeņiem, zābaki spīd kā spogulis, stāv, bargi izstiepies visā savā varenajā augumā, no pašiem griestiem raugās lejup uz niecīgi sīko Fjodoru. Un turpat blakus zābakiem, uz postamenta ar audekla drapērijām bronzas krūšutēls — atkal Staļins.

Industriālā ainava — izrakņāta, dūmos tīta būv-bedre ar ekskavatoru strēlēm — uzgleznota viduvēji. Vēl viena ainava, un... atkal Staļins, nu jau nevis formas svārkos ar ordeņiem, bet vienkārši, kā ģimenes lokā, baltos svārkos.

«Svētki kolhozā» ar ermoņiku spēlmaņiem, kas itin kā noīrēti Pjatņicka korī. Un ... Staļins, ne jau vairs viens, bet kopā ar visu valdību.

Gan viņš tūdaļ, tūdaļ, aiz nākamā stenda, tālāk no ieejas, kur dežurē oficiozs, ieraudzīs gleznu ...

Nezināmo autor — gara radiniek! Varbūt tava ota jau pateikusi to, ko Fjodors vēl nav paguvis pārnest no paletes uz audeklu? Nezināmo autor, tu esi gan draugs, gan sāncensis, pret tevi jau aizlaikus rodas cieņa un skaudība, gribas sajust blakus tavu stipro plecu un reizē moka bailes — aizsteigsies priekšā, vajadzēs vilkties astē. Tā jūtas sprinters, kas traucas uz finišu. Tāpēc arī iesācējs mākslinieks Fjodors Matjo-rins nācis šurp — lai apreibtu, paskubinātu sevi, smeltos no citiem pārgalvības pilnu enerģiju. Tūdaļ, tūdaļ aiz nākamā stenda viņu gaida sastapšanās...

Taču aiz nākamā stenda atkal Staļins — filozofiskā apcerē sēž pie rakstāmgalda.

Zālē ir saspiesti un klusi, dzirdama tikai vienmuļā kāju švīkoņa pa parketu. Apmeklētāju sejas saspringti nopietnas un daudznozīmīgas, tie visi līdzīgi cits citam, atgādina tādu kā radu saimi, kas apskata jaunu dzīvokli, piekasīgi aposta katru kaktu, katru kvadrātmetru sienas.

Sta|ins, kas smaida ūsās. Staļins nogrimis domās. Staļins bez kādas noteiktas izteiksmes — ūsas, pīpe un citi atribūti.

Kāju švīkoņa, un bijīgs klusums. Svētnīcā nav pieklājīgi pacelt balsi. Jauno mākslinieku izstāde... «Nav progresīvas jaunās un rutīnā ieslīgušas vecās paaudzes,» pēdējo reizi satiekoties, bija teicis Valentins Ven-jaminovičs.

Bet aiz durvīm saulē pacietīgi stāv rinda ...

Un tomēr viņš atrada... Neliela glezna vienkāršā ietvarā bija pakārta pašā kaktā, tā ka vienmuļības nogurdinātie skatītāji to uzreiz nepamanīja. Nekā sevišķa — ainava. Ziemeļu upīte, rada Zalkšupītei, kura plūst gar Matjoras sādžu. Līdzena līču pļava stiepjas līdz pat zilgajam mežam, ūdenī atspoguļojas smaidot sagrumbojies mākoņa vaigs. Lauku puišelis sēž zirgam mugurā. Zirgs dzer savu atspīdumu. Puišeļa kailais augums iededzis tik brūns kā skanīgs varš, uz pļavas, debesu, ūdens, mākoņu fona tas šķiet kā silta uguntiņa, kas met visapkārt maigu gaismu. Nē, autors nav atklājis nekādu Ameriku, nē, viņš nav atbildējis uz jautājumu — kas ir patiesība? Viņš vienīgi atsauc atmiņā bērnību, un Fjodors izjūt klusu laimi: vajag tikai gribēt, un būs saule, kas kveldē augumu, un var ieelpot upes sājo smaržu un just zirga sasvīdušo muguru, — zirgs līdz ar tevi bezrūpīgi priecājas par pierasto un mūžam apbrīnojamo pasauli.

Fjodoram turpat līdzās apstājās kāds skatītājs, atviegloti nopūtās, tad vēl viens un vēl... Gleznu bija ievērojuši, un Fjodors izjuta tādu kā brālīgu kopību ar visiem, kas stāvēja viņam aiz muguras ...

Liela auguma cilvēks gaužām pieklājīgi pagrūda sāņus:

— Lūdzu, piedošanu. — Un, pēkšņi pagriezies, iesaucās: — Matjorin! Fedja!

Tas bija Ivans Mišs, tāds pats varens kā vienmēr, izrieztās krūtis apžņaudzis sastīvināts krekls, viņš nedroši smaidīja, padevīgi raudzīdamies no sava auguma

augstumiem. No viņa sejas izzudusi stūrainība, itin kā tajā būtu iesūknēts maķenīt gaisa, tā kļuvusi mazāk iespaidīga un tāda kā labsirdīgāka. Cilvēku ar tādu seju viegli iedomāties ģimeniski sēžam pie galda bērnu pulciņā. Plata plauksta neveikli nokarājās lejup, taču tajā jautās gatavība pastiepties uz augšu, tiklīdz Fjodors sakustētos. Redzot šo saspringto roku, Fjodoru pārņēma mokoša neveiklības sajūta, it kā pret viņu būtu pavērsts uzvilkts gailis. Fjodors neizturēja, pirmais pastiepa plaukstu.

Un, tikko viņš pastiepa, Ivana Miša tvirtajā sejā pavīdēja tikko jaušama pārākuma izteiksme.

— Vai tu jau redzēji manu gleznu?

— Pagaidām ne.

— Bet tu taču esi pagājis garām! Iesim, iesim, gribu dzirdēt, ko tu sacīsi.

Mišs uzstājīgi vilka Fjodoru atpakaļ.

Skaists gluds rāmis, nolakots gaišbrūnā tonī, imitējot riekstkoku. Noteikti paša roku darināts — zelta rokas. «Biedrs Staļins pie Ričas ezera». Grupa cilvēku, kuriem mugurā svētdienīgi izgludināti uzvalki, vēro pastkaršu skatiņu — mežiem apaugušus kalnus, zilu ūdeni un zilas debesis. Viņu vidū Staļins ar paceltu roku izklāsta savus plānus Berijam.

«Puisis aug, iemanījies strādāt tā kā visi . ..»

— Ainava fonā gleznota no dabas. Veselu mēnesi nokvernēju pie Ričas ezera. Gar klintīm nodeldēju trīs pārus bikšu.

— Nu, bikses ir palīdzējušas.

— Tev, protams, nepatīk?

— Nē, kāpēc ...

— Pasaki: kas tev nepatīk?

— Man šķiet, ka tu esi pieļāvis kļūdu.

— Kādu tad?

— Neizdevīgi izvēlējies tēmu.

— Nu, nu, tu jau nu pārāk... Vadoņa tēls esot neizdevīga tēma?

— Interesanti, kā tu saprati manus vārdus?

— Nesāksim nu precizēt.

— Kāpēc gan, es tieši gribu precizēt — tu neesi oriģināls.

— Toties jūs visi esat oriģināli, kur tad nu mēs... Kā tev klājas?

— Droši vien iestāšos šūšanas un piegriešanas kursos, — Fjodors atbildēja.

«Puisis aug — glezno tā kā visi. Bet varbūt visi sākuši gleznot kā Ivans Mišs? ...»

Saules tveicē joprojām stāvēja rinda.

Večes Cernišova nav pilsētā. Ļova Pareizticigais pazudis — nav zināms, kur dzīvo.

Fjodors stāvēja pie telefona automāta būdas un mētāja plaukstā monētu.

Ar kādu jāsatiekas, tūlīt pat, nekavējoties. Cilvēki, kas stāvēja karstajā saulē un gaidīja savu kārtu, kad varēs skatīt Ivana Miša gleznu, bija Fjodoru izsituši no sliedēm. Un šiem cilvēkiem Fjodors gatavojās veltīt savas gleznas. Vai tās maz būs viņiem vajadzīgas? Vienkārša ainava, kas atsauc atmiņā bērnību, karajas kakta, atstumta malā, lielākā daļa skatītāju paiet garām, to nepamanījuši.

Viens ... un garum garā rinda. Fjodors uzskata, ka viņam taisnība, bet taisnība taču vienmēr vairākumam.

Fjodors mētāja plaukstā monētu, lūkojās visapkārt.

Visapkārt bija tik pierastā pilsēta. Saule nokaitējusi namu sienas, bruģa akmeņus, karstais gaiss piesātināts ar benzīna smaku. Nosvīduši cilvēki steidzas pa ielām, cilvēki ienirst namu vārtos, sablīvējas trolejbusos, drūzmējas pie plaši atvērtajām veikalu durvīm. Pilsēta, kā vienmēr, ir norūpējusies. Viņš agrāk nebija ievērojis, ka šīs rūpes ir sīkas, vienas dienas rūpes, tādas pašas kā ļaužu rosīšanās. Kādam jānopērk kurpes vai čības. Kāds steidzas uz kafejnīcu, lai pagūtu paēst pusdienas pārtraukumā, kāds pa galvu pa kaklu drāžas uz avīžu kiosku, lai nopirktu avīzi, kuru izlasīs un pēc brīža jau būs aizmirsis.

Avīze, putraimi, čības, cīsiņi kafejnīcā — pilsēta kūsā mirkļa rosmē. Bet kaut kur slepenās glabātu-vēs tiek noliktas aizvien jaunas un jaunas ūdeņraža un atombumbas, ļaužu apdzīvotā planēta piepildīta ar sprāgstvielām. Bet Matjoras sādžā palicis viens vīrietis — Fjodora tēvs, viens vīrietis, un tas pats vecs. Ļaudis, apstājieties uz brīdi, padomājiet par nākotni! Nevis par savu, bet par kopējo!

No skatloga vienaldzīgi raugās cilvēka portrets, tā cilvēka, ar kura prātu neviens nespēj mēroties, kuru godā par mīļoto tēvu un gudro skolotāju.

Jānopērk čības, jānopērk putraimi, jānopērk avīze — rūpējieties, ļaudis, dzīvojiet, ļaudis!

Bet pašas dižākās rūpes šis cilvēks uzvēlis uz saviem pleciem, vienīgi uz saviem. Viņš ir gudrs, viņš ir liels.

Apstājieties, ļaudis! Padomājiet! Bet vai tad viņi nedomā? Fjodors ir tāds pats kā visi, ne labāks, ne sliktāks; ja viņš noraizējies par nākotni, tātad tā sagādā raizes visiem. Čības, putraimi, mirkļa rosība ir kā ūdens virsma, kas sedz līdz galam neizdibināto dzīvi, kura noris jūras dzīlēs. Katrs garāmgājējs citādi meklē nākotni. Taču ir liels un gudrs cilvēks — «Staļins domā par mums ...».

Večes Cernišova nav pilsētā, Ļovas Pareizticīga adresi Fjodors nezina; bet ir Ļovas Slobodko adrese. Viņu Fjodors nav saticis kopš institūta laikiem, veco draudzību sen klāj aizmirstības zāle.

Fjodors iebāza monētu kabatā, pārlaida skatienu rindai, devās uz metro.

14

Oda pēc bērnu autiņiem un ceptām zivīm.

Ļova Slobodko dzīvoja divās mazās istabelēs — viņš nesen tās bija dabūjis, izmainot pret «divām dažādās vietās». Aiz sienas raudāja divas nedēļas vecais dēls. Ļova Slobodko pirmais no kursa puišiem bija kļuvis tēvs.

Ļovas darbnīca bija pieblīvēta ar audekliem, ķīļrām-jiem, kastēm, papīra ruļļiem. Pie sienām karājās gleznas, cita par citu kliedzošākas. Uz garena audekla dzeltens fons uh zaļas figūras, tā kā sieviešu, bez galvām, ar čūskveidīgiem izaugumiem kāju vietā.

Autiņu smaka, ceptu zivju smaka, saspiestība, putekļi, pie sienām sakārto audeklu indīgās krāsas, kas moka dvēseli. Fjodors nodomāja: «Velns parāvisl Kā viņš nesajūk prātā .. .»

Bet Ļova Slobodko kopš pēdējās tikšanās kļuvis pat tāds kā tuklāks. Ietērpies vecā pidžamā, viņš dižojās starp krāmiem ar nodzisušu pīpi zobos, nicīgi viebās, klausīdamies Fjodorā.

— Lopu bars.

Ģēnijs, kas paceļas pāri pūlim, nav mainījies, — Fjodors pavīpsnāja.

— Un tu vēl joprojām staigā Večes Cernišova bikšelēs? No tavām lūpām skan viņa eņģeļa balstiņa. Jā, es nosodu! Cilvēkus? Nē. Tie jau nav cilvēki! Tie ir dumji» vientieši — ideālisti. No karūsu cilts. Tiem pā-sviesta lēta ēsma — jaunie ... Tie barā metas tai virsū, tātad uzķeras uz makšķeres... Neesmu bijis un arī neiešu skatīties šos smērējumus. Jaunie... Kas tad? Šie Ivani Miši? Viņi taču nekad nav bijuši jauni, viņi jau mātes miesās bijuši apdomīgi večuki. Viņiem māksla ir iedzīvošanās līdzeklis. Zemojas, pielāgojas, pārdod sevi par trīsdesmit sudraba grašiem, jūdasi tādi.

Ļovas Slobodko balss bija tik skaļa, ka bērna raudas aiz šķērssienas vairs nedzirdēja. Un šajā niknuma pilnajā balsī nebija jaušams ne nogurums, ne šaubas — tur joprojām skanēja neatzīta mākslinieka nelokāmā taisnība, joprojām vadoņa-vienpatņa fanātisms.

— Nolamā — un sirds mierīga. Tev gan viegli, — Fjodors ar skaudību noteica.

— Ko tad tu pavēlēsi — varbūt slavēt?

— Atrisināt nolādēto jautājumu: kas ir patiesība?

— Man šāds jautājums vispār nerodas. Es zinu savu ceļu. Tu redzi, kā es uz to virzos ... — Ļova Slobodko pamāja ar pīpes galviņu, norādīdams uz krāmu pieblīvēto, šauro darbnīcu. — Sievai nav palicis ne kapeikas naudas; rītdien nav ar ko nopirkt maizi, puikam pienu. Es nezinu, vai rīt ēdīšu pusdienas. Esmu parādā piecus tūkstošus rubļu. Es nenožēloju, ka man nav pieklājīgu bikšu, nav zābaku, bet, ja tu man iedosi kādus piecdesmit rubļus, es ņemšu pretī bez kautrēšanās. Un par tiem es nopirkšu nevis pienu, nevis bikses, bet krāsas un audeklu. Tu redzi, kāds ir mans ceļš mākslā. Vai tad es varētu pa to soļot, ja nezinātu mērķa? Es zinu! Un lādu kā es drīz saradīsies daudz. Un beigu beigās tagadējie vientieši-ideālisti sāks mūs saprast, mūs cienīt. Viņi beidzot atcerēsies, ka viņu vectēvi un vecvectēvi apmētājuši slavenos impresionistu darbus ar sapuvušiem āboliem. Atmodīsies! Pienāks tas laiks! Par to liecina tas, ka savā laikā apsmietos Renuāra, Kloda Monē, Sezāna audeklus tagadējie vientieši-ideālisti skatās ar svēlu bijību. Lielo van Gogu viņa dzīves laikā nicināja, kāpēc tad arī man nevar būt lemts viņa liktenis?

Raudāja bērns, un Ļova Slobodko ar kvēlojošu seju, vēcinādams dūres pa gaisu, kas oda pēc autiņiem un putekļiem, pravietoja savu lielo misiju. Un Fjodors šajā mirklī gandrīz pat bija ar mieru viņam ticēt, apskauda viņu par vienkāršo un neviltoto pārliecību, — ja cilvēce ir atzinusi Renuāru un Sezānu, tai noteikti vajag atzīt arī viņu, Ļovu Slobodko.

— Mēs vēl no jumtistabām iziesim saulītē. Gan mums vēl kaisīs rozes ceļā! ...

— Labi, — Fjodors viņu pārtrauca. — Ar solījumiem neviens nav paēdis. Rādi šurp, ko tu esi sagatavojis, lai iegūtu nemirstību.

Fjodors bija gaidījis, ka Ļova Slobodko ar majestātisku žestu parādīs uz sienam: «Skaties!» Taču Ļova nozīmīgi sacīja:

— Es tev parādīšu savus divus pēdējos darbus.

— Lai notiek!

Ļova piegāja pie sienas, pagrieza pret gaismu platu audeklu.

— Rau ... — un atkāpās sāņus.

Fjodoram par lieliem brīnumiem, uz audekla bija attēloti nevis bezveidīgi abstrakti virpuļi, bet gan stilizēta domna ar ugunīgu oreolu augšā. Apkārt domnai uz ceļiem notupušies cilvēki, cilvēkiem redzami tikai papēži un apģērbā cieši iespīlētie dibeni, galvu nav.

— Saucas «Uguns pielūdzēji», — Ļova pavēstīja.

Cilvēki, kas nometušies zemē dusmās kvēlojošā,

baismā Moloha priekšā, cilvēki bez galvām, bez rumpjiem, tikai papēži un strupi dibeni, — un autors savalkātā pidžamā, ar drūmu triumfu gaida izbrīnu, sajūsmu vai sašutumu, — neatzīts ģēnijs, kas svēti tic savai gaišajai nākotnei.

Tintes violeti toņi, un debesis virs domnas draudīgi sarkanas, piesūkušās ar postošu krāsns versmi.

— Nu? — Ļova ierunājās.

Ko lai saka? Pateikt, ka tvanīgi sarkanais kolorīts atstāj iespaidu, ka, redzot lieldibenaino, bezgalvaino pūli, kas nokritis pie zemes, viņš neviļus izjūt tādu kā tukšumu smadzenēs, notrulinošu vienaldzību visā savā būtnē. Pateikt to, iepriecināt ar uzslavu. «No uzslavas izaug spārni, piebriest muskuļi kā Heraklam.» Ģēnijs savalkatā pidžama, arī viņš ir cilvēks, arī viņam vajadzīga uzslava, kas pieaudzē pie muguras spārnus. Tikai uz kurieni viņš laidīsies ar šiem spārniem?...

Fjodors klusēja, Ļova Slobodko gaidīja.

Domna uguns blāzmā, cilvēki, kas to pielūdz, cilvēki bez galvām ...

Kaut kur laika dzīlēs, uz jaunās un neapdzīvotās Zemes, dzīvnieku neattīstītajās smadzenēs izšķīlās saprata dzirksts, ilgi gruzdēja, jau dzīrās izdzist, tomēr neizdzisa — iedegās spožāk... Un šīs uguns liesmas, kas lēni pletās aizvien tālāk gadu simtos un gadu tūkstošos, ir atstājušas pēdas: akmens cirvis, bronzas kaplis, ritenis, ūdensdzirnavas, tvaika mašīna, automobilis, domna, lidmašīna ... Mainījās dzīve, radās jauni sarežģījumi, ko nepazina dzīvnieks, kas bija vilcis dzīvību tālos prāta mijkrēšļa laikos. Kas apgalvo, ka ir viegli un vienkārši tikt pāri šiem negaidītajiem sarežģījumiem, ka par tiem nav jāsamaksā ar slimiem nerviem, ar asinīm? Bet automobilis, domna, lidmašīna — vai tā ir nelaime? Ļova gaida atbildi, no uzslavas izaug spārni, bet uz kuru pusi viņš ar tiem grib laisties? Atpakaļ, mātes miesās?

Ļova Slobodko gaidīja, un Fjodors sacīja:

— Uz kurieni tu aicini, pravieti?

— Es neesmu pravietis, esmu mākslinieks, — Ļova salti iebilda.

— Bet vai tad māksliniekam liegtas spējas pravietot?

— Uz to man nav nags!

— Tomēr tu mēģini to darīt.

— Nē, es gribu iekniebt, lai atmostas.

— Tu man atgādini piedzērušu, kas iet pa ielu, raud, kliedz aizgūdamies: «Stulbeņi!» Bet kāda iemesla pēc ir stulbeņi, kā tas izpaužas — to pats nezina. Patiešām, no malas skatoties, tāda izturēšanās vis neliekas diez cik prātīga.

Ļovas seja satumsa, viņš nikni pagrieza audeklu pret sienu.

— Tu gribi, — viņš ierunājās, — lai es norādu gatavas receptes, kā pārveidot pasauli. Vai nav par daudz prasīts?... Dostojevskis vai kāds cits liels mākslinieks, ņem, kuru gribi, nekādas receptes rav devis.

— Taču Dostojevskis ir norādījis — un diezgan precīzi, — kas cilvēkā ļauns. Pašā cilvēkā, nevis visā cilvēcē — tur ir atšķirība. Bet tu taču esi pret cilvēci vispār, itin kā pats piederētu pie kādas pārideālas cilts. Tad arī atbildi: kas ir pilnīgāks, kas augstāks par cilvēci, kam lai es, nabaga skatītājs, cenšos līdzināties? Izgriez augoņus, bet neiznīcini visu organismu.

— Lai jau paliek, jūs ar Cernišovu man esat bijuši un arvien vēl paliekat būtnes no citas planētas. Mēs nesapratīsimies.

— Kā redzams, nesapratīsimies vis. Rādi šurp otru darbu!

— Kāda tur jēga? Lai lieku reizi mani norietu?

— Rādi tik šurp!

— Lūdzu, nekāda skāde jau nenotiks. Bet savas gudrības gan paturi pie sevis.

Ļova pagrieza otru gleznu, atslēja to pret sienu, pats nīgri novērsās, sāka bāzt pīpē tabaku.

Otra glezna — neliels audekls, kas mirgoja maigos pustoņos. Uz dzidri zilu, mazliet rīta blāzmas zeltotu debesu fona kā divi milzīgi kalni, kā divas apaļas virsotnes — kailas sievietes krūtis, to galiņi izaicinoši izslieti pret debesīm. Bet starp krūtīm kā nejauks krabis guļ metāliski spīdīgs ložmetējs. Tas draudīgi pagriezts pret Fjodora pieri.

— Kāds tad šai nosaukums? — Fjodors vaicāja.

— Vai tas nav vienalga? Nu, kaut vai «Iekarotās augstienes», — Ļova negribīgi atbildēja.

— Hm ...

Neaiztiec, to es esmu iekarojis, tās manas augstienes.

ja tīkosi pēc tām, dabūsi lodi pierē! Sievietes krūtis, tikai krūtis, nevis pati sieviete. Baudkāres kalni, mans īpašums, neiedrošinies pieskarties! Iekarotās augstienes... Kur gan Ļovam Slobodko, spēcīgajam puisim, labam biedram, pēc dabas lāga cilvēkam, radusies tāda nicība pret cilvēku dzimumu? Fjodors nekad nebija manījis šo nievīgo attieksmi, un pašu Ļovu neviens nebija sevišķi nicinājis, nebūtu par ko atriebties un kam atriebties. Kur gan tas radies?

Fjodors godīgi neizteica savas domas, sāka atvadīties.

— Paklausies, — acis slēpdams, Ļova ar mokām izdabūja pār lūpām. — Tev, kā liekas, ir nauda, aizdod kādus piecdesmit rubļus.

Fjodors, neteikdams ne vārda, izņēma naudu.

Aiz sienas nerimdamies raudāja bērns. Sī nauda netiks izlietota, lai nopirktu viņam pienu, par to tiks pirktas krāsas ..'.

Bet sievietes krūšu liegā āda uzgleznota ar ķērienu — maigajā augumā strāvo smaržīgas, dzidras, zilzilas asinis. Un ādu glāsta agrās rīta saules stari. Tomēr apdāvināts, suņa gabals tāds ...

Fjodors gāja uz metro staciju pa klusām, tveicīgām ieliņām. Tās bija tukšas, tikai reti gājēji steidzās, lai ātrāk varētu paslēpties no svelmes.

Ivans Mišs ar saviem darbiem ir naidīgs Fjodoram, naidīgs arī Ļovam Slobodko, Ļova Slobodko naidīgs Ivanam Mišām un Fjodoram, abiem vienādā mērā. Fjodors, laikam gan, ir naidīgs abiem diviem.

Pie kura mākslinieka darbiem nākotnē sastāsies rinda? Un vai drīz tā novērsīsies no Ivana Miša gleznām?

15

Līdzās katram gleznotājam, vai viņš izcils vai viduvējs, vienmēr jāatrodas pilnvarotajiem pārstāvjiem no skatītāju cilts, tiem, kuriem rāda darbus, tiem, kuru piezīmes tiek uzklausītas, tiem — un tas ir pats

galvenais, — kuri tic. Stāsta leģendas par gleznotājiem vientuļniekiem, neatzītiem ģēnijiem, kas radījuši savus šedevrus pilnīgā vientulībā. Neatzīti ģēniji ir bijuši, taču pilnīgi vientuļnieki mākslā nav sastopami. Van Gogu neatzina, neatzina sabiedrība, bet ar tuviniekiem bija citādi. Gan viņa brālis Teo, gan tāds pats atstumts mākslinieks Gogēns un vēl kāds desmits citu van Gogam bija nākamo skatītāju pilnvarotie pārstāvji. Droši vien to pašu var sacīt arī par vientuļnieku Se-zānu. Pietiek, ka atzīst pilnvarotie pārstāvji, lai fanā'* tiskā ticība sev nedzistu.

Pats vientuļākais no visiem, ko Fjodors pazina, bija Sava Iļjičs. Tomēr arī viņam gadījās savi skatītāji, kas izteica uzslavu: «Jā, patiešām, tā kā no dzīves. Ko tu neteiksi, kā īstenībā ...»

Tukšumā izplēn jebkura kaislība.

Institūtā visi bija autori un visi skatītāji. Un, ja tavus darbus neviens vairs neievēroja, — nolaidās rokas, bet, ja par tiem sajūsminājās, — izauga spārni.

Tagad Fjodoram bija tikai viens skatītājs, viens, taču bezgala uzticīgs — Oļa. Pirms vairāk nekā sešiem gadiem viņa ieraudzīja, kā uz nodzeltējuša papīra lapas parādās viņas pašas attēls — lupās aizturēts smaids, kas lauztin lauzās uz āru, skropstu apēnotas mirdzošas acis. Jau toreiz tas pārsteidza ... Un tad jauna tikšanās un jauns brīnums — uz papes gabala atkal iemirgojās paltis, kas uz ceļa jau bija sākušas dzist. Laimīgais brīdis, kam bija lemts izzust bez pēdām, atgriežas un palika uz mūžiem. Un cik daudz brīnumu vēl priekšā, cik interesanti ir tos gaidīt!

Veče Cernišovs bija teicis: «No uzslavas izaug spārni, piebriest muskuļi ka Heraklam.» Fjodors pat nenojauta, ka Oļa viņu paskubina, un, stāvot pie molberta, aizmirsa meiteni, kā aizmirst gaisu, kuru elpo.

Pienāca vēstule no Odesas, no Oļas krustmātes. Krustmāte sen aicinaja krustmeitu pie sevis, Oļa sen bija solījusies aizbraukt. Bet, ja brauc, tad jabrauc tūlīt — pēc divdesmit dienam Olai sāksies mācības institūtā. Olga Dmitrijevna sacīja meitai — brauc. Fjodors pavadīja Oļu uz staciju ...

Viņš atgriezās tukšajā mājā. Olga Dmitrijevna bija darbā. Pie sienas svaigās krāsās rotājās studija, ko viņš bija pabeidzis šorīt, — lauks un ceļš, kā vienmēr krēslainos toņos. Oļa par šo studiju bija sacījusi, ka tā «kūp».

Pie sliekšņa stāvēja Oļas sandales. Šķita, ka tās vēl glabā viņas kāju siltumu. Un Fjodoram ienāca prata, ka šīs sandales tāpat nekustīgi stāvēs veselu pusmēnesi.

Viņš piegāja pie sienas un noplēsa kalendāra lapiņu — tomēr par vienu dienu mazāk.

Nolēma uzvārīt sev tēju. Virtuvē uz naglas karājās Oļas priekšautiņš, viņa vienmēr to aizsēja, kad noņēmās pie plīts, — slaida, lokana, ar veiklām rokām, gaišie, īsi apgrieztie mati krīt pār vaigiem.

— Fjodor, nāciet dzert tēju.

Viņš pat satrūkās — tik skaidri bija iedomājies Oļas balsi.

Tējkannai viņš nepieskārās, atgriezās darbnīcā. Studija ar ceļu ... Ta patiešam kup, no tas plūst silts mik-lums ...

Viņa bija sēdējusi šajā krēslā ...

Pēc tam paņēmusi rokā grāmatu. Grāmata ir šeit, atšķirta tā lappuse, kur Oļa bija lasījusi.

Oļas nav, bet mājā viss atgādina viņu. Fjodors nekad viņu nebija jutis tik tuvu, kad bija atradies līdzās.

Un Fjodors izšķīrās par eksperimentu. No laba prāta viņš vēl nekad nebija pie tā ķēries. Viņš gremdējās atmiņās ...

Šauri sarkani svārki itin kā sapinuši spēcīgas kājas, papēžu klaudzieni, kas noklust kaut kur augšējos stāvos, pagalms ar apgaismoto logu acīm, bāla zvaigzne virs jumta, vijoles dziesma un balss no reproduk-tora ... Viņš gremdējās atmiņās un lūkojās uz sandalēm pie sliekšņa, un atkal par varēm gribējās noplēst kalendāra lapiņu.

Viņš atcerējās Maskavas Nofreteti kā zvaigzni, kā vijoles dziesmu, kā bērnu smieklus. Un uzvandītajās atmiņās pazibējušie papēžu klaudzieni vairs nemodināja pazīstamo grūtsirdīgo vientulības sajūtu, nemierpilnu bezspēcību ...

Vientulību viņš izjuta, redzot vēl siltās sandales, kas aizmāršīgi pamestas pie paša sliekšņa.

«Te tev nu bija!» viņš brīnījās. «Nelīdz.»

Fjodors apsēdās krēslā, kur no rīta bija sēdējusi Oļa.

«Te nu bija ... Kā tad tu, brāl, — pats no sevis paslepšus?»

Viņš liekujoja — nebija taču paslepšus. 0|a viņam bija iepatikusies jau tajā brīdī, kad, izdzirdusi viņa zvanu, skrēja pie vārtiņiem: iedegušie ceļgali rotaļājās ar sarafāna malu, vieglās kājas tikko pieskārās zālei...

Tās bija viņas acis, kas plati atvērtas vēroja saulrietu un lika viņam noņemt no pleca krāsu kasti un... mirkli, jel kavējies!

Jau pēc pirmās tikšanās bija steidzies pie viņas, pūlējies ātrāk atvadīties no Veras Gavrilovnas.

Katru rītu, atgriežoties no studiju gleznošanas, bija priecājies, ka redzēs viņu, ka varēs apsēsties viņai pretī pie tējas galda ...

Viņa bija līdzās. Viņi pedantiski uzrunāja viens otru ar «jūs». Viņš domās nesteidzās ielūkoties nākotnē, būtu juties apvainots, ja kāds izteiktu mājienu, kurp virzās viņu attieksmes kopš tikšanās mirkļa. Viņa ir līdzās — tātad viss kārtībā.

Fjodors arī pārlieku aizņemts ar domām par sevi. Visatbildīgākais brīdis mūžā — būt vai nebūt, palikt par neveiksminieku vai pacelties slavas augstumos! Viņa ir līdzās, tātad var padomāt arī par sevi.

Patlaban viņu apstulbinājis atklājums: «Te tev nu bija ...»

Sandales nav nomestas pie sliekšņa uz mūžīgiem laikiem. Kādas piecpadsmit dienas, tikai piecpadsmit, un viņš dzirdēs, kā šīs sandales klaudz pa lieveņa nodilušajām akmens kāpēm.

«Te tev nu bija ...»

Lai noplēstu vēl vienu kalendāra lapiņu, jānoguļ vesela nakts, jāpārlaiž rīts, jānodzīvo gara diena, tikai vakarā varēs pastiept roku. Viena lapiņa noplēsta, palikušas četrpadsmit...

Vakarā no darba pārnāca Olga Dmitrijevna, norāva no galvas lakatiņu, neparasti laipni sacīja:

— Fedjeņka, dzersim nu tēju ..

Un viņi dzēra, sarunājās. Fjodors izteica sašutumu par izstādi, viņa stāstīja par to, kā slimnieks operācijas laika pārstājis elpot. Olgu Drnitrijevnu neinteresēja tēlotājas mākslas problēmas, Fjodors neko nesaprata no traheotomijas, taču divatā viņiem bija omulīgi, viņus vilka vienu pie otra.

No rīta Fjodors sāka gleznot skici, tas būs viņa nākamā darba uzmetums. No sienām uz viņu lūkojās studijas. Katra studija ir atklāta un iznēsāta rindiņa, bet no rindiņām veidojas poēmas. Uzmetums... Pār debesīm līst pelnu pelēka gaisma, soļo kareivju kājas, kas redzamas tikai līdz celim. Skici viņš uzgleznoja kā vienā elpas vilcienā, vakarā izstiepa roku, norāva kalendāra lapiņu — lūk, dienas vairs nav.

Sandales savā vecajā vietā gaidīja saimnieci.

16

Viņš trīs reizes pārtaisīja skici, kamēr tā iezaigojās palsā iekšējā gaismā. Karavīru pārgājiens, kājas, kas aiz noguruma kā sapītas, un mūžīgā mierā tīta rīta gaisma — par to arī jādzied vijolei gūstā kritušā kareivja rokās.

Aizritējusi nedēļa — septiņas kalendāra lapiņas.

Netālu no vasarnīcu ciemata ceļa remontdarbos strādāja karaspēka vienība. Lija lietus, pūta brāzmains vējš, kareivji bija ģērbušies šineļos — rudens iestājies agrāk nekā parasti. Fjodors vairākas stundas nostāvēja malā, tvēra kustības, figūru rakursus, šineļu krokas. Pat krokas... Cilvēka apģērbā, ja vien viņš nav nostādīts par manekenu, bet dzīvo parasto dzīvi, ir īpaša poēzija, vecie meistari to zināja un izmantoja. Pašās pirmajās stundās iesācēju gleznotāju brīdina — sargies no sīkumiem, vispārini tos, dievs pasarga, neaizraujies ar krokām. Bet, lai vispārinātu, ir jāzina. Pelēkās vadmalas rupjās krokas — tajās slēpjas raksturu vienkāršība, karavīru griiiais liktenis, skarbā ikdiena, kurā šinelis vienmēr noder par mājokli — tas ir jumis un sienas, krāsns un guļvieta. Tādos gadījumos apģērba krokas stāsta par dzīvi tikpat daudz, cik atraktās celtnes par boja aizgājušo tautu kultūru.

Jauns leitnants, kas armijā bija atnācis jau pēc kara, piegāja Fjodoram klāt ar prasīgi sastingušu se j u:

— Ko jūs tur pierakstāt?

— Neko. Es zīmēju.

— Uzrādiet dokumentus!

— Lūdzu!

Leitnants pagrozīja rokās pasi, ielūkojās izziņā no Mākslinieku savienības — tas bija vienīgais, ko tā Fjodoram piešķīrusi, pagaidām neielaizdama savās rindās, — uzmanīgi pāršķirstīja visus zīmējumus, nopūzdamies atdeva atpakaļ. Leitnantam ļoti gribējās notvert spiegu, taču dokumenti ir kārtībā — pēc spiega neizskatās.

Bet no kalendāra pie sienas vakarā noplēsta jauna lapiņa.

Vecajā mājā, kur viena paaudze nomainīja citu, bēniņos sakrājies daudz grabažu. Tajās Fjodors sameklēja vecu vijoli — bez stigām, bez lociņa. Ta viņu pilnīgi apmierināja — gleznā var dziedāt arī vijole bez stigām. Fjodors nozieda to ar eļļu, tumšā laka sāka laistīties ...

Taču ar instrumentu vien nepietiek, vajadzīgas ari piemērotas rokas, kas uz tā spēlētu.

Māju, kur dzīvoja divas sievietes, kopš senām dienām apciemoja večuks, poliklīnikas kurinātājs Antons Iva-novičs. Viņš apdarīja visus darbus: ja sagāzās sēta, ieraka jaunu stabu, ja sāka tecēt jumts — krekstēdams rapas uz tā un salāpīja ar ruberoidu, ja bija nosēdušās durvis — apēvelēja, pielāgoja, pameta gružu kaudzi. Pēdējā laikā Fjodors pats atbalstīja žogu, lāpīja jumtu, tomēr večuks pa paradumam šad tad iegriezās.

— Kā ta labi dzīvojat

Nesteigdamies noņēma žokejcepuri, ar līkiem, stīviem pirkstiem saglauda matu paliekas, deguns kā izkurtējis rācenis rēgojās laukā no dziļajām grumbām, mazās ačeles raudzījās šķelmīgi un labsirdīgi. Viņš Fjodorā cienīja meistaru, kas spēj izdarīt to, ko viņš, večuks, nevar.

Ilgi aplūkoja studijas, pūta vien:

— Jā, smalka padarīšana ... Ko tu neteiksi.

— Izdari mākslai pakalpojumu, — Fjodors viņu palūdza.

— Kamdēļ tad ne. Es visu savu mūžiņu kādam kalpoju. Šai reizē var kalpot mākslai.

Viņa rokās tad arī Fjodors ielika vijoli, rokas bija tumšas, tajās dziļi ieēdušies ogļu putekļi, lāpsta uzberzusi tulznu tulznas, — rokas ar dzelžainiem, stīviem pirkstiem, kuri varēja salabot pat maziņu pulkstenīti.

Divos seansos Fjodors uzgleznoja portretu, kurā pats galvenais bija rokas un vijole. Večuks šķita apmierināts:

— Kā izspļauts. Paskat, ielīdis svešā ādā. Ar vijoli ...

Arī Fjodors bija apmierināts, viņi kopā iztukšoja pudeli.

Fjodors Matjoras sādžā bija daudz dzirdējis par tiem, kas aizbēguši uz pilsētu, pametuši zemes darbu. Tēvs par tādiem runāja tikai ar lielu naidu. Un nu kopā ar Fjodoru sēdēja šāds bēglis — Smoļenskas zemnieciņš no Valkiem — tādas pašas sādžas kā Matjora. Vai viņš skumst pēc zemes? Vajadzētu skumt, vajadzētu atcerēties gan āboliņa lauku medaino smaržu, gan zeltaino dūmaku, kas klīst pār tīrumu, kad rudzi zied ...

Nē, Antons Ivanovičs neskuma.

— Uz kā tad cilvēks stāv? Taču uz kājām. Bet kājas, brālīt, necieš nedrošu balstu. Bez balsta kājām nav nekāda būšana, tad jāaudzē spārni. Es nu ar tādus izaudzēju, paliku par putnu. Arī visi dēli aizlaidās projām. Uz laukiem, var sacīt, pašulaik no mūsu celma neviena vairs nav.

— Un šeit tev ir drošs balsts?

— Nekāds drošais jau nav, bet vietiņa, kur kāju nolikt, tomēr atrasta. Ko tur runāt par manu kāju, bet dēli gan nostājas uz abām. Mēs vēl uzcelsim arī mājiņu, tā nebūs nekāda lauku istaba ar lāvām, paši tak esam meistari.

Viņš uztvēra Fjodora skatienā pārmetumu, grumbiņu apņemtās acis viltīgi samiedzās:

— Tu jau arīdzan esi pacēlies spārnos. Domāt, no pindzelītes tiek taukāka putra nekā no arkla. Pindze-līte tieviņa, tomēr iznāk labs kruķītis, lai kāja var atsperties. Galvenais ir balsts!

Fjodors neko neatbildēja. Vēl nav zināms, cik drošs ir balsts, ko viņš izvēlējies. Nav zināms, vai glezna izdosies, nav zināms, vai to pieņems izstādei, nav zināms, vai atzīs, vai samaksās, lai iznāktu putrai, — nekas nav zināms, viss gaisā pakarts. Un tas var turpināties visu mūžu, taukas putras dēj taču nemeklēs siltu vietiņu — riebjas.

Līdz noliktajam datumam kalendārā palikušas trīs lapiņas, Fjodors uzcēla uz molberta sen loloto audeklu.

Pierasta neskartas virsmas izjūta — glezna sapnis, ko viņš zina no galvas ka reizrēķinu. Tā uzņems sevī desmitiem studiju, simtiem skiču ...

Ogles gabaliņš uzvilka pirmo līniju — tātad ir sākts.

Līdz Oļas atbraukšanai trīs dienas. Pa šīm trim dienām viņš pagūs uzzīmēt ar ogli, pagūs ar plānu krāsas kārtu nostiprināt zīmējumu . . . Fjodoram nepatika iepriekš rūpīgi izstrādāt zīmējumu — tas uzliek žņaugus, otai jābūt brīvai, tai vajadzīgi tikai atbalstpunkti, nevis stingra shēma. Ar trim dienām pietiks.

Oja sen sapņojusi ieraudzīt iesāktu gleznu. Nu tā ir iesākta!

Krēsla. Fjodors nolika otu. Istabas pustumsā bal-snīja lielais audekls, uz tā redzamas sastingušas figūras, kājas, slīpas joslas, pārtrauktas švīkas . . . Pierastajā istabā starp apnicīgajām lietām parādījies kaut kas svešāds, dīvains, itin kā vīzija no kādas citas planētas. Divas figūras priekšplānā, kājas augšmalā, iesniegušās debesīs... Pagaidām viss ir nosacīts, figūras vēl mainīsies, noteikti kājas soļos citādi...

Roka pasniedzās pie kalendāra. Pēdējā lapiņa! Rit!

Fjodors tik daudz par viņu bija domājis, ka sāka iztēloties pavisam savdabīgu, ne tādu kā citi — par īstu debesu būtni. Nezin kāpēc šķita, ka stacijā ļaužu pūlī viņa izstaros gaismu un visi pārsteigti sāks skatīties atpakaļ.

Taču viņš pat uzreiz nebija viņu saskatījis pie vagona. Plānu lakatiņu ap galvu, cieši aizpogātu mēteli, tāda kā sarāvusies mazāka, neticami ikdienišķa, cilvēki vienaldzīgi paiet garām. Tad Oļa pagriezās uz Fjodora pusi, vēl viņu neredzēja, un viņš saskatīja tās seju, tik mīļu, norūpējušos, mazliet aizmirstu, mazliet citādu, nekā bija iztēlojies, — pārskrēja karsts pār kauliem, pagrūzdams citus sāņus, viņš metās klāt:

— Oļa!

Un viņa satrūkās, kļuva ļoti nopietna un stingra.

— Fedja ... — Nezin kāpēc izbrīnā pasacīja: — Ak tad tāds jūs esat!

Bija pagājušas tikai piecpadsmit dienas, tikai piecpadsmit! Un viņa bija atbraukusi mājās nevis no frontes, bet no Odesas, kur ciemojusies pie krustmātes.

Taču viss uzreiz kļuva neparasts. Neparasti trokšņaina stacija, neparasti skaļš un līksms ļaužu pūlis — smejas, apkampjas, skūpstās, raud aiz laimes, dāvina puķes. Un prātā ienāca doma: ir gan brīnumaina vieta tas stacijas perons, uz tā līdz ar katra vilciena pienākšanu cilvēkiem lieli svētki. Kāda laime sagaidīt tuvu cilvēku!

Oļa, ienākot ēdamistabā, iesaucās:

— Ak tad iesācis!

Viņš to arī bija gaidījis, uz to daudzas dienas gatavojies.

Pie sliekšņa gulēja sandales. Oļa tūdaļ tās uzvilka kājās, istabās atskanēja pazīstamā dipoņa.

Fjodors pa paradumam pastiepa roku uz kalendāra pusi un atkal nolaida — lai stāv. Nav nekādas vajadzības steidzināt laiku.

17

No rīta pie iesāktās gleznas dzēra tēju. Oļa vēl nevarēja atgūties. Olgai Dmitrijevnai bija zudis svētku noskaņojums — sejā parastā mierīgi skarba izteiksme, viņa domās jau bija darbā. Tumšs pieguļošs kostīms, balta blūze ar ļoti ciešu apkakli, aizpogāta katra podziņa — tā ģērbjas vecmeitas vai pedantiskas sievietes, kam tērpus aizstājusi reizi par visām reizēm pieņemta forma.

Oļa priecājās, ka Fjodors ir daudz paveicis. Olga Dmitrijevna viņu partrauca:

— Viņam būtu vajadzīgas nelielas brīvdienas. To es saku kā ārste.

— Viņš patiešām slikti izskatās, — Oļa piekrita nomāktā balsī.

— Metiet pie malas visu un atpūtieties.

— Nevaru, — Fjodors atbildēja.

— Kāpēc?

— Nevarēšu nekur rimties.

Olga Dmitrijevna nosodoši pašūpoja galvu:

— Cik daudz enerģijas, cik daudz spēka cilvēki izšķiež un . ..

— Un? ... — Oļa kļuva uzmanīga.

— Un kāda tam jēga?

— Bet vai tad šis darbs nav svarīgs, nav vajadzīgs? — Oļa sašuta.

— Patlaban? Mūsu dienās? ... Šaubos. Ja šo neatlaidību varētu novirzīt uz citu ...

— Piemēram, art zemi, — Fjodors pateica priekšā. — To man jau ir sacījis mans tēvs.

— Viņš, kā liekas, nemaz nav tik tālu no patiesības ...

— Māt! Savu darbu tu taču neuzskati par nevajadzīgu?

— Mans darbs... Mūsu ir daudz, taču vēl nepietiek, mēs mokāmies nost, ārstējam, ārstējam, bet slimības neiet mazumā. Redz, kur varētu izlietot spēkus! Man reizēm šķiet, ka nu jau gandrīz trīsdesmit gadu es izmisīgi cīnos ar hidru, cērtu tai nost galvas, taču tās atkal ataug. Un kāpēc? Tāpēc, ka (audis nereti vēl dzīvo pa pieci cilvēki sešu kvadrātmetru istabelēs. Te tad nu ir netīrība, anēmija, neirastēnija, dzeršana, kautiņos iegūtas traumas. Trūkst dzīvē visnepieciešamākā. Bet spēka, enerģijas pārpilni sabiedrības locekļi, kas ieguvuši augstāko izglītību, vai nu nemaz nerada nekādas vērtības, vai, piedodiet, līdzīgi jums, rada ātri pārejošas vērtības. Jūsu tēvs saka — art zemi?... Nē. Bet būt agronomam, inženierim, tehniķim, zinātniekam eksperimentētājam. Lai veidojas lielais inteliģences pulks, kas rada patlaban, šodien praktiski nepieciešamo. Tad gan ātrāk pienāks tā diena, kad jūsu gleznas būs vajadzīgas kā maize, kā gaiss. Bet pagaidām ... Pagaidām ir par agru. Jūs radāt lidmašīnu, kad vēl nav izgudrotas aužamās stelles. Sargieties! Laiks atriebjas tiem, kas steidzas.

Olga Dmitrijevna atbīdīja tukšo tasi, jau dzīrās celties no galda. Taču Fjodors pārvaicāja:

— Lielais inteliģences pulks, kas kalpo tautai?

— Jā, kas kalpo, jā, kas sadeg tās labā, jā, izglītoto cilvēku pulks, kas izprot neatliekamos uzdevumus un tos atrisina.

— Cik tad liels ir šis pulks?

— Jo lielāks, jo labāk.

— Tomēr — maksimāli? Uz divsimt miljoniem iedzīvotāju — cik jūs rēķināt?

— Desmit miljoni, divdesmit... Nezinu.

— Tātad viens cilvēks izpratīs uzdevumus, tos risinās, bet desmit vai divdesmit — neizpratīs?

— yiņu pienākums ir likt citiem galu galā saprast.

— Āre nu, saprast! Kāpēc tad jūs noraidāt mākslu? Kas vēl var būt iespaidīgāks, spilgtāks, iedarbīgāks par mākslas valodu? Paši loģiskākie, paši gudrākie, taču abstrakti izteikumi iedarbības spēka ziņā nevar tai pat līdzināties. Jūs aizbīdāt mākslu uz skaisto nākotni, bet tā, katrā ziņā, mums ir vajadzīgāka šodien.

— Nu, ko tu teiksi, māt? — 0|a iejautājās, laipni un reizē mazliet dzēlīgi ielūkodamās viņai acīs.

Olga Dmitrijevna nekā neatbildēja.

— Likt saprast... — viņa atkārtoja. — Likt saprast ... var tikai ar kaut kā materiāla palīdzību. Manā nodaļā kopēja zog slimnieku pusdienas, es mēģināju viņu pāraudzināt. Bet viņa saņem tik niecīgu algu. tā nomokās, lai savilktu galus, ka nav vis viegli viņu audzināt, — pats audzinātājs tiek nostādīts muļķīgā lomā. Iekāms audzināt, vispirms tomēr cilvēks ir jāpaēdina, jāapģērbj, jāapgādā ar pieklājīgu mājokli. Bet jūsu māksla to nedod. Neviļus nāk prātā sakāmvārds: «Nesmērēti rati čīkst.»

— Jūs gribējāt pāraudzināt kopēju, kopēju vienu pašu, atraujot viņu no visiem. Ja visu cilvēku dzimumu audzinātu tikai pa vienam, katru atsevišķi, diezin vai būs kāds labums.

— Tomēr vispirms dodiet visiem maizi ar sviestu, pēc tam audziniet.

— Taču, lai iegūtu šo maizi un sviestu, lai to pareizi sadalītu, vajadzīga noteikta apziņa. Tomēr būs jāsāk ar cilvēka pārveidošanu. Piedodiet, bet tādi cīnītāji kā jūs, kuri mēģina ievilināt tautu skaistajā nākotnē, dodot tai maizes gabalu ar biezu sviesta kārtu, ir utopisti. Viņi atgādina nejēgas ārstu, kas gatavojas izārstēt bakas, liekot uz vātīm sautējošas kompreses.

Olga Dmitrijevna sēdēja, salikusi klēpī rokas.

— Sautējošas kompreses uz vātīm? — viņa atkārtoja. — Kompreses? ... Vai jūs ar padomājāt, ko sacījāt? Kompreses ... Tas ir šausmīgi.

— Māt, viņš negribēja tevi aizvainot!

— Nē, nē, es arī tā neuztvēru. Nu, man tagad jāiet. — Viņa ar pūlēm piecēlās no krēsla, novilka ar roku pār matiem. — Jā-ā ...

Aiz viņas klusi aizvērās durvis. Fjodors sāpīgi saviebās:

— Es gan esmu kretīns! Nevarēju ar savaldīt muti!

— Bet tu taču negribēji viņu aizvainot?

— Tik un tā — kompreses... Viņa trīsdesmit gadus strādā, sevi nežēlodama. Tas bija sāpīgs sitiens... Kaut kas briesmīgs.

— Fedja, bet tev tomēr ir taisnība!

Taču Fjodors viebās. Un Oļa viegli pieskārās viņa plecam:

— Fedja ...

— Jā.

— Es taču arī kļūšu par ķirurgu.

— Es jau nesaku, ka jāiztiek tikai ar audzinātājiem māksliniekiem.

— Es kļūšu par ķirurgu, bet neierakšos pāri galvai slimnīcas palātā! Es darīšu vēl arī ko citu. Ko? To vēl nezinu. Es arī agrāk esmu domājusi, ka ārstēšu slimniekus, glābšu viņus no nāves, būšu pret viņiem ārkārtīgi uzmanīga, — māte tāda nespēj būt, — asinis, spēkus, veselību, visu atdošu. Bet pēc tam par izglābšanu es no katra prasīšu, jā, prasīšu, lai izdara kāda labā kaut vienu tādu pašu krietnu darbu, kādu es izdarīju viņa labā. Vai es, Fedja, varēšu tāda būt? Kā tu domā, varēšu? Izplatīt labas sirds infekciju!

Viņai mirdzēja acis, dega vaigi, viņa staroja laimē, priecīgās jausmās par to brīnumaino, skaisto nākotni, kas viņu gaida, cieši lūkojās Fjodoram acīs:

— Pasaki — vai varēšu?

— Varēsi.

— Zini ko, — šodien nestrādā, iesim pastaigāties. Uz mežu! Pie upes! Tālu prom! Visu dienu būsim kopā, runāsim .. . par to, kā pasauli padarīt labāku. Pasauli, visu pasauli! Kad esmu tev blakus, man vienmēr nāk prātā dīvainas domas. Fedja, iesim pa klaiņot!

— Iesim ar, — viņš gleznai pagrieza muguru.

Lievenī pie durvīm stāvēja Olga Dmitrijevna, skatījās tālumā, kaut kur pāri vasarnīcu jumtiem.

— Ko tad tu, māmiņ? — Oļa izbijusies vaicāja.

— Reko, — Olga Dmitrijevna atbildēja. — Man šodien nezin kāpēc ļoti negribas iet uz darbu. Ļoti negribas ... Varbūt rakstīt iesniegumu, lai piešķir pensiju? — Viņa dusmīgi sevi partrauca: — Kas par muļķībām!

Nogāja pa kāpnītēm, aizsoļoja uz vārtiņu pusi. Gaita gausa, tāda kā kokaina, — tā iet cilvēks, kuram no laika gala ka uzvilktam mehānismam jādara kāds noteikts darbs. Atspere vēl tik drīz neatslābs — ne vienu vien gadu vajadzēs soļot no lieveņa līdz vārtiņiem, no vārtiņiem līdz poliklīnikai.

18

Rudens bija ieildzis. Vecajā mājā kūsāja darba dzīve. Oļa katru dienu cēlās septiņos no rīta, brauca uz Maskavu, uz institūtu, atgriezās vakarā. Olga Dmitrijevna, kā parasti, bija aizņemta poliklīnikā. Fjodoram nācās atrauties no gleznas, kurināt krāsnis, pat gatavot pusdienas. Tomēr darbs pie gleznas virzījās uz priekšu.

Kad iestājās krēsla — un tas tagad notika ļoti agri,— šķita, ka no lielā audekla uz istabas grīdas līst auksta, sudrabaini pelēka gaisma, — Fjodors bija pārspējis pats sevi.

Rudens, ozoli pie mājas lieveņa čabināja savilgušās rūsenās lapas, sīks lietus mērcēja drūmo dārzu aiz logiem, pa rūtīm ritēja lietus asaras. Fjodors nekur negāja, nekur nebrauca, labprātīgi dzīvoja kā vientuļnieks. Un viņa dzīvē nebija bijis laimīgāka laika par šīm dienām.

Tāda mierpilnā laimē, ko deva darbs, viņš sagaidīja pirmo sniegu. Gleznā bija izstrādāts arvien vairāk detaļu, nebija tālu tas laiks, kad tā būs pabeigta. Vēl joprojām no gleznas plūda dzidra rīta gaisma ...

Laime pamazām gaisa. Jo glezna kļuva nobeigtāka, jo mazāk palika darba, jo Fjodors juta mazāk ticības sev.

Viņš bija pārspējis pats sevi: neviens no viņam pazīstamajiem jaunajiem gleznotājiem vēl nebija spējis radīt uz audekla tik vieliski sajūtamu miklu gaisu, neviens nebija attēlojis tādu rēni maigu gaismu, kas kliedēja ēnas, vērta maigas asās līnijas, apņēma figūras priekšplānā. Kā gleznotājs Fjodors vairāk dot nespēja: katram laukumiņam uz audekla ir liela vērtība, nav neviena nejauša triepiena.

Taču, jo talak, jo aizvien skaidrāk redzams — vijole nedzied, nav iespējams likt tai dziedāt. Tās pārsteidzoši spilgtās izjūtas, ko Fjodors savā laikā bija pārdzīvojis, nav. Gaisā, kam aužas cauri rēnā gaisma, kā akvārijā peld divas cilvēku figūras, augšmalā soļo kājas — tas arī viss.

Gaisma, gaiss, figūras telpā ir izdevušās, bet jēgas tām nav. Meistarība ir, taču tā ir mutes bajāra meis-tariba — runāt skaisti un tukši. Bet Fjodors pārspējis pats sevi, dot vēl vairak viņš nevar.

Un tomēr viņš strādāja, taču, jo tuvāk nobeigumam, jo skaidrāk saprata, ka iet pa nepareizu ceļu.

No audekla krēslainajā istabā līst sudrabaina gaisma. Bija cerējis, ka šī gaisma liks dziedāt vijolei. Gaisma ir dzīva, sajūtama, bet vijole mirusi.

Katorgas darbs, tas prasa tik daudz laika. Arī naudas viņam vairs'nav daudz, nebūs taču ar mieru dzīvot uz Olgas Dmitrijevnas rēķina. Tomēr pats baigākais — ka izlabot? — to viņš nezina.

Izgāšanās! Fiasko! Katastrofa!

Bet Oļai patika:

— Tik ļoti patiesi! Tik brīnumaini!

Un pirmo reizi viņas aizrautība kaitināja. Varbūt viņa pie visa vainīga, varbūt šī jūsmība bija iznīcinājusi viņā neuzticēšanos sev? Tā ir atmaksa par mierīgo radīšanas laimi.

Gāja dienas, un katru dienu jāceļas augšā un jāiet pie ienīstās gleznas. Viņa pienākums ir strādāt, citādi nav tiesību dzīvot. Bet darbs ir veltīgs, nevienam nevajadzīgs.

Laukā jau sakritis biezs sniegs, līdz Jaungadam palikušas dažas dienas. Bet uz Jaungadu viņš bija nodomājis gleznu pabeigt, svinēt uzvaru Jaunajam — 1953. gadam viņa mūžā vajadzētu kļūt par jaunas, veiksmēm bagātas dzīves sākumu.

Istabas vidū stāv liels audekls, kaitina tā meistariski uzgleznotās ēnas un pusēnas, gaismas cauraustais gaiss.

Jaatvelk pie gleznas kāds cilvēks, kas kaut ko saprot, lai uzklausītu padomu, lai dzirdētu kaut noraidošu novērtējumu, kaut asus vārdus — tomēr tas būtu atbalsts. Viņš vairs nevar pārtikt no neviltotās jūsmas, ar kuru viņu apveltī Oļa, kas svēti tic viņa ģēnijam.

Sniegs aiz loga atgādināja, ka Veče Cernišovs jau sen atgriezies Maskavā.

No rīta, kā parasti, Oļa posās uz institūtu. Fjodors sniedza viņai papīra gabaliņu ar telefona numuriem:

— Sameklē Vjačeslavu Cernišovu. Tas ļoti vajadzīgs.

— Protams, bet ko lai saka?

— Saki — es degu!

— Kā tā?

— Degu gaišās liesmās.

— Tu pēdējā laikā esi tāds dīvains.

— 0|eņka, man ir beigas! Atrodi Vjačeslavu!

Oļa nemierīgi palūkojās viņā ar savām skaidrajām acīm, atbildēja:

— Es sameklēšu un atvedīšu šurp.

Uzticīgais Veče ieradās pievakarē Oļas pavadībā. Viegls mētelis ar uzslietu apkakli, raiba šalle, mīksta platmale, no sala sasārtušajā sejā pazīstamā švītīgā apmierinātība. Brauca taču kopā ar Oļu un, protams, nebūs izticis bez dižošanās, droši vien visu ceļu klabējis vienā klabēšanā. Tikko pārkāpa slieksni, tūdaļ steidzās apkampt Fjodoru.

— Ak tad dzīvs gan! Sveiks, vecais sakārni! Beidzot par tevi kaut ko dzird.

— Sveiks! Iesim ...

— Uz kurieni?

— Apskatīt manu darbu

— Oho! Tā nu gan ir satikšanās! Tu šodien esi neparasti nopietns... Ļauj kaut novilkt mēteli. — Garām ejot Vjačeslavs veikli palocījās, ieraudzīdams Olgu Dmitrijevnu, kas iznāca no savas istabas.

Fjodors aizvilka viņu uz ēdamistabu, aizvēra durvis, pagrieza gleznu pret gaismu.

Vjačeslavs kļuva nopietns, paberzēja ar plaukstu nosalušo vaigu, iesaucās:

— Velns parāvis! Kā tu esi uzķēris to pelēko gammu! Smalks darbs!

Fjodors paņēma viņu aiz pleciem, pastūma uz krēsla pusi:

— Apsēdies, ieskaties un nesteidzies bārstīt komplimentus. Neesmu nekāda jaunkundze.

Vjačeslavs padevīgi apsēdās krēslā, skatījās ilgi, berzēja vaigu, domāja. Pamazām sejā iegula izbrīns.

— Nesaprotu, kāpēc tev tik drūms ģīmis? Man patīk. Es saku godīgi.

— Veče, šis ir īpašs gadījums: man patlaban vajadzīga nevis uzslava, bet asi vārdi — un, jo asāki, jo labāk.

— Man patīk. Manuprāt, brīnišķīgs darbs.

— Brīnišķīgs? — Fjodors aizsvilās. — Veče, man pirmoreiz mūžā gribas iegāzt pa tavu nejauko purnu.

Un Vjačeslavs kļuva nikns:

— Tu, kā redzams, tīko ierindoties ģēnijos. Ģēnijiem es neesmu nekāds padomdevējs, tur es stāvu malā ... Man patīk. Es būtu apmierināts, ja varētu uzgleznot kaut ko tādu.

— Vai tas viss?

— Viss.

— Tad ejam dzert tēju.

— Gan pagūsi. Es vēl paskatīšos... Ak tu velns! Tas tik ir ko vērts — gaisu var taisni saujām smelt. Tikai... kāpēc priekšplānā vajadzīgs tas vijoles spēlmanis? Bez viņa būtu labāk. Kājas pārgājienā un noguris kareivītis ceļmalā. Būtu atturīgāk. Ar vijolnieku iznāk ekstravaganti, sadomāti.

— Ejam dzert tēju.

— Mans draugs, mans maigais draugs, tev ir izveidojies sasodīti nešpetns raksturs.

Fjodors pavadīja viņu uz staciju. Veče aizrautīgi atklāja viņam savus nodomus:

— Vari smieties, vari pārmest, bet mani velk uz epiku. Esmu iecerējis triptihu par deviņi simti piekto gadu. Tā sakot, romānu trīs daļās. Pirmā daļa — «Varšavjanka». Demonstrācija pilsētā ...

Fjodors klusēja visu ceļu. Viņam nepatika Vjačeslavs, nepatika tā bezrūpīgā pļāpība, nesatricināmā pašapmierinātība. Un Fjodors atcerējās Vjačeslava pēdējo gleznu, kuru bija slavējis, kurai par godu ar skaidru

sirdi bija kopā ar Vjačeslavu izdzēris konjaka pudeli. Divi nelaimīgi mīlētāji — tūkstošreiz malta tēma, ko plaši izmanto it visi. Kā viņš toreiz to nebija sapratis? Informācija par cilvēku biogrāfijām, taču šīs biogrāfijas tik bezgala sīkas un ikdienišķas. Mietpilsonim noritēs aizkustinājuma asara — sak, nabadziņiem grūti. Fjodors gāja klusēdams.

19

Ir muļķīgi cerēt uz padomdevējiem, ja pats esi bezspēcīgs. «No uzslavas izaug spārni, piebriest muskuji kā Heraklam ...» Večes uzslava bija galīgi satriekusi: «Brīnišķīgs darbs ... Jāizmet vijolnieks . ..» Ja izmet vijolnieku, paliks vienīgi rīta gaisma. Mākslas pazinēji droši vien jūsmos par meistarību: «Kā attēlots gaiss — var kaut saujām smelt...»

Bet bija taču tāds mirklis... Bija vijole pārgājiena vidū ... Zaldāts ienaidnieka šinelī... Un sāpēja sirds, bet ne jau par sevi... Un bija pateicība līdz asarām ... Un satriecošs atklājums: pasaulē jau nav tikai asinis, līķi, krāsmatas vien ...

Un tagad visa tā vietā aizgrābtība — sudrabaina gamma, smalki atveidots gaiss!

Atgremot jau daudzu gremotās sudrabainās gammas, izraisīt saldenu aizgrābtību, saņemt par to, kā sacīja vecais Antons Ivanovičs, «ar pindzelīti sapelnītu taukāku putru»... Nē! Labāk tad no rītiem iet uz zirgu stalli, dzirdināt zirgus no apledojušas siles, lūkoties, kā no zirgu lūpām pil ūdens lāses. Labāk nodzīvot vienkāršu un godīgu mūžu, tomēr vairāk labuma — ar tīru sirdi.

Oja tic, viņa ir naiva meitene. Tu gan neesi tas, kas spēj valdīt pār cilvēkiem, tu esi viduvējība, kam tu tāds vari interesēt? Agri vai vēlu Oļa sapratīs, šķirsies bez žēluma.

Ritēja laiks, gāja dienas cita pēc citas, nekas nenotika — viņš nesaslima, nenovājēja, neizcēlās ne karš, ne zemestrīce, varētu likties — nebija nekāda iemesla būt nelaimīgam. Ritēja vienmuļas dienas... Kas tad

īsti bija noticis? Katastrofa, viss jūk un brūk, visa dzīve apgriezusies otrādi. Par to lielāka nelaime ir tikai nāve.

Agrāk Fjodors bija strādājis pie gleznas visu dienu, no krēslas līdz krēslai, un diena bija par īsu — būtu varējis strādāt visu dienu un nakti, un tikai tāpēc, lai garāmgājējs no ielas, paskatījies uz gleznu, kļūtu par viņa gūstekni. Tagad viņš tam vairs netic. Sudrabainā gamma, labi tvertā pelnu pelēkā gaisma, kur nu... Un tomēr Fjodors no rītiem sevi piespieda stāties pie molberta. Ne jau aiz spītības — bezdarbība tādā noskaņā bija baisma.

Taču reiz, palicis viens, viņš neķērās vis pie paletes, bet uzvilka mēteli, aizslēdza durvis, izgāja uz ielas.

Pietiek veltīgi muļ|āt krāsas, par kaut ko jāizšķiras. Drīz nauda būs cauri, vajadzēs to atkal pelnīt, šī iemesla pēc ērtāk ir dzīvot Maskavā, jāpārceļas uz turieni. Atkal istabele kaut kādas Veras Gavrilovnas dzīvoklī, atkal skraidīšana pie pasūtītājiem — dzīve bez mērķa, dzīve tāpēc, lai nodzīvotu savu mūžu. Bet varbūt patiešām izmest no gleznas vijolnieku, iznāks «brīnišķīgs darbs» ar kareivīšiem pelēkā gammā. Ja nu pēkšņi to pieņem izstādei, viņš iegūs vārdu, līdz ar vārdu — pasūtījumus gleznām ar kareivīšiem un bez kareivīšiem. Varēs pat piekrist taisīt «Kāzas kolhozā».

Bija brīnumaini jauka ziemas diena. Līdz šim dienā Fjodors arvien bija bijis aizņemts, izdevās tikt laukā ^ tikai vakaros, līdz ar tumsu. Un tagad ikdienīgais apsnigušais vasarnīcu ciemats bija viņam tāds ka atklājums. Tev ir bēdas, bet sarmas klātie koki ir skaisti. Tu esi neveiksminieks, bet cik mierpilns ir neskartais sniegs ceļmalā. Tev dzīvē viss jūk un brūk, bet pasaule taču no ta necietīs — ļaudis steigsies uz elektriskajiem vilcieniem, bērni smiesies, no māju skursteņiem pār nosnigušajiem jumtiem vīsies siltas dūmu strūkliņas. Visi dzīvo vienkārši, necer izdarīt nezin kādus varoņdarbus, kāpēc arī tu nevari dzīvot tāpat kā visi?

Knēvelis ar adītu cepuriIi galvā un biezu kažociņu mugurā tusnīdams pietupas, lai piesietu pie veltenīša slēpi. Viņam blakus stāvēja vīrietis, droši vien vectēvs, tikai tas nebija visai vecs. Knēvelis šņākādams ņēmās ap slēpi, vectēvs no augšas noskatījās. Fjodors pēkšņi ieraudzīja rokas, — tās bija pastieptas un tā arī sastingušas gaisā virs mazuļa muguras. Raupjas, sapūlētas rokas, pirksti drebēja un kustējās — tajās bija tik liela vēlēšanās palīdzēt puisēnam, tās pauda tādu labsirdību un klusu mīloša cilvēka laimi, ka Fjodors apstājās, sāka muļķīgi skatīties. Vīrietis izbrīnā pavērās uz viņu.

Fjodors klaiņoja pa sniegā grimušo vasarnīcu ciematu, nesteidzās mājās.

Šīs labās, atsaucīgās rokas neizgāja no prāta.

Fjodors atcerējās, ka smagas kareivju rokas bija pastieptas virs rumāņa galvas un tā arī sastingušas gaisā, arī tās bija labas un atsaucīgas...

Viņš pamazām sāka saprast, kāpēc glezna nebija izdevusies. Vijolnieks pārāk vāji bija saistīts ar pasauli, viņš nebija visuma centrs, bet tikai tā daļiņa. Kājas soļo vijolniekam garām, gaisma pludo pati par sevi, vienīgi jaunais kareivis aizrautīgi klausās, tikai viņš ir ievērojis rumāni. Glezna bez centra, bez garīgā centra — vienkārši ainava ar vijolnieku, ar nelielu figūrā 1 u tēlojumu priekšplānā. Liekas, viņš sācis saprast...

Mājās Fjodors aplūkoja savu gleznu jau bez izmisuma, bez riebuma, ar ziņkāri, pētījoši...

Jājauc kopā, jāsāk viss no jauna. Tas ir daudz vieglāk nekā sajaukt visu dzīvi.

No jauna?... Taču glezna tur viņu gūstā. Kamēr tā eksistē, grūti iet jaunu ceļu, visu laiku gribēsies kaut ko glābt, kaut ko izmantot. Ja grib iet uz priekšu, tad jāsadedzina visi tilti atkāpšanās ceļā.

Oļa, atgriezusies mājās no institūta, atrada Fjodoru pie molberta. Viņš ar paletes nazi kasīja nost krāsu. Pelēkā gamma, kas bija izstarojusi maigu gaismu, pārvērtās netīrā audeklā ar raibumiem un švīkām.

Oļa iekliedzās:

— Ko tu dari?

...Pēdējās dienas Fjodors bija dzīvojis tādā kā dīvainā skurbumā. Tagad nu iznīcina darbu, pie kura vairākus mēnešus strādājis kā katordznieks. Iznīcina savu gleznu, bet tā bija viņa dzīves jēga.

Fjodors pagriezās pret Oļu, seja likās mierīga, tāda kā izgludināta:

— Nūja ... Pie velna šīs blēņas!

— Fedja, kas tev noticis?

Viņš palūkojās uz Oļu un sāka smieties:

— Nebaidies, es neesmu sajucis prātā.

20

Sākt no gala, uz tīra audekla. Pat vecais audekls nederēja, bija vajadzīgs cits formāts, šaurāks un garāks, lai būtu jūtams stepes plašums, lai tajā varētu ietilpināt citu kompozīciju, citu ieceri.

Jaunajai gleznai nedrīkst būt apkaunojošā dubultnieka. Bet pelnu pelēkā gamma — tā viņam bija asinīs.

Fjodors vienmēr uzvaras guva negaidīti, tās itin kā no gaisa nokrita. Tāpat, piemēram, gluži necerēti, bez brīdinājuma bija radusies «Zilā meitene» — portrets, kas institūtā sacēla lielu troksni. Un, kad šis necerētais tuvojās, Fjodors nekur neatrada mieru.

Caurām naktīm viņš veidoja kompozīcijas, gudroja figūras, rokas. Dienā viņš bieži aizskrēja no mājām ar albumiņu kabatā, staigāja ļaužu drūzmā pa peronu, brauca uz Maskavu, sēdēja stacijās, vēroja, iegaumēja, skicēja vīriešu rokas.

Tālu stiepjas stepe, caur visu stepi virzās pārgājiens, nogurušu kareivju virkne. Stepe ar soļojošiem kareivjiem no abām pusēm ieskauj vijolnieku. Viņam aiz muguras stāv kareivji, to sejas nav redzamas, tās ir kaut kur ārpus gleznas, redzamas tikai rokas uz šineļu fona. šineļi, saburzīti, ar rupjām krokām, šineļi, šie kareivju bēdīgie mājokļi; un kareivju rokas, labas, atsaucīgas, stipras un bezpalīdzīgas. Mazliet sāņus pie-tupies jauns kareivis. Viņa seja ir vienīgā visā gleznā, pat vijolnieka seja redzama slikti, ogļmelnā galva zemu noliekta. Jaunā kareivja sejai kā spogulim jāatspoguļo viss, ko ļaudis dzird, ko viņi pārdzīvo. Seja un gaisā sastingušās rokas... Rokas atrastas, bet seja... Fjodoram trūka pacietības to meklēt. Vēlāk ...

No rīta viņš metās pie audekla un aizmirsa visu, tikai krēsla pārtrauca viņa darbu. Dienu aiz dienas, dienu aiz dienas, bet naktīs mocīja bezmiegs, un, lai velti laiks neietu zudumā, viņš zīmēja.

Olga Dmilrijevna dusmīgi rājās:

— Es esmu ārste un nevaru paciest, ka cilvēki man līdzās nodarbojas ar pašiznicināšanos.

Oļa staigāja nomākta, uz Fjodoru vairs neraudzījās jūsmīgi, bet gan baiļu pilna.

Bet viņš aizmirsa paēst pusdienas, kārtīgi neizgu-lējās, pat naktīs tumsā domās gleznoja savu audeklu.

Agrākā palsenā, svaigā, priecīgā gamma nu kļuvusi tāda ka satraucoša, apmiglota, saspringta. Vijolnieka figūra bija pargleznota jau piecas reizes, tā noliektā galva, kā likās, spraucās laukā no audekla, nokārās pāri grīdai. Taču tā, reljefi izveidota, izzīmēta līdz naturālismam, atkal un atkal šķita rupja un it kā nomāca gleznieciskās vietas. Un viņš to pārgleznoja sesto reizi...

Vijolnieka figūru Fjodors pāigleznoja, bet rokas uzreiz bija iekļāvušās audeklā, labas, atsaucīgas rokas, — tajās jautās skumja bezpalīdzība un spēks, kas nav likts lietā ...

Bija vēl gaišs, Fjodors strādāja viens. Viņš atkal pagaja nost no audekla, lai to aplūkotu pa gabaliņu. Pagāja nost, pastāvēja un pēkšņi saprata — iestājies lūzums. Glezna gan vēl nebūt nav pabeigta, bet par to var jau droši spriest. Nav šaubu — veiksme.

Gaiss nemiera un briesmu pilns, zemās debesis draudīgi spiež līdzeno zemi, un rupji, nežēlīgi vijoli glāstā pārmocītās rokas... Vijolnieka pozā neprāta kaisle mīklaini apvienojas ar atsvešinātības pilnu mieru. Kareivju rokas sastingušas gaisā viņam virs galvas, rokas klausās... Šķiet, ka visa plašā stepe skan, atsaucas ar maigu zvanu kā loga stikls. Un visam jāatspo-guļojas vienā punktā, tā kareivja sejā, kurš notupies zemē. Pašas sejas vēl pagaidām nav, tajā vietā tīrs audekla laukums. Taču ari šis laukums vairs neklusē, no ta gribas gaidīt kaut ko neparastu, nebijušu. Cik gan grūti būs atrast seju!

Uzgleznots nervozi, ar to rupjo un brīvo spēku, ar kādu vijolnieks sažņaudzis savās sastrādātajās rokās maigo, trauslo vijoli. Uzgleznots plaši, vispārināti, šineļu jostiņas nav izzīmētas — tās ir meli.

Vēl vakar darbs izskatījās nenoteikts, vēl vakar to bija grūti saprast... Fjodors noņēma no sienām visas studijas, lai tās neizkliedētu uzmanību, lai acu priekšā būtu tikai glezna. Tad apsēdās un sāka skatīties...

Vecajā krēslainajā ēdamistabā, kas iekonservējusi pagājuša gadsimta gaisu, starp krēsliem, uz kuriem kādreiz atpūtušies bārdaini inteliģenti, Tolstoja un Ce-liova laikabiedri, šajās sienās, kas norobežotas no pasaules un dienu rituma, — kara laika stepe, drēgns vējš, deguma smaka, kareivis ar kasku galvā. Šeit glezna izskatījās kā mūsdienu ekskavators mamutu barā.

Ja Fjodoram jautātu: kā izdevīgāk pakart gleznu? Viņš atbildētu: tādā pašā istabā, šeit tā vislabāk izpauž savu spēku.

Atskanēja zvans. Fjodors aizgriezās no gleznas, gāja atvērt durvis.

— Kā ta labi'dzīvojas?

Ieradās Antons Ivanovičs, kas sen nebija iegriezies, izburbušais deguns-rācenis raucas smaidā.

— Aizej nu paskaties, kas man iznācis, — Fjodors • viņu aicināja.

Večuks spēra soli ēdamistabā un apstājās.

— Ak tu mūžs! — Pastavēja un pavēstīja: — Kā ar mietu pa pieri.

Olga Dmitrijevna, kas līdz šim tikai pavirši bija uzmetusi acis Fjodora darbiem, tagad ilgi lūkojās uz gleznu.

— Jūs tomēr protat pieradīt savu taisnību, — viņa sacīja.

Fjodors ar 0|u palika divatā. Oļa klusēja. Arī Fjodors klusēja.

No visa sarežģītā un samezglotā, ko viņš pārdzīvoja, visspēcīgākā, pār visu valdošā bija atvieglojuma izjūta — kalns novēlies no pleciem! Viņš nu jau kuro

reizi savā mūžā ir uzvarējis, tāpat kā bija uzvarējis divkaujā ar to nezināmo, neapjaušamo, kas apšaudīja nogāzi, kur veda taciņa uz aku, kā bija izķepurojies dzīvs, pārceļoties pāri Donai, kā bija ticis galā ar pirmo kluso dabu — pudeli ar citroniem.

Beidzot Oļa ierunājās:

— Es, Fjodor, sāku baidīties no tevis.

— Oļa ... Es gribu ...

Oļa saspringa.

— Oļa, es agrāk neuzdrošinājos, bet šodien varu visu . . . Oļa, es gribu ne mazāk un ne vairāk kā tikai lo, lai tu vienmēr būtu man blakus. Bez tevis man grūti, bez tevis es nespēju ... Oļa, netēlo, ka tu esi apjukusi, ka tev tas ir kaut kas jauns! Tu jau to nojauti!

Oļa iežņaudza delnas starp apaļajiem ceļgaliem.

— Dīvaini, — viņa sacīja. — Ja tu man to būtu pateicis agrāk, es priecātos vairāk.

— Kad — agrāk?

— Pat tad, kad tu klīdi apkārt nelaimīgs... Tagad es nezin kāpēc baidos no tevis.

— Oļa, es neatkāpšos!

— Nav nemaz vajadzīgs. Es arī tevi mīlu. Bet tagad es izjūtu dīvainas bailes no tevis. Visu laiku jādomā: vai tikai esmu tevis cienīga?

— Manis cienīga? ... Es gluži vienkārši nevaru dzī- * vot bez tevis. Tu netici? Vai man vajadzētu mesties ceļos un zvērēt?

Oļa brīdi klusēja un tad teica:

— Man laikam būs ļoti grūti kopā ar tevi.

— Es darīšu visu, lai tev būtu viegli!

— Kāpēc? Lai ir grūti. Man taču kaut kā jāsamaksā par to, ka tu esi man līdzās ... Es baidos par ko citu — ka tikai ar laiku tu nepārkāp man pāri un neaizej ... Bet, ja būs grūti, lai ir, esmu ar mieru.

Fjodors pievilka Oļu sev klāt, viņa padevīgi ļāvās, uz brīdi pamira viņa rokās, tad nedroši atrāvās un mīļi teica:

— Māte var ienākt.

Fjodors aizgāja pie Vjačeslava. Viņam taču vajadzēja pateikt, ka ir guvis uzvaru.

Večem darbnīcā stāvēja skice: saules pielijuši, balta pilsēta kā svētkos, pa ielu plūst mazuta tonf ieturēta strādnieku straume. Un šajā mazuta straumē kā viegls, vizmojošs gulbis iestrēgusi droška ar dāmām vasaras tērpos. Tās sarāvušās no bailēm, tās tramīgi skatās ciešajā [aužu pūlī, kas no nabadzīgajām nomalēm ielauzies viņu saulainajā, no baltiem akmeņiem veidotajā valstībā.

Ienaida negaisi pāri mums krājas,

Tumsības spēki mūs spaida un māc,.,

Studentu kopmītnes istabā Veče šo dziesmu dziedāja ģitāras pavadījumā. Tagad, kā redzams, bija pienācis laiks to nodziedāt citā balsī. Skicē bija tas, kā trūka viņa pirmajā gleznā, — šeit ir neredzamais varonis, tas biedē. Pār mazuta nokrāsas pūli vasaras dienas dzidrajā gaisā, pilsētas gaišo sienu vidū viens bargs spēks saķēries cīniņā ar otru — nesamierināms šķiru naids! Dāmiņas droškā sarāvušās no šausmām ...

Vjačeslavs parādīja Fjodoram vēl otru skici, kas bija zīmēta ar zīmuli, — tā saucās «Uzvarētājs». Kauja beigusies, stāv sagrautas barikādes, uz akmeņu bruģa, rokas atmetis, gu| strādnieku puisis... Viņam blakus stāv nomērējis kareivītis, pelēks nodzīts lopiņš, mugurā piepūties šinelītis. Slepkava Vaņka — vīžains lauķis. Uzvarētājs neizjūt prieku, viņš tikai ar trulu izbrīnu aplūko zemē nogāzto ienaidnieku — kāpēc tas tīšu prātu ar pieri skrēja sienā? Viņam tas nav saprotams, nav aptverams — kāpēc? ...

Fjodors aizgāja no Vjačeslava ar tādu sajūtu, ka dzīvē kaut kas briest. Ja tādus darbus pakārs izstādē pie sienas, tad Ivana Miša pastkaršu audeklus, pompozos portretus, kuros attēlots cilvēks ar zābakiem kājās un pīpi zobos, vajadzēs mudīgi vien noņemt no sienām. Kaut kas briest, un kādreiz tas izlauzīsies uz āru... Viņš par agru bija nosodījis Vjačeslavu.

Fjodors vēlu atgriezās mājās, bet caur sarmas klātajiem krūmiem vīdēja gaišs logs — viņu gaidīja.

Viņam drīz trīsdesmit gadu, var teikt, ka puse dzīves nodzīvota, bet tikai tālajā bērnībā ir bijušas mājas, kur viņu gaidīja, par viņu raizējās. Trīsdesmit gadu — viņš ir dzīvojis zemnīcas un ierakumos, pēc tam pagaidu pajumtē — studentu kopmītnes istabā, tad kaktā pie svešiem (audīm... Kaut arī viņam būtu daudz uzticīgu draugu, vesela armija paziņu, bet, ja nav māju, ja nav loga, kurā spīd silta gaisma, ja nav loga, aiz kura ar bažām gaida tuvinieki, — tikpat viņš laužu vidū jutīsies ka Robinsons Krūzo.

Mirgo logs cauri apsarmojušajiem krūmiem, viņu gaida, neiet gulēt.

Viņu gaidija — un ne tikai Oļa, ne tikai viņas māte. Istabā sēdēja viešņa.

Viņa pagrieza galvu, paskatījās no lejup nolaistu plakstienu apakšas:

— Labdien, Fedja!

Ņina Mudjakova ap tuklo vidukli cieši apžņaugtā kleitā, ar jaunu frizūru -— mati sasukāti kā čalma.

Fjodors paraudzījās uz Oļu. Viņa patlaban izskatījās ļoti līdzīga savai mātei — ta pati noslēgtā, skarbā izteiksme, bālā piere izceļ uzacis, skatiens smags, caururbjošs. Olga Dmitrijevna sēdēja pie galda ar nodurtām acīm, sejā nekas nebija lasāms — tā salta un mierīga.

Ņinai bija tāds izskats, it kā viņa būtu gatavojusies svētkiem — saposusies, sakārtojusi matus, pūderējusies, skaistinājusies, bet svētki pēkšņi atcelti, karies vai augšā, — ko ar sevi tagad lai iesāk?

Oļa raugās tā svešādi, pētījoši, Olga Dmitrijevna slēpj acis.

Fjodors apjucis saminstinājās pie sliekšņa.

— Es nolēmu atnākt ciemos, — Ņina vainīgi sacīja. — Tu taču esi mans biedrs no institūta laikiem, sešus gadus esam pazīstami...

Taču viltība neizdevās — biedrs, vairāk nekas... Oļa piesarka un aizgrieza acis no Fjodora.

— Ņina Nikolajevna mums visu vakaru stāstīja par tevi, — 0|a novērsusies sacīja. — Par to, kā tu visus pārsteidzi ar savu talantu.

— Es redzēju tavu gleznu! — Ņina uztvēra sarunas pavedienu. — Tu mūsu vidū esi īsts milzis.

— Nu, paldies, — Fjodors izdabūja pār lūpām.

Bet klusībā nodomāja: «Ir jau vēls, viņa taču nedomā

te palikt pa nakti.»

0|a apņēmīgi piecēlās:

— Mēs jūs netraucēsim. Māt, iesim!

Taču piecēlās ari Ņina:

— Nē, nē, ir jau vēls. Man laiks braukt.

— Es tevi pavadīšu, — Fjodors gandrīz vai pateicīgi piedāvājās.

Uzvēdījusi istabā smaržu vilni, Ņina ar augsti pa-ccllu galvu, stalta, nesteidzīga, ar lejup nolaistām skropstām, cēli izgāja priekšnamā, cienīgi noteikdama:

— Uz redzēšanos! Lūdzu atvainot par traucējumu!

Viņi klusēdami izgāja pa vārtiņiem. Cauri piesnigušajam dārzam spīdēja logs. Un Ņina nopūzdamās ierunājās:

— Pie manis bieži iegriežas Avdijevs... Vai tu viņu nepazīsti?. .. Viņš ir aktieris, filmējas kinostudijā, briesmīgi lepni ģērbjas... — Un pēkšņi picplaka Fjodoram pie pleca, iešņukstējās: — Fedja, tas ir pasakas ... Visu mūžu sev stāstu pasakas... Fedja, es visu laiku gaidīju, ka tu piezvanīsi pie durvīm ...

Bet cauri tukšajam, piesnigušajam dārzam uz tukšo, tumšo ielu lēja gaismu logs ...

Ņina piekļāva pieri Fjodoram pie pleca, viņš meiteni pieturēja aiz pleciem, neatstūma, bet arī nepievilka klāt.

Pie Fjodora krūtīm atskanēja apslāpēti čuksti:

— Man nav mātes... Un tēva arī tikpat kā nav... Tu biji vienīgais visā pasaulē ...

Viņa ne vienu reizi vien bija paglābusi Fjodoru no mokošas vientulības, kad biezi apdzīvotajā pilsētā, [aužu pilnajās ielās viņš bija juties kā visu aizmirsts Robin-sons. Ne vienu reizi vien, sajūtot visapkārt tukšumu,

viņš bija pārkāpis viņas slieksni. Un kas tad vēl labāk nekā viņš var saprast — slikti, ja cilvēks ir viens.

Taču aiz krūmiem, kas līkst no uzkritušā sniega smaguma, aicinoši spīd logs ...

Nesper ar kāju guļošam. Tu neesi spējīgs^to izdarīt.

Taču logā ir gaisma. Tevi gaida, droši vien ar lielāku nepacietību nekā parasti.

Novērsies, aizmirsti logu.

Aizmirsti? ... Bet aizmirst nav iespējams, no tā var aiziet, taču vienmēr atcerēsies — logs ir, spīd, aicina.

Atcerēsies visu mūžu un nolādēsi to, kas tevi atrāva no tā.

Ņina piekļāvusi pieri pie viņa pleca un raud.

Vienu brīdi būsi labs un pēc tam visu mūžu ienīdīsi!

Fjodora rokas gulēja uz viņas pleciem, un viņš baidījās tos noglāstīt, baidījās pateikt mīļu vārdu, — to varētu uzņemt kā solījumu. Un spīdēja logs, un dvēsele mocījās nicinājumā pret sevi. Bet kā lai palīdz? Ko viņš var? ... Tikai nejauki samelot, tikai ievilkt sevi un viņu jaunos melu tīklos.

Ņina, vēl joprojām nesagaidījusi atbildi, asaras slaucīdama, bezcerīgi sacīja:

— Jāiet.

Un viņi gāja cieši blakus, kā bieži bija naktīs staigājuši pa pilsētu.

Kļuva redzama stacija, tumsā atskanēja Ņinas domīgā balss:

— Vai patiešām es esmu tik slikta? Vai patiešām no manis jāvairās?

— Tu esi brīnišķīgs, labs cilvēks. Es vienmēr tevi atcerēšos, — Fjodors atbildēja.

— Ak, nevajag, — viņa atvairījās.

Un Fjodors atkal apklusa.

Viņi izgāja laternu gaismā, devās uz peronu, kur sala retie braucēji, gaidot vēlo vilcienu. Ieraugot cilvēkus, Ņina atkal nodevās savām ikdienišķajām sievietes rūpēm.

— Paskaties, — viņa lūdza, pagriezdamās ar seju pret Fjodoru: — Vai es neizskatos šausmīga? Vai man nav pārāk sarkanas acis?

Seja viņai gluži vienkārši bija nogurusi, mazliet 472

bāJa, izvārgusi, no asarām zem acīm palikušas skropstu krāsas pēdas.

— Tu, Ņina, nekad neizskaties šausmīga, — Fjodors sacīja, un viņam pārskrēja auksts pār kauliem, iedomājoties, ka šo seju tik tuvu redz pēdējo reizi. Pazīstamo seju, kurā gadiem bija lūkojies!

īsu mirkli, tikai īsu mirkli pavīdēja dumpīga doma: kas būtu, ja tur vairs neatgrieztos? ...

Taču no sniega cauraustās nakts izlauzās gaisma — elektriskā vilciena priekšējā uguns. Kā iztrīti naži iespīdējās sliedes un, riteņu klaboņas dzītas, traucās uz perona pusi. Ļaudis sakustējās, atguvās no sastinguma.

— Paliec sveiks, Fedja, — Ņina sacīja. — Vēlos, lai tev labi klātos. Goda vārds ...

— Paldies, Ņina!

Viņas roka bija silta un pavisam slāba.

Logs aiz krūmiem joprojām aicinoši spīdēja.

Ieraugot Fjodoru, Olga Dmitrijevna piecēlās, kā parasti sacīja:

— Ar labu nakti! Ilgi nepalieciet augšā.

Aizgāja savā gausajā, pastīvajā gaitā.

Oļa sēdēja, galvu noliekusi, atrisušie mati aizsedza seju.

— Sēdies, dzer tēju, — viņa ierunājās.

— Paldies, man negribas!

Abi klusēja.

— Oļa...

Un Oļa saravas:

— Nevajag ne par ko runāt... Man ... Man pie daudz kā jāpierod. Es baidos, ka tu pārkāpsi man pāri, tāpat kā tai sievietei... Pārkāpsi pāri, bet tad es ...

— Oļa!

— Nevajag, Fedja! Ej liecies gulēt! Ta bus labāk.

Viņš brīdi pastāvēja, pamīņājās.

— Ej gulēt!

Un viņš paklausīgi aizgāja.

Vecajā mājā ilgi dega uguns, ilgi spīdēja logs, lēja gaismu tukšajā dārzā, uz tukšo ielu. Taču arī pec

tam, kad gaisma nodzisa, noklusušajā mājā, kas zem sava jumta glabāja nepabeigto gleznu, vēl ilgi negulēja.

Rīts sākās ar zvanu pie durvīm:

— Te būs telegramma. Matjorinam.

Līdz pašām acīm lakatā ietinusies pastniece piegrūda Fjodoram pie deguna grāmatu:

— Pai ākstieties!

Fjodors atplēsa telegrammu. Oļa, ģērbusies kažokā, pagaja viņam garām un devās ārā. Viņa, kā parasti, brauca uz institūtu ar elektrisko vilcienu septiņos trīsdesmit minūtēs.

— Kas noticis? — Olga Dmitrijevna pajautaja.

Fjodors sniedza viņai telegrammu;

— Šodien es braucu prom.

Telegramma bija no tēva:

Miris Sava Kočņevs atbrauksi paziņo bēres noliksim vēlāk Matjorins.

Un Fjodors saprata, kāda seja mēdz būt Olgai Dmit-rijevnai, kad viņa savā slimnīcā uzzina par bezcerīga slimnieka nāvi — tā ir gluži vienkārši padevīga.

— Vai nauda jums ir? — viņa ieprasījās.

— Ja.

Sim braucienam būs j a iz tērē visa nauda, atgriezīsies bez kapeikas kabatā.

— Ja aizkavēsieties ilgāk, noteikti dodiet ziņu. Neatstājiet mūs neziņā. Vai saprotat? ...

— Saprotu, — Fjodors atbildēja.

22

Pazīstamā stacija — drūms, tumšs ūdenstornis, nosūbējis zvans pie durvīm baļķu sienā un vecs, resns, ūsains stacijas priekšnieks — viņš ir tikpat mūžīgs kā ūdenstornis. Fjodors atceras viņu vēl jaunu, skolas laikā bija iemīlējies viņa meitā.

Pazīstamā stacija — vārti uz dzimteni.

Vilciens šeit stāv tikai piecas minūtes.

Fjodors nolēca no vilciena kāpnēm, paskatījās apkārt — varbūt tēvs atnācis sagaidīt. Sava Iļjičs jau vairs netecēs pretī, no laimes aizelsies ...

Bet tēvs nav redzams.

Kniebj sals. Nezin kāpēc pie vagonu logiem neredz sejas, nezin kāpēc gandrīz visi vilciena pavadoni pēkšņi nozuduši no kāpnēm, sagājuši iekšā, kaut gan durvis ir atvērtas, vēl nav atiešanas signāla.

Pie stacijas ēkas burzma — klaudz durvis, pa tām metas iekšā cilvēki bez virsdrēbēm. Kāda bufetniece netīrā baltā uzsvārcī, zem kura pavilktas deviņas ādiņās — tāpēc viņa izskatās resna kā sniegavīrs, — skraida, galvu saķērusi, grūžas virsū cilvēkiem, kliedz:

— Viņš mirst, bet mēs esam dzīvi! Ak kungs, kāda netaisnība! Viņš mirst, bet mēs esam dzīvi! — Viņa uzdrāzās virsū Fjodoram, sarkanajā, sala noplaucētajā sejā baltas, kā apmātas acis, viņa strauji savēcināja īsās rokas, kā gribēdama aizlidot pa gaisu, tikai nevarēja, parak resna. — Viņš mirst, bet mēs esam dzīvi! Ka tas var būt? Viņš mirst! ...

Fjodors pat nepaguva atjēgties, kad viņa jau metās sāņus. Kas tā par velna būšanu? Vai tad Sava Iļjičs būtu sacēlis tādu kņadu?

Bet resnā bufetniece joza tālāk, skrēja virsū cilvēkiem:

— Mēs esam dzīvi, bet viņš? ... Vai dzirdējāt: ļoti smagā! ... Mēs esam dzīvi, bet viņš! ...

Fjodors gaja klāt stacijas priekšniekam. Tas stāvēja, turēdams zvana mēli, skatījās Fjodoram garām, drūmi nokāris pelēkas ūsas.

— Kas tad ir lēcies? — Fjodors jautāja.

— Staļins . ..

— Kas viņam noticis?

— Tikko noraidīja biļetenu — smags stāvoklis... Laikam nav cerību.

Stacijas priekšnieks deva vilciena atiešanas signālu.

— Redz, kur tu esi, bet es nomeklējos otrā galā.

Fjodoram pretī stāvēja tēvs — zem rūsganās, sadilušās cepures uz krama cietās sejas skops smaidiņš, spurainas ūsas sirmas un nosarmojušas.

— Ejam! Kasti dod šurp man!

Sagumis, smagnējs, lācīgi grābj sniegu ar velteņiem — kļūst vecs, pat gaita kļuvusi citāda.

— Tā taču netaisnība! Mēs visi esam sveiki un veseli, bet viņš ...

Tēvs norūca ūsās:

— Visai pasaulei jāgulstas zārkā, vai? ...

— Tagad dzīve kļūs savādāka, — Fjodors noteica.

— Sliktāka jau nu ne.

— Redz, kādā kompānijā Sava Iļjičs aiziet no mums.

— Tur jau nu var visādi. Tie kreņķi jau tikai Šeitan ... Sava gan aizgāja tikpat klusi kā dzīvoja, pat vecā Marfida nepamanīja. Dienu pirms nāves vienā gabalā pieminēja tevi.

Viņi soļoja pa pierasto ceļu, kas gandrīz nebija mainījies kopš bērnības laikiem: plats lielceļš, aizputināta taciņa, apsaine, birztala, skrajš eglājs, Matjoras jurnti...

Eglājs bija izcirsts, bet bērzi izauguši lielāki.

Fjodors uzgleznoja pirmo un pēdējo sava bijušā zīmēšanas skolotāja portretu. Tikai tagad apķērās — kā gan nebija iedomājies viņu uzgleznot dzīves laikā.

Fjodoram nu piederēja Savas Iļjiča «mantojums» — viņa ainavas — bērzi un eglītes. Viņš ilgi tās pārcilāja, ieskatījās: varbūt pēkšņi atklājas, ka nelaiķa Sava I|-jičs bijis izcils primitīvists ar savu balsi, savu manieri — Vologdas Pirosmanišvili.

Lapa pēc lapas, ainaviņa pēc ainaviņas ... «Es visu mūžu mācos no dabas ...» Bet visi pasaules diletanti taču tāpat zīmējuši eglītes un krūmiņus, krāsojuši debesis ar gaiši zilu krāsūdeni. Un tikai pie viena darba Fjodors apstājās — tas bija van Goga portrets, kurā redzams neskuvies zemnieciņš, kas izskatās pec Matjoras sādžas Openkina, kurš ilgu laiku slimoja ar kuņģa jēlumu. «Es mācos no dabas!» Bet van Gogs-Openkins bija nozīmēts no grāmatas, un tomēr viņā Sava Iļjičs ielicis kaut ko no sevis — tas bija nevis fanātisks stūrgalvis, bet lēnprātīgs, vāja's gribas cilvēks. Citu viņa darbu vidū tas bija nejaušs šedevrs. Fjodors to glabās visu mūžu.

Stipri sala, dobji sprakšķēja koki.

Zārku iznesa no istabas, nolika ragavās uz salmiem. Zārkam blakus apsēdināja sadēdējušā kažokā ievīstīto vecmāmuļu Marfidu. Viņa jau vairs nevarēja paiet, tik tikko vilkās, pat nelaiķa Sava Iļjičs viņai bija «dēliņš». Otrā pusē pieslēja rupji aptēstu krustu.

Sava Iļjičs neticēja dievam, katrā ziņā nekad nebija izteicis vēlēšanos, lai pie viņa kapa paceļas krusts. Bet vecmāmuļa Marfida raudāja un vaimanāja:

— Neba viņš kāds antikrists, tāpatiņ dieva cilvēks. Otra tik klusa ne meklēdams nesameklēsi. Bez krusta, šitā pazudināt cilvēku! ... Ak dievs! Es nomiršu, un mani ar apraks bez krusta! ... Iedzīs mietu kā tādam pagānam. Ak tu dieviņ tētīt!...

Sādžinieki nolēma — ja jau krustu, tad krustu, kāpēc gan neievērot vecās Marfidas vēlēšanos, bez tam ar krustu arī pierastāk. Un Fjodors, klausīdamies vecītes vaimanāšanā, neiedrošinājās iebilst: Savam I|ji-čam tagad viss vienalga, bet Marfida būs ne tikai sarūgtināta, — tā viņai liksies zaimošana, apsmiekls, viņa savas atlikušās dienas dzīvos vienās bailēs, ka arī viņu apglabās bez krusta, nolemjot mūžīgām mokām. Un viņai vairs nav palicis daudz dienu ko dzīvot, tās jau tāpat būs sūras, kāpēc vēl sarūgtināt.

Fjodors izlikās, ka nemana krustu. Viņš bija paņēmis līdzi paleti.

Pinkains zirģelis laiski vilka ragavas, zemu nokāris nosarmojušo purnu, saspringti skatījās uz nobraukto ceļu, itin kā soli pa solim kaut ko meklētu — kaut ko uz mūžiem zaudētu.

Ragavām līdzās ar grožiem rokās gāja pusaudzis, četrpadsmit gadus vecais Openkina dēlēns, tā paša Openkina, kuram līdzīgs izskatījās Savas Iļjiča van Gogs. Ragavām nopakaļ soļoja trīs cilvēki — Fjodora māte, kas uz brīdi bija pārstājusi slaucīt sasarkušās acis, taču ik mirkli sāpīgi nopūtās, Fjodora tēvs ar savu nonēsāto rūsgano cepuri galvā un Fjodors. Mat-joras sādža bija vienaldzīga pret šā cilvēka nāvi, — viņš tai vienmēr bijis svešs.

Ce|malā stāvēja piectonnīgā kravas mašīna ar paceltu pārsegu, divi puiši salā noņēmās ap motoru. Viņi

atrāvās no darba, neizpratnē pagrieza sasārtušās sejas uz nožēlojamā bēru gājiena pusi. Fjodors dzirdēja, ka viens teica otram:

- — Paskat, kur te ar viens pa kluso pamanījies.

Jau vakar bija izplatījusies vēsts, kuru visi ar satraukumu gaidījuši, — nomiris Staļins. Līdz Matjorai vēl nebija atnākuši laikraksti ar sēru apmali. Un šiem puišiem, kas skatījās no malas, šajās dienās, kad visi spriež par tā cilvēka nāvi, kurš celts tikpat augstā goda ka dievs, bēres ar priedes koka zārku vecajās ragavās, ar aukstumā sastingušu vārgu večiņu likās kā izsmiekls, kā nekaunīga karikatūra.

Drūma sādžas kapsēta, kur no neskartā sniega rēgojas laukā sašķiebušies krusti. Vasarā te nežēlīgi cepina saule, ziemā neganti plosās puteņi. Sādžas kapsēta, daudzu paaudžu zemesrūķu patvērums. Vienā malā — brūnu, sasalušu māla piku kaudze uz baltā sniega, bedre, no kuras vēdī ledains aukstums.

Nebija runu, neviens pat nesacīja «piedod». Tikai no ragavām izrāpās vecā Marfida, pieplaka pie zārka dēliem un Fjodora māte ar cimdu trausa nost asaras. Fjodors noņēma cepuri, tad tēvs nocēla no sirmās galvas savējo un pēc viņa arī jaunais Openkins, šņaukādams iesnaino degunu.

— Nu tad... Pamazītēm sāksim, — tēvs ierunājās.

Visi uzlika cepures galvā, ķērās pie virvēm, tad pie lāpstām ...

Vecā Marfida, sēdēdama sniegā, klusi šņukstēja. Fjodora māte pūlējās viņu piecelt kājās ...

Līdzās sarkanbrūnajai kopai no izmīdītā sniega slejās krusts, uz kura ar ķīmisko zīmuli uzrakstīti nedaudzie vārdi: Sava Iļjičs Kočņevs, dzimšanas un miršanas gads.

Fjodors paņēma paleti, uz tās vēl bija palikusi krāsa, kas tagad salā sastingusi. Tā bija palete, ar kuru Fjodors bija strādājis pie gleznas, bija arī uzgleznojis vienīgo Savas lļjiča portretu — pat krāsa palikusi.

Viņš ar naglām piesita paleti cieši pie krusta. Uzraksts uz krusta pavēstīs cilvēka vārdu un uzvārdu, taču to drīz vien lietus nomazgās. Bet palete stāstīs

par to, ka šeit apglabāts gleznotājs. Nezināms gleznotājs, kas pelnījis tādu pašu cieņu kā nezināms kareivis.

Viņš nav satricinājis pasauli ar šedevriem, viņa vārdu nepieminēs pat visrūpīgākie pētnieki, un tomēr viņa dzīve nav bijusi veltīga — ar viņa palīdzību radies vēl viens gleznotājs. Ko var zināt, varbūt bez viņa cilvēks staigātu pa zemi, nebūtu slikts, varbūt savā ziņā noderīgs ļaudīm, tomēr bez aicinājuma. Bet atrast aicinājumu, tas jau ir |oti daudz — pasaulē par vienu radošu garu vairāk.

Saltajā novakara dūmakā zemu laidās saule. Tās rēnie stari svilināja vaigus. Pie svaigi noēvelēta krusta piesista palete, vecajai Marfidai tas neko neizsaka, bet Fjodoram atgādina — mākslinieka ce|š ir ērkšķiem klāts.

Nav Savas Iļjiča, bet ir viņš, Fjodors. Un' Fjodoram nav ko žēloties — viņu gaida gandrīz jau pabeigta glezna, gaida tuvā uzvara, viņam ir spēks, stipra veselība, talants, uzticība savam darbam un laikam gan ari drosme. Nav par ko žēloties!

Taču nedod mieru domas par pasauli, par planētas likteni. Glabātuvēs guļ superbumbas, tās var izlauzties no ieslodzījuma, nokrist uz kontinentiem — uguns, pelni, radioaktivitātes sērga, kas noposta visu dzīvo. Pasaulē almosfēra ir saspīlēta. Un vakar nomira vadonis, tēvs un skolotājs, cilvēces ģēnijs, gaismas nesējs, visu tautu draugs, laikmeta radītājs. Un tagad, šai brīdī, miljoniem cilvēku jautā sev: kas būs tālāk?

Kas būs tālāk? ... Fjodoram liekas, ka pasaule līdzīga tam jaunajam kareivītim, kas reiz vēroja kailo, saules nokveldēto nogāzi. Toreiz kareivis uzvarēja nāvi, viņš dzīvo vēl joprojām, gatavojas svinēt jaunas uzvaras.

Zirgs sāka vilkt ragavas. Visi klusēdami devās atpakaļ uz sādžu. Krusts ar paleti palika aiz muguras.

Bet Maskavā Kolonu zālē starp vainagiem un sargkareivjiem pār drūmo, vaska dzelteno seju plūda sēru mūzika. Cilvēki ielūkojās nākotnē.

В. Тендряков СВИДАНИЕ С НЕФЕРТИТИ Роман

Издательство ЦК ВЛКСМ «Молодая гвардия» 1965

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник В. Грант

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors A. Jē* gers. Tehn. redaktore D. Pastare, Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1968. g. 22. februāri. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 29. aprīlī. Tipogr. papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 15.00 flz. Iespiedi.; 24,60 uzsk. iespiedi.; 25,60 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā ■KO -Jurp. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21821/D2938. Iespiesta Latvi* jas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poli* grafiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 100.

K2

1

Sai grāmatā ar zvaigznīti atzīmētās dzeju rindas atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

2

Novērošanas punkts.

5

- 100

6

Labrīt, virsnieka kungs! (Vācu vai.)

10

Krievu valodā iznāk vārdu spēle: красивый — skaists, худой — vājš,

11

Atdzejojis A. Krūklis,

12

Atdzejojis K. Egle.

Content

Tendrjakovs Vladimirs Tikšanās ar Nofreteti

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

1