Kravalis Osvalds

Trešā aste

Osvalds Kravalis

Trešā aste

Latviešu fabulas

LATVIEŠU FABULAS

JA VIŅI BŪTU CILVĒKI...

Kopš seniem laikiem, kad cilvēki ģērbās vēl zvēru ādās un tikko vēl kā mācījās izaudzēt maizi, un varbūt vēl kopš senākiem laikiem ir saglabājusies paraša iztēloties, ko darītu suns vai zaķis, zvirbulis vai līdaka, ja viņiem būtu jādzīvo cilvēka dzīve, ja viņiem būtu jādarbojas cilvēka vietā. Seno laiku cilvēki, dzīvodami pašā dabas vidū, ātri pamanīja daudzas zvēru un putnu īpašības, kas raksturīgas cilvēkiem.

Fabulas ir dzejā (reizēm prozā) sacerēti stāstiņi un pasakas ar pamācošu, satīrisku vai ironisku saturu, kur visbiežāk darbojas dzīvnieki, kas apveltīti ar cilvēku īpašībām. Fabulas sastopamas jau latviešu tautas dzejā. Piemēram, pasaka par pūcīti, kura neaicināta ieradusies zvirbuļa kāzās. Kaut arī aizmirsis uzaicināt savās kāzās, zvirbulis pūcīti dejot tomēr uzaicināja. Neveiklā pūcīte nomina zvirbulim kāju. Zvirbulis dusmās izknāba pūcītei aci. Pūcīte bēdās aizskrēja sūdzēties pie kundziņa. Un fabula beidzas ar spriedumu:

To sprieda kundziņš, to gaspažiņa:

Pūcītei vajag pēriena dabūt.

Kam nāca kāzās neaicināta?

Klasiskajā fabulā ir izstrādāts īpašs nobeigums, kurā pēc tam, kad beidzas darbība, tiek izteikta pamācība, nosodījums vai izsmiekls. Pēteris Sils fabulu «Žagatas» beidz tā:

Ak, sargāsimies ticēt žagatām,

Visvairāk — paši piederēt pie tām!

Vilis Plūdonis fabulas nobeigumā bieži vien līdzjūtīgi vai sirsnīgi pazobojas un uzmudrina. Fabula «Traucējums» par bailīgajiem zaķēniem beidzas tā:

Ko bēgati, bēgulīši?

Nav neviena vajātāj'.

Vējiņš lapas pačabina —

Jūs jau zaķa pastalās.

Līdzīgi ir arī Raiņa fabulās, kurās nav tiešas pamācības, bet atziņa izriet jau no pašas darbības. Tāpēc Rainis nobeigumā vairāk akcentē humoru un ironiju, tad strauji pārtrauc darbību. Tā fabula «Miera skūpsts» ir par viltīgo lapsu, kura atnāk pie gaiļa ar miera piedāvājumu. Gailis tam nenotic, jo lapsas nodoms ir zināms. Viņš lapsai savukārt saka: lūk, nāk kaimiņsuns — tas gribot ari lapsai dot savu «miera skūpstu». Bet —

«Ak, tam nemazgāta mute!»

Lapsa teic un prom uz mežu.

Šajā fabulā jau ir mērķēts uz sabiedrisko ļaunumu, kas savlaicīgi saskatīts un izsmiets.

Labākajās fabulās morāle jeb atziņa nekad nav ar vienu nozīmi, tāpēc fabula līdzinās ne tikai pasakai, bet arī mīklai. Jau pati darbiba ir mīklas uzdošana lasītājam — atminēs vai neatminēs, ko nozīmē šis stāstiņš vai pasaka. Tāpēc fabulas dzejnieki reizēm nosauc par pasakām, no tām vērīgs lasītājs pats izlobīs dzīves gudrību. Mūsdienās dzejnieki, piemēram, Ojārs Vācietis fabulu pārveido ar paradoksiem, ačgārnībām.

Bet visvairāk fabulas ir ar izsmiekla, zobgalīgu, humoristisku attieksmi pret tēloto darbību. It sevišķi fabulās pašiem mazākajiem lasītājiem ir daudz humora, atjautību, valodas rotaļu. Šajā ziņā jāmin Pērsieša «Duksīts un Britāns», Plūdoņa «Āzis un vilks», Friča Bārdas «Bukurags», Imanta Lasmaņa «Vilks pie zobu ārsta», Māra Čaklā «Pelēns stiepj sēni».

Daudzi dzejnieki ir ierosinājušies no folkloras vai no jau agrāk uzrakstītajām fabulām, tāpēc radniecīgi motīvi un situācijas ir bieži. Par lielīgo gaili, kurš iedomājies, ka spēj izdēt olu, ir rakstījuši Andrejs Upīts un Jānis Plotnieks; par zaķiem, kas sabaidās no sīkas iečabēšanās, fabulas ir Plūdonim un Pēterim Silam; par lielīgo āzi, kurš nebaidās no paša vilka, — Plūdonim un Rainim; par aunu vai āzīti, kurš bada savu atspulgu ūdeni, — Fricim Bārdām un Laimonam Pēlmanim.

Taču fabulās darbojas arī citi varoņi ar citām īpašībām, un viņi mums uzdod ari ne uzreiz atrisināmas mīklas. Tāpēc ieklausīsimies viņos visos!

Osvalds Kravalis

PŪCE ZVIRBUĻA KĀZĀS

Tautasdziesma

Ai ai, zvirbuli, kad ņemsi sievu?

Rudeni, rudenī, pa miežu laiku. —

Visus putniņus kāzās aicina,

Pūcīte palika neaicināta.

Pūcīte apsēdās galdiņa galā.

Zvirbulis paņēma pūcīti dancot;

Pūcīte nomina zvirbulim kāju,

Zvirbulis izknāba pūcītei aci.

Pūcīte aizgāja pie kunga sūdzēt.

To sprieda kundziņš, to gaspažiņa:

Pūcītei vajag pēriena dabūt.

Kam nāca kāzās neaicināta?

.Persietis

DUKSĪTS UN BRITĀNS Duksits skrej,

Duksīts rej,

Edas cauru dienu.

Britāns snauž'

Kaulus grauž,

Neaiztiek nevienu.,

Tiklīdz Duksēns aiztiek to

Viņu pašu nomizo;

Britānam kas piedursies.

Tas par stilbiem žēlosies.

Jānis Rainis, ZVIRBULIS UN KAĶIS.

Reiz krita zvirbulis Kaķim nagos,

Veltļ bij lūgties,

Lai viņu neēd!

«Pag,» teica zvirbulis, Aprādams kaķi,

«Kurš kungs ēd pusdienu, Nemazgājis muti?»

Kaķis apkaunots Zemē liku zvirbuli,

Sāka steidzīgi Mazgāt muti.

Negribēja zvirbulis Ilgi gaidīt;

Kamēr šis mazgājās — Spurkš — bija projām.

Dusmās kaķis noņēmās

Nedot vairs iemesla Zvirbulim atteikties,

Kad to grib ēst.

Šodien vēl kaķis

Mazgā pirms muti,

Tad tikai liekas

Ēšanai klāt.

Jāzeps Osmanis KĀ RUNCIS RĪGĀ NOKĻUVA

KO Runcīt, tu domā, Kādēļ peles nedzenā?

- Es domāju Rīgā braukt, Asti griezt gredzenā! —

Tipu-tapu, skripu-skrapu! Peļu Runcis Rīgā brauc.

PI, pī, pl! Pī, pī, pl!

Vezumā tam peļu daudz.

Vienam Rīgas kungam Pārdod duci peļu.

Otram Rīgas kungam Pārdod duci peļu.

Trešam Rīgas kungam Pārdod duci peļu.

Visas peles Rīgā.

Laimīgu ceļu!

Rīgas kungi Runci lūdz,

Lai pats paliek peles ķert. Runcis ratus laukā jūdz, Prasa ēst, prasa dzert.

Atnes viņam pienu—

Lielo krūzi vienu.

Atnes viņam krējumu—

Tā rīta lējumu.

Un pēc tam ko nesa?

Jā, tā bija desa!

Nesa desu, nesa gaļu,

Sāka Runcis dzivi zaļu. Saldais ēdiens — vieni tauki; Prātā nenāca vairs lauki!...

Arī pelēm gāja jauki:

Runcis peles nedzenā,

Pelēm astes gredzenā!

Laimons Pēlmanis SLIMIE RUNČUKIŅI

vai rit uz skolu jāiet būs,

Lūk, tādēļ šodien Cips un Timiņš Pie ārsta sūdzas: —

Man sāp ūsas... — Bet man

viss astes galiņš slimiņš...

— M-j-ā-ā...

Ir jaunas ļaunas kaites jums, p*

Tos apskatot, ņaud dakters Minka,

- Tev, Cip, — smags astes pārgurums,

Bet Timām lielais ūsu infarkts... —

Sāk inči smaidot ņurrāt, murrāt:

- Ak tad tik vāji esam, m-jā-ū-ū?

Ak tad uz skolu jāiet na-ā-āv?

- Nē, nē, vai prāts! — ņaud ārsts. —Tūlīt Ar diētu

Mums jāsāk vainas projām dzīt:

Trīs dienas nedrīkst nekā ne palaizīt!

Tad trejas nedēļas nav atļauts ņammāt Jums pankūkas un debessmannā Un trejus mēnešus--* liegts peļu sašmorējums,

Bet trejus gadus — saldais krējums...

- Ko, ko-o-o? Mums nedos ēst neko-o-o? A-ā-ū Nē, tad tās kaites... pāriet jā-ā-u!

To vainu mums nemaz vairs nā-ā-u!

Ņ-ā-ā-ā-u!

Maris Čaklais DZIESMIŅA PAR PELI UN KARTUPELI

Tas visiem zināms — pele ir viltniece un mele, bet nepazina peli vēl kastē kartupelis.

Teic pele: «Zirgs ēd auzu, bet es, es tevi grauzu, bet tu, tu ari pele, tik saucies kartupele.

Mums abiem mājas kastē un abiem labas astes, kaut tev šo sauc par asnu, bet ievēros to kas nu?»

Tīk kartupelim glaimi; kaut pusapgrauzts, bet laimīgs viņš skatās pelē mīlīgs, kā burkānu tā vīlē un šķibī tik un šķērē, un sadraudzību zvērē.

Kad apniks burkāns pelei, sāks grauzt tā kartupeli un teiks bez kādām bažām: «Cik vitamīni dažādi!»

Ojārs Vācietis DARĪSIM TO, KO NEVAJAG

Divi pelēni sēž aiz kastes, Divi pelēni spriež aiz kastes: — Sasiesim astes!

— Mamma neteica, ka tā vajag. Kāpēc mums astes sasiet vajag?

- Sasiesim tāpēc, ka nevajag. —

Divi pelēni sēž, kur kaste.

Un tad parādās trešā aste,

Un tā nu ir — kaķa aste.

Māris Čaklais PELĒNS STIEPJ SĒNI

Pelēns stiepj sēni.

Lēni, uzcītīgi pelēns stiepj sēni.

Satiek ceļā dzeni Teni.

Drusku prātīgs, drusku plātīgs dzenis Tenis jautā:

«Pelēn, kur tu liksi sēni?»

«Kur es likšu sēni?»

pelēns pārjautā. «Es to sēni...»

Vāverēni, jautrie zēni, piebalso:

«Kur tu liksi sēni to?

Sēni to, sēni to, kur tu liksi sēni to?»

«Es to sēni...»

Sen, senis pelēns zināja jau to.

Pelēns zināja, bet nu nezin vairs neko.

Nezin pelēns, nezin to, ko viņš iesāks ar to sēni.

Jautrie zēni vāverēni,

sēni graužot, saka tā: «Ja reiz dari, ko nu dari, tad tu gari nedomā!»

Jānis Plotnieks GAILIS

kāpēc gailis tribīnē uz sētas Un, spārnus sitot, vārdus mētā:

— Tā ola, kuru dēšu es,

Būs lielākā uz pasaules! —

Mēs rindā stājamies pēc olas, Ko gailis katru rītu sola:

— Tā ola, kuru dēšu es,

Būs skaistākā uz pasaules! —

Jau rudens nāk, būs jāiet skolā, Vēl izdēta nav lielā ola,

Bet māte mierināt mūs prot,

Ka gailis zupā jāvārot.

Kas skaļi kliedz un skaļi plātās, Tam darbi nestāv prātā.

Andrejs Balodis PAR LAPSU, VISTU MELNlTI UN GAILĪTI KIKERIGU

Pastāstīšu tev pasaciņu

Ne par zaķi un vectētiņu,

Bet par lapsu un drošo tibi —

Vai gribi?

Dzīvoja reiz lapsa, kas pērienu pelna,

Un vistiņa kā ogle melna.

Lapsa smilšu paugurā izraka mājokļus siltus, Tur iekšā tai lapsēni mazi, vēl gluži bez viltus.

Tiem valoda viena: — Ņar, ņar, ņar,

Ēst man ar, ēst man ar! —

Un skrēja lapsa līka un greiza,

Lai bērniem aizpildīta ēdamā reiza.

Vistai Melnītei bija dēls — gailītis Kikerigs, Palaidnis liels, taču briesmās apķērīgs.

No lapsas viņš jau bij vairākkārt mucis Un no vanaga ērkšķu krūmājā sprucis.

Bārās vistiņa Melnīte: — Dēliņ, uzmanies,

Citādi tev ļauni reiz ies! —

Bet dēliņš tikai izslēja galvu. — Kikerigā, Nebaidos ne no kā! —

Lapsa krūmos klausījās,

Uz gailīti ausījās.

Izlēca un sagrāba to — caps! —

Kumoss bērniem būs labs.

Pārtrūka gailīša dziesma pusvārdā:

- Kikerī... mam, mam, nāc palīgā! —

Padzirda Melnīte,

Iekliedzās Melnīte,

Lapsai mugurā uzlēca Melnīte.

Atdod manu dēlu, manu Kikerigu,

Vai negantās acis tev izknābšu! —

Sabijās lapsa un atlaida gailīti sveiku.

Pēcāk lapsēniem alā stāstīja kā teiku:

— Tas tik bija kautiņš — nenāc par tuvu,

Labi, ka dzīva vaļā vēl kļuvu.

Kažokā ieķērās vista man — žvīks un žvāks! Belza ar spārniem vista man — blīks un blāks!

Ar kājām muguru ecēja,

Ar knābi pa galvu zvecēja.

Bērni, lai kādā nelaimē jūs kristu,

Nekā nav briesmīgāka par saniknotu vistu.

Imants Lasmanis LAPSA UN KRAUKLIS

Lapsa redz, ka priedes kokā Krauklis sēž ar sieru knābī; Tūdaļ viltība tai rokā,

Neies slinkumu vairs lāpīt.

Kamēr krauklis sieru tiesā, Lapsa tuvojas tam glaimi.

«Mīļo draudziņ,» viņa iesāk, «Tevi redzēt — kāda laime!

Bet vēl lielāka tā būtu,

Ja tu, mīļais, dziedāt sāktu; Mākslas baudījumu gūtu Visi, kas vien mežā nāktu!»

Krauklis dzird, bet knābā sieru, Taču lapsa nebeidz lielīt:

«Esmu saderēt ar mieru —

Mežs ar burvju skaņām pielīs!

Tādu balsi, tādu stāju Nevar atsvērt ne ar zeltu;

Laiks, lai tādu dziedātāju Putnu karaļtronī celtu!»

Velti lapsa trina mēli,

Velti glaimu straume lija — Krauklis šis ar siera šķēli Krilovu bij izlasījis.

Vilis Plūdonis TRAUCĒJUMS

Zaķu tēvs ar zaķu māti Abi sēd vakarā:

Zaķu māte zeķi ada,

Vecais pīpi kūpināj'.

Atskrien seši zaķa bērni,

Kā lapiņas drebēdami.

«Muksim, muksim, tēvs, māmiņa! Suņi!... zvēri!... lapas čab!»

Zaķa tēvam izkrīt pīpe,

Zaķa mātei adīklīts;

Visi projām jož, cik kāju, Atpakaļu neskatās.

Vecais zaķis skrej pa priekšu, Vecā pakaļ tuntuļo;

Zaķa bērni, rudzziedīši,

Cits aiz cita gabalā.

Ko bēgati, bēgulīši?

Nav neviena vajātāj'.

Vējiņš lapas pačabina —

Jūs jau zaķa pastalās.

Alberts Kronenbergs AR PĪPI UZ JUMTA

Sēž zaķis jumta čukurā Un labo caurās vietas,

Bet, kā par nelaimi, tam līdz Ir pīpējamās lietas.

Nav čukurs lāgā izlabots,

Tam gribas uzvilkt dūmu.

Un līdz ar to mēs varam sākt Te stāstīt stāstu drūmu.

Kad uguns jumtā iemetās,

Viņš dzēst to neattapās,

Bet, kā pie zaķiem mēdz tas būt, Ar skubu laidās lapās.

Ko citi zaķi darīja,

Kad māja bija liesmās?

Tie kā bez galvas skraidīja,

Kā paraduši briesmās.

Gan viens, tāds vecāks, sacīja: Viņš uguns vārdus zinot,

Tik nu aiz liela nobīļa Tos lāgā neatminot.

Vilks pirmais briesmās atjēdzās: Viņš gaudoja un pūta,

Lai tie, kam noteikšana ir,

Te palīdzību sūta.

To dzirdot, lācis atskrēja Ar seskiem un ar ežiem,

Jo viņš tak ir tas noteicējs Par purviem un par mežiem.

Viņš veda līdz sev ūdeni Un rēca balsī skaļā,

Bet steigā neievēroja,

Ka mucai tapa vaļā.

Kad viņš līdz zaķiem aiztika, Viss bija jau par vēlu.

Un lācim paglābt izdevās Tik zaķa mazo dēlu.

To redzot, zaķis pinkainim Ar ķepu saujā sita.

Un zaķu māte smiedamās Ap kaklu viņam krita.

Bet te nu āpsis ieradās Un zaķi pratināja:

Uz kāda punkta pamata Tam nodegusi māja?

Gan zaķis vainu noliedza,

Bet maz te līdzēts bija,

Jo vecais kurmis, savrupnieks, It visu izstāstīja,

Ka, vieglprātīgi strādādams Ar šķiltavām un kramu,

Viņš tīšā prātā zaudējis Kā iedzīvi, tā namu.

To dzirdot, āpsis atņēma Tam pīpējamās lietas Un pašu zaķi atlaida No meža sarga vietas.

Un, lai vairs neizkūpētu Tam turpmāk manta dūmos, Nav brīv tam māju atjaunot, Bet jādzīvo ir krūmos.

Un nu viņš krūmos dzīvo ar Pat baigā ziemas salā.

Bet āpsis, gudrais tiesnesis, Guļ savā siltā alā.

Valdemārs Ancītis PAR VAĻSIRDĪGO ZAĶI, LIŠĶĪGO LĀCI, VILTĪGO LAPSU UN PAŠU ZVĒRU KARALI LAUVU

Reiz Lauva zvērus ciemā lūdz, Un šie tūdaļ ar nāk —

It naski šoreiz Lācis šļūc,

Lobj Zaķis, ko tik māk.

Bet Lapsa - pati beidzamā.

Tai nav šī lieta steidzama, ja netiks šodien, aizkāps rīt:

Var Lauva drusku pagaidīt.

Liek Lauva viesiem apsēsties.

Un šie ar apsēstas. "

Teic paldies Lācis sēzdamies,

Un Zaķis paklanās.

Bet Lapsa — kājās stāvēt var.

Tā sēdējusi aizvakar.

Ja gribēs, sēdēs atkal rīt:

Var soliņš drusku pagaidīt.

Tad Lauva Zaķi izvaicā:

- Kā patīk šeit? Teic drošs!

— Ne visai, jūsu augstība,

Jo jums... te... mazliet... ož...—

Bet Lapsa — nostāk paraujas,

Tā jūt, ka Lauva dusmojas.

Viņš nesaka ne «nē», ne «jā».

Klāt zaķim stunda pēdējā...

Un Lauva, Zaķi norijis,

Liek Lācim izteikties.

— Ak, augstība, cik tīrs te viss! Un smakas? Nav, paties! —

Bet Lapsa? Drosmes tai vairs nav, Ir Lauva atkal dusmīgs jau.

Viņš nesaka ne «nē», ne «jā».

Klāt Lācim stunda pēdējā...

- Nu, Kūmiņ, ko tu klusē vien? -Bet Lapsa atteic tā:

- Man iesnas nu jau trešo dien', Un slaukās mutautā.

Tā Lapsa dzīva palikās,

No Lauvas zobiem izglābās,

Jo Lauvam bail no kumosiem,

Kas pilni iesnu vīrusiem:

Drīkst ķēniņš mieloties un baudīt, Bet viņam nepieklājas šķaudīt.

Jānis Rainis MIERA SKŪPSTS

Lapsa nāca sērst pie gaiļa,

Gailis augstāk laktā lēca.

Lapsa teica laipni, jautri:

«Ko vairs, kaimiņ vairies manis? Zemē kāp no savas laktas!

Zini vēsti: kari beigti!

Mūžīgs miers nu būs virs zemes, Visi dzīvos saticībā,

Lopi skūpstīs tagad zvērus.»

«Tev gan tiesa,» saka gailis,

Kaklu stiepjot, skatās lejā,

«Tur, lūk, vēl viens nes to vēsti,»

«Kas tas ir tāds?» — «Kaimiņsunis Steidzas dot tev miera skūpstu.» «Ak, tam nemazgāta mute!»

Lapsa teic un prom uz mežu.

Pēteris Sils ŽAGATAS

Reiz runcis, pienu padzēries,

Bij saulē saldi aizsnaudies,

Un, it kā medīt iedams slēpu,

Viņš kustināja ķepu.

To noskatījās žagata un -— žvīkts! —~

Pie kaimiņienes prom kā likts.

— Vai zini, māsiņ, ko no jauna?

Nu runcim gan ir gājis ļauni.

Es noskatījos slēpu —

Tam peles sakodušas ķepu. —

Kad otra žagata ar trešo satikās,

Tai arī pļāpāt patikās:

— Vai, mīļā! Runcim peles uzbrukušas Un visas ķepas nograuzušas. —

Kad trešā satikās ar ceturto,

Tai viņa pačukstēja sekpšo:

— Kāds miljons peļu runcim uzkritušas Un to ar visām četrām apēdušas. —•

Bet, kamēr pļāpas runci apraudāja,

Vēl viena atsteidzās un skaļi žvadzināja:

— Ak šausmas! Pastardiena nāk,

Un miroņi jau mosties sāk.

Tas runcis, kuru pirmīt apglabāja,

Ir augšām cēlies, man ar asti māja. —

Ak, sargāsimies ticēt žagatām,

Visvairāk paši piederēt pie tām!

Imants Lasmanis VILKS PIE ZOBU ĀRSTA

Vilks ar Lauci Rīgā brauca Vai, vai, vai!

Vilciņš kauca, ore kauca —

Vai manu, vai!

Kas gan vilku Rīgā sauca?

Kas?

Vilkam zobi nodiluši,

Auna ribas krimšļājot.

Nu ir jāliek zelta zobi —*

Kur lai tādus rod?

Ienāk vilciņš ambulancē.

— Vai, vai, vai, kā sāp!

Kur te būtu gudrais dakters, Saukts par Aikāsāp?

— Dakters Aikāsāp nav Rīgā, — Atbild reģistrācijā.

— Kalnu kazai slimi bērni Alpos, kaut kur Vācijā.

Tad uz Āfriku viņš lidos,

Gaida Ziloņkaula Krasts:

Mori braukuši ar ori — Traumēts čūskulēniņš mazs.

Atpakaļ viņš brauks ar kuģi — Nilā krokodilēns slims,

Bet pa ceļam jāaprauga Mūsu draudziņš — pīlēns Tims.

Vārdu sakot, darbu daudz —

Visi gaida, visi sauc! —

Vilks, kas ienāca tik glauns,

Sāpēs blēj kā pērnais auns:

— Varbūt atvieto tā js kāds...

Mani sāpes, sāpes māc!

— Šodien pieņem dakters Brauns, Praktikants vēl gados jauns, Kuram īstais brālis — auns.

Zobu raušanā tam nags — Tvēriens ciets kā pierē rags. Ķēriens, zvēliens — kur bij zobs, Mirklī paliek tikai robs... —

Klausās vilks, kāpj spalva skaustā. «Vai patiešām zobus raus tā?» Bargi sodīts vilka grēks —

Jaunam aunam negants spēks!

Vilks uz durvju pusi spraucas, Turp, kur ārā gaida Laucis.

Tūdaļ sēstas orē iekšā,

Kur tam auna šķiņķis priekšā.

Ne vairs ēst, ne citus cienāt —

Visi zobi kust un sāp.

Jāmērc maize baltā pienā, Nepalīdzēs Aikāsāp.

Pātaga iet pliukšu, plaukšu, Laucis ori projām rauj.

- Šurp- nekad, vairs neatbraukšu! —

Vilks kā plosīts bailēs bļauj.

Tā nu viņš'uz mājām brauca

Vai manii, vai!

Ore rībēja un kauca —

Vai, Vai/ vai!

Arī pasaka ir galā;

Sargies vilka ziemas salā!

Ignats Muižnieks'.VĀVERE UN VILKS

Reiz dziļa ziema

Pie Vāverītes ciemā

Atnāk Vilks'

Un žēla balsī smilkst:

— Klāt sals,,. Man, jā, nudien,

Vairs’ nav ko likt uz zoba.

Jel kripatiņu aizlienē man, kaimiņieni — Bet- kuplaste uz zara gardu riekstu loba Un, dzirdēdama Vilka gaudas,

Tam mundri teic:

— Bij rudenī tev jautrs dzīves veids Un saldas dzīru baudas,

Kad dzīviem cepešiem tu pakaļ skrēji, Ko kājas nes...

Bet es;

Vai saule karsēja, vai pūta vēji,

Tad pūlējos, cik jaudas. —

Un rāda Vāvere, cik bagāta tās klēts:

Trīs dobumi tai pilni rudens ražām,

Kur riekstu, sēņu ziemai sažāvēts,

Lai iztiktu bez liekām bažām.

Vilks neliekas to saprotam —

Klab ilkņi tam,

Tek slienas aumaļām.

- Vai neredzi — drīz izlaidīšu dvašu, —

Zvērs teic, jau tuvāk pielīzdams,

Lai grābtu namamāti pašu.

- Nāc šurpāk, patērzēsim, sābriniec,

Kā labi draugi allaž dara!

- Ak šitāds brālis! Vai tu re! —

Teic gudrā Vāvere

Un augstāk palecas uz zara,

Kur zvēra zobs to neaizsniedz.

KUR TU BIJI, AZĪTI MANU?

Tautasdziesma

-ilur

KUR tad tu nu biji, āzīti manu?

- Sudmalās, sudmalās, kundziņi manu.

— Ko tad tu tur darīji, āzīti manu?

- Miltus malu, miltus malu, kundziņi manu.

— Ar ko tad tu slaucīji, āzīti manu?

- Ar bārdiņu, ar bārdiņu, kundziņi manu.

- Ar ko tad tu mērīji, āzīti manu?.

- Ar radziņu, ar radziņu, kundziņi manu.

— Ar ko tad tu strīķēji, āzīti manu?

- Ar kājiņu, ar kājiņu, kundziņi manu.

— Vai tad tu tur nezagi, āzīti manu?

— Zagu rudzus, zagu miežus, kundziņi manu. •mm Vai tad tevi nepēra, āzīti manu?

— Pēra gan, pēra gan, kundziņi manu.

—» Ar ko tad tevi pēra, āzīti manu?

— Ar stibiņu pa ribiņu, kundziņi manu.

— Vai tad tu tur nebļāvi, āzīti manu?

—- Bļāvu gan, bļāvu gan, kundziņi manu.

- Kā tad tu tur bļāvi, āzīti manu?

— Buku bē, buku bē, kundziņi manu.

Fricis Bārda BUKURAGS

OI oi-oi! briesmīgs gan ir viņš un ļauns— tas vecais, tas lielais, tas ragainais auns!

Nu jau pat Jankam viņš negriež vairs ceļu un badīties iet pat ar pērnējo teļu tas bažibozuks ar milzīgo asti.

Tik šodien gan jaunkungam izgāja prasti.

Pie elkšņiem paēnā avotiņš mazs.

Apkārt tam pienenes zeltojas.

Iet savā ragainā frizūrā

viņš raudzīt tās. Pretim tam avotā

nāk pretim otrs bažibozuks — tāds pats.

«O,» domā viņš, «nu tik būs lieta!» Un — bac! viņš saslējies zveļ tam. Zveļ, cik tik ir jaudas, bunkš! — avotā... Izlec un sprauslā, un šķaudās.

Vilis Plūdonis ĀZIS UN VILKS

Dzer pie upes āzis vecs, Buku-bē! buku-bē!

Padzēris uz augšu lec,

Buku-bē! buku-bē!

Izslien bārdu, piesper kāju, Buku-bē! buku-bē!

— Ne par vilku nebēdāju! Buku-bē! buku-bē!-^

Vilks to izdzird — vai nav traki! Avu-ū! āvu-ū!

— Andriev, Andriev, ko tu saki? Avu-ū! āvu-ū! —

Izbijies teic āzis vēlīgs:

— Meku-mē! meku-mē!

Meža lielskungs cienīgs, žēlīgs, Meku-mē! meku-mē!

Dzērājam ir —

Eku-ē! —

Dzērāj runa —

Meku-u-mē! mek-u-mē!...

Laimons Pēlmanis ĀZĪTIS — SKOPULĪTIS

Kazlēns pļavā staigāt ies.

Māte lūdz: — Tik nebadies! —-

Dēliņam, lai izskats labs,

Baltu vesti iedod paps.

Bet, kad mājas pārnāk dēls, yeeāki vai paģībst, Mē-ē'-ē!,

Kāpēc tāds tu mājup ņāC — Slapjš un izplūkāts kaut. kāds?

Kazlēns dusmīgs kāju sper.

— Piegāju pie Upēs dzert,

Redzu: balts kā es — vēl viens Man no, ūdens pretī liēn. [

Acis viņam kāri zib,

Daugavu man atņemt grib...

Nu tad sadevu tam gan —

Lai viņš neņem to, kās mans!

Pērsietis RIJĪGĀ LĪDAKA

šaudīga

Līdaka

Atvarā šaudās,

Meklējot raudas,

Peldot gar piekrasti,

Pamana nejauši:

Rīkstīšu kūlī Raudiņas Veselā pūlī Spur dzinās.

Parastā kārumā Zibeņa ātrumā Rijēja virsū tām triecas — Ātri vien četras vai piecas Pazūd tai žaunās kā ogas; Citas aiz bailēm tik lokās.

Bet, kad pēc maltītes gardas, Mierīgi luncinoties,

Varone projām grib doties, — Nāk tik pie jausmas,

Kādas tai šausmas...

Lai gan plosās un spārdās, Raudiņu dzīvību kārā Netiek no murda vairs ārā, Kur aiz straujuma Viņa ieskrēja.

Bet mums nav žēl šīs rijējas, Tik patiesībā jāvēlas,

Lai dzīves kaislās līdakas Reiz visas murdos atduras.

Pēteris Sils STRAZDS UN ZVIRBULIS

No dienvidiem bij atlidojis strazds Tam bērzā būris novietots,

Kas čaklu roku gatavots —

Tik labi, cik vien prasts.

Ir sienas, grīda, jumts, kā klājas, Un sienā apaļš caurumiņš,

I logs, i durvis reizē viņš.

Jā, tiešām laba māja.

Nu jāsteidz ligzdu vīt.

Strazds aizskrien pūkas salasīt,

Nāk atpakaļ, bet netiek iekšā — Kāds zvirbulis jau priekšā Un ķērc Un brēc:

—• Man nenāc klāt!

Tev varu spalvas izplūkāt,

Tev varu acis izknābāt. —

Ko strazds? Viņš saka rāmi:

— Lai tev tur iekšā labi iet,

Būs jāaiztaisa durvis ciet.

Pag, pag, kur naglas, āmurs? —

Jūt zvirbulis — nu slikti ies,

Te nav ko ilgāk kavēties,

Un — žvikt! — no būra ārā.

Vilis Plūdonis VANAGS UN PŪCE

Vanags skrēja, klidzināja -Ne drusciņas guziņā, Lidodamis ieraudzīja Pūculēnus ozolā.

Velti, velti, vanadziņi:

Vecā pūce tup tiem klāt! Vanags, viltnieks, mīkstu mēli Ņemas pūci bildināt:

«Pūcīte, māsiņa,

Tev smuki bērniņi:

Lielām acīm,

Resnām galvām,

Resnām galvām,

Smukām spalvām.»

«Kur smuka māte,

Tur smuki bērni:

Manis pašas perēti,

Manis pašas baroti.»

«Domāju, prātoju,

Garām kad skrienu,

Cik tādi cālīši Apēd pa dienu.

Šodien gan bērniņi Nebūs vēl ēduši,

Skrej, nesi barību,

Tikām es palikšu Maziņos uzraudzīt,

No ligzdas ka neizkrīt.»

«Ko zina vīrišķi,

Kā bērni turami,

Kā bērni turami,

Kā ēdināmi!

Var mani bērniņi Est pulka, pulka,

Māk mani bērniņi Ar badu ciest.»

Vanags knābi noslaucīja. Pacēlās — un projām bija.

Pēteris Sarķis SLOTAS

Veca; sadilusi slota

Nosviesta guļ mēslienā.

Reiz bij viņa slotaskāta rota,

Bet nu tagad novārtā;..

Jaunā slota — kupla; cēla

Veco šādiem vārdiem pēla:

Slikta, māsiņ» tev ir vieta,

Kur tu esi gulusi;

Laikam tevi vecā Grieta

Mēslienā ir _ metusi,;,

Ja nu tev ar slikti būtu,

Par to vari lādēt sevi,

Bet es ari kaunu jūtu,

Redzēdama allaž tevi...»

«Tagad, māsiņ, stāvu kaunā,

Bet ir es reiz biju jauna.

Pēteris Sils STRĪDS

Reiz kalvē lakta sevi slavēt sāka:

Man visā dzivē loma svarīgāka.

Es savos plecos karstu dzelzi turu Vai arī citu metālu jebkuru.

— Nē, - apstrīdēja veseris,

- Uz manis gulstas darba smagums viss.

Tu tikai sēdi, kliedzot balsi skaļu,

Es darbu daru — dzelzi veidā kaļu. —

Bet ēze iesaucās: — Jā, kā gan kaltu,

Ja es šo dzelzi nekaitētu baltu? —

Un kaktā plēšas nopūtās: — Ak mūžs! Visvairāk darām mēs, kas liesmu pūš. —

Kas zina, kā šis strīds vēl beigtos,

Ja īstā brīdī kalējs nepiesteigtos.

- Bet mani gan jūs gluži piemirsāt.

Nekas. Es tikai piebildīšu klāt:

Jums, draugi, pārāk daudz ir tukšas lielības; Ja darbs mums sokas — visu nopelns tas.

Tik visi kopā esam spēks, kam vara,

Kas dzelzi kaļ un lielu darbu dara.

Vilis Plūdonis OZOLIŅŠ UN BEKA

Ganībās, kur šaura teka,

Auga liela, veca beka.

Bekai blakus nezin kā Ozoliņš mazs uzdīga.

Beka uzpūtībā liekā Ozoliņu paļā, niekā:

«Šitāds sušķis — jā, nudien! Tev gandrīz uz galvas lien.

Vai tāds maz ar kauna jūt? Nevarēja citur pūt!»

Ozoliņš tai lēns un rāms Atteic, galvu klanīdams:

«Piedošanu, cienīgajā!

Vēl jums vieta ērta, klaja.

Un, ja vietas pietrūktu, Pavirzīšos tālāku.»

Paiet rīta cēliens — klau!

Beka iesāk kunkstēt jau:

«Vai! kā galva gurst un kūst! Ai, cik slikta dūša kļūst!»

Ozoliņš teic: «Cienmāt mana, Vēl kur augt jums vietas gana. Pietrūks vietas — šodien, rīt — Tālāk virzīšos tūlīt.»

Bet tai pašā vakarā Beka galvu nokāra;

Un pēc dienām trim no tās Nav ne zīmes ganībās.

Ozoliņš tas vēl arvienu *Zeļ turpat šo baltu dienu.

Imants Ziedonis KĀ TIKT LEJĀ?

izkāpuši baltā smilšu kāpā,

Divi mazi zilonēni pļāpā,

Aizmirsuši, kas ir ēdiens, dzēriens Un ka mājās tagad gaida pēriens.

Uzkāpuši augstā smilšu kāpā,

Divi mazi zilonēni pļāpā.

Neredzot ne paziņas, ne svešus, Pļāpā šie jau kādus gadus sešus.

Kamēr snuķi šie ap snuķi tina, Tikmēr vēji kāpu aizputina.

Oijā, oijā! — šūpojas šie vējā,

Oijā, oijā! — nezin, kā tikt lejā.

Ja nu spārnus kaut kur dabūt spētu, Tā kā putni lejup noplanētu.

Oijā, oijā! — mīļais stārķi kokā,

Kā tiem zilonēniem lejā nokāpt?

Kā lai zemē tiek,

ja nav zem kājām

Kāpas vairs, un mamma gaida mājās.

Oijā, oijā! — ak tu tavas bēdas,

Debesīs spīd katram četras pēdas.

Bērni acis iepletuši plati:

Debesīs stāv tā kā stratostati Ziloņi!

Ne lejā tiek, ne mājās.

Redz, kā ir, kad šitā aizpļāpājas.

SATURS

Osvalds Kravalis. Ja viņi būtu cilvēki.....

Tautasdziesma. Pūce zvirbuļa kāzās .....

Pērsietis. Duksīts un Britāns . . . ~ r . . . . .

Jānis Rainis. Zvirbulis un kaķis—. ,. . Jāzeps Osmanis. Kā Runcis Rīgā nokļuva . . .

Laimons peimanis. Slimie rūricūkiņi......

Māris Čaklais. Dziesmiņa par peli un kartupeli

Ojārs Vācietis. Darīsim to, ko nevajag.....

Māris Čaklais. Pelēns stiepj sēni.......

Jānis Plotnieks. Gailis...........

Andrejs Balodis. Par lapsu, vistu Melnīti un gailīti Ki-

kerigu................

Imants Lasmanis. Lapsa un krauklis......

Vilis Plūdonis. Traucējums.........

Alberts Kronenbergs. Ar pīpi uz jumta.....

Valdemārs Ancītis. Par vaļsirdīgo Zaķi, lišķīgo Lāci, viltīgo Lapsu un pašu zvēru karali Lauvu . . .

Jānis Rainis. Miera skūpsts.........

Pēteris Sils. Žagatas............

Imants Lasmanis. Vilks pie zobu ārsta......

Ignats Muižnieks. Vāvere un Vilks.......

Tautasdziesma. Kur tu biji, āzīti manu?.....

Fricis Bārda. Bukurags............

Vilis Plūdonis. Āzis un vilks.........

Laimons Pēlmanis. Azītis — skopulītis......

Pērsietis. Rijīgā līdaka...........

Pēteris Sils. Strazds un zvirbulis........

Vilis Plūdonis. Vanags un pūce........

Pēteris Sarķis. Slotas............

Pēteris Sils. Strīds.............

Vilis Plūdonis. Ozoliņš un beka........

Imants Ziedonis. Kā tikt lejā?.........

ТРЕТИЙ ХВОСТ Латышские басни Составитель Освалд Краоалис Рига «Лиесма» 1581 На латышском языке Художница Майя Драгуне

ИБ -Vv 2727

TRESA ASTE Latviešu fabulu

Sastādīju Osvalds Kravalis

Jaunākā skolas vecuma bērniem

Redaktori J. Baltvilks. A. Melnalksnis. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdzs. Tehniskā redaktore L Engere. Korektore M. Ņikitma.

Nodota salikšanai 19.020(0. Parakstīta iespiešanai 2d.0l.8i. Formāls co x 'jQ 8. Ofseta papīrs 100 g. Baltikas garnitūra. Ofsetspiedums. 7 uzsk. iespiedi.: 4.40 izdevn. 1. Metiens ŠO 000 Cks. Pasūt. A« 723. Cena 35 kap. (49 000 eks.. 43.5 uzsk. kr. noviik.). 7. tipa iesējumā — 90 kap. (1000 eks.. 44 uzsk. kr. novilk.). Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. A* 367,'30620;B-551. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā. Vienības gatvē 11.

Content

Kravalis Osvalds Trešā aste

JA VIŅI BŪTU CILVĒKI...

PŪCE ZVIRBUĻA KĀZĀS

Jānis Rainis, ZVIRBULIS UN KAĶIS.

Jāzeps Osmanis KĀ RUNCIS RĪGĀ NOKĻUVA

Laimons Pēlmanis SLIMIE RUNČUKIŅI

Maris Čaklais DZIESMIŅA PAR PELI UN KARTUPELI

Ojārs Vācietis DARĪSIM TO, KO NEVAJAG

Māris Čaklais PELĒNS STIEPJ SĒNI

Jānis Plotnieks GAILIS

Andrejs Balodis PAR LAPSU, VISTU MELNlTI UN GAILĪTI KIKERIGU

Imants Lasmanis LAPSA UN KRAUKLIS

Vilis Plūdonis TRAUCĒJUMS

Alberts Kronenbergs AR PĪPI UZ JUMTA

Valdemārs Ancītis PAR VAĻSIRDĪGO ZAĶI, LIŠĶĪGO LĀCI, VILTĪGO LAPSU UN PAŠU ZVĒRU KARALI LAUVU

Jānis Rainis MIERA SKŪPSTS

Pēteris Sils ŽAGATAS

Imants Lasmanis VILKS PIE ZOBU ĀRSTA

Ignats Muižnieks'.VĀVERE UN VILKS

KUR TU BIJI, AZĪTI MANU?

Fricis Bārda BUKURAGS

Vilis Plūdonis ĀZIS UN VILKS

Laimons Pēlmanis ĀZĪTIS — SKOPULĪTIS

Pērsietis RIJĪGĀ LĪDAKA

Pēteris Sils STRAZDS UN ZVIRBULIS

Vilis Plūdonis VANAGS UN PŪCE

Pēteris Sarķis SLOTAS

Pēteris Sils STRĪDS

Vilis Plūdonis OZOLIŅŠ UN BEKA

Imants Ziedonis KĀ TIKT LEJĀ?

SATURS