Pisemskis Aleksejs

Tūkstoš dvēseļu

Aleksejs Pisemskis

Tūkstoš dvēseļu

.

PIRMĀ DAĻA

I

Civilresora pavēlēs, starp citu, bija teikts: «No darba tiek atbrīvots Enskas apriņķa skolas štata pārlūks kolēģijas asesors Godņevs ar dienestā piešķirto mundieri un pensiju,» — un tālāk: «Par Enskas skolas pārlūku tiek iecelts kandidāts Kalinovičs.»

Izlasījis šo pavēli, autors neviļus iegrima domās. «Ak vai!» viņš sacīja pats sev «Nekas šai pasaulē nav pastāvīgs. Un Pjotrs Mihailičs Godņevs vairs nav skolas pārlūks, lai gan, precīzi sarēķinot, viņš šajā amatā sabijis lieši divdesmit piecus gadus.* Ko gan tagad iesāks vecais vīrs? Vai viņam nenāksies mainīt dzīves veidu, un kur gan viņš katru rītu no pulksten astoņiem līdz diviem sēdēs, ja vairs nebūs savas pārlūka istabiņas?»

Enskā Godņevam bija sava mājiņa ar dārzu, bet pilsētas tuvumā trīsdesmit ar paša pūliņiem iemantotu dvēseļu. Viņš bija atraitnis, viņam bija meita Nastjeņķa un ekonome Palageja Jevgrafovna, gadus četrdesmit piecus veca un sejā ne visai glīta. Par spīti tam, vietējā apriņķa policijas priekšnieka sieva, dāma ar visai neapvaldītu mēli, daudzināja, ka Godņevam labāk vajadzējis savu burvīgo atslēgu glabātāju apprecēt, lai noslēptu grēku, kaut gan citi sprieda mērenāk — sak, diezin vai tik veciem cilvēkiem var būt kāds grēks, un kālab lai viņi precētos?

Pjotru Mihailiču pazina ne vien pilsētā un apriņķī, bet domāju, ka arī pusē guberņas viņu zināja: katru dienu ap septiņiem no rīta viņš izgāja no mājas uz tirgu pēc iepirkumiem, un šajās reizēs viņam bija paradums aprunāties ar ikvienu, kas pagadījās ceļā. Tā, ejot garām kaimiņos dzīvojošās sīkpilsones pussabrukušajai mājelei, pa kuras aizbīdāmo lodziņu laukā raudzījās saimniece ar lakatu ap galvu, Godņevs sacīja:

— Sveicināta, Fjokla Ņikiforovna!

— Sveiks, tētiņ Pjotr Mihailič, — tā atbildēja.

— Vai sen kopš no guberņas pārradies?

— Vakarējā dienā, kungs, atgriezos. Ne jau ar zirgu pajūgu, tētiņ, kājām atkūlos pa šitādiem dubļiem.

— Kā veicas ar darīšanām?

— Manas darīšanas, Pjotr Mihailič, nu ir priekšniecībai rokās.

— Nu, ja priekšniecībai rokās, tad jau labi.

— Nez vai tik būs labi, tētiņ manu?

— Labi gan Labi — Godņevs noteica, iedams tālāk.

Taisnību sakot, Pjotrs Mihailičs nemaz lāgā nezināja, kas tās kaimiņienei par darīšanām un vai patiesi ir labi, ka tās nonākušas priekšniecībai rokās, bet viņš to sacīja tāpat vien, lai sievieti mierinātu.

Pie tirgoņa mūra mājas stāvēja kučieris ar plecos uzmestu puskažociņu, Pjotrs Mihailičs uzskatīja par vajadzīgu arī viņam pateikt kādu laipnu vārdu.

— Nu, brāl, vai zirdziņu iebrauci? — viņš apprasījās.

— It kā, kungs Pamazītēm pierod, — kučieris atteica.

— Es redzēju Redzēju . Tu esi brašs vīrs Veikls braucējs!

Kučieris pašapmierināti smaidīja.

Skārni, uz kuru Godņevs gāja, miesnieks tikko vēl vēra vaļā.

— Ehē, Silivestr Petrovič, šorīt tā pavēlāk esi izkūņojies, — Godņevs noteica.

— Ko lai dara, Pjotr Mihailič! Grēcīgā vīzē esmu aizkavējies, — miesnieks atbildēja. — Kā tad mans puišelis — kā viņš tur pie jums uzvedas? — viņš piebilda, aiziedams aiz letes.

— Ak puišelis? Nekas, tīri labi: spējas ir; tikai draiskulīgs; vakar klasē atkal izsita divas rūtis, — Pjotrs Mihailičs atbildēja.

— Ak mūžs, lai dieva rokā! — miesnieks iesaucās, plecus paraustīdams. — Netieku gudrs, ko ar to zelli iesākt; rādās, bez soda nekad nepalaižu, bet kā nekā, tā nekā!

— Nu, kālab tad tā! Pārlieku vis nav vēlams: kaustīdams vari vēl pamaitāt.

— Pamaitāsi gan šitādu delveri, kaut tu izčibējis! — miesnieks nepiekāpās un vēl piemetināja. Vai vērša gaļiņu pavēlēsiet iesvērt?

Jā, kungs, kaut vai vērša; pielūko, tikai tādu mīk-

HtAku!

Vai nu sīkstu! Sliktu jums nedosim Slikto mēs laupām šejienes ģenerālienēm.

— Nu jau gan — ģenerālienēm! Esat gan jūs, tirgoņi, zobgaļi!

— Jā, nudien. Nezinām tikai, kadam nolūkam šitā kundzene un pastmeistars naudu pietaupa.

Pjotrs Mihailičs vīpsnāja vien un grozīja galvu.

No skārņa viņš devās dziļāk tirgū, kur sievas pārdeva veģus, māla podus, zaļumus, diegus un visvisādas citas mantas.

— Tu, sīpolu siev, atkal esi klāt ar savu preci! — Pjotrs Mihailičs teica kādam sievišķim, kuram blakus atradās liels grozs ar sīpoliem.

Sīpolus viņš nevarēja ciest.

— Gana tev, vecais, labais lielkungs, gana iesākumam tukšu malt, nopērc labāk virtenīti un tad runā savu runājamo!

— Muļķe, es sīpolus neēdu.

— Esat gan jūs, kungi: «sīpolus neēdu»; cel tik šiem cukuru priekšā.

— Nesirdies nu, dod arī vienu virtenīti, — Godņevs sacīja un nopirka sīpolus, ko tūdaļ atdeva pirmajam ubagam, kas pagadījās ceļā, piebilzdams: — Ņem nu sīpoliņus! Tikai neēd bez maizes: būs par sīvu Ieej vien manā pagalmā, tur tev iedos maizi, ieej!

Pretī nāca garīdznieks. Pjotrs Mihailičs jau iztālēm viņam klanījās.

— Esiet sveicināti, — viņš sacīja, noceldams naga cepuri un pieiedams saņemt svētību.

— Sveicināti, — garīdznieks atņēma dobjā basā.

— Nu, svēto tēv, vai manu grāmatiņu izlasījāt jebšu vēl ne?

— Izlasīju un biju nodomājis šopašudien to ar pateicību atdot. Patīkams sacerējums.

— Kā tad, kā tad, pamācoša grāmata Ienesiet kaut kad.

— Visādā ziņā, — garīdznieks atbildēja un sirsnīgi paklanījās.

Pārnācis mājās, Pjotrs Mihailičs devās taisni uz virtuvi, kur virēja Palagejas Jevgrafovnas tiešā uzraudzībā jau kūra krāsnī uguni.

— Te tev, komandiere, būs šīs pasaules ēdmaņa un labumi! — viņš tērgāja, pasniegdams ekonomei maisiņu, kuru viņa saņēma un sāka vilkt laukā pirkumus, galvu grozīdama un izsaukdamās apmēram šādi. «E S

ē he he he .» — Nu, ko tu rūc! Esi gan tu rūcēja, kundzenīt Vai slikti esmu nopircis, ko?

— Labi, — Palageja Jevgrafovna uz to zobgalīgi atbildēja.

Viņa nekad nebija apmierināta ar Pjotra Mihailiča pirkumiem, un te nu viņai bija pilnīga taisnība: laipnīgie tirgoņi te svērdami viņu apkrāpa, te pārdeva bojātu preci par svaigu, kamēr pašai Palagejai Jevgrafovnai taupība saimniekošanā un tīrība bija tādas kā neremdināmas kaislības. Dzimusi kaut kādā vācu ģimenē, viņa tomēr neprata ne vārdiņa nevienā citā valodā, izņemot krievu. Nezin kā un nezin kāpēc atbraukusi uz apriņķa pilsēteli, viņa sākumā tik tikko nebija nomirusi badā, vēlāk bija nonākusi slimnīcā, kur Pjotrs Mihailičs, reiz iegājis un ieraudzījis nepazīstamu slimu dāmu, pa savam paradumam bija uzsācis ar viņu valodas; un, tā kā Godņevs tajā gadā bija kļuvis par atraitni, viņš paņēma Palageju Jevgrafovnu pie sevis — lai rūpējas par mazo Nastjeņku. Taču Palageja Jevgrafovna, pieņemta par aukli, mazpamazām saņēma savās rokās arī visu mājas valdīšanu. No agra rīta līdz vēlai naktij viņa rosījās drīz te, drīz tur pa visu saimniecību: nezin kāpēc rāpās uz kūtsaugšas, steidzās uz pagrabu, rušinājās pa dārzu; visur, kur vien iespējams, tīrīja, slaucīja un, beidzot, no astoņiem rītā, uzrotījusi piedurknes un aplikusies priekšautu, ķērās pie ēdiena gatavošanas — un lai gods, kam gods pienākas, daudzu ēdienu gatavošanā viņa bija liela meistariene. īpaši labi viņai padevās viss, kas sālījams un marinējams; tā, piemēram, viņas lielā gavēņa laikā gatavotās stipri sālītās zivis^1 bija tādas, ka vasaras karstumā, ēzdams tās pie botvinjas, Pjotrs Mihailičs arvien daudzināja:

— Šitādu zivi un botvinju, kungi, nebūs baudījis pats Lukulls [1]!

Pjotra Mihailiča krūtežas un kakla lakatus, kā arī Nas-tjeņkas apkaklītes, aproces un modestus [1] Palageja Jevgrafovna allaž tīrīja pati un, liekas, ja vien viņai pieliktu spēka, būtu ari mazgājusi visu citu, jo, kā pati mē-<l/,(i teikt, sirds viņai asiņojot, noraugoties uz veļassievas

mazgāto veļu.

Kad Palageja Jevgrafovna gulēja un ko ēda — to bija diezgan grūti pateikt, un viņai pat lāgā nepatika, ja to pieminēja. Tēju viņa dzēra, kad pagadījās, pie galda piesēdās (kaut ar! trauki viņai arvien tika uzlikti) tikai uz brītiņu, tiklīdz pasniedza cepeti, viņa pēkšņi trūkās augšā un devās pēc kaut kā uz virtuvi, un, kad viņa bija atgriezusies un Pjotrs Mihailičs viņai teica: «Kālab tad tu, komandiere, pati nekad neko neēd?» — Palageja Jevgrafovna tikai pasmaidīja un, atbildējusi: «Ja neēstu, tad jau nebūtu pie dzīvības,» — atkal devās uz virtuvi.

Algu (simt divdesmit rubļu asignācijās gadā) Palageja Jevgrafovna arvien pieņēma tikai ar zināmu piespiešanu. Pjotrs Mihailičs viņai parasti katra mēneša beigās atnesa desmit rubļu.

— Kas tad nu tas vēl? — mēdza teikt ekonome.

— Jūsu nauda. Nauda — laba lieta. Vai jūs nesaņemt^ un neparakstītos? — viņš atbildēja.

— E . Beidziet jūs savu muļķošanos! — aizgriezdamās izsaucās ekonome un sāka raudzīties laukā pa logu.

— Kārtība, māmuļa komandiere, nav muļķošanās. Ņem nu! — Godņevs noteica uzstājīgāk.

— It kā es pie jums nebūtu ne paēdusi, ne apģērbta,— Palageja Jevgrafovna noteica un turpināja raudzīties laukā pa logu.

— Labi jau, labi, ņem; zini, man tā nepatīk! — Godņevs sacīja vēl uzstājīgāk.

Palageja Jevgrafovna dusmīgi paņēma naudu un nicīgi iemeta rokdarbu kastītē.

Šī ķīviņa laikā, neraugoties uz neapmierināto sejas izteiksmi, viņai acīs arvien sariesās asaras.

— Pievāci ubadzi uz ceļa, neļāvi nomirt badā un vēl algu noteici, bezgodnieks tāds! Pašam aug meita: labāk būtu iekrājis kaut ko viņai! — Palageja Jevgrafovna savā nodabā rūca.

— Par tādām lietām tu, komandiere, neuzdrošinies man ne iepīkstēties — vai dzirdi? Tu mani nemācīsi! — Pjotrs Mihailičs viņai uzkliedza, un Palageja Jevgrafovna vairs nerunāja, tomēr, naudu saņemot, joprojām izrādīja nepatiku.

Nodevis pirkumus ekonomei, Pjotrs Mihailičs devās uz viesistabu un sēdās dzert tēju kopā ar Nastjeņku. Starp tēvu un meitu gandrīz katru rītu norisinājās šāda saruna:

— Jūs, Nastasja Petrovna, atkal nosēdējāt līdz rītam Nav labi, manu dārgumiņ, nudien nav labi Savu laiku jādarbojas, savu jāatpūšas un savu jāguļ.

— Es aizlasījos, tētiņ. Vakarējo stāstu es jau pabeidzu.

— Un tas arī ir slikti, ko nu lasīsim šodien? Redzi, vakarā nebūs ko lasīt.

— Nē, es jums to izlasīšu līdz galam, es to ar prieku izlasīšu vēlreiz; un iedomājieties tikai, tas Valentīns, kā izrādās, ir briesmīgi nelādzīgs cilvēks.

— Nu, nu, neizstāsti! Labāk tu man izlasi: man patīkamāk uzzināt no autora, kas un kā notika, — Pjotrs Mihailičs pārtrauca, un Nastjeņka tālāk nestāstīja.

Pēc tam viņi parasti izšķīrās. Nastjeņka vai nu piesēdās palasīt, vai kaut ko pārrakstīt, vai arī gāja dārzā pastaigāties. Ne ar saimniecību, ne ar rokdarbiem viņa nenoņēmās. Pjotrs Mihailičs savukārt uzvilka formas vic-mundieri un devās uz skolu. Priekšnamā viņu parasti sagaidīja sargs, izdienējis zaldāts Gavriličs, kuru skolnieki neparasti bakurētainās sejas dēļ bija iesaukuši par «Sietu». Lai Gavriliču turētu veselus desmit gadus skolā par sargu, bija vajadzīga Pjotra Mihailiča īstenā kristieša pacietība, jo invalīds vecumdienās bija gan stulbs, gan slinks, gan arī rupjš; viņš gandrīz nekad neko nepiekopa un netīrīja, tā ka Pjotram Mihailičam vajadzēja vismaz reizi mēnesī uz sava rēķina pieņemt grīdas mazgātājas, lai skolas ēku savestu pienācīgā kārtībā. Turklāt sargam bija iemīļots paradums agri no rīta ēst uzsildītus kāpostus, tos viņš parasti vakarā ielika pārlūka krāsnī uz visu nakti. Pjotrs Mihailičs, no rīta ieradies, gandrīz katrreiz sacīja:

— Tu, grenadieri, atkal esi kāpostus sutinājis. Tādu dvaku te esi salaidis! Vai redzi: elpu rauj ciet!

— Kā tad, sutinājis, tev jau allažiņ sutinājis! — Gavriličs iebilda.

— Nu, kā nu neesi sutinājis! Tu vēl liedzies un melo vecumdienās, grēkagabals!

— Paskaties pats krāsnī, tad, kazi, ieraudzīsi, ka ta-māviet nekā nav

— Zinu gan, ka krāsni nekā nav izstrēbi! Un taukus vrl neesi no smecera aprausis, stubausi! Tāds vēl te rāda zobus! Padzīšu, tā vien pielūko Blandies tad pa pasauli!

— Dzen! It kā pasaulē ļaudis nedzīvotu, — Siets atteica un slāja prom.

— Stubausis! — Pjotrs Mihailičs atkārtoja viņam nopakaļ.

Taču ar to viss arī beidzās.

Pjotrs Mihailičs, kurš savā pārlūka istabiņā sastādīja atskaites un ziņojumus, starpbrīžos apstaigāja skolu un, kā parasti, sāka ar pirmo klasi, kurā, arī kā parasti, putekļi vien griezās.

— Ak jūs, etiopi tādi! Tatāru orda! Nu? Klusu! Mutes ciet! Lai man būtu tāds klusums, ka varētu dzirdēt pat mušu aizlaižamies! — vecais uzsauca, savilkdams bargu eju.

Klasē kļuva mazliet klusāks.

— Saceliet tik jūs man vēl troksni! Visus ņemšu priekšā — no katra desmita grābšu ciet vienu, kurš pagadīsies! — viņš svinīgi pabeidza un devās prom._

Gaitenī tieši pārlūkam virsū drāzās kāds nebēdnieks un tikko nenogāza viņu no kājām.

— Ko tu? Ko tu, brāl? — rokas noplātīdams, izsaucas Pjotrs Mihailičs. — Gatavais stepes zirgs! Gan es tev uzlikšu iemauktus, pagaidi vien!

— Pjotr Mihailič, Modests Vasiļjičs mani atstāja bez pusdienām; es neesmu vainīgs, godātais! — sacīja trešās klases skolnieks Kalašņikovs, gadus astoņpadsmit vecs puisis, no skata dūšīgs, nesukājies, nemazgājies un ģērbies garā virssvārkā.

— Ja jau atstāja, tad droši vien esi to pelnījis, — Pjotrs Mihailičs viņam atbildēja.

— Es, nudien, neko nedarīju, paprasiet citiem! Viņi man, zināms, brūk virsū. Bet es šodien nevaru: tirgus diena, tētiņam nav kas pasēž bodē.

— Un labāk arī ir, ka nevari, tu kārtīgāk nožēlosi un sapratīsi, ka nav labi blēņoties un būt rupjam, — Pjotrs Mihailičs teica un ātrāk taisījās projām.

Kalašņikovs viņu tā izmēdīja, ka vecais vīrs visu dzirdēja.

— Nav labi blēņoties un būt rupjam — rubi vien, rubi, rubenis tāds! Es tāpat bez cepures aizbēgšu, ko tu man padarīsi! — viņš sacīja un aiz dusmām atlauza kartes apmali.

Stingrība un bargi līdzekļi vispār nepavisam nebija Pjotra Mihailiča dabā. Ar skolniekiem viņš vēl kaut kā tika galā un ārkārtējas nepieciešamības reizēs tos pat lika nopērt, uzticēdams šo pienākumu Gavriličam un pats nemaz nebūdams klāt, taču ikreiz vēlēdams viņam sodīt mazāk sāpju, vairāk kauna labad; tomēr Gavriličs, kam pret skolniekiem bija kaut kāds dziļš naids, ja vien sodāmais bija viņam pa spēkam, izrīkojās tā, ka tas, sprucis laukā no pārlūka istabiņas, pāris stundu šņukstēja. Taču pavisam lielās grūtībās vecais vīrs nonāca, kad viņam vajadzēja izteikt aizrādījumu vai rājienus skolotājiem. Līdz tam tomēr nonāca vienīgi vēstures skolotājs Ekzarhatovs, kurš bija pat ļoti gudrs cilvēks, nācis no universitātes. Visu mēnesi viņš bija ļoti kluss, domās iegrimis, centīgs, ārkārtīgi mazrunīgs un savu priekšmetu zināja lieliski; bet, tiklīdz bija saņēmis algu, nākošajā dienā klasē ieradās jautrā prātā: ar skolniekiem dzina jokus, vēlāk devās pastaigā pa ielu — platmale uz vienas auss, papiross zobos, kaut ko trallina, uzsvilpo; ja vien kur rastos iespēja, laikam labprāt izkautos; tad viņam rodas stipra tieksme pēc sieviešu dzimuma — un tālab viņš iet uz upmalu, nostājas krastā netālu no plostiem, uz kuriem veļassievas mazgā veļu, un tīksminās Trauki, logu rūtis, mājinieki lai labāk negadās ceļā: dabūs trūkties. Bet, kad izguļas, atkal nav otra tik rāma kā viņš. Jau Maskavā viņš bija apprecējies ar dievs vien zina kādas kārtas atraitni — dumju, kašķīgu sievieti, kurai bija pieci bērni un kura, kā stāsta, arī vainojama pie tā, ka viņš pasācis dzert. Visu laiku, kamēr vīrs plītēja, Ekzarhatova sieva nobēga pie kaimiņiem, bet, kad viņš atkal nāca pie sajēgas, sieva sāka viņu grauzt, kā rūsa grauž dzelzi, un, ja viņš pateica kaut pušplēstu vārdiņu, tā laida viņam ar to, kas pagadījās pie rokas, izpluinīja sev matus un drēbes un aizskrēja pie Pjotra Mihailiča sūdzēties, ielauzās tieši pārlūka istabiņā un kliedza:

— Tētiņ Pjotr Mihailič, izdariet dievam patīkamu darbu! Vai šitā var? Tētiņ!

— Kas īsti noticis? Ko jūs no manis vēlaties? — God-ņevs noprasīja, kaut ļoti labi saprata, kas noticis.

— Vai nu nezināms: divas dienas no vietas dzēra! Dariet nu, kā zināt! Es vairs nejaudāju, nav vairs mājā ne podu, ne bļodu — visu sadauzīja; pati tikko dzīva spruku laukā; jau trešo nakti ar bērniņiem gulēju pirtī.

— Ak dievs! Ak dievs! — Pjotrs Mihailičs noteica, paraustīdams plecus. — Jūs, cienītā, nomierinieties; es ar viņu parunāšu un ceru, ka tā būs pēdējā reize.

— Tētiņ, bet tu viņu ņem pamatīgi priekša; vai tad nevarētu kaut kā būtu viņu jel iepēris!

— Kā tad to drīkst, cienītā! Jums tā neklājas pat runāt, — Pjotrs Mihailičs iebilda. — Gavrilič! — viņš uzsauca. — Aizejiet un pasauciet pie manis Ekzarhatova kungu!

Un Ekzarhatovs ieradās: mazliet uzkumpis, vicmundie-ris apbružāts, seja novājējusi, pie kreisās acs zilums Vispār gaužām bēdīgs izskats.

— Jūs, Nikolaj Ivanič, atkal sākat nodoties savai nelaimīgajai kaislībai! Jūs taču pats, es domāju, zināt grieķu teicienu: «Nodošanās dzeršanai ir neliels ārprāts!» Un kas nu tā par vēlēšanos nonākt pusārprāta stāvoklī! Ar jūsu prātu, ar jūsu izglītību . Nav labi, nudien nav labi!

— Esmu vainīgs, Pjotr Mihailič, es pats to skaidri apzinos,— Ekzarhatovs atbildēja un nokāra galvu vēl zemāk.

— Ak tu, pretīgais mūlis tāds! — iejaucās Ekzarhatova, nemaz nekautrēdamās no skolas pārlūka. — Tu nožēlo tikai vārdos, bet sirdī nejūti nekā. Tev pieci bērni, bet kas tu par dzirdītāju un barotāju! Vai man būs jāiet zagt vai tevis dēļ jādodas pasaulē?

— Tā gan, tā gan, — Godņevs noteica, mādams ar galvu.

— Esmu vainīgs, Pjotr Mihailič, — Ekzarhatovs atkārtoja.

— Ticu, ticu, ka jūs nožēlojat, un ceru, ka labosieties uz visiem laikiem. Lūdzami, ejiet pie sava darba, — Pjotrs Mihailičs teica. — Nu, lūk, cienītā, — viņš piebilda, kad Ekzarhatovs bija aizgājis, — redziet, žēlojis netiku; devu viņam krietnu mācību: nu jums vairs nav ko bēdāties.

Taču Ekzarhatova ar to nebija mierā.

— Kā tad lai es nebēdājos? Ko tad jūs viņam izdarījāt? Vēl galviņu noglaudījāt šitam sunim! — viņa sacīja.

— Ai, ai, ai! Kāds kauns dāmai ņemt mutē tādus vārdus! — Pjotrs Mihailičs iebilda. — Laulātiem draugiem vajag vienam otra trūkumus labot ar mīlestību un lēnprātību, nevis ar rāšanos.

— Nospļauties man par viņa mīlestību — tik vien viņš, šitas greizģīmis, ir vērts! — Ekzarhatova atcirta. — Bij man to zināt, nebūtu nemaz nākusi, atbalstītāji tādi! — iedama prom, viņa vēl izmeta.

Pjotrs Mihailičs pasmaidīja un sevi noteica:

— Tipiska sieviete! Ak, cik tipiska! Iedzinusi cilvēku galīgā postā, bet cik lielisks puisis viņš ir! Ko tur lai iesāk?

Pjotrs Mihailičs arvien ļoti priecājās, ja, nākdams mājās no skolas, sastapa kādu pazīstamu muižnieku, kas uz laiku iebraucis pilsētā.

— Apstājieties uz brītiņu! — viņš uzsauca.

Muižnieks apstājās.

— Vai uz ilgu laiku? — Pjotrs Mihailičs apvaicājās.

— Līdz rītdienai.

— Un šodien nekur neesat ielūgts pusdienās?

— Nē, vēl ne pie viena neesmu bijis.

— Nu, ko tad vairāk, atbrauciet iebaudīt kāpostus; bet, ja neatbrauksiet, es noskaitīšos, patiesi noskaitīšos. Kādu gadu jau neesam tikušies.

— Pateicos jums. Būšu, ja atļaujat. Vēl tikai jāiegiiežas tiesā.

— Labi, labi, tas, lūk, ir pa mūsu paražai, tā dara draugi. Uz redzēšanos, — Pjotrs Mihailičs sacīja.

Pret šo paradumu ielūgt kādu uz pusdienām pastāvīgi iebilda Palageja Jevgrafovna.

— Bet ko mēs šodien, māmuļa komandiere, ēdīsim pusdienās? — viņš apvaicājās, pārnākdams mājās.

— Paēduši būsiet, neraizējieties!

— Tā, tā, esmu ielūdzis kādu cilvēku

— Kas tā par modi, Pjotr Mihailič, ka jūs nekad laikus nepasakāt, un kam jums allaž ciemiņi un ciemiņi! Nekas nav sagādāts, un cauri.

— Nu, nu, gana tev, komandiere, rūkt! Kurš negrib savā maltītē dalīties ar draugu, tas ir sīkstulis.

Tomēr arī Palagejai Jevgrafovnai nebija žēl: viņai tikai nepatika, ja viņu pārsteidza nesagatavotu, kā ekonome pati mēdza teikt. Bez gadījuma viesiem Pjotram Mihailičam bija apmeklētājs, kurš nāca ik dienas, — viņa paša brālis atvaļināts kapteinis Flegonts Mihailičs Godņevs. Kapteinis bija vecpuisis, saņēma pensiju — simt rubļu sudrabā — un mitinājās divās nelielās istabiņās aiznākošajā mājā aiz Pjotra Mihailiča mājas. Pretēji valodīgajam un laipnajam Pj otram Mihailičam kapteinis bija ļoti kluss, atbildēja tikai uz jautājumiem un arī tad visai strupi. Viņam ļoti patika putni, tos viņš turēja dažādas šķirnes vai veselu simtu; turklāt viņš labprāt ar bisi gāja medīt un nodevās makšķerēšanai; tomēr viņa maigākās jūtas piederēja putnu sunim Diankai. Kapteinis gulēja ar to kopā, mazgāja to, nekad no tās nešķīrās un stundām ilgi noraudzījās Diankā, kad tā gulēja, izstiepusies zem galda, un tad sāka smaidīt.

— Par ko jūs, kaptein, tā smejaties? — Pjotrs Mihailičs viņam apvaicājās. Viņš brāli arvien sauca par «kapteini».__

— Are, cienītais, Dianka guļ, — tas atbildēja.

Kapteiņa pastāvīgais apģērbs bija armijas formas vic-

mundieris. Viņš pīpēja, turklāt pīpēja ļoti daudz stipras turku tabakas, kuru kopā ar īsu putu pīpīti vienmēr nēsāja sev līdzi ar pērlītēm izšūtā tabakas makā. So tabakas maku viņam bija dāvājusi Nastjeņķa un pēc viņa vēlēšanās vienā pusē izšuvusi kazaku, kurš nogalina turku, bet otrā — Vārnās cietoksni * Kapteinis ieradās katru dienu pusstundu pirms Pjotra Mihailiča pārnākšanas, paklanījās Nastjeņkai, noskūpstīja viņai rociņu un apvaicājās par veselību, bet tad apsēdās un klusēja.

— Ko tad jūs nepīpējat? — Nast jeņķa apvaicājās, lai kaut kā pakavētu viņam laiku.

— Tad nu es, cienītā, aizpīpēšu, — kapteinis atbildēja, piebāza savu īso pīpīti, iešķīla uguni posā, ko pats bija gatavojis no biezā cukura papīra, un sāka vilkt dūmus.

— Esiet sveicināti, kapteini! — ienākdams sacīja Pjotrs Mihailičs.

Kapteinis piecēlās un viņam godbijīgi paklanījās. No šīs paklanīšanās vien jau varēja secināt, cik dziļu cieņu kapteinis juta pret brāli. Ja neviena sveša nebija, pie galda runāja vienīgi Pjotrs Mihailičs; Nastjeņka pa lielākai daļai klusēja un ēda ļoti maz; kapteinis tikai klusēja un ēda ļoti daudz; Palageja Jevgrafovna nemitīgi lēca kajas. Pec pusdienām starp abiem brāļiem gandrīz vienmēr norisinājās šāda saruna:

— Kurp tad nu tagad dosities — laikam jau apraudzīt savus putnus? — Pjotrs Mihailičs apprasījās, kad kapteinis, pīpi izsmēķējis, sniedzās pēc cepures.

— Jā, cienītais, jāaizstaigā gan, — tas atbildēja.

— Nu, tad ar dieva palīgu! Vai vakarā būsit?

— Būšu, cienītais, — kapteinis atteica un devās prom, bet vakarā patiesi ieradās tieši uz tēju ar visiem saviem parastajiem atribūtiem: tabakas maku, pīpi un Dianku.

Pēc tējas parasti sākās lasīšana. Kapteinim visvairāk patika vēsturiska un militāra satura grāmatas, tomēr arī visas pārējās viņš klausījās diezgan vērīgi, un, kad Dianka pa miegam iesmilkstējās, ar ķepu sāka stipri kasīt ausi vai labpatikā būkšķināt ar asti, viņš arvien tai padraudēja ar pirkstu un klusā balsī noteica: «Kuš!»

Svētku dienās Godņevu dzīve kļuva mazliet citāda. Pjotrs Mihailičs, uzvilcis savu veco ikdienas bekešu un uzlicis veco naga cepuri, parasti devās uz rīta dievkalpojumu savā draudzē, kur ieradās arī Flegonts Mihailičs. Pēc dievkalpojuma brāļi gāja katrs uz savām mājām. Uz liturģiju Pjotrs Mihailičs jau gāja kopā ar Nastjeņķu un bija ģērbies jaunā mētelī un platmalē un tikai nedaudz valkātā vicmundierī; arī kapteinis ieradās visai jaunā vicmundierī. Noklausījušies liturģiju, brāļi gāja pie krusta, tad saskūpstījās un apsveica viens otru ar svētkiem. Turklāt kapteinis piegāja pie Nastjeņkas, pa paradumam apvaicājās par viņas veselību un apsveica viņu svētkos. No baznīcas visa ģimene devās mājup, kur Palageja Jevgrafovna viņiem bija sagatavojusi kafiju. Svētku dienās Pjotrs Mihailičs bija vēl mierīgāks, vēl līksmāks.

— Vai jūs, mūsu mīļotais brāli, negribētu aizdot mums savu pīpīti un tabaciņu? — viņš apvaicājās, ķerdamies pie kafijas, ko dzēra reizi nedēļā, un tad aizvien izsmēķēja vienu pīpi tabakas.

Kapteinim šis brāļa lūgums vienmēr sagādāja lielu patiku. Viņš rūpīgi izpūta savu pīpīti, kārtīgi piebāza tabaku un, uzlicis aizdedzinātu posu, pasniedza Pjotram Mihailičam, kurš viņu par to noskūpstīja.

Vēsts par Godņeva atvaļināšanu pārsteidza visu pilsētu.

— Jūs, Pjotr Mihailič, esat atvaļināts? — viņam vaicāja.

Jā, cienītais kungs, — viņš atbildēja.

- Kā tad jūs tā sadomājāt?

— Un kas tad vainas? Pietiek, gana esmu kalpojis!

— Bet jūs taču būtu saņēmis dubultu algu?

— Kam man dubulta alga? Man, paldies dievam, savs maizes kumoss ir* kaut kā jau izdzīvošu.

ii

Lasītājam ir pilnīgas tiesības no iepriekšējās nodaļas secināt, ka manis aprakstītajā ģimenē valdīja klusums, miers un dieva svētība un visi bija iespējami laimīgi. Tā tas likās, un tā arī patiesībā būtu, ja te netiktu iejaukta jauna būtne, mana nākošā varone Nastjeņka. Tā pati policijas priekšnieka sieva, kas tik aplam sprieda par Pjotra Mihailiča un Palagejas Jevgrafovnas attiecībām, sacīja par Nastjeņķu:

— Ak kungs un dievs! Kur gan pasaulē var gadīties tādas neglītenes kā šī nožēlojamā Nastjeņka Godņeva!

— Kas nu par īpašu neglīteni? Tieši otrādi, ļoti jauka meitene, — vīrs iedrošinājās viņai mazliet iebilst.

— Ļoti jauka, — priekšnieka sieva savukārt iebilda ar uzsvaru, notvīkdama pār visu seju, it kā būtu dziļi aizvainota. >

— Kas tad ir? — vīrs noteica vairāk savā nodabā.

— Ļoti jauka, — sieva atkārtoja (viņas balss ieskanējās šņācoši), — dejot lāgā neprot un franciski izrunā: že-ne-vē-pā, že-ne-pē-pā!

— Nav nekādi bagātnieki, nebija naudas, ko maksāt guvernantēm! — vīrs vēlreiz riskēja iebilst.

Sieva dažus mirkļus raudzījās vīram sejā, it kā viņu nomērīdama un apsvērdama, ko lai ar tādu iesāk, bet tad, acīmredzot savas dusmas apvaldīdama, sacīja:

— Ko jūs nākat viesistabā? Ejiet vien laukā, sēdiet visu dienu savā kabinetā un sargieties rādīt te savu nejauko degunu!

Policijas priekšnieks plecus vien noraustīja un devās prom.

— Lielais gudrinieks atradies, muļķis gatavais! Tāds vēl uzdrošinās spriedelēt, — noteica sieva. — Lauku sievām ari nav naudas guvernantēm, bet viņas tomēr paliek lauku sievas.

Vai gan vēl jāsaka, ka policijas priekšnieka sievas sliktās atsauksmes bija aplam netaisnas? Nastjeņķa — tieši otrādi — bija ļoti glīta: neliela auguma, tieviņa un īsta brunete, viņai bija biezi, melni mati, lielas, melnas acis, kas atgādināja ienākušās ķiršogas un, parasti pavērstas mazliet uz augšu, piešķīra sejai mazliet sentimentālu izteiksmi; vārdu sakot, viņas galviņa bija brīnum daiļa.

Kas attiecas uz izglītību, tad man te jāizdara neliela atkāpe. Nast jeņķa vārda tiešā nozīmē bija provinces jaunkundze Tikai, dieva dēļ, neiedomājies, lasītāj, ka viņa bija mūsdienu provinces jaunkundze. Te ir milzīga starpība. Es, piemēram, vēl nepavisam neesmu vecs cilvēks un pašlaik tikai sasniedzu solīdu vīrieša vecumu — gadus četrdesmit, taču — ak vai! — neraugoties uz visiem veltīgajiem meklējumiem, jau vairāk par piecpadsmit gadiem neesmu sastapis tās jaukās provinces jaunkundzes, kurām reiz veltīju savu pirmo mīlestību, ar kurām kopā, lasot «Amalatbeku» *, lēju rūgtas asaras, ar kurām mēdzām apmainīties teicieniem no «Jevgeņija Oņegina» un kuru albumos rakstīju:

Es neteikšu, es neatzīšos,

Kāds noslēpums mans mūžīgais.

Tajos laikos gandrīz katrā pilsētiņā, katrā nomalē tika stāstīti mazi atgadījumi tādā garā, ka nezin kāda An-nočka Savinova neprātīgi iemīlējusies — ak šausmas! — Anaņjiņā, precētā cilvēkā, tā ka māte bijusi spiesta vest viņu uz Maskavu, uz ūdeņiem, lai izdziedinātu no šīs bezprātīgās kaisles; bet Katjeņka Makarova esot tā aizrāvusies ar karabinieru poručiku, ka pat ballē nav varējusi to noslēpt un visu vakaru nenolaidusi no viņa acu. Tolaik gandrīz katrai jaunkundzei — par to esmu pārliecināts — slepenā kumodes atvilktnē glabājās vairākas burtnīcas ar dzejoļiem, kas pārrakstīti, protams, ar gramatiskām kļūdām, taču rūpīgi un vienīgi ar pašas roku. Dejojot bezgalīgās mazurkas, jaunkundzes ar kavalieriem parasti runāja par jūtām un aizrāvās tik ļoti, ka pat nemanīja — mazurka beigusies un visi jau sen sēž pie vakariņu galda. Tagadējām provinces jaunkundzēm nepiemīt nekas no tā. Ak dievs, cik viņas tagad prātīgas un piesardzīgas, cik ļoti viņas salīdzinājumā ar agrākajām jaunkundzēm pieradušas pie korsetes! Cik veikli, kaut arī bez īstas sajēgas, viņas spēlē klavieres! Cik pareizi runā franciski! Cik graciozi dejo! Toties varat būt bez bažām, dejojot viņas nekad neaizmirsīsies. Ja jūs ar viņām sāksit runāt par jūtām (autors to izdarīja ar nodomu), viņas, ticiet man, šo sarunu necentīsies turpināt vai nu vienkārši tāpēc, ka nesapratīs, vai arī uzskatīs to par nepieklājīgu. Ja jūs tagadējai provinces jaunkundzei pavaicāsiet, vai viņai patīk mūzika, viņa sacīs: «Jā,» — un nospēlēs jums divas trīs polkas; cita varbūt nodziedās kaut ko no «Normas» *, taču, ja jūs palūgsiet, lai viņa nodzied un nospēlē kādu krievu dziesmu vai romanci, nepavisam jaunu, bet tādu, kas jums patiktu sava sirsnīguma dēļ, viņa saviebsies un piecelsies no klavierēm. Autors reiz jaunu provinces meiču sabiedrībā izteicās: ja meitenei patīk mēnesnīcā pasapņot, tas, pēc viņa domām, lieliski raksturo viņas sirdi,— jaunkundzes sāka smieties un vienā balsī izsaucās: «Kādas blēņas gan ir sapņošana!» Mūsu lielo Puškinu, kurš, liekas, ir aicināts būt par mūžīgu sieviešu mīluli, Puškinu, kura sacerējumus mana laika jaunkundzes zināja gandrīz visus no galvas, kura Tatjana bija viņu ideāls,— tagadējās jaunkundzes šo Puškinu tikpat kā nav lasījušas, toties viņas rītin aprijušas veseliem simtiem Dimā un Pola Fevāla * sējumu; un vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka tajos ir aprakstīts galms, varoņu krāšņās viesistabas un svinīgi izbraukumi. Ja autoram ir gadījies pie tagadējām jaunkundzēm pamanīt kaut ko līdzīgu mīlestībai, tad tūdaļ ir arī atklājies, ka šīs jūtas pamodinājis tieši tāds cilvēks, ar kuru varētu iznākt pieklājīga partija; un, jo pieklājīgāka, tas ir, izdevīgāka, bija šī partija, jo dedzīgākas jūtas. Gandrīz droši var apgalvot: agrāk jaunkundzes cieta mīlestības dēļ, tagad — tāpēc ka tētiņam maz naudas. Agrāk jauna meitene bija ar mieru bēgt ar nabadzīgo, bet cēlsirdīgo Voldemāru; tagad jaunkundzes vairs nebēg, toties autors ar sagrauztu sirdi vērojis desmitiem piemēru, kā septiņpadsmitgadīga meitene liek lietā visu savu koķetību, lai noķertu bagātu veci. Agrāk ilgotais viņš šķita pusdievs, bet tagad ilgotais viņš ir nākamais ģenerālis vai piecsimt dvēseļu īpašnieks. Sapņainība, jūtīgums, ko reiz tik ļoti pūlējās ieviest lāga Karamzins*, — no tā visa nav palicis pāri itin nekas: tikai godkāre un godkāre, ārējais spožums un iekšējais tukšums sagandējuši jaunās sirdis. Atsperu karietes, ar gulbju dūnām apšūtas samta mantilas vai briljanta skla-vāžas* dēļ tagadējās jaunkundzes ir ar mieru paciest jebkuras laulības dzīves mokas.

Mana varone bija citāda: ļoti gudra, labsirdīga, pa daļai sentimentāla un jūtīga, bet mūždien viņa sēdēja salīkusi, nemācēja dejot valsi divējādos tempos, nepavisam neprata spēlēt klavieres un franciski runāja — že-ne-vē-pā, že-ne-pē-pā. Ko lai dara? Viņai nebija franču guvernantes, kas spētu atklāt labas izrunas noslēpumus; viņa nebija pansijā mācīta turēties taisni un kniksēt; viņai nebija pat nevienas praktiskas krustmāmiņas vai māše-les, kas rūpētos par viņas ārieni un palīdzētu ielauzīties, kā Gogolis saka, visādās sievišķu mākās.

Zaudējis sievu, Pjotrs Mihailičs nespēja šķirties no Nastjeņkas un izaudzināja viņu mājās. Maziņa viņa bija briesmīga draiskule: augām dienām skraidīja pa dārzu, rakņājās pa smiltīm, iedega, cik vien var iedegt brune-tīte, iebaroja upē zosis un pat skrēja zirdziņos ar sīkpilsoņu puišeļiem. Ubadze, kas ik dienas nāca Pjotra Mihailiča pagalmā, viņu sastapusi, arvien sacīja:

— Ir nu gan delvere šitā jaunkundzīte! Pag, pag, paņemšu maisā un aiznesīšu.

Nastjeņķa sarka, taču dūšu nezaudēja un droši raudzījās vecajai pretī. Palageju Jevgrafovnu viņa, protams, neklausīja nemaz un no viņas nebaidījās.

Ekonomi pārņēma šausmas, noraugoties meitenes nosmulētajās kleitiņās un nodriskātajās kurpītēs.

— Te tev nu bija Pēterburgas linaudekls: velciet tagad mugurā, ko gribat Nē, nē, Nastasja Petrovna, es par jums žēlošos tētiņam — viņa sacīja.

— Tētiņš neko neteiks, — Nastjeņka atbildēja un pati aizskrēja pie tēva.

— Tētiņ, paskaties, kāda es esmu sušķe, — viņa sacīja.

— Lieliski, lieliski, manu mežonēn! — viņš atbildēja. (Kustīguma un melnīgsnējās sejas dēļ Pjotrs Mihailičs meitiņu bija iesaucis par mežonēnu.)

Nastjeņka uzlēca tēvam uz ceļiem, noskūpstīja viņu, tad nogūlās viņam blakus uz dīvāna un aizmiga. Vecais vīrs stundām ilgi sēdēja nepakustēdamies, lai neuzmodinātu meitu, stundām ilgi, acu nenolaidis, raudzījās viņā, tad pats saudzīgi pacēla viņu uz rokām un aiznesa uz gultiņu.

«Cik daudz mums būtu bijis kopēju prieku, ja nelaiķe būtu dzīva,» viņš sacīja pats sev un, sanesoties acīs asarām, devās uz kabinetu un tad ilgi nenāca no turienes laukā

Kad Palageja Jevgrafovna aizrādīja Pjotram Miliaili-čam: «Jūs viņu lutināt, ai, kā lutināt, nemēģiniet liegties,» — viņš parasti iebilda: «Aizliegt bērnam draiskoties nozīmē saindēt visjaukākos dzīves brīžus un aptumšot vistīrāko un gaišāko prieku.»

Mācīt Nastjeņkai glītrakstīšanu, dievvārdus, pirmo un otro aritmētikas daļu un gramatiku Pjotrs Mihailičs iesāka pats. Meitene bija ļoti attapīga. Kādā sajūsmā tēvs saviem paziņām rādīja ar viņas mazo rociņu milzīgiem burtiem uzrakstīto pazīstamo glītraksta paraugu. «Amerika ir ļoti bagāta ar sudrabu!»

— Mana meitiņa, kungi, būs kaligrāfe, nudien, kali-grāfe! — viņš mēļoja.

Tāpat viņam ļoti patika citu klātbūtnē eksaminēt Nas-tjeņķu reizes rēķinā, un, it ka cenzdamies meitu apmulsināt, viņš jautājumus izteica šādā veidā.

— Bet pasakiet man, Nastasja Petrovna, — cik, par piemēru, ir deviņreiz divi?

— Astoņpadsmit, — Nastjeņķa atbildēja un nekad nekļūdījās.

Vecais vīrs bija sajūsmināts.

Kad Nast jeņķa kļuva četrpadsmit gadus veca, viņa vairs neskraidīja pa dārzu, nerotaļājās vairs pat ar lellēm, kautrējās noskūpstīt pēc atvaļināšanas atbraukušo tēvoci kapteini un, kad pēc tēva pavēles tomēr noskūpstīja, tad nosarka; arī kapteinis savukārt pietvīka. Ar ko un kā lai Pjotrs Mihailičs savā vienmuļīgajā dzīvē nodarbina savu mežonēnu? Pats nemanīdams, viņš pieradināja meitu pie savas mīļākās nodarbības. Es domāju, visi atceras, cik milzīgos daudzumos trīsdesmitajos gados iznāca tulkotie un krievu romāni, visdažādākā satura romāni: vēsturiskie, sadzīves, laupītāju; krājumi, almanahi un, beidzot, žurnāli. Katru vakaru no visa tā kaut kas tika lasīts. Sākumā Nast jeņķa neapzinātā bērna ziņkārē klausījās, bet tad sāka pati skaļi lasīt tēvam priekšā un galu galā aizrāvās ar lasīšanu.

Viņas parādīšanās mazajā apriņķa sabiedrībā nebija visai veiksmīga: Nastjeņkai palika astoņpadsmit gadu, kad pilsētā uz dzīvi apmetās ģenerāliene Sevalova, ļoti moderna un ļoti lepna dāma. Agrāk viņa vasarās bija dzīvojusi savā muižā, bet ziemās — vienā vai otrā galvaspilsētā un tagad pārcēlusies uz apriņķa pilsētiņu, lai personiski ietekmētu tur notiekošo svarīgo tiesas procesu sakarā ar viņas muižu. Ģenerālienei bija viena pati meita Polinas jaunkundze, kā stāsta, ļoti gudra un izglītota meitene, bet, par nelaimi, ar tādu kā slimīgu sejas krāsu un, kā ļaudis melsa, bez divām ribām vienos sānos — tomēr šo trūkumu pēc ārienes gandrīz nevarēja pamanīt. Ģenerāliene bija ļoti bagāta un neiedomājami skopa; izspiezdama no muižas, cik vien no tās iespējams izspiest, mājas saimniecībā viņa visu izrīkoja pati un trīcēja par katru kapeiku. Stāsta, savā skopumā viņa nonākusi tik tālu, ka badinājusi ne vien saimes ļaudis, bet arī meitu un badojusies pati un, kad neviena sveša mājā nav bijis, ēdiena gatavots tikai tik daudz, lai cik necik apmierinātu izsalkumu, toties ārējam spožumam ģenerāliene netaupīja neko. Pārcēlusies uz pilsētu, viņa noīrēja vislabāko dzīvokli, atveda ar samtu un tripu apvilktas mēbeles; visās istabās tika sakarinātas gleznas zeltītos ietvaros un izvietots milzums bronzas priekšmetu. Pa pilsētu viņa vienmēr braukāja karietē ar priekšjūga braucēju, un karieti vilka četri, kaut arī stipri nomērdēti zirgi. Viņai bija namzinis, un visi sulaiņi vienmēr valkāja livrejas. Visbeidzot ģenerāliene paziņoja, ka viņas mājā visu ziemu ceturtdienās būs deju vakari.

Mazajā pilsētiņā visi krita pie zemes viņas diženuma priekšā, it īpaši tādēļ, ka attiecībās ar cilvēkiem ģenerāliene izrādījās ļoti lepna un, kaut arī iepazinās ar visiem pilsētas ierēdņiem, tomēr gandrīz ne ar vienu nesagājās un atklāti mēdza teikt, ka jūtot garīgu atpūtu, vienīgi satiekoties ar kņazu Ivanu un viņa jauko ģimeni (kņazs Ivans bija bagāts pilsētas apkaimes muižnieks un attāls ģenerālienes radinieks).

Ar Pjotru Mihailiču ģenerāliene iepazinās tīri nejauši. Viņa griezās pie tā ar lūgumu apgādāt viņu ar grāmatām no apriņķa skolas bibliotēkas, un, kad Pjotrs Mihailičs bija ar mieru, viņa itin kā pateikdamās aicināja, lai pārlūks atbrauc pie viņas jau nākošajā ceturtdienā un visādā ziņā kopā ar meitu. Kad Pjotrs Mihailičs meitai pavēstīja, ka viņi brauks uz balli pie ģenerālienes, Nāsij eņkai kļuva mazliet baigi, tomēr braukt gribējās. Neraugoties uz savu pieredzes trūkumu attiecībā uz ballēm, Godņevs saprata, ka meita sabiedrībā pirmoreiz jāparāda pēc iespējas greznāk apģērbta, un šai jautājumā apspriedās ar Palageju Jevgrafovnu. Apspriedē tika nolemts iegādāt Nastjeņkas kleitai vislabāko gāzes audumu un apakštērpam labāko atlasu. Ekonome sāka taisni neticami rosīties un nopirkto audumu mainīja reizes septiņas: te gāzes audumā ievēroja lielāku caurumiņu par parastajiem, te uz atlasa mazītiņu traipiņu. Pati viņa kleitu pašūt neņēmās, bet pie rentmeistarienes sameklēja dzimtļaužu šuvēju, pierunāja to strādāt turpat pie Godņeviem, apsēdināja savā istabā un sekoja katram tās dūrienam. Nastjeņkai ap kaklu ekonome bija paredzējusi likt Pjotra Mihailiča nelaiķes sievas pērļu rotu ar briljanta slēdzi, pērles viņa pārvēra no jauna, spodrināja, mazgāja un vispār kārtoja veselu pusdienu. Pa-lageja Jevgrafovna kā īstena vāciete lieliski prata gatavot ēdienus, bet neprata apģērbt. Viņas izraudzītais gāzes audums, kaut arī ļoti labs, tomēr bija stipri uzmācīgā rozā krāsā. Arī dzimtļaužu šuvēja, kleitu piegriezdama, bija pārlieku dzinusies pēc modes un ārkārtīgi zemu nolaidusi ņiebura izliekumu. Sakārtotā pērļu rota, protams, bija diezgan vērtīga, tomēr tā izskatījās bezgaumīga un lēta. Visus šos trūkumus nepamanīja ne Nas-tjeņka; kas vēl arvien bija nenosakāmu baiļu varā, ne pati Palageja Jevgrafovna, kura apģērba savu audzēkni, kā nu mācēja un prata, ne arī Pjotrs Mihailičs, kurš, protams, sieviešu tualetes smalkumos nesaprata itin nekā. Viņš pats uzvilka savu jauno viemundieri, baltu vesti ar gaišām uniformas pogām un baltu kaklasaiti — apģērbu, kādu viņš parasti vilka, iedams pie dievgalda un uz Lieldienu liturģiju. Kad Nastjeņķa iznāca, pilnīgi apģērbusies, viņš izsaucās:

— Vai redz, kas par karalieni! Bene! Optime! . [2] Nu, pagriez galviņu Labi Nudien labi Māmuļa ko-mandiere, Nastjeņka taču mums ir brīnum skaista!

— Ē, beidziet nu, netraucējiet un paejiet nost; jūs tikai stāvat gaismai priekšā, neko nevar redzēt, — ekonome atbildēja aprautiem teikumiem, rūpīgi kārtodama un purinādama Nastjeņkas kleitu.

Gaismas pilnajā generālienes zālē, kur jau bija vairāki viesi, Pjotrs Mihailičs iegāja, vezdams meitu zem rokas. Vērot veco vīru šajā brīdī bija sāpīgi, patīkami un mazliet uzjautrinoši: viņš soļoja lepni, nepārprotamā pārliecībā, ka viņa Nastjeņka būs skaistāka par visām. No pašapmierinātās un rāmās sejas izteiksmes varēja spriest, cik tāla viņam doma, ka mazo, trauslo Nastjeņķu jau no pirmā soļa pilnīgi iznīcina kņaza Ivana vecākās meitas — gadus astoņpadsmit vecas valdzinoši skaistas meitenes iespaidīgā āriene un ka, beidzot, tepat zālē sēdošā žults pilnā policijas priekšnieka sieva sacīja savam lēnprātīgajam vīram, kurš bija skumīgi apmeties viņai blakus:

— Apsveicu, nupat jau modernos vakaros sāk parādīties tarakāni dzērveņu mērcē.

Viesistabā Pjotrs Mihailičs piegāja pie mājasmātes, kura pusguļus bija atlaidusies uz stūra dīvāna.

— Atļaujiet, jūsu ekselence, stādīt jums priekšā manu meitu, — viņš sacīja paklanīdamies.

— Charmée!, — ģenerāliene atbildēja, acis pārgriezdama un viegli pamādama ar galvu.

Nastjeņka apsēdās visai attālā krēslā. Ģenerāliene kūtri pagrieza galvu uz viņas pusi un kādu brīdi vēroja meiteni ar savām duļķainajām, pelēkajām acīm. Nastjeņka domāja, ka tā grib viņai kaut ko jautāt, taču ģenerāliene nebilda ne vārda un, atgriezusi galvu uz otru pusi, kur, apkārusies ar briljantiem, stalti sēdēja nodokļu atpircēja sieva, noteica:

— Kā man patīk jūsu rokassprādze! Combien lavez vous payé?[3] [4]

— Nezinu, jūsu ekselence, tā ir vīra dāvana, — viešņa atteica, nosarkdama aiz labpatikas, ka viņai pievērsta uzmanība.

Ienāca mademoiselle Polina, kas tikko vēl bija beigusi ģērbties; viņa piegāja tieši pie mātes, saņēma viņas roku un noskūpstīja.

— Qui est cette jeune personne?[5] — Polina apvaicājās, ar piemiegtām acīm paraudzījusies Nastjeņkā.

Māte neko neatbildēja, tikai aizvēra acis un pasmaidīja.

Nastjeņkabija gudra un patmīlīga: viņa to visu ievēroja, visu ļoti labi saprata un pietvīka. Sākās dejas. Vīriešu, kas dejoja, bija nedaudz, un tie visi dejoja vai nu ar mājasmātes meitu, vai citām pazīstamām jaunavām. Nas-tjeņķu neviens neuzlūdza; un tas vēl nekas — viņai draudēja lielākas nepatikšanas: viesu vidū bija kāds galda priekšnieks Mediokritskis, kurš bija ieguvis sevišķas policijas priekšnieka sievas simpātijas, un tā viņu bija ieteikusi ģenerālienei dokumentu rakstīšanai un tiesas procesa vadīšanai, tālab mājasmāte ar grūtu sirdi ļāva viņam nākt uz saviem vakariem, un parasti viņš nodarbojās tikai ar to, ka spīlēja rokās zamša cimdus un raustīja savu vesti. Taču šovakar Mediokritskis, redzēdams, ka Godņeva visu laiku sēž un ne ar vienu nedejo, iedomājās, ka tā ir tieši viņam piemērota dāma, un, nolēmis ar viņu dejot, piegāja pie Nastjeņkas, paklanījās un uzlūdza viņu uz kadriļu. Meitene, zināms, saprata, ka jau tas vien, ka viņu uzlūdz šāds kavalieris, ir atkal jauns pazemojums, taču nelikās neko manām un gāja dejot. Jau ar pirmo soli atklājās, ka Mediokritskis pat nedomāja nevienu aicināt par savu pretdejotāju; to tūdaļ pamanīja un izlaboja mademoiselle Polina: viņa tūliņ mainīja vietu un kļuva par šo pretdejotāju kopā ar savu kavalieri, atvaļinātu huzāru, kaut ko viņam pusbalsī pateikdama. Huzārs tikai paraustīja plecus un noteica: «O mon Dieu, mon Dieu/»[6] Tālāk jaunais galda priekšnieks, kurš franču kadriļu bija mācījies pašmācības ceļā un vairāk ar noskatīšanos, to visai labi neprata un visu laiku jauca, bet piektajā tūrē, kas bija visgrūtākā, apjuka pavisam. Ar savu dāmu viņš nerunāja ne vārda un tikai ik pa brīdim, maigi smaidīdams, viņā noskatījās. Bet, kad kadriļa beidzās, Mediokritskis piepeši sacīja: uz nākošo. Nas-tjeņkai sametās tumšs gar acīm, viņa būtu varējusi vai raudāt, tomēr pārvarēja sevi un apsolījās. Kad viņi atkal nostājās, pār daudzām sejām pārskrēja zobgalīgs smīns. Mediokritskis izturējās tāpat kā līdz šim — visas kadriļas laikā viņš klusēja, bet beigās atkal noteica, uz nākošo. Tā kā viņš nezināja ballēs valdošos paradumus, viņam nenāca ne prātā, ka dejot visu vakaru ar vienu dāmu sabiedrībā nav pieņemts.

Nastjeņka vairs nespēja valdīties: aizbildinādamās ar galvas sāpēm, viņa ātri aizsteidzās prom no uzbāzīgā kavaliera un piegāja pie tēva, kurš ar apmierinātu un labsirdīgu seju sēdēja pie kāršu galda; taču, paraudzījies uz meitu, viņš pat satrūkās — tik bāla viņa bija.

— Kas tev kaiš, mana mīļā? — viņš noraizējies prasīja.

— Brauksim mājās: man ir nelabi, — Nastjeņķa atbildēja.

— Brauksim, brauksim. Ak, cik tu esi vārga! — vecais vīrs noteica, celdamies kājās. — Piedodiet, jūsu ekselence,— viņš sacīja, iedams cauri viesistabai, — rau, meita savārgusi.

Pārbraukusi mājās, Nastjenka savu balles tērpu nevis novilka, bet mestin nometa un iekrita gultā. Nākošajā dienā viņa pamodās ar asarās aiztūkušām acīm un apņēmās vairs nekur nebraukt. Par viņas vienīgo izklaidēšanos kļuva lasīšana. Nast jeņķa lasīja vjsu, kas vien nonāca viņas rokās. Krievu grāmatu pēdīgi vairs nepietika. Nastjeņka paziņoja tēvam, ka vēlas mācīties franču valodu. Vecais vīrs, labi pārvaldīdams šo valodu, bet nebūdams stiprs izrunā, ņēmās meitu mācīt. Nastjeņka mācījās dienām un naktīm un pēc pusgada varēja gandrīz brīvi lasīt. Tas, protams, viņu ļoti izglītoja un attīstīja prāta ziņā, taču vienlaikus arī stipri uzbudināja viņas iztēli. Nastjeņka sāka dzīvot kaut kādā īpašā pasaulītē, ko piepildīja Homēri, Orasi, Oņegini, franču revolūcijas varoņi* Sievietes mīlestību viņa spēja iedomāties vienīgi kā jūtas, kam pamatā ir pašaizliedzība, dzīvi sabiedrībā — kā mocības, sabiedrības spriedumu — kā blēņas, kam nav vērts pievērst uzmanību. Apkārtējā vide kļuva viņai nepanesama. Labsirdīgais un allaž apmierinātais Pjotrs Mi-hailičs sāka viņu uzbudināt, it īpaši, kad viņš slavēja kādu no pilsētas ļaudīm vai pārstāstīja kādus pilsētā atgadījušos notikumus, un pat tad, kad viņš ar baudu ieturēja pusdienas, vārdu sakot, viņa sāka veidoties pati sev, tēvam un pārējiem mājiniekiem it kā par mazu tirāni un izrādīt jo dienas jo vairāk dīvainību. Tā viņai, piemēram, piepeši sagribējās jāt, viņa piespieda tēvu nopirkt seglus un, neraugoties uz to, ka zirgs nebija iejāts un viņa pati nekad nebija sēdējusi seglos, aizjāja vai, pareizāk sakot, aizauļoja tā, ka Pjotrs Mihailičs aiz bailēm tikko nenomira. Nastjeņka tomēr atgriezās sveika un vesela, kaut arī bija bāla un drebēja pie visām miesām.

Citreiz viņa sadomāja doties kājām trīsdesmit verstu garā svētceļojumā — aizgāja un pēc tam divas nedēļas bija slima.

Visas šis kaprīzes un dīvainības Pjotrs Mihailičs, kurš meitā vēl arvien redzēja pa pusei bērnu, izskaidroja ar vājiem nerviem un bija stingri pārliecināts, ka jau nākošajā vasarā no peldēšanās viss pāries, un reizē arī bezgala sajūsminājās, ievērodams, ka Nastjeņkas zināšanas ar katru dienu kļūst bagātīgākas vai, kā viņš izteicās, viņa paplašina savu garīgo redzes loku.

— Esi gan tu man gudriniece! Ja tu būtu puika, no tevis iznāktu dzejnieks, katrā ziņā dzejnieks, — vecais vīrs runāja.

Meita klausījās un sarka, jo viņa jau bija dzejniece un gandrīz katru dienu, nevienam nezinot, rakstīja dzejoļus.

Tā gāja laiks. Nastjeņkai jau bija pāri par divdesmit gadiem; precinieku viņai nebija, tikai reiz viens gadījās. Pēc balles pie ģenerālienes pretīgais Mediokritskis piepeši sāka katru svētdienas vakaru ierasties ar ģitāru pie Pjotra Mihailiča un, mazliet pasēdējis, lūdza atļauju kaut ko nodziedāt un nospēlēt. Tēvs savā iecietībā viņu pieņēma un klausījās. Mediokritskis gandrīz vienmēr uzsāka, pievērsis maigu skatienu Nastjeņkai.

Es caur miglu aizpeldu,

Priekšā klinti pamanu:

Tur nu galvu nolikšu Gluži vientulīgu.

Viss beidzās ar to, ka, gluži negaidot, kādu rītu pie Pjotra Mihailiča atbrauca policijas priekšnieka sieva un sava mīluļa vārdā bez aplinkiem bildināja Nastjeņķu. Pjotrs Mihailičs pasmīnēja.

— Pazemīgi pateicamies jums, Marija Ivanovna, par jūsu rūpēm un Mediokritskim par goda parādīšanu, — viņš teica, — tikai mana meita vēl ir par jaunu.

Policijas priekšnieka sievai sāka raustīties lūpa; viņa vispār nevarēja ciest pretīrunāšanu, bet šinī gadījumā to nebija pat gaidījusi.

— Tā, Pjotr Mihailič, parasti mēdz būt tikai tāda tukša atruna! — viņa iebilda. — Es nu gan nezinu, bet, manuprāt, šis jaunais cilvēks būtu ļoti labs līgavainis Nastasjai Petrovnai. Ja viņš ir nabadzīgs, tad nabadzība taču nav netikums.

pļolrs Mihailičs jau mazliet saīga.

Nabadzība patiesi nav netikums, — viņš savukārt at-1(1« ,i, un mēs nevaram pieņemt Mediokritska kunga inli'kšlikumu nevis tāpēc, ka viņš ir nabadzīgs, bet tāpēc, K,i viņš ir pavisam neizglītots cilvēks un, kā esmu dzirdējis, ar visai nelādzīgām tikumiskajām novirzēm.

Šķiet, izglītība te visiem vienāda, kā līgavaiņiem, tā līgavām! — priekšnieka sieva izsmējīgi noteica.

Nastjeņka, kas bija šīs scēnas lieciniece, neizturēja.

Jums, Marija Ivanovna, pašai ir meita precību gados, — viņa teica, — ja jums tik ļoti patīk Mediokrit-hkis, tad labāk laidiet pie viņa savu meitu.

Nē, cienītā, viņš nevar būt precinieks manai meitai, policijas priekšnieka sieva sacīja ar uzsvaru.

Kāpēc tad jūs domājat, ka viņš var būt precinieks man? — Nastjeņka lepni noprasīja, pietvīkusi pār visu seju.

— Ak mans dievs! — priekšnieka sieva izsaucās. — Es neko nedomāju, tikai izpildīju jaunā cilvēka neatlaidīgu lugumu, laikam jau viņam būs bijušas kaut kādas tiesības un viņam ir dotas kaut kādas cerības — to es nezinu!

Nastjeņka vairs nespēja savaldīties; acīs viņai sariesās asaras.

— Cerības viņam laikam esat devusi jūs, nevis es, un es jūs lūdzu nerūpēties par manu likteni un atbrīvot mani no jūsu preciniekiem, lai tie būtu kas būdami, — viņa sacīja satrauktā balsī un steigšus izgāja.

Policijas priekšnieka sieva zobgalīgi noskatījās viņai pakaļ.

— Vai jūsu atbilde, Pjotr Mihailič, būs tada pati? — viņa apvaicājās.

— Pilnīgi tāda pati, Marija Ivanovna, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, — un man tikai ļoti žēl, ka esat uzņēmusies šo mums tik aizvainojošo uzdevumu.

— Un es, protams, to nožēloju vēl vairāk, jo šādos gadījumos patiesi jābūt ļoti piesardzīgai un labi jāzina, ar kādiem cilvēkiem būs darīšana, — policijas priekšnieka sieva nobēra, mudīgi siedama ciet cepures lentas un aplikdama krāsotu boa, un nevilcinādamās aizbrauca.

Pjotrs Mihailičs viņu pavadīja līdz saimes istabai un atgriezās pie meitas, kas sēdēja un raudāja.

— Kas tad nu, Nastjeņka, tu raudi? Ko vēl ne?

Kā tev nav kauna! Kas tā par mazdūšību!

— Tas ir šausmīgi, tētiņ! Drīz viņa brauks mani pre-cināt savam sulainim. Viņu vajadzēja iztriekt laukā!

— Nu, nu, rimsties! Cik tu iekarsīga! Katru nieku ņem pie sirds. Labāk palasīsim!—vecais vīrs mierināja.

Taču Nastjeņķa nespēja arī lasīt.

Šis gadījums viņu pilnīgi nošķīra no šaurās apriņķa pasaulītes; nekur neizbraukdama un ar paziņām satikdamās vienīgi baznīcā vai uz pilsētas vaļņa, kur kopā ar tēvu reizēm pastaigājās vasaras vakaros, vai, pēdīgi, savās mājās, viņa nekad neatļāvās pirmā kādu sveicināt un pat tad, ja viņai ko jautāja, cieta klusu vai arī atbildēja pavisam īsi un tādā kā naidīgā tonī.

m

Nedēļas trīs pēc pavēles saņemšanas Pjotrs Mihailičs, par lielu gandarījumu kapteinim, kādu vakaru lasīja Daņiļevska divpadsmitā gada vēsturi*, bet Nastjeņka sēdēja pie loga un domīgi raudzījās blāvās mēness gaismas pielietajā klajumiņā. Priekšistabā ienāca Gavriličs un sāka kaut ko bubināt ar istabeni, kas tur sēdēja.

— Ko tad tu, grenadieri, kālab esi atnācis? — Pjotrs Mihailičs uzsauca.

— Ta pie jūsiem jau, — Siets atteica, pabāzdams savu bakurētaino seju puspavērtajās durvīs. — Jaunais pārlūks atbraucis, rīt uz deviņiem tā ka lai visi školmeistari būtum kopā pie šā kortelī un visādīgā ziņā lai būtum mundieros.

— Vai redz, kā! Laikam būs izdarīgs puisis! Tas jau, kaptein, būtu tā kā pa jūsējam, pa karavīru modei, vai ne, ko? — Pjotrs Mihailičs noteica, pievērsdamies brālim.

— Jā, cienītais, tik tiešām, — tas dziļdomīgi atbildēja.

— Kur tad jaunais pārlūka kungs ir apmeties? — Pjotrs Mihailičs turpināja.

— Iebraucamajā vietā pie Bezpirkstu Afoņkas, — Siets atteica ar tādu kā īgnumu.

— Vai tu pats biji pie viņa?

— Nē, nebiju, aiz kam tad es! Afoņkas saimniece, ekše, bija atskrējusi, tā ka lai rīt uz deviņiem visādīgā ziņā mundieros, — tā, redz!

— Tad ej un apziņo!

— Šodien nekā vis, neiešu: neba nu saklaudzinās . vēls, rīt apziņošu.

Laikam jau tā ir, tikai pielūko, ej labi agri un panāk I skolotāju kungiem, lai apģērbjas kārtīgāk, uzvelk mundierus un ienāk pie manis: iesim reizē. Un pats arī nodzen bārdu, novelc tūbas zābakus, bet galvenais — tie lavi kāposti — pielūko tu man!

Nu jau uzņēmis meldiņu — kāposti un kāposti! Citas urnas vairs nezini! — invalīds noteica un, dusmīgi piecirz-dams durvis, aizgāja.

Pjotrs Mihailičs nosmaidīja viņam pakaļ.

Gavriličs uzlikto pienākumu šoreiz patiesi izpildīja ar naskumu, kāds viņam nepavisam nebija raksturīgs, un jau pirms gaismas apstaigāja skolotājus, kuri savukārt sapulcējās pie Pjotra Mihailiča pirms septiņiem. Viņus visus vairāk vai mazāk bija pārņēmušas bailes un nemiers. Visi tomēr nebija ieradušies: atnāca mums jau pazīstamais vēstures skolotājs Ekzarhatovs; matemātikas skolotājs Ļebedevs, savus vienpadsmit veršokus* garš vīrietis, gandrīz vienmēr nesukājies, reti kad noskuvies, ar varen zemu basa balsi. Šī vīra mežonīgajai ārienei lieliski atbilda viņa nevaldāmā medību kaisle. Viņš, zināms, bija labākais šāvējs visā guberņā un varens lāču mednieks, tos viņš savā mūžā ar paša rokām bija pieveicis vairāk par trīsdesmit. Sakarā ar medībām Ļebedevs bija lielos draugos ar kapteini. Trešais bija literatūras skolotājs Rumjancevs. Pretstatā Ļebedevam šis bija jauns maza, sīka auguma un raksturā pabailīgs, tālab viņam piemita tieksme darīt nekrietnības; vienlaikus viņš bija arī liels runātājs, un viņam varen patika švītēties: mati galvvidū un deniņos pastāvīgi bija sacirtoti à la coq. Arī šajā reizē viņš bija atdrāzies savā, pēc paša domām, varen modīgajā mētelī un raibā šallē, kas bija sasieta milzīgā pušķī, taču pēc Pjotra Mihailiča padoma viņš tūdaļ veicīgi vien aizskrēja mājās un pārģērbās mundierī.

Arī Pjotrs Mihailičs apģērbās pilnā uniformā.

— Nu, lūk, esam parādes kārtībā. Kas vainas? Braši vīri!—viņš runāja, aplūkodams pats sevi un pārējos.— Tikai jūs, Vladimir Antipič, velti neesat apgriezis matus: tie jums pārāk izpūruši! — viņš uzrunāja matemātikas skolotāju.

— Lai velns tos, nolāpītos, būtu rāvis, aug kā traki, netieku gudrs, kas tam īsti par iemeslu. Šonakt gan, jāatzīstas, notupēju būdā, rubeņus gaidīdams, matus apgriezt

nemaz nepaguvu, — Ļebedevs atbildēja, pieglauzdams matus.

— Jā, jā, redz, tā ir labi, — Pjotrs Mihailičs viņu uzmundrināja un pievērsās Rumjancevam. — Nu, un ko tad tu, mīlīt Ivan Petrovič?

— Nekas, cienītais! Tikai māmiņa piekodināja: «Tu, Vaņuška,» viņa saka, «ar jauno priekšnieku daudz vis nerunā, diez kā viņam tas, tevi nepazīstot, patiks; pateiksi kur vārdu nevietā, pēcāk vairs atpakaļ paņemt nevarēs,»— vaļsirdīgi izklāstīja literatūras skolotājs.

— Protams, protams, — Pjotrs Mihailičs apstiprināja un tad, pa pusei jocīgā tonī nodziedājis: «Tā stunda klāt, mums jāšķiras .» — turpināja mazliet aizkustinātā balsī: — Es jums, kungi, visiem no sirds novēlu, lai priekšnieks jūs iemīlētu; bet es no savas puses biju ar jums apmierināts un sniegšu jums visiem pašu labāko rekomendāciju.

— Mēs jau gan, Pjotr Mihailič, būtu gribējuši vienmēr kalpot kopā ar jums, — Ļebedevs noteica.

— Patiesi vienmēr. Es, redz, nekalpoju nemaz tik ilgi, bet visiem saku: atbraucot šurp, man nebija nedz ko važonim samaksāt, nedz pieklājīgu drēbju mugurā, un ar jūsu labvēlību viss nokārtojās —Rumjancevs, pavērsis acis augšup, noziņoja.

Ekzarhatovs neteica neko, tikai smagi nopūtās.

Vecajam vīram visas šīs skolotāju atsauksmes acīmredzot bija ļoti patīkamas.

— Pateicos jums, ja jūs esat mani tā sapratuši, — viņš atbildēja. — Taču es jau arī esmu reizēm cēlis troksni un sadevis brāzienu; varbūt esmu kādam nevainīgam pāri nodarījis — nepieminiet nu ar ļaunu!

— Mēs varam jūs pieminēt vienīgi ar labu, — Ļebedevs sacīja.

— No jums tās bija tikai tēvišķīgas pamācības. — Rumjancevs pievienojās.

Pjotrs Mihailičs jutās pavisam aizkustināts.

— Es jums ļoti, ļoti pateicos, mani draugi, un ticiet, ka pašlaik to nespēju izteikt, taču visu pilnībā izjūtu. Lai dievs dod, ka ari pie jūsu jaunā priekšnieka viss ietu mierā un saskaņā.

To sacīdams, viņš centās izmirkšķināt no acīm tur sa-riesušās asaras.

I к /.it hdtovs, kuram galva slīga arvien zemāk un ze-iit.it piepeši ieraudājās itin skaļi un ieskrēja kādā kaktā.

Nu jau gan, nu jau gan! Kas tad tas? Kā nu nav kuilim? Lai nu es, vecs cilvēks, mantas ir piedodami. . Mi-!e ielies, — Pjotrs Mihailičs sacīja, tikko valdīdams elsas.

Labāk ejam rāmā garā! —viņš svinīgi beidza un sāka Mi>|nt saviem apakšniekiem pa priekšu.

Ih «/.pirkstu Afoņkas pagalmā mūsu mācītie vīri sastapa pasu saimnieci, dūšīgu meitieti katūna sarafānā. Saņēmusi ai/, turekļiem, viņa stiepa prāvu toveri ar samazgām, taču tūliņ to nolika un paklanījās, sacīdama:

— Sveicināti, kundziņi, sveicināti!

Vai tu, mīļumiņ, nevarētu Kalinoviča kungam pa-teikt, ka skolotāju kungi ieradušies stādīties priekšā? — Pjotrs Mahailičs viņu uzrunāja.

— Tūlīt, kundziņi, tūlīt aizsūtīšu savu puišeli pie viņa, bet jūs pagaidām ieejiet istabiņā, uzgaidiet: viņš teica, lai uzgaidot istabiņā.

Pjotrs Mihailičs ar skolotājiem iegāja istabiņā, kur ieraudzīja durvis uz blakusistabu cieši jo cieši aizvērtas. Viņi gaidīja kādu ceturtdaļstundu; beidzot durvis atvērās un parādījās Kalinovičs. Tas bija jauns, ļoti kalsnējs gara auguma cilvēks ar gudru, dzeltenbālu seju. Arī viņam mugurā bija jauns, tikko šūts, kaut arī ne pārāk smalkas vadmalas mundieris, nevainojami balta piķē veste, zobens pie sāniem un rokā maza trijstūraina cepure.

Pjotrs Mihailičs iesāka:

— Stādos priekšā: jūsu priekšgājējs kolēģijas asesors Godņevs.

Kalinovičs pasniedza viņam pirkstu galus.

— Atļaujiet stādīt priekšā skolotāju kungus, — vecais vīrs piebilda.

Kalinovičs mazliet pielieca galvu.

— Ekzarhatova kungs, vēstures pasniedzējs, — Pjotrs Mihailičs turpināja.

— No kādas iestādes? — Kalinovičs apvaicājas.

— No Maskavas universitātes filoloģijas fakultātes,— Ekzarhatovs atbildēja savā skumīgajā balsī.

— Vai studijas beidzāt?

— Divus kursus.

— Lieliski pārzina savu priekšmetu, pēc savam zināšanām būtu cienīgs ieņemt profesora katedru, — Godņevs iejaucās. — Varbūt pat esat pazīstami no universitātes

gadiem? Spriežot pēc vecuma, jums vajadzēja studēt vienā laikā.

— Mūsu tur bija daudz! — Kalinovičs iebilda.

Ekzarhatovs mazliet pacēla uz viņu acis un atkal tās

nodūra. Viņš Kalinoviču ļoti labi pazina no universitātes laikiem, jo abi bija no viena kursa un divus gadus bija nosēdējuši uz viena sola: tomēr Kalinovičs laikam par ērtāku atzina atteikties no pazīšanās ar veco biedru.

— Ļebedeva kungs, matemātikas skolotājs,— Godņevs turpināja.

— No kādas iestādes? — Kalinovičs atkal atkārtoja.

— No brīvi praktizējošajiem mērniekiem, — Ļebedevs lakoniski atbildēja.

Kalinovičs pievērsa skatienu Rumjancevam, kurš, negaidīdams jautājumu un nostiepies kā stīga, nobēra vienā elpas vilcienā:

— Maskavas bērnu nama audzēknis, sākumā beidzu kā mūzikas mājskolotājs; bet, tā kā man ir ģimene, iestājos kroņa dienestā*

— Visi šejienes skolotāju kungi izceļas ar savām zināšanām, tikumību un centību —Pjotrs Mihailičs iejaucās.

Kalinovičs tikko jaušami pasmaidīja, vecajam vīram tas nepalika nepamanīts.

— Es to saku tādā nozīmē, — viņš turpināja, — ka uz mani nekas neattiecas, mana dziesmiņa ir nodziedāta, es neesmu laimes meklētājs; es runāju, īsti sakot, viņu labad, lai jūs viņiem neliegtu savu labvēlību. Jūs nu esat jauns cilvēks: jūsu atsauksmes pie priekšniecības viņiem būs ļoti svarīgas.

— Es uzskatīšu par patīkamu pienākumu —Kalinovičs noteica un tad, griezdamies pie Pjotra Mihailiča, piebilda: — Vai jūs nevēlētos apsēsties? — Bet skolotājiem paklanījās tā, kā mēdz darīt priekšnieki, likdami apakšniekiem manīt «varat aizvākties»; taču skolotāji uzreiz nesaprata un nekustēja no vietas. — Es jūs, kungi, vairs neaizkavēju, — Kalinovičs noteica.

Ekzarhatovs izgāja pirmais, pārējie viņam sekoja, bet Rumjancevs durvīs apstājās un zemu jo zemu paklanījās. Pjotrs Mihailičs sadrūma: viņam gauži nepatika, ka viņa darba turpinātājs skolotājiem ne vien neizrādīja nekādu laipnību, bet pat neaicināja viņus apsēsties. Viņš pats ari jau grasījās iet projām, taču Kalinovičs atkārtoja savu

nicinājumu apsēsties un pats piebīdīja viņam tuvāk k icslu.

Tie visi ir ļoti, ļoti labi cilvēki, — vecais vīrs apsēdies atkal uzsāka.

Kalinovičs to it kā nemaz nedzirdēja un, brīdi klusējis,

apvaicājās:

Kā tad ir, vai sabiedrība te laba?

— Laba, cienītais Te ir lieliski ierēdņi, sadzīvo draudzīgi, ne ķildu, ne tenku pie mums nav; šī pilsēta jau izsenis ieslavēta ar savu draudzīgumu.

— Un dzīvo jautri?

— Kā tad, cienītais! Reizēm sabrauc cits pie cita, līksmojas.

— Vai nevarat man nosaukt dažas personas?

— Kālab ne! Tikai ko īsti jūs vēlētos?

— Vai pilsētas priekšnieks ir?

— Ir: Feofilakts Semjoničs Kučerovs, divpadsmitā gada veterāns, vecs goda vīrs.

— Vai ģimenes cilvēks?

•— Viņam ir pat visai prāva ģimene.

— Vēl?

— Vēl, cienītais, ir policijas priekšnieks ar sievu; darbvedis, vēl jauns cilvēks, neprecējies, bet drīz precēsies ar tā paša pilsētas priekšnieka meitu.

— Un pastmeistars?

— Kā tad, ir arī pastmeistars, tikai no mana gājuma ļaudīm — jau večuks un mājās vien sēž.

— Tie visi ir ierēdņi; bet kā ar muižniekiem? — Kalinovičs apvaicājās.

— No muižniekiem te pastāvīgi dzīvo vienīgi ģene-rāliene Ševalova.

— Bagāta?

— Mantīga, klīst baumas, ka esot miljonāre, un jāsaka— īsta ģenerāliene: te viņu par gubernatorieni vien dēvē.

— Vai ir vēl jauna?

— Nē, cienītais, veca, viņai ir neprecēta meita jau labi gados.

— Un sakiet, lūdzami, — brīdi klusējis, teica Kalinovičs, — vai važoņi te ir?

— Jūs laikam runājat pat pilsētas važoņiem, tādu gan nepavisam nav, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, — nav jau kas brauc; un tālab pēc politiskās ekonomijas likuma,

kuru, jādoma, zināt ari jus: ja nav pieprasījuma, nav ari piedāvājuma.

Kalinovies iegrima domās.

— Tas ir mazliet nepatīkami, biju nodomājis šodien doties vairākās vizītēs, — viņš noteica.

— Ja esat nodomājis, kas tad jums ko raizēties? — Pjotrs Mihailičs iebilda. — Atļaujiet man uz iepazīšanos piedāvāt jums savu pajūgu. Zirgs man ir lielisks, droška arī, kaut gan nav jaunākās modes, tomēr ir laba. Daudzi muižnieki, iebraukuši pilsētā, aizņemas to no manis.

— Es būtu jums ļoti pateicīgs, bet man neveikli .

— Kas tur nu par neveiklumu? Ņemiet par labu to, ko varu piedāvāt!

— Pateicos jums.

— Un es pateicos jums, tikai te nu, cienītais kungs, man ir kāds mazs noteikums: kurš ņem manu zirgu, tam ari jāsēž pie mana galda, jānāk pusdienās — tā ir maksa par braukšanu.

— Vispatīkamākā maksa, — Kalinovies ar smaidu atbildēja, — es tikai baidos, ka neaizkavēju jūs.

— Rīkojieties ar savu laiku, kā vien vēlaties, — Pjotrs Mihailičs, kājās celdamies, atbildēja. — Uz patīkamu redzēšanos,— viņš piemetināja paklanīdamies.

Kalinovies sniedza viņam visu roku un laipni pavadīja līdz pašām durvīm.

Vecais vīrs visu ceļu nosoļoja domīgāks nekā parasti un laiku pa laikam izsaucās:

— Ek, jaunatne, jaunatne! Prāta jums varbūt arī ir vairāk nekā mums, večiem, bet sirsnības maz!—viņš noteica, kāpdams uz lieveņa, un tūliņ pa savam paradumam brīdināja Palageju Jevgrafovnu, ka pusdienās ieradīsies viesis.

— Zinu jau! — viņa atteica un teciņiem devās uz pagrabu.

Pārģērbies un izrīkojis, lai aizsūta Kalinovičam zirgu, Pjotrs Mihailičs devās uz viesistabu pie meitas, noskūpstīja viņu, apsēdās un atkal iegrima domās.

— Nu, tētiņ, vai jauno pārlūku redzējāt? — Nastjeņka apvaicājās.

— Redzēju, meitiņ, bija man tā laime iepazīties, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, pa pusei smaidīdams.

— Vai jauns?

Jauns gan!. . Un švītīgs... Liekas, gudrs cilvēks!.

I Ik.n laikam tāds palepns. Mūsu brašuļus pieņēma kā īsts gubernators — augstprātīgi. . Tas nebija glīti Pirmajā reizē viņam tas godu nedara.

Kas tur liels, ja tā izpaužas viņa pašcieņa? Jūsu skolotāji patiešām ir lādzīgi cilvēki, bet tas arī viss! — Nustjeņķa iebilda.

— Lai viņi būtu kādi būdami, — Pjotrs Mihailičs savukārt iebilda, — celt degunu gaisā viņam tikpat nevajadzēja. Ir divējāds lepnums: viens ir cildens — tā ir vēlēšanās kļūt labākam, tieksme pilnveidot sevi, šāds lepnums piemīt dižiem cilvēkiem, tas pamudina viņus uz darbošanos, dod spēku uzveikt grūtības un sasniegt savu mērķi. Bet šāds lepnums — paplātīties mazo cilvēku priekšā — Ipū! Par tādu man gribas nospļauties; kam tāds vajadzīgs? Tā ir muļķīga, smieklīga lepnība.

— Ja jau viņš ir tik augstprātīgs, kāpēc tad aicinājāt viņu pusdienās? — Nastjeņka iejautājās.

— Nu, tāpēc, ka gribu ar viņu parunāt par skolotājiem. Jāpanāk, lai viņš tos izprot pareizi, — atbildēja Pjotrs Mihailičs, gribēdams drusku nomaskēt savas mazliet vientiesīgās viesmīlības jūtas, kuru mudināt^ viņš dievs vien zina kādēļ bija ar mieru ieaicināt pie sevis pusdienās katru, kas pagadījās.

— Es vismaz zirgu nebūtu sūtījusi: lai nāk vien kājām, — Nastjeņka piemetināja.

— Nerunā nu niekus! —Pjotrs Mihailičs viņu pārtrauca jau ar īgnumu balsī. — Kas tad zirgam notiks! Nekur jau nepaliks. Viņš gribēja braukt vizītēs: vai tad lai viņš kājām skraida pa pilsētu?

— Vizītēs braukt! Tikai vakar ieradās un šodien grib braukt vizītēs! — zobgalīgi izsaucās Nastjeņka.

— Kas tad tur sevišķs? Tas ir labi.

— Skolotāju priekšā dižojas, bet citiem — nav vēl lāgā atbraucis, jau steidzas klanīties. Ja jau tā, tad viņš ir muļķis!

— Še tev nu bija! Proti gan tu, Nastjeņka, varen droši tiesāt! Es te neredzu nekā muļķīga. Viņš taču dzīvos pilsētā un vēlas ar visiem iepazīties.

— Ir nu gan vērts, ja vien viņš ir saprātīgs cilvēks!

— Kāpēc lai nebūtu vērts? Te visi ir cienījami ciK vēki.. Tā tev, dārgumiņ, ir ļoti nelādzīga un man gaužām

nepatīkama īpašība, — Pjotrs Mihailičs sacīja, bungodams ar pirkstu pa galdu, — kas tev par naidu pret cilvēkiem! Kāpēc? Ko viņi tev nodarījuši?

Pēc manas mīlestības, liekas, nevienam vajadzības

nav

— Mīlestība vajadzīga dievam un paša cilvēka sirdij. Bez mīlestības uz sev līdzīgiem ir grūti dzīvot pasaulē, un tas ir grēks! — vecais vīrs iespaidīgi noteica.

Nastjeņķa viņam atbildēja ar mazliet nicīgu smaidu. Par šo jautājumu Pjotrs Mihailičs ar meitu bieži vien dedzīgi strīdējās.

IV

Pulksten divpadsmitos Kalinovičs, mundiera vietā uzģērbis melnu fraku un melnu samta vesti, aplicis melnu atlasa šalli un visam pāri uzvilcis jaunu mēteli, devās laukā, lai sāktu vizītes; taču, ieraudzījis atsūtīto ekipāžu, viņš pakāpās atpakaļ: zirgs, par kuru Pjotrs Mihailičs bija tik cildinoši izteicies, pateicoties Palagejas Jevgrafovnas nemitīgajām rūpēm, protams, bija stipri nobarots; taču milzīgā, brangā galva, atkarenās ausis un resnās, spalvainās kājas skaidri liecināja par tā solīdo vecumu, ļumīgo kompleksiju un lēnīgo dabu. Zirglietas, kas tāpat bija ekonomes pašas pirktas, vairāk izcēlās ar izturību nekā ar greznumu. Droška ar milzīgiem riteņiem, varen augstām atsperēm un neizskatīgu buku bija īsta Ādama laiku ekipāža. Un beidzot — par kučieri sēdēja ķēmīgais Gavriličs, ietinies pelēkā milzīgam vīram domātā lauku vadmalas svārkā, uzmaucis uz pieres pelēku, apaļu veltas smalkvilnas platmali, zem kuras rēgojās tikai neliela daļa no viņa ģīmja un vēl spurainās ūsas. Kalinovičam parādoties, Siets nocēla platmali un paklanījās.

— Tu laikam esi sulainis? — Kalinovičs apprasījās.

— Zaldāts, jūsu labdzimtība, izdienējis zaldāts, — Siets atbildēja un atkal paklanījās.

— Kāpēc tad esi nodzinis matus, ja esi salīdzis par kučieri?

— Nē, jūsu labdzimtība, es neesmu kučieris: es uz-pasēju skolu. Palageja Jevgrafovna mani atšķūtēja — viņējo puišelim liga piesitusies. «Atnāc nu,» viņa saka, «Gavrilič, un aizbrauc.» Tā tas ir, jūsu labdzimtība, —

Invalids noziņoja un paklanījās trešoreiz. Viņš laikam pieglaimojās jaunajam priekšniekam.

Gados jaunais skolas pārlūks bridi pārlika: braukt tādā ekipāžā vai nebraukt? Taču nekas nelīdzēja — citu nebija kur ņemt. Viņš savilka zobgalīgu seju un iesēdās droškā, likdams braukt pie pilsētas priekšnieka, kurš dzīvoja valsts iestāžu tuvumā.

Iegājis pirmajā istabā, Kalinovičs pa atvērtajām durvīm ieraudzīja kādu dāmu ar vaļējiem matiem, tikai jakā un svārkos; viņam parādoties, dāma izsaucās:

— Kas tad tas, ak tētīt, kas te visu laiku vazājas apkārt! — Un viņa kā pāvs aizlīgoja tālākajās istabās.

Kalinovičs palika viens pats; viņš sāka paklusi dauzīt ar kājām. Parādījās resna istabmeita pašaustas drānas kleitā un basām kājām.

— Ko t'jums vajag? — viņa noprasīja.

— Vai pieņem? — Kalinovičs apvaicājās.

Meiča raudzījās viņā, acis izvalbījusi.

— Olga! Delvere! . Ar ko tu tur pļāpā? — atskanēja pilsētas priekšnieka balss.

Meiča devās pie kunga.

•— Tur viens atnācis, nezinu, kas, — viņa atbildēja.

— Kas viņš tāds ir?

— Neesmu tādu redzējusi, kungs, nezinu.

— Ej pasaki: ja ko vajag, lai atnāk uz policiju, tagad nav vaļas, — pilsētas priekšnieks izlēma.

— Eita prom, tagad nav vaļas, vēlēja pēcāk ieiet policijā, — meiča atkārtoja atgriezusies.

Kalinovičs pavīpsnāja.

— Papūlies nodot kartīti, — viņš teica, pasniegdams divas vizītkartes ar atlocītiem stūriem.

— Kungam, vai? — meiča noprasīja.

— Kungam, — Kalinovičs atbildēja un devās prom. — Zvēri ne cilvēki! — viņš noteica, sēzdamies droškā, un jau apņēmās vairs neuzsākt iepazīšanos ne ar vienu no ierēdņiem; taču, nospriedis, ka goda vizītei pie ģe-nerālienes vēl pārāk agrs, un pamanījis uz tuvākās mājas pasta izkārtni, lika piebraukt pie lieveņa ielas pusē. Pastmeistars, kā redzams, dzīvoja ieslēdzies: viņam vienīgajam visā pilsētā durvis bija aizslēgtas un pie tām pie rīkots zvaniņš. Kalinovičam vajadzēja zvanīt vismaz reizes piecas; beidzot uz kāpnēm ieskanējās gausi soļi, noklaudzēja aizšautne — un durvīs parādījās kalsns

gara auguma vecis ar dzērāja seju, baltu adītu mici galvā, apaļām brillēm uz acīm, ģērbies garā, pelēkā, jau krietni apvalkātā svārkā.

— Vai pastmeistara kungs būtu mājās? — Kalinovičs pavaicāja.

— Es pats, kungs, esmu pastmeistars. Ar ko varu pakalpot? — vecis atbildēja gari stieptā, vienmērīgā un piesmakušā balsī.

Kalinovičs paskaidroja, ka ieradies vizītē.

— A! Es jums, kungs, ļoti pateicīgs. Laipni lūdzu,— pastmeistars teica un veda savu viesi cauri garai un aukstai zālei, kur pie sienām karājās milzīgas eļļas gleznas, tik neskaidras un tumšas, ka no pirmā acu uzmetiena nebija iespējams noteikt, kas tajās attēlots. Gandrīz uz visiem logiem atradās krāšņi sakuplojušas ģerānijas, kas izplatīja stipru, smacējošu smaržu. Arī nākošajā istabā, kur saimnieks ieveda savu viesi, pie sienām karājās vairākas gleznas tādos pašos toņos; gandrīz visu priekšējo kaktu aizņēma paliktņi ar svēto attēliem; uz nekrāsota ozola galda gulēja atvērta grāmata pergamenta iesējumā, ar muguru uz augšu, virs galda pie sienas karājās ļoti smalki darināts kaula krucifikss; ozolkoka krēsli bija nekrāsoti, augsti un ar cietu ādas polstējumu. Apsēdinājis Kalinoviču, pastmeistars caur brillēm pievērsa viņam acis un klusēja. Arī Kalinovičs neuzsāka valodas.

— Jums tātad labpaticis stāties darbā Godņeva kunga vietā? mājastēvs beidzot ieprasījās.

— Jā, kungs, — Kalinovičs atbildēja.

— Tā, cienītais, tā: jūsu vieta ir laba — jūsu priekšgājējs dzīvoja lepni un vēl iedzīvojās mantā . Laba vieta! — viņš, vārdus gari stiepdams, apgalvoja.

Kalinovičs saviebās.

— Bet kādā darbā tad bijāt līdz šim? — mājastēvs, brīdi klusējis, apvaicājās.

— Es tikai pirms diviem gadiem beidzu Maskavas universitāti un valsts darbā vēl nekur neesmu bijis.

— Ak tad esat beidzis Maskavas universitāti? Zinu, cienītais, zinu — zinātniska iestāde. Tur daudzi skoloti vīri ieguvuši izglītību. Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies, kungs apžēlojies! — pastmeistars noteica, pavērsis acis uz augšu.

Atkal abi kādu laiku turpināja klusēt.

— Vai no Maskavas jau sen esat izbraucis? — pastmeistars atkal ierunājās.

— Esmu ieradies tieši no turienes.

— Tā, cienītais, tā, tad iznāk, ka pirms ļoti neilga laika. Es labprāt gribētu zināt, ko tur spriež, jo raksta, ka pa mūsu horizontu virzīšoties komēta.

— Kas tur liels? Tā ir gluži parasta parādība; komētas ceļš ir jau iepriekš aprēķināts.

— Zinu, cienītais, zinu; mūsu izcilie astronomi skaidri lasa zvaigžņu grāmatā un it kā paredz uz priekšu. Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies, kungs apžēlojies! — vecais atkal noteica, pavērsis acis uz augšu, un turpināja, it kā pats ar sevi sarunādamies: — Debesu zīmes allaž nāk lieliem notikumiem pa priekšu, bet, lai cik izmanīgs ir cilvēka saprāts, tomēr šajā noslēpumā tas nespēj ielauzties, lai gan mums jau ir arī daudzi citi norādījumi.

— Kādi norādījumi un uz ko īsti? — pavaicāja Kali-novičs, kuru mājastēvs sāka interesēt.

— Mums ir daudzi norādījumi, — pastmeistars atkārtoja, izvairīdamies no tiešas atbildes, — tiek atraktas zemes aprītas pilsētas, kas itin kā liecina par laicīgās pasaules nicīgumu. Esmu, cienītais, lasījis šīgada «Mos-kovskije vedomostji» * numuros, ka angļu misionāri jau iekļuvuši etiopu stepēs

— Var jau būt, — Kalinovičs atsaucās.

— Jā, cienītais, iekļuvuši, — pastmeistars atkārtoja. — Kāds cilvēks, kuram var ticēt, man stāstīja, ka Amerikā piedzimis kropls bērns. Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies, kungs apžēlojies! Daudz kas mums, cienītais, liecina, ļoti daudz kas, bet vairāk par visu mīlestības samazināšanās! — viņš turpināja.

Kalinovičs sāka vecajā noraudzīties ar vēl lielāku ziņkāri.

— Jūs daudz lasāt? — viņš apvaicājās.

— Nē, cienītais, daudz ne, tagad gadās maz labu grāmatu un veselība arī gaužām vāja — jau septīto gadu ciešu no tūskas krūtīs. Mani, mīļais, nokāvušas bēdas: paša dēls iesniedzis par mani sūdzību, ka es esmot noslēpis un nolaupījis viņa mātes mantu. Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies, kungs apžēlojies! — pastmeistars l:>eidza un iegrima dziļās domās.

Kalinovičs piecēlās un sāka atvadīties.

— Ardievu, kungs, — mājastēvs sacīja, arī celdamies kājās, — esmu jums ļoti pateicīgs. Jūsu priekšgājējs mani apgādāja ar nopietna satura grāmatām, neatstājiet mani bez tām arī jūs, — viņš turpināja paklanīdamies. — Tur pieņemts maksāt desmit rubļus gadā, man tam ir par maz līdzekļu, bet, ja nu jūs būtu tik labvēlīgs un no manis — nabadzīga cilvēka naudu neņemtu, es būtu jums pateicīgs

Kalinovičs to cieši apsolīja un devās prom.

— Ardievu, kungs, ardievu, esmu jums ļoti pateicīgs, — vecais teica, viesi pavadīdams un aizcirzdams durvis, kurām tūdaļ arī aizgrūda priekšā aizšautni.

Ģenerālienes dzīvoklis, kā jau minēju, bija pats labākais pilsētā. Visapkārt mājai bija ar laukakmeņiem bruģēta ietve, no kuras visu ziemu tīrīja sniegu un pēc tam nokaisīja ar smiltīm, jo pilsētā nebija pieklājīgas vietas ziemas pastaigām un ģenerāliene ar meitu starp pulksten diviem un četriem pa to pastaigājās. Pie logiem karājās milzīgas svītrainas markīzes. Mājas iekšiene atbilda ārpusei. No plašās priekštelpas augšup veda platas ar tepiķi izklātas kāpnes, kas bija krāsotas, atdarinot ozolkoku, un gar kāpņu malām atradās puķes. Kalinovičam ienākot, sulainis, no sejas mazliet pamuļķis, taču ģērbies tresotā livrejā, izstiepās taisns un uz jautājumu: «Vai pieņem?» — braši atteica. «Lūgtum,

kungs,» — un uzsteidzās augšā pieteikt. Kalinovičs tikmēr pakavējās pie spoguļa, pieglauda matus, sakārtoja apkaklīti, aizpogāja vēl vienu frakas pogu un sāka kāpt augšup.

Ģenerāliene pa paradumam pusguļus zvilnēja uz stūra dīvāna.

Polinas jaunkundze sēdējā turpat netālu un zīmēja bērna galviņu. Kalinovičs franciski stādījās priekšā. Ģenerāliene ar savām blāvajām acīm viņu diezgan cieši nopētīja un laikam bija apmierināta ar viņa ārieni, jo, laipni smaidīdama, apvaicājās:

— Jūs esat šejienes muižnieks?

— Nē, kundze, — Kalinovičs atbildēja, uzmezdams žiglu skatienu Polinai, kura viņu pārsteidza ar savu slimīgo seju un dīvaino augumu.

Laikam esat atbraucis šurp kādās darīšanās? — ģenerāliene turpināja. Viņa noturēja Kalinoviču par Pēterburgas ierēdni — pilsētā tādu gaidīja ierodamies.

— Nē, es šeit būšu valsts dienestā, — tas atbildēja.

— Dienestā! — ģenerāliene noteica izbrīnītā tonī. — Kādu amatu tad jūs te ieņemsiet? — viņa piebilda.

— Esmu iecelts par apriņķa skolas pārlūku.

Māte un meita saskatījās.

— Kas tas ir par amatu? — pirmā noprasīja.

— Tas laikam būs tā večuka vietā . — Polina piezīmēja.

— Tā ir, cienītā, — atbildēja Kalinovičs.

Māte ar meitu atkal saskatījās. Ģenerāliene nodūra acis.

Polina gandrīz pilnīgi aizmiedza acis un sāka zīmēt. Kalinovičs noprata, ka, nosaukdams savu amatu, ir sevi pazeminājis jauno paziņu acīs, un, aptvēris, ar ko viņam, darīšana, apņēmās to izlabot.

— Man pirmo reizi gadās dzīvot apriņķa pilsētā, un es nepavisam nepazīstu provinces dzīvi, — viņš sacīja.

— Te ir garlaicīgi, — ģenerāliene kā negribot noteica.

— Sabiedrības te laikam ir pavisam maz?

•— Laikam gan.

— Tā sastāv tikai no ierēdņiem?

— Patiešām nezinu.

— Tomēr jūsu ekselence pastāvīgi dzīvo šeit? — Kalinovičs piezīmēja.

— Es te dzīvoju savu darīšanu dēļ un savas slimības dēļ, lai ārsts būtu pie rokas. Šajā apriņķī atrodas mana muiža, dzīvo daudz radu, labu paziņu, ar kuriem es tad arī saejos, — ģenerāliene noteica un piepeši apklusa, it kā satrūkusies, vai tikai nav pateikusi par daudz lieku vārdu, tā zaudējot savu cieņu.

— Es pametu Maskavu ar lielu nožēlu, — Kalinovičs atkal ierunājās. — Šogad tur, taisni kā par spīti, bija tik daudz laba. Nemaz nerunājot par dzīvajām bildēm, kas tiek lieliski parādītas, bija daudz brīnišķīgu koncertu, bija beidzot Rubīni *

— Viņš tur bija ļoti īsu laiku, sniedza tikai divus vai trīs koncertus, — Polina piezīmēja.

— Un kas tie nu par koncertiem? Šādi tādi fragmenti! Maskavai vienmēr paliek pabiras Mēs viņu dzirdējām Pēterburgā, viņš dziedāja visu operu, — ģenerāliene piezīmēja.

— Viņš dziedāja savas labākās ārijas, un Maskava bija sajūsmā, — Kalinovičs iebilda.

— Ko nu Maskava! Maskava vienmēr ir gatava par visu jūsmot.

— Gluži tāpat kā Pēterburga. Maskava, man šķiet, šajā ziņā ir pat saprātīgāka.

— Kā gan var salīdzināt: Pēterburga un Maskava!. . Pēterburga ir tik brīnum jauka, bet Maskava .. Tā nu man nepavisam nepatīk; mēs tur nodzīvojām vairākas ziemas un šausmīgi garlaikojāmies.

— Tās ir jūsu ekselences personiskās domas, kuras es neuzdrošinos apstrīdēt, — Kalinovičs sacīja.

— Nē, tās nav manas personiskās domas, — ģenerā-liene rāmā balsī iebilda, — mans nelaiķa vīrs tika bijis visās Eiropas galvaspilsētās un arvien apgalvoja — tu, Polina, es domāju, to atceries —, ka skaistāku pilsētu par Pēterburgu neesot redzējis.

— Vai jūs pats esat dzīvojis Pēterburgā? — Polina uzrunāja Kalinoviču.

— Neesmu tur pat bijis, — viņš atbildēja.

Māte ar meitu pasmaidīja.

— Kā tad jūs to varat pazīt, ja neesat bijis? Es to nesaprotu, — Polina piezīmēja.

Un es arī ne, — māte apstiprināja.

Pret to Kalinovičs neko neiebilda.

Ģenerāliene un viņas meita allaž mēdza izteikt savas lielās simpātijas pret Pēterburgu un nepatiku pret Maskavu. Tā jau bija gan, ka viņām patiesi Pēterburgā ārkārtīgi patika modernie veikali, koka klucīšu bruģis uz ielām, lieliskās ietves un gāzes apgaismojums, tā visa Maskavā, kā zināms, nebija; taču bez tam vēl, nodzīvodama tur divas ziemas, ģenerāliene ar zināmu mērķi tika sarīkojusi vairākas balles, gandrīz katrreiz kopā ar meitu brauca uz Muižniecības namu, turklāt ģērba meitu neiedomājami grezni, taču ne tualetes, ne Polinas jaunkundzes talanti neatstāja gaidīto iespaidu: viņu neviens pat nebildināja.

Pārējā vizītes laikā māte un meita sāka savā starpā sarunāties par kādu māsīcu, no kuras vajadzēja pienākt vēstulei, taču vēstulēs nebija. Šai ģimenes sarunai Kalinovičs nekādi nevarēja piebiedroties un aizbrauca.

— Kas viņš tāds ir? — vaicāja ģenerāliene.

— Skolas pārlūks, māmiņ! — Polina atbildēja.

— Kāda bezkaunība: piepeši ierodas, iepazīstas .. Ir gan man vajadzība!

-— Viņš tīri labi runā franciski, — meita piezīmēja.

— Kurš tad tagad nerunā franciski? No tā vēl nevar spriest, kas viņš ir un kāds viņš ir. Viņam pieklātos kādu palūgt, lai stāda priekšā, tad es vismaz zinātu, kas viņu iesaka. Un visi mūsu kalpotāji! Kad es viņus pieradināšu pie kārtības! — ģenerāliene noteica un paraustīja zvaniņu.

Ienāca kalsens namzinis.

— Kurš šodien dežurē? — kundzene noprasīja.

— Semjons, jūsu ekselence, — tas atbildēja.

— Pasauc Semjonu pie manis!

Aicinātais atnāca.

— Tu, Semjonuška, savas dežūras laikā arvien pastrādā kādas muļķības. Ja esi tik neattapīgs, tad pacenties vairāk domāt. Tu pieņem visus, kas vien ierodas. Šodien ielaidi dievs vien zina kādu — pilnīgi nepazīstamu kungu.

— Jūsu ekselencei. — sulainis jau iesāka.

— Lūdzams, netaisnojies! Man pierakstīti ļoti daudzi tavi pārkāpumi, un tu mani piespiedīsi spert pret tevi izšķirošus soļus. Ej un esi gudrāks!

Dzirdot vārdus «izšķirošus soļus», sulainis piesarka pār visu seju.

Pati izskaidrodamās ar kalpotājiem, ģenerāliene arvien runāja klusi un maigi, taču, ja viņa pateica vārdus «izšķiroši soļi», tad tie reti kad palika neizpildīti.

v

Palageja Jevgrafovna nezin kāpēc par jaunā viesa uzņemšanu rūpējās vairāk nekā parasti un, liekas, bija nodomājusi parādīt savu saimniecību visā spožumā. Viņa izņēma vislabāko galda veļu, kas, protams, bija izmazgāta baltāka par sniegu un tā izgludināta, ka to varēja kaut vai tūliņ vest uz izstādi; un pēdīgi viņa izņēma slīpēto kristālu, ko bija dabūjusi pūrā vēl Pjotra Mihai-liča nelaiķe sieva, taču kristāls vēl bija ļoti labs, un to lietoja tikai divas reizes gadā: Pjotra Mihailiča un Nas-tjeņkas vārda dienās; bet visu pārējo laiku ekonome to glabāja pati savā istabā, īpašā skapī, un nevienam neatļāva tam piedurt ne pirksta. Arī pusdienas acīmredzot tika gatavotas ne gluži tādas kā parasti. Pa rokai noliktā

lielā dakšiņa un kļavas koka lāpstiņa modināja stipras aizdomas, ka diezin vai netika gatavots vārīts ster-lets. Nastjeņkai galīgi apnika Palageja Jevgrafovna, kura visu rītu nelikās mierā, lai tā savas nātnās ikdienas kleitiņas vietā uzvelkot melno zīda, un, lai kā Nastjeņķa arī dusmojās, ekonome palika pie sava. Visu to vecā meita darīja ar diezgan attālu mērķi; Pjotrs Mihailičs, saņēmis pavēli par atvaļināšanu, bija viņai teicis: «Manā vietā, redz, ir iecelts jauns pārlūks; dievs dos, atbrauks un apprecēs Nastjeņku.»

— Ak, cik tas būtu labi! Cik tas būtu labi! — ekonome atteica.

Viņai bija liela vēlēšanās ātrāk izdot Nastjeņku pie vīra — sevišķi pie skolas pārlūka, jo, spriezdama pēc Pjotra Mihailiča, ekonome bija stingri pārliecināta, ka ikvienam skolas pārlūkam katrā ziņā jābūt labam cilvēkam.

Pulksten divos kapteinis jau bija klāt un, kā parasti, klusēdams sēdēja viesistabā; Nast jeņķa šķirstīja «Ote-čestvennije zapiski» *; Pjotrs Mihailičs staigāja pa zāli uz priekšu un atpakaļ, ar labpatiku noskatīdamies uz svinīgi klāto galdu un brīdi pa brīdim pamezdams skatu logā.

— Ko tad, tētiņ, tas jusu pārlūks nebrauc? Garlaicīgi viņu gaidīt! — Nast jeņķa noteica.

— Pagaidi, mīļā, gan atbrauks; būs laikam kaut kur ilgāk aizķēries, Pjotrs Mihailičs atbildēja. — Brauc! — viņš beidzot izsaucās.

Nastjeņka nevilšā ziņkārē paraudzījās laukā pa logu; arī kapteinis piecēlās un paskatījās. Vēlēdamies savu priekšnieku pie beigām iepriecināt, Siets ar pātagu uzšāva zirgam, kas rikšot nebija pieradis, un tas laidās ērmīgos auļos; droška nograbēja, iekaucās un tā rāvās uz priekšu, ka braucējs tikko spēja zirgu novaldīt un iebraukt pa vārtiem. Kalinovičs, būdams vēl arvien nepatīkamā iespaida varā, ar kādu bija iznācis no ģenerā-lienes mājas, kur viņš, kā redzējām, tika uzņemts augstprātīgi, ieradās sadrūmis.

— Laipni lūdzam, laipni lūdzam, Jakov Vasiļjič, — Pjotrs Mihailičs sacīja, saņemdams ciemiņu un vezdams viņu uz viesistabu.

— Tas, lūk, cienītais, ir mans brālis, atvaļināts armijas kapteinis, bet tā — mana meita Anastasija, — viņš piebilda.

Kapteinis paklanījās ... Nastjeņķa mazliet piecēlās no krēsla, Kalinovičs viņiem pieklājīgi, taču salti paklanījās.

— Vai nevēlaties iedzert degvīnu? — Pjotrs Mihailičs turpināja, norādīdams uz uzkodām. — Tas tur ir liķieris, šī te — mājas uzlieve; bet te, lūk, sēnītes, rudmiesītes, un tur Arhangeļskas siļķes, nav lielas, tomēr es iesaku, varen gardas.

— Atļaujiet man labāk uzsmēķēt, — Kalinovičs noteica.

— Esiet tik laipns! Kapteiņa kungs, jūsu kārta pacienāt! Es pats maz smēķēju, bet liels tabakas cienītājs un meistars šai ziņā ir kapteiņa kungs.

Kapteinis jau grasījās izpūst savu īso pīpīti.

— Pateicos jums, man ir līdzi, — Kalinovičs iebilda, izņemdams no etvijas papirosu.

Kapteinis nolika pīpīti pie malas, bet iešķīla uguni paštaisītā posā un, uz krama pasniedzis to viesim, sāka ļoti uzmanīgi aplūkot etviju.

— Laba manta, laikam no ādas, — viņš sacīja.

— Nē, papier mâché \ — Kalinovičs atbildēja.

Kapteinim šis vārds bija gluži svešs, taču viņš to neizrādīja.

— A, droši vien angļu ražojums! — viņš dziļdomīgi

noteica.

— Patiesi nezinu.

— Angļu gan, — kapteinis nosprieda.

Viņam ļoti patika visādi smēķēšanas piederumi, un viņš uzskatīja sevi par īstu lietpratēju šajos jautājumos.

— Pie kā tad bijāt? Ko redzējāt? Ar ko iepazināties? — Pjotrs Mihailičs iesāka.

— Biju pie nedaudziem, taču arī to nožēloju! — atbildēja Kalinovičs.

— Kā tad tā? — Pjotrs Mihailičs brīnījās.

Nast jeņķa diezgan cieši paskatījās jaunajā cilvēkā; arī kapteinis paraudzījās uz viņu.

— Jūsu pilsētas priekšnieks pirmkārt, — Kalinovičs turpināja, — mani nemaz nelaida iekšā un vēlēja vakarā pienākt policijā.

— Ha, ha, ha! — Pjotrs Mihailičs sāka labsirdīgi smieties. — Kas par jocīgu veterānu! Viņš kaut ko nav [7]

sapratis. Ko lai dara? Viņš pats jau vairāk aizņemts ar dienesta darīšanām, turklāt vēl nabadzība: mūsu pilsētiņā jau nav tā kā citās vietās, nekāds lielais labums pilsētas priekšniekam vis neatlec — gandrīz vai no algas vien jāiztiek, ja nu vienīgi nodokļu atpircējs izpalīdz ar kādu simtiņu.

Pie šiem vārdiem Kalinoviča sejā parādījās nicīgs smaids.

— Un ģimene arī liela, — Pjotrs Mihailičs, neko nepamanījis, turpināja, — divi puišeļi, āre, nāk pie manis skolā, taisni žēl skatīties: apskranduši, noplīsuši, nemaz neizskatās pēc muižnieku bērniem. Laulātā draudzene, kā par nelaimi, pēc pēdējām dzemdībām laikam nepiesar-gājās, un tad vai nu piens galvā saskrēja, vai, bet nu vairs nav pie pilna prāta: stāsta, ka nemazgājoties, nesukājoties un tikai klīstot kā tāds rēgs pa māju apkārt, un uz visiem rūcot . Ļoti nožēlojams stāvoklis! — Pjotrs Mihailičs bēdīgā balsī secināja.

Taču jaunais pārlūks to visu uzklausīja gluži vienaldzīgi.

— Šim pilsētas priekšniekam ir ļoti glīta meita, pilsētā izdaudzināta par lielu skaistuli, — Nastjeņķa pa pusei zobgalīgi ieminējās.

Kalinovičs atkal neko neatbildēja un tikai paskatījās uz viņu.

— Kā nu ne? Patiešām glītiņa! — Pjotrs Mihailičs piebalsoja. — Pie kā tad vēl bijāt? — viņš piebilda, griezdamies pie Kalinoviča.

— Vēl es biju pie pastmeistara — tas nu gan ir savādnieks!

— Tik tiešām savādnieks, — Pjotrs Mihailičs apliecināja, — tīri gudrs vecis, dievticīgs, tikai vienmēr baidās no pastardienas Senāk es ar viņu bieži strīdējos: grēks, es teicu, ir izaicināt dieva likteni, jādzīvo godīgi un taisnprātīgi, un tad lai notiek viņa svētā griba

— Viņš ir šausmīgs skopulis, — Nastjeņka piezīmēja.

— Kā tu, manu dārgumiņ, to zini? — Pjotrs Mihailičs iebilda. — Un, ja arī viņš patiesi būtu skopulis, tad, pēc manām domām, visvairāk Jaunuma nodara pats sev, dzīvodams pastāvīgā trūkumā.

— Kā tad nu, tētiņ, sev vien nodara ļaunumu, ja aizdod naudu uz procentiem? Augļotājs! Un kā tad bija ar viņa dēlu? — Nastjeņka iejaucās.

— Kas tad tur nu bija ar to dēlu? . Kurš gan var i/.tiesāt tēva un bērnu attiecības? Neviens, izņemot <lievu! — Pjotrs Mihailičs sacīja, un viņa sejā iegūla pa-barga un mazliet neapmierināta izteiksme.

Nastjeņķa mainīja sarunas tematu.

— Vai pie ģenerālienes bijāt? — viņa pievērsās Kali-novičam.

— Biju, cienītā, — viņš atbildēja.

— Tā ir šejienes smalkākā dāma!

— Tā liekas.

— Un viņas meitu redzējāt?

— Nezinu, redzēju kādu jaunavu vai dāmu ar greiziem sāniem vai šķību kaklu — netiku gudrs.

— Viņai nemaz nav viena sāna — šausmīgi! — Nas-tjeņķa apstiprināja. — Un iedomājieties, pie viņām notiek balles, arī man ir bijusi tā laime vienu reizi tādā piedalīties; un viņa ar šādu ārieni un balles kleitā — to nav iespējams vienaldzīgi noskatīties.

— Kungi! Jaunie ļaudis! — Pjotrs Mihailičs izsaucās. — Nesmejieties par miesīgiem trūkumiem; tas ir grēks, tāpat kā smieties par slimnieku!

— Mēs jau nemaz nesmejamies, — vīpsnādams iebilda Kalinovičs, — tieši otrādi, viņa uz mani atstāja tik smagu un drūmu iespaidu, ka es no tā vēl tagad nevaru tikt vaļā.

— Maltīte gatava! — Pjotrs Mihailičs viņu pārtrauca, ieraudzījis, ka uz galda jau nolikta bļoda. — Vai jūs ari pirms pusdienām neiedzersiet degvīniņu? — viņš vaicāja Kalinovičam.

— Nē, pateicos, — tas atbildēja.

— Kā vēlaties, cienītais! Bet mēs ar kapteini iedzersim. Jūsu augstlabdzimtība, admirāļa stundu* jau sen nozvanīja — vai nebūtu jau laiks? . Saņemiet! — vecais teica, pieliedams savu sudraba glāzīti un sniegdams to kapteinim; bet, tiklīdz tas gribēja ņemt, viņš nedeva vis un izdzēra pats. Kapteinis pasmaidīja Pjotrs Mihailičs ar viņu katru dienu izspēlēja šo joku.

— Nu, bet tagad gan nepiemānīšu, — viņš turpināja, pieliedams mēriņu otrreiz.

— Zinu, cienītais, — kapteinis atbildēja un vienā paņēmienā izdzēra savu porciju.

Visi sagāja zālē, kur Pjotrs Mihailičs jaunajam paziņam stādīja priekšā Palageju Jevgrafovnu. Kalinovičs

viņai viegli paklanījās; ekonome viņam manierīgi pakniksēja.

— Mūs laikam šodien grib pacienāt ar ķidām, — Pjotrs Mihailičs sacīja, sēzdamies pie galda un ievilkdams nāsīs karstā ēdiena smaržu. — Vai jums garšo ķidas? — viņš apvaicājās Kalinovičam.

— Jā, ēdu, — viņš atbildēja, mazliet zobgalīgi smaidīdams, taču pagaršojis sāka ēst ar lielu baudu. — Tās garšo vareni, — viņš teica, — lieliski pagatavots!

— Meistariski, cienītais! — Pjotrs Mihailičs pievienojās. — Palageja Jevgrafovna, šis gods pienākas jums; apsveicam un pateicamies visas godājamās kompānijas vārdā!

Ekonome nolaida acis, paklīrējās un acīmredzot nolēma atturēties no sava paraduma iet prom no galda. Pēc siltā ēdiena patiešām nāca sterlets, kam Kalinovičs parādīja pienācīgu uzmanību. Arī meža irbju mērci līdz ar piedevām viņš uzslavēja, taču par visu vairāk viņam iegaršojās uzlieve: izdzēris divas glāzītes, viņš palūdza vēl trešo, teikdams, ka tā esot daudz labāka par jebkuru liķieri.

Palagejai Jevgrafovnai aiz prieka abi vaigi bija notvīkuši spilgti sarkani.

Pēcpusdienā visi atkal atgriezās viesistabā.

— Pastāstiet man, Jakov Vasiļjič, — Pjotrs Mihailičs ievadīja sarunas, — kaut ko par Maskavas universitāti; tur, kā esmu dzirdējis, tagad esot lieliski profesori. Kādu fakultāti jums labpatika beigt?

— Esmu jurists.

— Lieliska fakultāte, cienītais! Es pats arī mācījos Maskavas universitātē, filoloģijas fakultātē, un manā laikā visai taisnīgi un pelnīti tika slavēts Merzļakovs *. Tas bija cilvēks ar gaišu galvu. Gadījās, ka viņš sāka iztirzāt Deržavinu pa rindiņai, katru vārdu. «Redz,» viņš saka, «šis pants ir labs, bet šis te viduvējs; vajadzēja teikt,» viņš saka, «lūk, tā,» — un sāka improvizēt dzeju. Mēs klausāmies vien, bet, ja viņa improvizācijas toreiz būtu pierakstījuši, iznāktu brīnum jauki dzejoļi, — Pjotrs Mihailičs stāstīja. — Man būtu interesanti zināt, — padomājis viņš turpināja, — vai studentu kungi tagad arī vēl atceras Merzļakovu, vai viņu arī pienācīgi ciena.

— Ļoti, — Kalinovičs atteica, — sevišķi kā profesoru.

— Tas jaunajai paaudzei dara godu, tādus cilvēkus nevajadzētu aizmirst! — vecais vīrs secināja un nopūtās. Vairākas pie galda izdzertās uzlieves glāzītes bija viņu padarījušas vēl runīgāku un izraisījušas kaut kādu likami skumīgu noskaņojumu. — Man, lūk, tagad, vecumdienās, — viņš atkal sāka runāt it kā pats ar sevi, — būtu ļoti gribējies pasērst Maskavā, tikai ar naudu nekādi netieku cauri, bet labprāt gan būtu paskatījies uz Baltakmenī kalto, būtu aizgājis uz universitāti Vecu studentu, es domāju, ielaidīs taču kaut vai uz sienām paskatīties. Daudzi mani biedri tagad ir pazīstami literāti, zinātnieki; studenta gados bijām draugi, reizēm es viņus apstrīdēju; nu, bet tagad viņi, protams, ir tikuši tālu, bet es vēl pagaidām esmu tikai atvaļināts skolas pārlūks; taču, manuprāt, ja es pie viņiem ierastos, viņi mani nenoniecinātu.

Kalinovičs tikai pa daļai klausījās Pjotrā Mihailičā, toties ļoti cieši nolūkojās Nastjeņkā, kura sēdēja ar garlaikotu un sapīkušu seju. Par Merzļakovu un savu vēlēšanos nokļūt Maskavā Pjotrs Mihailičs viņas klātbūtnē stāstīja vismaz miljono reizi. Tomēr, pūlēdamās to noslēpt, viņa te sāka raudzīties pa logu, te nolaida melnās acis uz atšķirto žurnālu «Otečestvennije zapiski» un, jāsaka, šajos brīžos izskatījās brīnum jauka.

— Vai jūs kaut ko lasāt? — Kalinovičs viņu uzbilda.

— Nē, pagaidām tāpat vien šķirstu, — Nastjeņka atbildēja.

— Bet lasīt jums patīk?

— Ļoti, tā man ir vienīgā izklaidēšanās. Tagad gan lasu mazāk, bet agrāk lasīju vai līdz nemaņai.

— Un ko tad jūs lasāt? Kad literatūra tāda kā mūsējā, izvēle diezgan maza.

— Galvenokārt žurnālus. — Nastjeņka atbildēja.

— Pēdējos gados, — Pjotrs Mihailičs iejaucās, — žurnālus vien lasām Tagad tie iznāk dažnedažādi labi; tajos ir viss kas: gan patīkama lasāmviela, gan derīgas ziņas, politiskā un dabas vēsture, kritika . Labi žurnāli, cienītais.

Kalinovičs tikko jaušami pasmaidīja.

— Jūs neesat gluži objektīvs, vērtējot mūsu žurnālus, — viņš teica, — tie gan paši, es domāju, nemaz nenojauš, ka tiem piemīt tik labas īpašības, kādas jūs tajos esat atklājis.

— Nezinu, cienītais, — Pjotrs Mihailičs atbildēja,

— es runāju tā, kā saprotu. Lūk, viņu savstarpējie ķīviņi gan man nemaz nepatīk! Apžēlojieties — ko tas īsti nozīmē? Kur vajadzētu kādu jautājumu apspriest, viņi apmētā cits citu ar dzēlībām un kā tādi cīkstoņi cenšas cits citam aizšaut priekšā kāju.

— Lietišķā un godīgā žurnālā, ja vien tāds pastāvētu, — Kalinovičs ieteicās, — visādā ziņā vajadzētu būt spēcīgam un enerģiskam pretsparam pret mūsu pārējiem žurnāliem, kam vai nu nav nekāda virziena, vai arī ir, bet aplams.

— Tā gan, tā gan! — Pjotrs Mihailičs apstiprināja, laikam nesapratis, ko īsti Kalinovičs sacīja. — Un vispār, — viņš turpināja ar dziļdomīgu seju, — nezinu, kā jūs, Jakov Vasiļjič, to saprotat, bet es spriežu tā, ka tagad literatūra vispār pagrimst.

Kalinovičs neko neatbildēja, tikai jautājoši paraudzījās vecajā vīrā.

— Agrāk, — Pjotrs Mihailičs turpināja, — dzejai tomēr izraudzījās cildenākus objektus: tā Deržavins rakstīja odu «Dievs», apdziedāja ķeizarieni *, varoņus, viņu dižos darbus, bet tagad par sieviešu actiņām un kājiņām vien dzejo . Apžēlojieties — kā nu tā var?

Kalinoviča sejai pārskrēja viegls zobgalīgs smaids.

— Tagadējai literatūrai ir lieli nopelni: senāk dzejnieki daiļrunīgi meloja, bet tagad bez kādas daiļrunības sākuši pamazām runāt patiesību, — viņš sacīja un uzmeta acis Nastjeņkai, kura atbildēja ar piekrītošu smaidu.

— Es šīs odas nepavisam nespēju lasīt, — viņa iesāka.

— Tētiņš, lūk, sajūsminās par šo Ozerovu * Iedomājieties tikai: krievu kņaze Ksenija, ko turēja ieslēgtu, brauc uz nometni pie Donskoja — cik ticami tas šķiet!

Kalinovičs tikai pasmaidīja, bet Pjotrs Mihailičs sāka izlocīties.

— Es jau savas domas nebūt neieskatu par pareizākajām, — viņš iesāka, — es ļoti labi saprotu, ka tagad raksta par jūtām, tuvāk mūsu dzīvei, pamāca visvairāk satīriska stāsta formā, — savā ziņā tas ir labi.

— Manuprāt, pat ļoti labi: aizstāvēt vājos ir daudz godīgāk nekā slavēt stipros, — Kalinovičs apgalvoja.

— Pilnīgi pareizi! — Nastjeņķa apstiprināja, acīm labpatikā mirdzot.

Ja jau ar tādu mērķi, tad — protams: vai nu to K.kIs apstrīdēs? — piekrita arī Pjotrs Mihailičs, no vi-> ,im pusēm pilnīgi sakauts.

Tagad ir izcili rakstnieki, — Nastjeņķa ieminējās, tie ir šie trīs: Puškins, Ļermontovs un Gogolis, par kuriem Bejinskis tagad tik daudz raksta žurnālā «Ote-

< ustvennije zapiski». *

- Un jūs lasāt arī kritiku? — Kalinovičs viņai apvai-

< ujās.

— Jā, — viņa ar zināmu lepnumu atteica.

— Dedzīga un gudra galva ir šis kritiķis Beļinska kungs! — Pjotrs Mihailičs piezīmēja.

— Vai jūs piekrītat viņa uzskatiem? — Nastjeņka apjautājās.

— Gandrīz, — Kalinovičs atbildēja, — taču nelaime tā, ka Puškina vairs nav starp dzīvajiem, — viņš turpināja, uzsvērdams katru vārdu, — jo, spriežot pēc viņa talanta spēka un pēc virziena, kādu viņš bija uzņēmis savos pēdējos sacerējumos, šim dzejniekam vajadzēja paveikt daudz ko.

— Viņš, cienītais kungs, būtu daudz ko paveicis! Tas bija iedvesmas pilns dzejnieks! Pats Deržavins viņu nosauca par sava darba turpinātāju *! — Pjotrs Mihailičs piekrita, runādams tādā kā svinīgā tonī. — Bet, rau, Gogolis. — viņš atkal ierunājās, taču piepeši aprāvās.

— Kas ir ar Gogoli? — meita pārjautāja.

— Gogolis gan, manuprāt, ir pārlieku saslavēts, — vecais vīrs noteikti apgalvoja. — Protams, to jau neviens nevar noliegt: jautrības pilns rakstnieks! Viss viņam izdodas tik dzīvi, it kā notiktu acu priekšā, par visu var no sirds pasmieties, un tajā pašā laikā viss liekas tik ticams, tomēr

Kalinovičs mazliet pasmaidīja par šo vientiesīgo Go-goļa vērtējumu.

— Gogolis ir milzu talants, — viņš iesāka, — taču pagaidām ar pienācīgu spēku ir sevi parādījis vienīgi kā satīriķis un tālab atklāj tikai vienu krievu tautas dzīves pusi, bet, vai viņš to atklās visā pilnībā, kā «Mirušajās dvēselēs» solās, un vai parādīs slāvu meiču un drosmīgo vīru *, — par to vēl var šaubīties.

— Vai patiesi Ļermontovs jums nepatīk? — Nastjeņka apvaicājās.

— Arī Ļermontovs ir miris, — Kalinovičs atbildēja, — bet, ja arī viņš būtu dzīvs, nezinu, kas būtu iznācis. No tā, ko viņš uzrakstījis, vienīgi redzams, ka viņš, bez šaubām, atdarinājis Puškinu, mazliet militārā manierē paudis baironismu un, beidzot, no Šillera visā pilnībā aizguvis stihijas cildināšanu.

— Nē, nav tiesa, man Ļermontovs šķiet taisni brīnišķīgs! — Nastjeņķa izsaucās.

— Jā, — padomājis turpināja Kalinovičs, — viņš bija ļoti gudrs cilvēks ar nemāksloti kaislīgu raksturu, bet — tikai zināmā jomā. Viņš bija ļoti spēcīgs visā, par ko rakstīja, toties tālāk par to nekā neredzēja.

Nastjeņka noraidoši papurināja galvu; tam nu viņa nepavisam nepiekrita.

— Bez šiem trim rakstniekiem man ļoti patīk arī citi, — viņa sacīja, brīdi klusējusi.

— Kuri tad tieši? — Kalinovičs apvaicājās.

— Piemēram, Zagoskins, Lažečņikovs *, kura «Ledus pili» esmu lasījusi kādas piecas reizes, grāfs Sologubs*: viņa «Aptiekāra sieva» un «Augstā sabiedrība» man bezgala patīk; tad vēl Kukoļņiks, Veltmans, Daļs, Osnovja-ņenko *

Pjotra Mihailiča seja šī uzskaitījuma laikā labpatikā staroja, jo meita parādīja, ka tik plaši pazīst literatūru; taču Kalinovičs viņā klausījās ar tādu sejas izteiksmi, ka nebija grūti uzminēt: viņš Nastjeņkas nosauktos autorus visai augstu nevērtēja.

— Ir jau daudz, visus nevar ne uzskaitīt! — viņš sacīja.

— O, jūs gan, kā liekas, esat bargs un smalks kritiķis! — Pjotrs Mihailičs iesaucās.

Kalinovičs neko neatbildēja, tikai nodūra acis.

— Bet vai jūs pats neko nerakstāt? — Nastjeņka viņam pēkšņi pavaicāja.

— Kāpēc gan jūs domājat, ka es rakstu? — viņš atjautāja, savukārt it kā nedaudz samulsis no šī vaicājuma.

— Man tā liekas, ka jūs katrā ziņā rakstāt arī pats.

— Varbūt, — Kalinovičs atteica.

Pjotrs Mihailičs sasita plaukstas.

— Ahā! Ak tu, Nastjeņka! Cik tu man esi manīga: uzreiz trāpīji mērķī! — viņš teica. — Nu, ko tad! Lai dievs dod! Lai dievs dod! Jūs esat gudrs, jauns, izglītots cilvēks Kālab lai no jums neiznāktu rakstnieks?

— Ko tad jūs rakstāt? — Nastjeņka atkal ieprasījās.

Taču Kalinovičs neatbildēja.

— Tas, cienītā, ir autora noslēpums, — Pjotrs Mihai-ličs piezīmēja, — ko mēs nedrīkstam izdibināt, iekāms to nevēlēsies sacerētājs pats; ja dievs dos, varbūt pienāks arī tāda reize, kad Jakovs Vasiļjičs ieradīsies un pats mums nolasīs, tad mēs uzzināsim, parunāsim un apspriedīsim Bet, — viņš turpināja, nožāvājies un pievērsdamies brālim, — kā jūs, kapteini, domājat: vai iesiet uz savu ziemas mājokli vai ne?

— Nē, es pasēdēšu, cienītais, — tas atbildēja.

Kapteinis pēc pusdienām negāja mājās uz savu putnu

valstību, augstākais, četras vai piecas reizes gadā un arī tad tikai ārkārtējos gadījumos. Acīmredzot viņu bija ļoti ieinteresējis jaunais viesis. Tas patiesi bija vērojams jau no tā vien, ka viņš neparasti uzmanīgi ieklausījās visā, ko teica Kalinovičs.

— Nu, lai notiek: bet es gan mūsu godātajam viesim lūdzu atļauju atpūsties — paradums! — Pjotrs Mihailičs sacīja, celdamies kājās.

— Esiet tik laipni, — Kalinovičs atbildēja.

— Bet jūs es tomēr mājās nelaižu, — ko jūs viens pats sēdēsiet savā istabā? Te jums ir divi sarunu biedri: vecs kapteinis un jauna meiča; patērzējiet ar viņu! Mana meita ļoti labprāt runā par literatūru, — vecais vīrs noteica un, pievilcis labo kāju, palocījās, pamāja ar roku un aizgāja. Pēc neilga laika viesistabā kļuva labi dzirdama viņa krākšana. Nastjeņku tas samulsināja.

— Vai nevēlaties pastaigāties pa dārzu? — viņa sacīja, izmantodama to, ka viesis bieži lika roku pie galvas.

— Es ļoti labprāt atsvaidzinātos, — viņš atbildēja, — jūsu uzlieves ir lieliskas, tikai ļoti ātri noved pie mērķa.

Visi izgāja laukā.

Godņevu dārzs, kas reizē ar māju bija pirkts no kāda bagāta vecpuiša — kādreizējā muižniecības priekšnieka un kaislīga dārzkopja, agrāk izcēlās ar plašām biežņām. Palageja Jevgrafovna arvien izrādīja spēcīgas tieksmes iekopt dārzā sakņu plantācijas. «Mežs, redz, aug, bet burkānus nav kur sēt,» viņa gremzās, kaut gan tīri labi zināja, ka burkānus būtu gan kur sēt, ja pati nebūtu divas liekas dobes apsējusi ar kāpostiem; tomēr Pjotrs Mihailičs pa daļai pēc paša vēlēšanās, pa daļai izpildīdams

Nastjeņkas gribu, palika nepielūdzams un atstāja lielāko daju dārza tādu, kāds tas bija, ekonomei atteikdams:

— Ne jau vienmēr, māmuļa, jārūpējas par lietderīgo, lai gādājam ari par patīkamo. Dzīvē vajag jaukt kopā utile cum dulce [8]

Dārzā varēja nokļūt tieši no viesistabas caur nelielu balkoniņu, pie kura jau sākās biezi saaugusi liepu aleja, kas tālāk pārvērtās paplatā laukumiņā, kura vidū atradās pussabrukusi ķīniešu lapene. Dažādā attālumā no lapenes slējās Olimpa dievu koka statujas, kādas lasītāji varbūt būs redzējuši kādreizējā Ostaševska dārzā, kas noderēja par paraugu daudziem muižnieku dārziem. No šiem Olimpa dieviem bija palikusi Minerva bez labās rokas, Venera, kurai puse galvas bija nošķelta, un vēl kāda dieva kājas, kamēr no pārējiem saglabājušies tikai postamenti. Visas šīs dievu un dieviešu atliekas bija nokrāsotas spilgtās krāsās. Pjotrs Mihailičs šo vietu sauca par sagrauto Olimpu.

— Vajadzētu šo manu Olimpu restaurēt; tikai te neatradīsies meistari, — viņš, staigādams ap statujām, bieži sacīja.

Aiz zālāja uz upes pusi sākās visai stāva nogāze ar labi saskatāmām divu vai triju strūklaku vietām un taciņām, kas dažādos virzienos aizvijās lejup. Turklāt pa visu šo nogāzi, noliekušies slīpi, auga milzīgi ciedri, kuru ēnā atradās tāda kā kapela, kā būda, kurā, pēc vecu vietējo ļaužu nostāstiem, reiz piemitis kāds svētais; taču citi apgalvoja, ka iepriekšējais īpašnieks — jāpiebilst, liels joku dzinējs un jautrības mīļotājs — tīšuprāt centies šai būdai piešķirt mežonīgu izskatu un nosēdinājis tur koka lelli, kas izskatījusies pēc vientuļnieka, un, kad būdā kāds nācis iekšā, tā cēlusies augšā un klanījusies, tā līdz nesamaņai nobaidīdama dažu labu dāmu un sagādādama saimniekam neiedomājamu prieku. Upes pretējā— zemākā krasta nogāze Bija lēzenāka un no vienas vietas pieaugusi ar tādu kā apcirptu smalku eglāju. Tas ar apvārsni saplūda pusloka ietvarā, kuram pāri nebija pacēlies neviens kociņš, neviens mākonis, un tikai tam pret vidu slējās augsts tālīnas sādžas zvanu tornis.

Diena, kā tas septembra sākumā bieži gadās, bija skaidra un silta, no upes, kas bija gluda kā stikls, sāka cel-

liru viegla migla. To visu apmirdzēja jau diezgan zemu imitlīgušās saules gaisma, kas vietumis ielauzās alejā, izkaisīdama uz ceļa spožus plankumiņus, un, no vienas pu-*.« *s apspīdēdama Veneru bez galvas un Minervu bez rokas, padarīja visu fantastisku, — tas viss, es saku, kopā ai miniatūro Nastjeņku melnajā kleitā un ar atrisušiem matiem, kopā ar kapteini, kurš ar īso pīpīti rokā bija atsēdies uz lapenes kāpnēm un kura nospodrinātajās vic-mundiera pogās arī rotājās saule, — tas viss Kalinovi-eam, liekas, patika, un viņš izsaucās:

— Cik te jauki! Cik brīnišķīga apkārtne!

— Iebraucējiem! — atsaucās Nastjeņka. — Tomēr šī ir vienīgā vieta, kur man ir vieglāk dzīvot, — viņa piebilda un palūdza Kalinovičam papirosu, ko aizsmēķēja pie tēvoča pīpes.

Kapteinis pamāja viņai ar galvu un sacīja:

— Pielūkojiet, tētiņš ieraudzīs!

Nastjeņkai ļoti patika smēķēt, taču viņa darīja to pa-slepus no tēva. Pjotrs Mihailičs, meitu lutinādams un neko viņai neliegdams, vienmēr noskaitās, ieraudzīdams viņu ar papirosu rokā.

— Nastasja Petrovna, cienītais, ir huzārs, īsts huzārs! Nu jau dāmām vairs atliek tikai sākt dzert sīvo, — viņš mēdza teikt.

Toties kapteinis šai ziņā nostājās brāļameitas pusē un pilnīgā slepenībā no Pjotra Mihailiča reizēm pagatavoja viņai papirosus no vieglas turku tabakas, vēlēdamies labāk apgūt šo māku, viņš ļoti uzmanīgi pētīja visu viesu papirosus: no kāda papīra tie gatavoti, un kādas šķirnes kartons tajos izmantots.

— Vai esat redzējis Žoržas Sandas portretu? — Nastjeņka ievaicājās, soļodama pa aleju kopā ar Kalinoviču.

— Esmu, — viņš atbildēja.

— Vai viņa ir skaista? Un jauna?

— Nē, ne visai jauna, tomēr vēl glīta.

— Bet vai tas tiesa, ka viņa staigā vīriešu drēbēs?

— Nedomāju vis, portretā viņa bija ģērbusies amazones tērpā.

— Kā man gribētos dabūt viņas attēlu! Man ļoti patīk viņas romāni.

— Un kurš no tiem jums patīk vislabāk?

— Visi ir gaužām jauki! «Indiānu» * esmu lasījusi neskaitāmas reizes.

— Un, protams, raudājusi par viņas likteni, — Ka-linovičs teica. Viņa balsī bija saklausāma apslēpta zobgalība.

— Kāpēc gan par Indiānas likteni jāraud? — Nas-tjeņķa iebilda. — Pēc manām domām, viņa nemaz nav nožēlojama, kā tas varbūt dažiem liekas; viņa vismaz dzīvoja un mīlēja.

Kalinovičs mazliet pasmaidīja un klusēja.

— Vai tiešām, — Nastjeņka turpināja, — viņa būtu laimīgāka, ja savu sirdi, savu maigumu, savas kvēlās jūtas, beidzot, savus sapņus, itin visu būtu sevī nomākusi un visu savu dzīvi upurējusi vīram, cilvēkam, kurš viņu nekad nebija mīlējis, nekad nebija nedz gribējis, nedz varējis viņu saprast? Ja viņa būtu bijusi parasta, ikdienišķa sieviete, tad viņai vēl būtu iespējams aprast ar savu stāvokli, te ir tādas dāmas, kas atklāti pasaka, ka nevarot ciest savus vīrus un dzīvojot ar viņiem tāpēc, ka viņām neesot mantas.

— Diezgan svarīgs iemesls! — Kalinovičs piemetināja.

— Tikai ne Indiānai. Ar tādu raksturu viņai vajadzēja vai nu mirt, vai arī atrast izeju. Viņa kļūdījās savā mīlestībā — kas tad par to? Viņai tomēr bija brīži, kad viņu mīlēja, kad viņa ticēja un jutās laimīga.

— Viņai vajadzēja iemīlēt Ralfu, — Kalinovičs iebilda,

— viss romāns veltīts tematam, ka sievietes bieži vien mīl necienīgus cilvēkus, bet krietnu cilvēku patieso vērtību uzzina visai vēlu. Pēdējās ainās Ralfs ir īsts varonis.

— Ralfs varonis? Nemūžam! — Nastjeņka izsaucās.

— Es viņa mīlestībai neticu; kā īsts anglis un savādnieks viņš aizraujas ar Indiānu aiz gara laika, varbūt — lai izgaiņātu savu splīnu. Advokāts ir daudz lielāks varonis nekā viņš; advokāts ir dzīvs cilvēks, viņš iemīlas, cieš Indiānai vajadzēja iemīlēt viņu, jo viņš ir labāks par Ralfu.

— Kādā ziņā tad labāks? Advokāts ir egoists.

— Nē, viņš ir vīrietis, un visi vīrieši ir godkārīgi, bet

Ralfs — fui! — īsts lupata. Ar viņu Indiāna nevarēja būt laimīga: no vienas neveiksmes bēgdama, viņa

ieskrēja otrai tieši rokās.

To visu Nastjeņka runāja ar lielu aizrautību; acis viņai iedegās, vaigi satvīka, un Kalinovičs, uzmetis viņai skatienu, neviļus sevī nodomāja. «Kāds velnēns!»

Sarunas beigās pienāca kapteinis un sāka sojot kopā ar viņiem.

— Lūk, krusttētiņam gan ļoti patīk Ralfs, — Nas-t jeņķa turpināja, norādīdama uz tēvoci, tad viņa kapteini uzrunāja: — Krusttētiņ, jums taču patīk Ralfs — atcerieties, tas anglis trešdien mēs lasījām.

— Patīk.

— Kāpēc tad?

— Solīds cilvēks, cienītā, — kapteinis atbildēja.

Klausīdamies «Indiānu», kaptenis patiesi bija ļoti ieinteresējies par mazrunīgo angli, un pēdējā nodaļā, kad Ralfs sāk izklāstīt savas jūtas pret Indiānu, viņš piepeši kā neviļus bija noteicis: «Ak Ak! .»

Nu, kapteini, to jūs vis negaidījāt? — Pjotrs Mi-hailičs bija apvaicājies.

— Jā, cienītais, to es nedomāju vis, — kapteinis atbildēja.

Tā runādamies, jaunie ļaudis pastaigājās pa dārzu līdz krietnai krēslai. Abu sarunas neapsīka. Taču Kalinovičs vairāk tikai jautāja un turējās novērotāja lomā, toties Nastjeņka bija kļuvusi bezgala runīga. Viņa atklāti izstāstīja, cik pārsteigta bijusi, dzirdēdama, ka jaunais pārlūks aizbraucis vizītēs, un tad viņa kariķēdama notēloja visu apriņķa aristokrātiju. Pati sevi netaupīdama, viņa ļoti jauki un gaužām jocīgi pastāstīja par savu vienīgo braucienu uz balli: kā viņa tur izskatījusies sliktāk par visām, kā par viņu ieinteresējies pats sīkākais cilvēciņš — galda priekšnieks Mediokritskis; beigās viņa notēloja, kā ģenerāliene sēž, ar kādu gausu cienīgumu pagriež galvu un ar kādu piepūli runā, mēli valstīdama.

Kapteinis, viņā klausīdamies, galvu vien kratīja.

«Velnēns!» Kalinovičs atkal klusībā nodomāja.

Pjotrs Mihailičs tikmēr bija pamodies, nomazgājies, saposies un jau sēdēja viesistabā, dzerdams dzērveņu morsu, ko viņam vienmēr sagatavoja un pasniedza pati Palageja Jevgrafovna. Pašlaik abi pusbalsī sprieda par jauno skolas pārlūku.

— Ak tu dieviņ, dieviņ! Neko labāku par šo cilvēku Nastjeņkai nevarētu vēlēties, — Palageja Jevgrafovna sacīja.

Kalinovičs viņai bija ļoti iepaticies ar savu kārtīgo apģērbu, savu delikātumu, bet visvairāk ar to, ka bija parādījis pienācīgo cieņu viņas gatavotajiem ēdieniem.

— Viss dieva rokā! — Pjotrs Mihailičs noteica.

Kad jaunie ļaudis atgriezās, ekonome tūliņ aizgāja, bet Nastjeņka, kā parasti, sēdās apliet tēju.

Ko tad vakarā darīsim? — Pjotrs Mihailičs iesāka.

Vai jums, Jakov Vasiļjič, nepatiktu saspēlēt kārtis? Vai nesarausim preferansu?

Šis priekšlikums Kalinoviču nezin kāpēc samulsināja.

— Ja jūs vēlaties Tikai es uz lielām summām nespēlēju, — viņš atbildēja.

— Mēs spēlējam uz milzīgām: pa kapeikai.

— Esiet tik laipni.

— Kapteiņa kungs, — Pjotrs Mihailičs teica brālim, — parūpējieties par galdu!

Šo lūgumu kapteinis izpildīja ar manāmu labpatiku: viņš pats uzstādīja galdu, noslaucīja to, sameklēja un nolika atbilstošajās vietās spēļu kārtis, krītiņus un pat piecēla krēslus. Viņš ļoti labprāt saspēlēja pāris kāršu partiju.

Nastjeņka, kura līdz šim nekad nebija piedalījusies, sacīja, ka arī viņa spēlēs līdzi. Tā nu piesēdās visi četri. Lai gan šī spēle bija tīrā blēņošanās, tomēr arī tajā savā veida izpaudās dalībnieku raksturi. Kapteinis spēlēja uzmanīgi un augstākā mērā piesardzīgi, rūpīgi apdomādams katru gājienu; Pjotrs Mihailičs — tieši otrādi — iekarsa, izdarīja riskantus gājienus, dusmojās, rāja Nastjeņķu par kļūdām, pats vienā laidā kļūdīdamies, un draudēja kapteinim ar pirkstu, pārmezdams: «Nav godīgi, jūsu labdzimtība. Jūs blēdāties!» Nastjeņku, liekas, nodarbināja pavisam kas cits: te viņa izlaida gājienu, te paziņoja, ka atturas, un ikreiz, kad Kalinovičs dalīja kārtis un spēlē nepiedalījās, griezās pie viņa ar lūgumu, lai pamāca spēlēt. Kas attiecās uz Jakovu Vasiļjič u, tad viņš spēlēja visai uzmanīgi un, šķiet, pūlējās nezaudēt — un arī nezaudēja. Vienīgi kapteinis ievinnēja no brāļa un brāļameitas. Tad visi paēda vakariņas, un atvadoties Nastjeņka Kalinovičam apjautājās, vai viņam patīk skaļi lasīt.

— Jā, es lasu, — viņš atbildēja.

— Kad būsiet atkal pie mums, mēs palūgsim jūs kaut ko palasīt.

— Ja jums tā tīk, — Kalinovičs noteica un sāka atvadīties.

— Katrā ziņā mēs jūs gaidīsim, — Nastjeņka vēlreiz^ atkārtoja, kad Kalinovičs jau atradās priekšnamā.

— Jauks puisis, tiešām jauks! — Pjotrs Mihailičs sa cīja, kad viņš jau bija aizgājis.

— Viņš ir Joti gudrs cilvēks, — Nastjeņka piebilda.ļ

— Jā, gaiša galva, — vecais vīrs turpināja. — Tagad universitātēs māca labi, ar katru gadu labāk.

— Vai jūs, tētiņ, rīt viņu paaicināsiet pie mums pusdienot? — Nastjeņka apprasījās.

— Paaicināšu; kur lai viņš pagaidām piemetas, —• Pjotrs Mihailičs atbildēja un tad padomājis piebilda — Man tagad rūp tikai viens — kur lai viņam sameklē dzīvoklīti.

— Mums pretī ir izdodams dzīvoklis, — Nastjeņka piezīmēja.

Pjotrs Mihailičs pamirkšķināja brālim ar aci.

— Oho! — viņš izsaucās. — Vai redz, kaptein, cik mūsu Nastasja Petrovna mudīga, ko? Jauno skolas pārlūku grib iekārtot uz dzīvi iepretī savam lodziņam

— Jā, cienītais, — kapteinis atteica.

Nastjeņka viegli piesarka.

— Jāapprasās ierēdņa atraitnei: viņas īrnieki izvācās, — nosprieda Palageja Jevgrafovna, novākdama kārtis, krītiņus un nolikdama vietās kāršu galdu un krēslus.

— Vareni, vareni! Tas ir labs dzīvoklis, — Pjotrs Mihailičs piebalsoja. — Aizej nu rīt pie viņas, komandiere, un krietni pakaulējies!

— Aizskriešu, — ekonome atbildēja.

— Tikai tas gan, — Pjotrs Mihailičs turpināja, — ja viņš tur sarunās, tad vajadzēs viņam iedot kādas mēbeles, jo te tās var arī nesameklēt.

— Salasīsim Iedosim — Palageja Jevgrafovna atsaucās jau ar zināmu īgnumu un izgāja.

Pjotrs Mihailičs runāja par to, ko viņa jau sen bija apdomājusi, turklāt daudz labāk nekā viņš.

Pēc šīs sarunas visi sāka izklīst.

Nastjeņka pirmā piecēlās un, pateikusi, ka ir ļoti nogurusi, piegāja pie tēva, kurš viņai, kā parasti, pārmeta krustu, noskūpstīja un ļāva ar dieva palīgu doties pie miera; viņa tomēr nelikās gulēt — viņas istabā vēl ilgi spīdēja gaisma Nastjeņka rakstīja jaunu dzejoli, kas sākās tā:  Lai kas iu būtu, lepno cilvēk!

VI

Kā Palageja Jevgrafovna bija izdomājusi, tā arī nolika. Kalinovičs noīrēja dzīvokli pie ierēdņa atraitnes. Tā nu viņam izraudzītā saimniece bija maza, resna sieviete, traki kāra uz pīrāgiem, kafiju, tēju un, domājams, neatteicās arī no kāda malciņa sīvā. Jau nezin cik gadus pēc sava vīra — bijušā ierēdņa — nāves dzīvodama atraitnē, viņa pārtika no tā, ka izīrēja savu nelielo mājeli, bet ar Palageju Jevgrafovnu viņa bija lielos draugos, proti, reizes trīs nedēļā atskrēja pie viņas padzert un paēst, un atlīdzināja par to, pastāstot visdažādākos pilsētas jaunumus, bet, ja tādi negadījās, tad izdomāja pati. Tālredzīgā ekonome bija iecerējusi nometināt pie viņas Kalinoviču, pirmkārt, tādēļ, lai draudzenei dzīvoklis nestāvētu tukšs, otrkārt, viņa zināja, ka atraitne izdibinās un izpļāpās viņai par jauno cilvēku visu līdz beidzamajam sīkumam. Un ierēdņa atraitne patiesi sāka savam īrniekam dzīt pēdas kā zaķim un sākumā bija par viņu lielā sajūsmā.

— Mīlīši mani! — viņa runāja, rokas iepletusi. — Kāds jauks cilvēks! Saprātīgs, lēnprātīgs Zelta vīrišķis, zelta!

Bet, kad Kalinovičs bija pieņēmis Pjotra Mihailiča piedāvātās mēbeles un novietojis tās savās istabās, viņa aiz sajūsmas bija vai bez prāta: atšāvās pie Palagejas Jev-grafovnas, seja kvēlo, acis deg.

— Mīlīt manu Palageja Jevgrafovna! — viņa sāka savu sakāmo. — Nepazīstu vairs sava dzīvokļa: ne pēc manas mājas, ne pēc manām istabām, vācies kaut laukā. Bija jau gan, bija pirmāk pie manis apmeties viens lielskungs, viens muižnieks, — piemēsloja, piecūkoja visus kaktu kaktus, bet šitam te, manam skaistulim, jaukums un tīrība Zelts, zelts ne vīrišķis!

Visas šīs runas Palagejas Jevgrafovnas acīs vēl vairāk izcēla jauno skolas pārlūku, kurš savukārt pēc ne visai veiksmīgajām vizītēm pie ierēdņiem laikam bija nolēmis labāk iepazīties ar pašu pilsētu un apskatīt tās apkārtni. Tādā nolūkā viņš klaiņoja pa ielām, katedrālē aplūkoja baznīcas senlietas, reizēm devās uz tuvākajiem laukiem un pļavām, vairākas stundas no vietas vēroja upi un tirgus dienās, klīzdams pa tirgus laukumu, tīšuprāt maisījās starp sievām un zemniekiem, lai ieklausītos

viņu valodās un noskatītos viņu dažnedažādajās sejās. Taču — ak vai! — tas viss drīz vien bija izpētīts un sāka apnikt. Dienas kļuva līdzīgas cita citai kā vārna vārnai. Tā, piemēram, vasaras rītā ap pulksten sešiem saule jau pakāpusies itin augstu. Mazajās sīkpilsoņu mājelēs sāk mosties ļaudis. No skursteņiem sāk celties dūmi, un ielās izplatās jūtama zivju un sīpolu smārde — pazīme, ka saimnieces sākušas gatavot ēdienu. No ārpilsētas krastmalā nokāpj divi novēlojušies zvejnieki un, noskaitījuši pret dievnamu lūgšanu, iedzen laivas ūdenī. Pa vārtiem laiku pa laikam ar nēšiem plecos iznāk sārtvaidzes sīkpilsoņu meitas un gāzelēdamās naski aizsteidzas pēc ūdens, tām nepavisam nav apjaušams viduklis, toties ir resnas dibenpuses, viņu mātes tikmēr smalkās, skanīgās balsīs rājas ar tikpat skanīgi klaigājošām kaimiņienēm. Gandrīz katrā pagalmā nemitīgi kladzina izbadējušās vistas. Baznīcā sāk iezvanīt rīta dievkalpojumu. Pie katedrāles parādās neaprakstāmi, slēgtai droškai līdzīgi rati ar vienu zirgu aizjūgā. Tajos vēl pirms pro-topopa tēva ierašanās atbrauc veca neprecēta muižniece, kura, vēlēdamās atrasties tuvāk dieva namam, no savas muižas pārcēlusies uz pilsētu kopā ar divām resnvaidzēm meičām, kuras drīz vien kļuvušas par kārdinājumu jauniem neprecētiem ierēdņiem. Pa koka ietvi, kas daudzās vietās iebrukusi, aizsoļo jauns muižnieks, pusaudzis Kad-ņikovs, kurš nesen bija pieteicies darbā muižniecības priekšnieka kancelejā, lai taisītu karjeru. Rokās viņam cimdi, taču nav kaklasaites un cepures, to jaunais cilvēks nes rokā. Galva viņam slapja. Viņš tikko izpeldējies un ir dedzīgs šīs izpriecas cienītājs. Neraugoties uz septīto rīta stundu, viņš jau paguvis trešo reizi izpeldēties Dievkalpojums beidzas. Kupči savās bodēs sāk dzert tēju, piekozdami veģus. Pa iestāžu atvērtajiem logiem kļūst redzamas galda priekšnieku platās, mazliet pietūkušās sejas, un uz mirkli izliecas laukā rakstvežu sacirtotās un sapomadētās galvas. Pie durvīm piebrauc vispirms rentmeistara, tad policijas priekšnieka, tiesneša un citas droškas. Ārsts aizbrauc vizītēs. Nezin vai šī stunda nav pati dzīvīgākā; bet vēlāk, ap diviem, pie iestādēm vairs neredz neviena pajūga. Visiem logiem priekšā nolaisti aizkari, pārdevēji bodēs aiz gara laika mēģina ar labi zināmo saucienu: «Gul, gul, gul,» — pievilināt pa laukumu tekalējošos baložus. Tie, muļķīši, nāk arī, sā-

kūmā domādami, ka tos pabaros, taču tur tos mēģina notvert aiz astes; baloži tomēr uzspurdz gaisā un aizlido, un tiem pakaļ metas bēgt ari dievs zina no kurienes uzradies kucēns, ar to sagādādams bezgalīgu prieku visiem, kas vien vēro šo ainu. Turīgākās kupcienes un sīkpilso-nes savās mājās, iedzērušas pa krietnai glāzītei pašdarināta liķiera un ieturējušas it pamatīgas pusdienas, guļ aiz katūna aizkariņiem savos augstinaugstajos pūra pēļos. Viņu vīri, ja nav kur aizbraukuši, dara to pašu un guļ vai nu aukstajā kambarī, vai šķūnī. Ierēdņi paēd pusdienas un tāpat pošas nosnausties, ja vien tūliņ pēc pusdienām nesarājas ar savām sievām. Pēc tam uz ielas vairs tikpat kā nav nevienas dzīvas dvēseles; varbūt vienīgi jaunais Kadņikovs aiziet nopeldēties . Puspiecos sāk zvanīt uz vakara dievkalpojumu. Maz pamazām viss sāk atdzīvoties. Izgulējušās sīkpilsones ar miegainām sejām iet pie akas mazgāties. No apriņķa un arī no garīgās skolas sāk plūst laukā skolnieki un, ja satiekas, noteikti sakaujas. Ģenerālienes sulaiņi, sudraba traukos pasnieguši parādes pusdienas, kas patiesībā sastāv no ceptām aknām, grunduļiem un kafijas omletes, šie sulaiņi, paši apmierinājuši izsalkumu ar plikiem kāpostiem vien, savās livreju frakās sasēžas uz soliņa pie vārtiem un ņemas rīdīt pūdeli uz visiem garāmskrejošiem suņiem un droši vien arī govīm, kad tās dzen mājup no ganībām. Uz vaļņa parādās pastaigāties iznākušu cilvēku pū-līši, turklāt jaunās dāmas un meičas mirdzina saulē savus košos tērpus un tikpat košās cepurītes. Noskatoties šajās grupās, neviļus ienāk prātā, ka tās taču varētu sanākt kopā tur tajā koka lapenē uz vaļņa un uzsākt dejas — pie tam tieši pašreiz cauri pilsētai brauc žīds ar cimboli, — un pēc tā, es esmu pārliecināts, ļoti tīko tiesneša dēls, septītās klases ģimnāzists, un pastāvīgā locekļa piecpadsmitgadīgā meita, kuri jau divas nedēļas ir līdz nesamaņai samīlējušies viens otrā un kuriem nav iespējams pārmīt ne pāris vārdiņu. Taču tas nemūžam nenotiek! Sastopoties šīs grupas klanīdamās sasveicinās, pārmij dažus vārdus un izšķiras. Pa to starpu, pievērsdams sev vispārēju uzmanību, pa ielu sacīkšu droškā ar kraukļa melnu rikšotāju aizdrāž pilsētas galvas jauniņais dēls, kaislīgs zirgu mīļotājs un, kā mēdz teikt, tēva nelaime, jo viņam stipri patīk uzdzīvot un aizvien ar muižniekiem. Saule laižas rietā. Gaiss kļūst svaigāks;

pastaigā izgājušie izklīst pa mājām, logos iemirdzas uguntiņas. Lūk, vienas sveces gaismā baskājainā Olga klāj galdu pilsētas priekšnieka mājā, un viņš ar savu plašo ģimeni sēžas vakariņot. Lūk, policijas priekšnieka sieva pastaigājas pa zāli ar kādu jaunu virsnieku un viņam izrāda manāmu laipnību. Lūk, kur mazā māj elitē godkārīgs maģistrāta rakstvedis no semināra studentiem, gribēdams rīt izpatikt sekretāram, šovakar skaidrā rokrakstā šņāpj jau septīto lapu, it kā nemaz nemanīdams nogurumu, bet, uz mirkli mitējies, vienā paņēmienā izvelk tukšu blakus guļošo pīpi ar mahorku, tad uzspļauj uz pirkstiem, sapurina roku, lai to attirpinātu, un sāk atkal skrīvēt. Un, lūk, pirmās ģildes tirgoņa mājas stūra istabā vecā māte grasās pieliet eļļu lampadā, kas deg greznas svētsienas priekšā, vecā met dusmīgus mirkļus uz mūrīša pusi, kur nomigusi viņas jaunā vedekla, tikko atvesta no Maskavas. Iebraucamajā vietā pie galda sēž saimnieks sarkanā katūna kreklā ar notaukotu apkaklīti un rēķina, cik jāmaksā važonim, ar resniem, izblīdušiem pirkstiem gausi bīdīdams skaitīkļu kauliņus. Važonis noplīsušā puskažociņā stāv saimnieka priekšā, un viņa skumīgais ģīmis it kā saka: «Are, puis, kā nu tevi aptīra!»

Tāda bija gandrīz visa no ielas saredzamā dzīve mazajā pilsētiņā, kur bija nokļuvis mans varonis; taču, kas attiecas uz laipnību, labsirdību un draudzību, par kurām bija stāstījis Pjotrs Mihailičs, tad var jau būt, ka tās reiz vecos laikos arī bijušas, kamēr tagad, es domāju, kuram katram ir skaidrs, ka apgabala priekšnieks ik gadus raksta ziņojumus par policijas priekšnieka varmācīgajiem uzbrukumiem valsts muižām. Darbvedis, vēl gluži jauns zēns, piesienas apriņķa tiesai un novilcina katru protokolu, kurš vien kaut cik var noderēt viņa interesēm. Pat večuks — pilsētas priekšnieks —, neraugoties uz visu savu labsirdību, ir uz nažiem ar dziednieku, jo abu rīcībā atrodas slimnīcai atvēlētie līdzekļi. Abi brāļi Masļaņikovi, krietni turīgi kupči, nupat nesen, tēva mantojumu dalīdami, laukumā visu acu priekšā kāvās un plūca viens otru aiz matiem tēva apvalkātā jenotādas kažoka dēļ. Kur nu te saticība? Drīzāk jau te valdīja naids, ļaunums un skaudība, turklāt visam pāri vēl gūlās dīvains stingums un garlaicība, tā ka ar garlaicību mocījās pat ierēdņi, kas te bija pacietīgi izturējuši jau ilgus gadus. Arī dienesta blakus ienākumi tagad kļuva aizvien ma-

/«iki, gluži niecīgi, un tālab bija pilnīgi izbeigusies kaut ( ik nopietna kāršu spēle; tik vien bija palicis izklaidē-»mās, ka apriņķa tiesas piesēdētājs reizēm aizstaigāja pie pastāvīgā locekļa, ar ko viņš bija lielos draugos, un «ipsveicinājās . Un tad abi nožāvājās.

— Nu, Semjon Grigorič, vai nav dzirdams kas jauns? — apprasās viens.

— Nav nekā, — otrs atbild, un abi atkal nožāvājas.

— Kā tad jūs, — pirmais apvaicājas, — vai esat kājām vai braukšus?

— Un kas tad bija? — otrais savukārt atjautā.

— Tāpat vien; vai negribat iegriezties pie Semjonova? Man vajadzētu paraudzīt galda vīnu.

— Labs ir, ieiesim.

Abi iegriežas pie Semjonova, bet tur pie viena atkorķē un iztukšo pāris pudeļu madeiras un mājās atgriežas jau krietni līksmākā prātā, rūpīgi slēpdami no sievām, kur bijuši un ko darījuši; taču sievas vienmēr uzmin no acīm vien un sakarā ar notikušo izsaka stingru rājienu, ko dažkārt pavada asaras. Lai tās nožāvētu, vīri nosolās nekad neiet pie Semjonova, taču viņiem visai pamatoti netic, jo šie solījumi tiek lauzti, vēlākais, pēc nedēļas.

Mans varonis bija vēl pārāk jauns un pārāk labi audzināts, lai tūliņ jau aizrautos ar šāda veida izpriecām, un, šķiet, arī pēc sava rakstura nepavisam nebija uz kaut ko tādu noskaņots. Kad Kalinovičam bija apnicis izklaidēties ar pilsētas iepazīšanu, viņš gandrīz katru dienu ēda pusdienas pie Godņeviem un parasti palika tur līdz vēlai naktij — kā vienīgajā vietā, kur viņu sirsnīgi uzņēma un kur viņš tomēr redzēja cilvēciski attīstītas būtnes, bet iespējams, ka viņu tur sāka vilināt kāds cits — daudz būtiskāks iemesls, taču katrā ziņā jaunais cilvēks, tā pavadīdams vakarus, veltīja lielu vērību arī saviem dienesta pienākumiem; katru rītu viņš pavadīja skolā un tur, kā izteicās matemātiķis Ļebedevs, jau bija paguvis parādīt nagus: viņa pirmais rīkojums bija — atlaist no darba Sietu, kura vietā tika pieņemts brašs vahmistrs. Ceturtdienās, kas katru nedēļu bija tirgus diena, daudzi skolēni, sīkpilsoņu bērni, nenāca uz skolu, bet uzturējās tirgū: dažs tēva vietā tirgojās būdā, dažs slaistījās tāpat vien. Uzzinājis to, Kalinovičs saaicināja tēvus un paziņoja, ka izslēgs no skolas tos bērnus, kuri tirgus dienās

netiks laisti skolā. Tēvi nodomāja, ka jaunais skolas pārlūks tīko pēc dāvaniņas, sameta naudu un kopīgiem spēkiem nopirka divas galvas cukura un pāris mārciņu tējas, un visu to aiznesa viņam ar sveicieniem, bet, protams, tika apkaunojošā kārtā izdzīti laukā, un, kad nākošajā ceturtdienā daži puikas atkal neieradās, Kalinovičs viņus visus jau otrā dienā izslēdza — un nedz tēvu lūgumi, nedz sūtītie sveicieni viņu nepiespieda savu lēmumu mainīt. Stundu laikā viņš sēdēja te pie viena, te pie otra skolotāja ar skaidru nolūku izpētīt viņu mācīšanas paņēmienus. Ļebedevs, skaidrodams sakņu izvilkšanas tabulu, nevis kaut ko sajauca, bet mazliet sastomījās un tūliņ pēc stundas tika atsaukts pie pārlūka, kur viņam ar saltu laipnību tika aizrādīts, ka skolotājam priekšmets, ko viņš māca, jāpārzina visā pilnībā un, ja zināšanu nav pietiekami, labāk jāizvēlas kāds cits darbs. Zvērkāvis veselu mēnesi negāja uz medībām un visu atkārtoja.

— Redz, — viņš teica, purinādams savu vareno, gluži nesukāto galvu, — kal nu atkal visu par jaunu! Vajadzētu ņemt tevi, pienapuiku, un no kārtīgas bises pabaidīt ar lodi, tad tev aizmirstos šitā plātība!

Rumjancevs jaunajam priekšniekam luncinājās klāt taisni neticamā kārtā. Ik svētdienas viņš skrēja priekšnieku apsveikt ar svētkiem, vienmēr zemu klanījās, kad viņš ienāca klasē, un, visbeidzot, kā daži skolnieki bija ievērojuši, pat it kā gar skolas pārlūka dzīvokli gāja, cepuri noņēmis. Taču visi šie pūliņi vēlamo mērķi nesasniedza: Kalinovičs pret viņu palika dzedrs un nelaipns.

Tomēr visvairāk negaiss savilkās pār Ekzarhatovu, kurš noturējās kādus četrus mēnešus, taču, saņēmis janvāra algu, neizturēja un iedzēra, mājās gan viņš pārnāca kluss un rāms, bet sieva sāka viņu pa paradumam lamāt _un baidīt, ka iešot pie jaunā pārlūka sūdzēties. .

— A! Jaška Kalinovičs, — Ekzarhatovs izsaucās, savilkdams dūri un pakratīdams to kā traģēdiju aktieris, — iešu gan baidīties no nezin kāda Jaškas Kalinoviča! Viņš melš niekus! Šis mani nepazīstot: viņam bija kauns paklanīties Ekzarhatovam, — tad zini, ka es viņu nicinu vēl vairāk; nelietis! Pjotram Mihailičam paklanīšos līdz zemei, bet viņa priekšā galvu nenoliekšu ne par naga platumu! . Viņš noliedza vecu biedru — nelietis! Ej vien pie viņa, ļaunā odze, ej sava līdzinieka Kalino-

vica paspārnē un aizgādībā! — viņš turpināja, tuvodamies sievai, bet tā jau bija nostājusies aizsardzības pozīcijā un, apbruņojusies ar krāsns kruķi, savukārt kliedza:

— Lūko tikai aiztikt! Lūko aiztikt! Abas acis ar kruķi

izvaņķīšu!

Divas mazākās meitenītes, nobijušās par māti, sāka brēkt. Padzirdis šo troksni, atnāca mājas saimnieks, sīkpilsonis, un sāka Ekzarhatovu klusināt, taču viņš, nostājies draudīgā pozā, sāka uz saimnieku kliegt:

— Vācies laukā, plebej!

Taču plebejs negāja vis. Ekzarhatovs viņu sagrāba aiz apkakles un pacēla gaisā, bet tobrīd viņam pašam sieva ieķērās kaklasaitē, meitēni sāka brēkt vēl skaļāk.

Vārdu sakot, norisinājās diezgan nepatīkama ģimenes scēna, kuras rezultātā Ekzarhatova, paķērusi līdzi mājas saimnieku, devās sūdzēties pie skolas pārlūka, itin visu viņam izstāstīja par savu dauzoņu un, lai pierādītu, cik nevaldāms cilvēks viņš ir, neslēpa arī to, kādus zaimus viņš runājis par savu priekšnieku. To apliecināja arī mājas saimnieks. Kalinovičs viņus uzklausīja ļoti uzmanīgi un mierīgi.

— Ļoti labi, es rīkošos, — viņš teica un lika abiem doties mājup, bet pats nekavējoties uzrakstīja pilsētas priekšniekam iesniegumu, lai tas sāk skolotāja Ekzarhatova nevaldāmās un nepieklājīgās uzvedības izmeklēšanu, un bez tam ar pašu pirmo pastu ziņoja par to direktoram. Kad tas kļuva zināms un kad muļķa Ekzarhato-vai izskaidroja, kāda atbildība gulstas uz viņas vīru, viņa atkal aizskrēja pie pārlūka, lūdzās un klanījās viņam līdz zemei.

— Tētiņ — viņa gaudās, — nepazudini mūs! Kas viss nevar gadīties starp vīru un sievu — ne jau visi dzīvo saticībā. Mums abiem tādi kautiņi gadās bieži vien — un vienmēr pāriet. . Apžēlojies, tētiņ manu!

Atnāca arī mājas saimnieks ar tādu pašu lūgumu.

— Es, kungs, — viņš saka, — neko neprasu; ak tu debesu valdniece, ne par ko nesūdzos, jo viņš ir lāga cil- '

vēks un esmu tev viņu tikai apmelojis, bet ne par ko nesūdzos.

Uz visiem šiem lūgumiem Kalinovičs atbildēja:

— Es no savas puses nu vairs neko nevaru darīt, — un vairāk nemaz neklausījās.

Tad Ekzarhatova aizsteidzās pie Pjotra Mihailiča un izstāstīja viņam visu, kas noticis.

— Muļķe jūs esat, cienītā, kaut arī dāma! Uzdzīvot un gaisu jaukt vien protat! — vecais vīrs viņai atbildēja.

— Tētiņ, Pjotr Mihailič, ja es to būtu zinājusi! Uzklausīdams mūsu lūgumu, pat noskaisties nenoskaitās: klusi un laipnīgi noklausījās, bet pats tīko asinis dzert — čūska gatavais!

— Vai redz, kā, bet mani saukājāt par atbalstītāju, — Pjotrs Mihailičs noteica un devās pie Kalinoviča.

— Jakov Vasijjič, tēvs un komandieri! — viņš sacīja, iedams iekšā. — Ko jūs tur esat izdarījis ar Ekzarhatovu? Nospļaujieties, metiet mieru! Viņš, es jums galvoju, vairs nekad tā nedarīs Viņam tā gadās varbūt pa desmit gadiem reizi — vecais vīrs beigās samelojās.

— Es vairs nekā nevaru līdzēt, — Kalinovičs atbildēja un paskaidroja, ka viņš jau ir paziņojis direktoram.

Ak dievs! Ak dievs! — Pjotrs Mihailičs izsaucās. — Cik jūs, jaunie ļaudis, esat ātrsirdīgi! Neizdibinot līdz galam, uzklausīt bābiešus — nav labi nav labi — viņš nepatikā atkārtoja un devās uz māju, kur visu vakaru rakstīja direktoram vēstuli, kurā kā bijušais pārlūks izlūdzās žēlsirdību Ekzarhatovam un apzvērēja, ka tas vairs nemūžam neizdarīšot tādu pārkāpumu.

Viņa lūgums bija iespējami sekmīgs: Ekzarhatovam izteica stingru rājienu un pārcēla uz citu pilsētu. Kad viņš atnāca atvadīties, vecais vīrs, liekas, bija sagatavojies dot viņam stingras pamācības, taču, ieraudzījis sava mīluļa nožēlojamo izskatu, neteica neko, bet apvaicājās, vai viņam esot nauda ceļam. Ekzarhatovs nosarka un neko neatbildēja. Pjotrs Mihailičs paklusām un visai veikli iespieda viņam rokā desmit sudraba rubļus. Atbildes vietā Ekzarhatovs gribēja satvert viņa roku un noskūpstīt, taču Godņevs izvairījās. Pa ceļam jau no pirmās pilsētas nabags atsūtīja vēstuli, ko no vienas vietas bija izraibinājušas asaru pēdas. Pjotrs Mihailičs, to lasīdams, jutās aizkustināts un pats apraudājās. Kad Nastjeņķa apvaicājās, kas viņam lēcies, viņš atbildēja.

— Šo vēstuli es ņemšu līdzi kapā! Debesu valdnieks par to piedos kaut vienu no maniem grēkiem.

Drīz atnāca Kalinovičs un, ievērojis, ka Pjotrs Mihailičs satraukts, arī apvaicājās, kas noticis. Nast jeņķa izstāstīja.

es, cienītais, šo vēstuli ņemšu līdzi kapā! — Pjotrs mihailičs atkārtoja arī viņam.

par atbildi uz to Kalinovičs tikai saskatījās ar Nastjenku, un abi mazliet pasmaidīja.

Vispār starp veco vīru un jaunajiem cilvēkiem tagad ļi.islāvīgi izcēlās strīdi par visdažādākajiem dzīves gadījumiem; kad no darba izmeta kādu sīku ierēdnīti, Pjotrs Mihailičs parasti teica: «Žēl, patiesi žēl!» — bet Kali-imvičam tas, tieši otrādi, pat sagādāja tādu kā ganda-n ļumu.

— Viņu vajadzēja saņemt vēl stingrāk, — Kalinovičs

piezīmēja.

— Ek, Jakov Vasiļjič! — Pjotrs Mihailičs turējās pretī.

Ģimenes cilvēks, cienītais! No kā tagad viņš ar ģimeni pārtiks?

— Viņš darīja ļaunu tūkstošiem, tad viņu vienu pašu ar ģimeni var arī upurēt vispārības labā, — Kalinovičs atbildēja.

Zinu, cienītais, — Pjotrs Mihailičs izsaucās, — taču vispirms vajadzētu pabaidīt, tad viņš varbūt vēl labotos!

Kad pilsētā svinēja kāzas vai arī kāds jautri atzīmēja vārda dienu, Pjotrs Mihailičs arvien par to labprāt stāstīja. «Man patīk, ka cilvēki precas un līksmojas,» viņš mēdza piebilst; bet Kalinovičs ar Nastjeņķu parasti sāka zoboties un pierādīt, ka tas viss ir ļoti vulgāri un muļķīgi, tā ka vecais vīrs pēdīgi zaudēja savaldīšanos un pat uzkliedza — it īpaši meitai, kura savukārt atklāti un diezgan izaicinoši iebilda pret katru tēva labsirdību un dzīvi apliecinošajiem uzskatiem, toties Kalinovičā viņa klausījās kā orākulā un itin visos jautājumos bija ar viņu vienis prātis.

Kad Pjotrs Mihailičs sāka savā ģimenē nosodīt jaunā pārlūka bargos rīkojumus skolā, Nastjeņka dedzīgi metās viņu aizstāvēt un teica:

— Cildeni domājošs cilvēks taču nespēj to mierīgi paciest!

Šo frāzi viņa bija vārdu vārdā aizguvusi no Kalino-

viča.

— Ļaunums ir mūsos visos, — Pjotrs Mihailičs viņai iekarsīgi atcirta, — tikai mēs otra acī skabargu pamanām, bet savā baļķi neredzam.

— Vai tad patiesi, tētiņ, Kalinovičs ir sliktāks par visiem šiem kungiem? — Nastjeņka zobgalīgi noprasīja.

— To es nesaku, — vecais vīrs izvairīgi atbildēja, — viņš ir gudrs cilvēks, izglītots, uzvedīgs .. Man viņš ļoti patīk, taču es domāju, ka viņš vēl ir jauns, augstprātīgs. *

Par spīti šiem strīdiem, Pjotrs Mihailičs bija patiesi iemīlējis Kalinoviču, katru dienu aicināja pusdienās un, ja viņš neatnāca, tad sūtīja kādu pie viņa vai arī pats devās pārliecināties, vai jauneklis nav saslimis.

Arī pret Palagejas Jevgrafovnas tālākajām iecerēm vecajam vīram nekas nebija pretī, un, ievērojis, ka Nas*> tjeņkai Kalinovičs patīk, viņš labprāt par to pazobojās.

— Kuru tu gaidi, pēc kura tu skumsti? — viņš komiskā balsī teica meitai, kad tā sēdēja pie loga un cītīgi skatījās uz to pusi, no kuras vajadzēja nākt jaunajam pārlūkam.

Nastjeņkai tas nepatika. Reiz, kopā ar kapteini pavadīdama Kalinoviču, viņa vēl ilgi pastaigājās kopā ar jaunekli, un, kad abi pārnāca, Pjotrs Mihailičs meitu saņēma, dziedādams:

Tālu gāju pavadīt Vakar savu mīļoto!

Nastjeņka spēji pietvīka.

— Kas tie, tētiņ, par jokiem? Tas ir aizvainojoši! — viņa noteica un aizgāja uz savu istabu.

Pēc pusstundas pie viņas ieradās kapteinis.

— Brālis ir ļoti sarūgtināts, ka jūs uz viņu dusmojaties. Ejiet salīgstiet mieru un lūdziet viņam piedošanu, — viņš sacīja.

Taču Nastjeņka negāja un kapteinim pašam pateica, lai liekot viņu mierā. Tas noskatījās uz viņu ar skumīgu smaidu un devās prom.

Flegonts Mihailičs pēdējā laikā vispār bija pasācis diezgan dīvaini izturēties. Kad pie Godņeviem bija Kalinovičs, kapteinis parasti ne soli neatkāpās no brāļameitas: ja Nastjeņka ar ciemiņu sēdēja viesistabā, arī viņš bija tur; tiklīdz jaunie ļaudis pārgāja uz zāli — arī kapteinis, ne vārda nebilzdams, tikai sūkdams savu pīpi, sekoja viņiem, taču neko vairāk viņš neizrādīja un neteica.

Jaunā pārlūka biežā viesošanās pie Godņeviem, protams, bija pilsētā ievērota un, kā tas mēdz būt, apspriesta. Pirmā par to palaida baumas ierēdņa atraitne, kura bija pilnīgi mainījusi uzskatus par savu īrnieku, —

un lus notika pēc tam, kad viņa bija mēģinājusi katru dirnu iebrukt pie īrnieka ar nolūku saņemt pieklājīgu • i<»nastu, taču, atraitnei par pārsteigumu, Kalinovičs viņu nr tikai nepacienāja, bet pat nelūdza apsēsties un ļoti vrsi noprasīja: «Ko jūs vēlaties?»

— Pa īstam, māsiņas mīļās, cilvēku nevar iepazīt, Ir kārns pudu sāls kopā ar viņu neapēd, — viņa teica,

man viņš jau no pirmā skatiena nebija tīkams, tas mans īrenieks, un izrādījās arī aplam skops vīrišķis. Mājā, māsiņas manas, nenoslieksies ne kumosa apēst, pat ne baltu maizīti pie tējas nenopirks. Vēderu ar šķidru suslu vien pielej pilnu un, ja nu tagad mājā sēž, izsalcis kā vilks, tad tāpat bez vakariņām arī liksies gulēt. Tik vien jau ir tās ēšanas kā pie Godņeviem; nu un tie jau arī — vai nu nezināms, aiz kam piebaro. Skuķis, kā stāsta, vai sienā skrienot — tik traki viņai šitais brūtgāns pa prātam, un, protama lieta, lai dievs viņai dod: kurš sievišķis tad pēc tā netīko?

Visas šīs baumas dziļi dūrās sirdī Mediokritskim, kurš vēl arvien bija iemīlējies. Apaļas trīs dienas jauniņais galda priekšnieks aiz bēdām traktierī dzēra kopā ar draugu valsts kases rakstvedi Zvjozdkinu, kurš viņam skaitījās tāds kā sirdsdraugs: Zvjozdkins zināja visus drauga sirds noslēpumus, parasti uz drauga rēķina pīpēja tabaku un uzdzīvoja traktieros, kad Mediokritskim gadījās nauda. Šoreiz saruna draugu vidū, kā redzams, bija īsti sirsnīga. Mediokritskis turēja rokās ģitāru. Domīgi to trinkšķinādams, viņš ik brīdi kļuva drūmāks, mezdamies jau, tā teikt, «mīksts».

— Saša! . Draugs! . Uzspēlē kaut ko, atveldzē manu dvēseli! — ierunājās Zvjozdkins, arī jau krietni ieskurbis.

Atbildes vietā Mediokritskis notrinkšķināja uz ģitāras akordu un sāka dziedāt paša sacerētu dziesmu:

Vai tu zini meiteni

Melniem matiem, spulgaci?

Ak, kur mājo tā?

Kungu slobodā.

Kā tā meiča dzīvo tur,

Uz ko miju prātu tur?

Ak, kur mājo tā?

Kungu slobodā.

Ciemoties nāk brašulis, Muižnieks nav, nedz tirgonis, Tur, kur mājo tā, —

Kungu slobodā.

Bet pārējo paši zināt un prātā turat! —viņš pabeidza unJ izbužinājis sev matus vēl vairāk, izsauca divreiz divus! alus.

— Paklausies, Saša! Es tevi mīlu un visu zinu un sa-J protu, — Zvjozdkins turpināja.

— Pagaidi, rimsties! — Mediokritskis neļāva viņam turpināt, iebliezdams sev pa krūtīm. — Ja saka patiesību, tad viņa arī ar mani tika mīlējusies.

— Zinu, — Zvjozdkins apliecināja.

— Pag! — Mediokritskis pārtrauca, pacēlis roku gaisā. — Dūšas man netrūkst, ne mazumu esmu jau pieredzējis! Pagaidi! Es viņu izblamēšu! .. Publikas priekšā izblamēšu! — Un tad viņš kaut ko iečukstēja draugam ausī.

— Vareni, Saša! Klausies! Tu mani arī pazīsti: rauj vajā, brāl!... Ja es tev to saku, nu, tad lai notiek! — Zvjozdkins apstiprināja.

— Lai notiek! — Mediokritskis apstiprināja jau pavisam dziestošā balsī. [9]

Neilgi pēc manis aprakstītajām epizodēm Kalinovičam no pasta atnesa paziņojumu par apdrošinātu vēstuli un viņam adresētu sūtījumu. Arvien mierīgs un nosvērts savā rīcībā — šoreiz viņš ļoti uztraucās: tūlīt ātrā gaitā aizsteidzās uz pastu un sāka, cik jaudas, raustīt zvaniņu. Pastmeistars, kā parasti, durvis atvēra pats, taču, ieraudzījis jauno skolas pārlūku, viņš savā drūmajā balsī ļoti sausi noprasīja:

— Ko jūs vēlaties?

Kalinovičs lūdza, lai viņam izsniedz vēstuli.

— Nē, cienītais, nevaru: šodien ir pasta diena, — pastmeistars mierīgi atteica, iedams uz zāli, kurp, gandrīz vai ar varu ielauzies, viņam sekoja Kalinovičs.

— Nevaru, cienītais, nevaru! — pastmeistars atkārtoja. — Jūs jau pats arī atteicāties dot man grāmatas, aizbildinādamies, ka vēl neesot pieņēmis bibliotēku, un arī nevaru: pec likuma man šodien pasts nav jaizniedz.

Kalinovičs atvainojās un apgalvoja, ka tūliņ dosies uz Hkolu un atsūtīs grāmatas, kādas vien viņš vēlēsies.

— Žēlastības dāvana, cienītais, ir dārga trūkuma brīdī, — pastmeistars tiepās, — jūs man, slimam cilvēkam, garīga un miesīga vājuma stundā liedzāt vienīgo iepriecinājumu.

Kalinovičs turpināja atvainoties un lūgties tik pazemīgā tonī, kāds viņam nepavisam nebija raksturīgs, tā ka večuks pievērsa viņam ciešu skatienu un kādu brīdi viņu ar acīm it kā iztaustīja.

— Kālab tad jums šī vēstule tā interesē? — viņš ierunājās. — Rīt tā būs jūsu rokās. Kāpēc tāda steiga?

— Vēstule ir no manas mātes, — Kalinovičs atbildēja, — viņa ir slima un varbūt ziņo par saviem pēdējiem brīžiem . Jūs pats esat tēvs un pats varat spriest, cik grūti ir mirt, ja vienīgais dēls negrib aizspiest acis. Man droši vien tūliņ būs jābrauc.

Pēdējie vārdi pastmeistaru iežēlināja.

— Ja jau tā, tad, protams Mūsdienās, kad dēls saceļas pret tēvu, brālis pret brāli, meitas pret mātēm, dēla uzticību jūsos var nosaukt par dievišķu dzirksti Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies, kungs apžēlojies! Nespēju jums, kungs, atteikt. Esiet tik laipni! — viņš sacīja un veda Kalinoviču uz kantori. — Cik skaists rokraksts ir jūsu māmuļai! — viņš teica, uzmanīgi aplūkodams aploksni un sainīti.

— Adresi būs rakstījis kāds radinieks, — Kalinovičs atbildēja, steigšus paņemdams kā vienu, tā otru un atvadīdamies.

— Neaizmirstiet grāmatiņas man par pakalpojumu! — viņam pakaļ noteica pastmeistars.

Kalinovičs par atbildi kaut ko nomurmināja un, veicīgi nokāpis pa kāpnēm, ejot sāka lasīt vēstuli, taču, vēl nepabeidzis pirmo lappusi, papīru drudžaini saņurcīja un iebāza kabatā.

Atgriezies mājās, viņš devās taisnā ceļā uz savu kabinetu un gluži kā bez spēka atkrita krēslā. Tobrīd bija žēl Kalinovičā noskatīties: viņa parasti mierīgā un mazliet saltā seja sašķobījās galīgā izmisumā, dzīslas deniņos pietūka — it kā visas asinis būtu saplūdušas galvā. Šis manam varonim acīmredzot bija viens no tiem dzīves

sistajiem knipjiem, kas jauniešiem vienā mirklī sagrauj un izposta dārgas cerības, atņem gribasspēku, spējas darboties, ticību pašam sev un tad padara cilvēku par lupatu, gauduli, kurš nākamībā saskata vienīgi nepieciešamību dzīvot, bet, kāpēc un kādā nolūkā, to pats nezina. Visu šo dienu Kalinovičs neaizgāja pie Godņeviem, lai gan no turienes ieradās kučieris aicināt viņu uz tēju. Visu vakaru un lielāko daļu dienas viņš nostaigāja uz priekšu un atpakaļ pa istabu, nemitīgi dzerdams ūdeni, bet no rīta, ieradies skolā, tā paskatījās uz sargu, kurš stāvēja priekštelpā, ka tam sāka trīcēt ceļgali un rokas nostiepās taisni gar sāniem.

Rumjancevam todien, kā par spīti, gadījās klasē lielas nekārtības. Mums jau pazīstamais Kalašņikovs, kurš trešajā klasē sēdēja trešo gadu, pēkšņi izdomāja literatūras skolotāju iedēvēt par zaķi sarkanaci un ierosināja, lai klase viņu paķircina. «Bet, ja kāds,» viņš teica, «negrib, tad lai piesakās, tam es tūlīt ielauzīšu ribas,» — un visi, zināms, bija ar mieru. Rumjancevs, kā parasti, ieradās sa-pomadējies, sasukājies un klīrīgi apsēdās pie sava galdiņa, kad piepeši Kalašņikovs, noliecis galvu zem sola, basā noaurojās:

— Pucī, ņem ciet!

Rumjancevs paskatījās uz viņa pusi.

— Pucī, ņem ciet! Pucī, ņem ciet! — pretējā stūrī atskanēja diskantā.

Literatūras skolotājs pielēca kājās.

— Kungi! Ko tas nozīmē? — viņš sacīja.

— Pucī, ņem ciet! Pucī, ņem ciet! — skanēja atbilde no visas pirmās rindas, beidzot — no visas klases.

— Pucī, ņem ciet! Pucī, ņem ciet!

Rumjancevs izskrēja no klases un metās pie pārlūka žēloties. Kalinovičs atnāca: nopēra visu klasi, turklāt Kalašņikovs dabūja divsimt tādu rīkšu, ka, neraugoties uz spēcīgo miesas būvi, pa šīs operācijas laiku vairākas reizes prasīja aukstu ūdeni, bet tad tieši no skolas, mājās negājis, aizskrēja kaut kur pavisam ārā no pilsētas. Arī skolotājs netika cauri sveikā. Kalinovičs iesauca Rum-jancevu savā pārlūka istabā un veselu stundu mazgāja viņam galvu, ļoti pamatoti pierādīdams: ja skolnieki dara palaidnības visi barā, tas nozīmē, ka skolotājs ir gail muļķis, gan gļēvulis. Biklais literatūras skolotājs, at-

UiIezies mājās, kopā ar māti visu nakti raudāja, nezinā-linins, kas pēc tam ar viņu, nabadziņu, notiks.

Tikmēr pie Godņeviem Kalinoviču gaidīja ar nepacie-hhu un zināmu nemieru. Noteiktajā laikā jau ieradās kapteinis un, kā parasti apsveicinājies ar brāli, apsēdās Kava pastāvīgajā vietā un aizkūpināja pīpi.

— Nastja! Ei, Nastja! — Pjotrs Mihailičs uzsauca.

— Kas ir, tētiņ? — viņa atsaucās.

— Panāc šurp, draudziņ!

Nastjeņķa iznāca jaunā kleitā, ar sacirtotiem matiem. Kopš kāda laika viņa bija sākusi daudz uzmanības veltīt savai tualetei.

— Kā tad ar Kalinoviču, vai viņš nāks šodien pie mums vai ne? Vai viņš ir vesels? Vai neaizsūtīt kādu pie viņa? — Pjotrs Mihailičs apjautājās.

— Es aizsūtīju pie viņa, tētiņ: man šķiet, viņš atnāks, — Nast jeņķa atbildēja un apsēdās pie loga, pa kuru bija redzama skolas ēka.

Kopš kāda laika arvien, kad Pjotrs Mihailičs grasījās kādu sūtīt pie Kalinoviča, izrādījās, ka Nast jeņķa to jau izdarījusi.

Ap pulksten diviem jaunais pārlūks beidzot sadrūmis ieradās. Viņš nevērīgi pamāja ar galvu kapteinim, paklanījās Pjotram Mihailičam un draudzīgi paspieda roku

Nastjeņkai.

— Kas jums šodien kaiš? — viņa vaicāja, kad Kalino-vičs nosēdās viņai blakus un iegrima domās.

— Laikam puikas nokaitinājuši! — Pjotrs Mihailičs iejaucās. — Mani viņi bieži izveda no pacietības, sarūgtināja dažkārt vairāk nekā pieaugušie. Iedzeriet nu degvīnu, Jakov Vasiļjič, tas jūs nomierinās! Ei, Palageja Jev-grafovna, esiet tik laipna — pasniedziet mums reibinošo!

Degvīnu atnesa, taču Kalinovičs atteicās.

— Kālab nevēlaties pateikt, kas jums kaiš? Tas no jūsu puses ir dīvaini, — Nastjeņka viņam sacīja.

— Vai tas jūs tik ļoti interesē? Ļoti parasts gadījums: jauna neveiksme! — viņš kā negribēdams noteica.

— Kāda tad? — Nastjeņka noraizējusies apvaicājās, taču Kalinovičs nopūtās un atkal uz kādu brīdi apklusa.

— Kaut vienu reizīti visā mūžā liktenis būtu mani iepriecējis! — viņš iesāka. — Pat no bērnības, par kuru, es domāju, visiem saglabājas patīkamas un gaišas atmiņas, man palikuši tikai visbēdīgākie un smagākie iespaidi.

Agrāk Kalinovičs nekad par sevi nebija neko stāstījis, vienīgi to, ka jau bērnībā zaudējis tēvu un māti.

— Cik vien sevi atceros, — viņš turpināja, griezdamies galvenokārt pie Nastjeņkas, — esmu dzīvojis svešā maizē, pie labdara (šo pēdējo vārdu Kalinovičs uzsvēra), pie labdara, — viņš atkārtoja, savilcis grimasi, — kurš izputināja manu tēvu, un, kad tas aiz bēdām nomira, viņš savā augstsirdībā mani, bāreni, pieņēma savā mājā, bet patiesībā pielika par aukli saviem diviem dēliem, tādiem stulbeņiem, kādi reti kad rodas pasaulē.

— A! Vai redz, kā! — Pjotrs Mihailičs izsaucās.

— Un tai pašā laikā, — Kalinovičs turpināja, atkal vairāk pievērsdamies Nastjeņkai, — man visapkārt bija greznība un biedros šie dumjie puišeli, kurus bezgala mīlēja, kuru uzjautrināšanai izdomāja visdažādākās izpriecas Kuriem rotaļlietas pirka par simts rubļiem uzreiz, un man bija jānoskatās, kā viņi ar šīm mantiņām rotaļājās, neuzdrīkstoties nevienai no tām ne piedurties. Ar mani viņi parasti rīkojās kā ar kādu lietu: iejūdza ratiņos, ko man vajadzēja vilkt, bet, ja pietrūka spēka, viņi man sita; un, ja es nenoturējos un uzdrošinājos ieraudāties, tad mani ietupināja tumšā istabā, lai atradinātu no kaprīzēm. Pat sulaiņiem sevišķu prieku sagādāja pie galda paiet man garām ar ēdieniem un netīrīt ne manus apavus, ne drēbes.

— Tas ir šausmīgi! — Nastjeņķa noteica.

— Kungs apžēlojies! — Pjotrs Mihailičs izsaucās.

— Visinteresantāk bija, — Kalinovičs, brītiņu klusējis, turpināja, — kad mēs paaugāmies un mūs sāka mācīt: šie stulbie puišeļi neko nedarīja un neko nesaprata. Es viņu vietā tulkoju, risināju aritmētikas uzdevumus, un, kamēr viesi un vecāki sajūsminājās par viņu pasākumiem, par mani parasti stāstīja, ka es arī mācoties tīri labi, taču vairāk panākot ar uzcītību .. Vārdu sakot, es vienmēr tiku morāliski pazemots.

Pjotrs Mihailičs rokas vien noplātīja. Nast jeņķa iegrima domās. Kapteinis vairs neraudzījās Kalinovičā tik drūmi kā arvien. Vispār viņš ar savu stāstu bija izraisījis dzīvu interesi par sevi.

— Es, Jakov Vasiļjič, vismaz priecājos, — Pjotrs Mihailičs ierunājās, — ka dievs jums lēmis pabeigt universitātes kursu.

Kalinovičs rūgti pasmaidīja.

— Pabeigt kursu! — viņš izsaucās. — Jāj autā, ko tas man maksāja. Viss iegrozījās, it kā man par spīti: tas mans labvēlis, stiprs kā vērsis, piepeši ne no šā, ne no la nomira, bet, kamēr vēl bija dzīvs, sirdsapziņas spiests, viņš, kaut arī skopi, tomēr maksāja par manu uzturu un mitekli, bet tad pietrūka arī tā — par nieka pusrubli man bija jāskrien uz stundām no vienas Maskavas malas uz otru un tad arī, paldies dievam, ja tās vēl gadījās; bet pagāja veseli mēneši, kad sēdēju bez pusdienām aukstā istabā un par desmit kapeikām loksnē ņēmos pārrakstīt, lai varētu pa visu dienu nopirkt divus trīs veģus.

— Šausmīgi! — Nastjeņķa atkārtoja.

— Nudien šausmīgi! — Pjotrs Mihailičs apstiprināja.

Kalinovičs nopūtās un turpināja:

— Beidzot biju izmocījis tos četrus gadus. Nu, domāju, tagad esmu kļuvis par kandidātu, nu būs visur ceļš vaļā . Taču lai dzīvē gūtu panākumus, redzams, vajadzīgs nevis kandidāta nosaukums, bet prasme iztapt un pielīst, kuras man diemžēl nav Bet manus biedrus, gatavos idiotus, gan sūtīja uz ārzemēm, gan iecēla dievs zina kādos amatos, jo viņi piestaigāja pie profesoriem pa virtuves durvīm un skūpstīja rokas viņu laulātajām draudzenēm, vācu ķēkšām, bet man krita šī pārlūka vieta, kurā man pilnīgi jāiestieg un jānosmok.

— Jā, jā, kas tā nu jums par vietu! — Pjotrs Mihailičs piekrita. — Kā es spriežu, tad tā nav piemērota jūsu raksturam un par sīku jūsu spējām.

— Kļūst skumji un pretīgi! — Kalinovičs gandrīz vai izkliedza, iesizdams sev pa krūtīm. — Galu galā pārņem niknums, kad atskatos uz savu pagātni: kaut jel viena cerība būtu piepildījusies! Nepateicīgs darbs un mūžīgs trūkums — tas ir viss, ko man sniegusi dzīve!

Kā redzat, lai ar kādu jēra raksturu cilvēks būtu piedzimis, šādos apstākļos viņš gribot negribot nocietinās!

Un jūs vēl, Pjotr Mihailič, man bieži vien pārmetat cietsirdību! Bet mans dievs! Kā gan lai es jūtu žēlumu pret cilvēkiem, ja lielākā daļa no tiem cieš vai nu tāpēc, ka ir netikumīgi, vai arī tāpēc, ka izdarījuši muļķības, visbeidzot, tāpēc, ka ir slinki, nevērīgi paši pret sevi. Man nepiemīt neviena no šīm vainām, bet es tomēr ciešu

Es gribu atmaksāt un atmaksāšu netikliem cilvēkiem par to, kas man pašam jācieš nevainīgam.

Izrunājot šos pēdējos vārdus, jaunā cilvēka seja ieguva cietsirdīgu izteiksmi.

— Jūsu jūtas ir pilnīgi pamatotas, — Nastjeņka piekrita.

— Es, cienītais, jūs nenosodu, bet tikai vēlos, lai dievs kungs dod mieru jūsu sirdij — tikai to! — Pjotrs Mihai-ličs sacīja.

Kalinovičs piecēlās un, ne vārda neteikdams, sāka staigāt pa istabu. Arī mājinieki klusēja, it kā baidīdamies traucēt viņa pārdomas.

— Kas īsti jūs tā satraucis šodien? — Nastjeņka apvaicājās līdzjūtības pilnā balsī.

— Tas, ka es jums gan netiku stāstījis, bet, cerēdams kaut vai šādā veidā izsisties uz augšu, biju uzrakstījis stāstu un aizsūtījis uz Pēterburgu, uz kādu redakciju, kur tas nomētājās apmēram gadu, un nu saņēmu to atpakaļ kopā ar šo vēstuli. Vai jums neinteresē to izlasīt? — Kalinovičs teica un, izvilcis no kabatas, uzmeta uz galda vēstuli, ko Pjotrs Mihailičs paņēma un jau sāka klusām lasīt.

— Lasiet, tētiņ, skali! — Nastjeņka īgni sacīja.

Pjotrs Mihailičs iesāka:

«Mīļais draugs!

Tu, es domāju, nolādi mani par to, ka klusēju, kaut gan es nemaz neesmu vainīgs: Tavu stāstu es nekavējoties aiznesu, kur biji licis, taču atbildi saņēmu tikai nupat. Man to atdeva atpakaļ ar piebildi, ka redakcija ar materiāliem jau apgādāta veselam gadam. Neskumsti par šo neveiksmi: Tavs romāns, manuprāt, ir loti labs, taču visa vaina tā, ka redakcijas pie mums ir kā tādas svētnīcas, kurās vienkārši mirstīgie nevar iekļūt, vai, vienkāršāk sakot, redaktoram ir savs draugu pulciņš, ar kuriem viņam ir savi, protams, viņam Joti izdevīgi naudas rēķini. Šie draugi redaktoram aizpilda visas žurnāla slejas un, dziedādami viens otram slavas dziesmas, iecel cits citu ģēnija kārtā, no tā Tu vari spriest, ka viņiem nav nekādas vajadzības ielaist žurnālā jaunus rakstniekus; lai kas šis rakstnieks ari būtu, nosūtīdams savu sacerējumu, viņš var būt droši pārliecināts, ka to neizlasīs un tas nomētāsies kopā ar veciem krāmiem, kā tas noticis arī ar Tavu romānu.»

Vecais vīrs nespēja tālāk lasīt un nometa vēstuli.

— Kā tad redaktors var neizlasīt? -— viņš, dusmās aiz-nvilies, izsaucās. — Tas taču ir viņa tiešais uzdevums un pienākums.

— Viņa uzdevums un pienākums ir pildīt savu kabatu, — Kalinovičs sacīja.

— Patiesi! — Pjotrs Mihailičs piekrita. — Ja tā, tad viņi nav izglītības nesēji, bet gan mantrauši; tad jau viņiem vajadzētu tupēt bodē, nevis nodarboties ar literatūru! . Aizšķērsot ceļu jauniem talantiem — tpū!

Kalinovičs turpināja staigāt šurp un turp.

— Klausieties — vai jūs mums izlasīsiet savu romānu? — Nastjeņķa ievaicājās.

— Laikam jau būs tam jāatlicina laiks, — Kalinovičs atbildēja.

— Kas tur ko atlicināt! .. Nav ko vilcināties: esiet tik laipns un izlasiet to mums šodien pat! Es mazliet nosnaudīšos, bet jūs tikmēr atnesiet savu burtnīcu, — Pjotrs Mihailičs iejaucās.

— Pēc burtnīcas es, tētiņ, aizsūtīšu Katju, — Nas-tjeņķa sacīja, — jums pašam nemaz nav jāiet, atradīs arī bez jums, — viņa vēl piebilda Kalinovičam.

— Labi, — viņš piekrita.

Tūliņ pēc pusdienām Pjotrs Mihailičs devās uz savu kabinetu, bet Nast jeņķa piesēdās diezgan tuvu blakus Kalinovičam.

— Vai jūs jau sen uzrakstījāt savu romānu? — viņa vaicāja.

— Pirms gada pusotra, — viņš atbildēja.

— Bet vai tagad jūs kaut ko rakstāt?

— Rakstu arī tagad, — Kalinovičs atbildēja, atdalīdams katru vārdu.

— Un ko jūs rakstāt pašlaik?

*— To, ko jūs jau zināt.

— Ko es zinu? — Nast jeņķa atkārtoja, acis nodūrusi. — Arī to jums vajag mums nolasīt: tas man būs vēl interesantāk, — viņa piebilda.

— Tas vēl nav pabeigts.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka pabeigšana nav atkarīga no manis: es vēl nezinu, kādas būs beigas.

— Bet es domāju, ka jums to vajadzētu zināt.

— Nē, es nezinu... — Kalinovičs atbildēja.

Ar tādiem mājieniem jaunie ļaudis runāja tāpēc, ka bija klāt kapteinis, kurš nemaz nedomāja iet pie saviem putniem, bet itin mierīgi iekārtojās tepat viesistabā, atvēra grāmatu un šķita lasām, smēķēdams jau vismaz sesto pīpi. Nastjeņķa sāka pikti gaiņāt prom no sevis dūmus.

— Jūsu sargs no jums neatstājas, — Kalinovičs teica franciski.

— Neciešams! — viņa atbildēja klusi, savilkusi vieglu grimasi, un tad, pievērsdamās tēvocim, teica: — Kāpēc jūs, tēvocīt, neejat medībās! Man ļoti gribas medījumu Būtu nu aizgājis un kaut ko nošāvis.

— Bisi nodevu salabot . Samaitājusies... — kapteinis atbildēja.

— Paņemiet no Ļebedeva!

— Viņa, liekas, nav mājās, cienītā; viņš ir dzinējme-dībās verstis trīsdesmit no šejienes.

— Nē, Ļebedevs ir mājās, šodien viņš bija skolā, — Kalinovičs iebilda.

Kapteinis piesarka.

— Es, cienītā, pie viņa bises neesmu pieradis, ar to es nekā nenošaušu! — viņš stomīdamies atbildēja.

Skaidrs — kapteinis bezdievīgi meloja. Nastjeņka nepacietīgi sakustējās, un, kad pie viņas pienāca Dianka un, izrādīdama savu maigumu, uzlika viņai uz ceļiem purnu un grasījās jau turpat nolikt arī ķepu, meiča piepeši diezgan stipri iesita sunim pa galvu, kas agrāk nekad nebija gaidījies, un teica:

— Jūsu suns, tēvocīt, man pastāvīgi notraipa kleitu.

— Venez — ici!1 — kapteinis sacīja.

Dianka izbrīnījusies paskatījās uz Nast jeņķu, it kā nesaprazdama, par ko tā viņai situsi, un piegāja pie sava saimnieka.

— Ici, mierā! — kapteinis stingri atkārtoja, un Dianka rāmi apgūlās viņam pie kājām.

Veltīgi jaunie ļaudis veselu pusstundu cieta klusu, veltīgi sāka runāt par jautājumiem, kas kapteinim bija gluži sveši: viņš nekustējās no vietas un turpināja raudzīties grāmatā.

— Vai jums ir līdzi papirosi? — Nastjeņka beidzot pavaicāja Kalinovičam. [10]

— Ir, — viņš atbildēja.

— Iedodiet man!

Kalinovičs pasniedza.

— Vai jūs pats nevēlaties smēķēt?

— Nebūtu par Jaunu.

— Nāciet, es jums savā istabā iedošu uguni, — viņa sacīja un devās uz turieni. Kalinovičs viņai sekoja.

Iegājusi savā istabā, Nastjeņķa it kā nejauši aizvēra durvis.

Palicis viens, kapteinis kādu brīdi sēdēja turpat, tad pēkšņi piecēlās un uz pirkstgaliem, it kā zagdamies klāt tramīgam medījumam, piegāja pie brāļameitas istabas durvīm un pielika aci pie atslēgas cauruma. Viņš ieraudzīja Kalinoviču ar nokārtu galvu sēžam pie maza galdiņa un smēķējam; Nast jeņķa bija apsēdusies viņam pretī un cieši lūkojās jauneklim sejā.

— Jūs nevarat teikt, ka jums dzīvē nekā nav! — viņa pusbalsī teica.

— Kas tad man ir? — Kalinovičs prasīja.

— Un mīlestība, — Nastjeņka atbildēja, — kura, kā jūs pats sakāt, jums dārgāka par visu uz pasaules. Vai tiešām tā nevar jūs darīt laimīgu bez visa pārējā . Tikai tā Viena pati?

— Mans raksturs un mani apstākļi prasa, lai mani mīlētu ļoti stipri un pat ļoti bezprātīgi, — Kalinovičs atbildēja un nopūtās.

Nastjeņka pakratīja galvu.

— Vai patiesi jūs vēl tiekat par maz mīlēts? Vai nav grēks, Kalinovič, ka jūs tā runājat, ja nav tāda brīža, kad par jums nedomātu, kad vienīgais prieks, vienīgā laime ir redzēt jūs, kad gribētos būt skaistākai par visām citām pasaulē, lai patiktu jums, — bet vēl arvien jums par maz! Tādā gadījumā jūs esat nepateicīgs cilvēks!

Kapteinis kļuva sarkans kā vārīts vēzis un sāka klausīties vēl uzmanīgāk.

— Mīlestību pierāda ar upuriem, — Kalinovičs teica, nemainīdams savu dziļdomīgo pozu.

— Bet vai tad jums nav ar mieru upurēt visu, ko vien jūs prasītu? Ja jūsu laimei būtu vajadzīga dzīvība, es to tūliņ ar prieku atdotu un svētītu savu likteni — Nastjeņka iebilda.

Kalinovičs pasmaidīja.

— To apgalvo visas sievietes, kamēr vēl nav vajadzības pēc pirmā upura, — viņš sacīja.

— Kāpēc gan tas būtu jāapgalvo, ja nav jūtu? Kādā nolūkā? — Nastjeņka vaicāja.

— Aiz koķetības.

— Nē, Kalinovič, par koķetību gan te nerunājiet! Vai atceraties, kā jūs tikāt iemīlēts? Jau pirmajā dienā, tikko jūs ieraudzīju, bet pēc nedēļas jūs to jau zinājāt Tas drīzāk ir ārprāts, tikai nekādā ziņā ne koķetība.

To pateikusi, Nastjeņka novērsās, acīs viņai sariesās asaras.

— Salabsim! — Kalinovičs teica, satverdams un skūpstīdams viņas rokas. — Zinu, varbūt esmu netaisns, nepateicīgs, — viņš turpināja, nelaizdams vaļā viņas rokas, — tomēr pārlieku mani nevainojiet: mīlestība vien nevar aizpildīt visu vīrieša sirdi un vēl jo vairāk manu sirdi, jo es esmu godkārīgs, briesmīgi godkārīgs un zinu, ka mana godkārība nav nepārdomātas jūtas. Man ir prāts, ir zināšanas, galu galā man ir arī gribasspēks, kāds piemīt tikai retajam, un, ja es kaut reizi varētu paspert uz priekšu veiksmīgu soli, es tiktu tālu.

— Jums jākļūst literātam, un jūs tāds kļūsiet! — Nastjeņka sacīja.

— Nezinu Diezin vai! Cilvēki mēdz būt laimes lutekļi vai nelaimesputni. Pavērojiet dzīvē: cits ir gan muļķis, gan neapdāvināts, gan slinks, bet laime viņam pati ieslīd rokās, kamēr citam katrs sīkākais solītis uz panākumiem, katrs maizes kumoss jāizcīna vissmagākajā darbā, un es, šķiet, piederu pie pēdējiem. — To pateicis, Kalinovičs satvēra galvu rokās, atspiedās ar elkoņiem uz galda un atkal iegrima domās.

— Klausieties, Kalinovič, — kālab jūs esat tik drūms? Tad man ir skumji! — Nastjeņka, celdamās kājās, sacīja. — Nerauciet pieri — vai dzirdat? Es jums pavēlu! — viņa turpināja, pieiedama klāt un uzlikdama abas rokas viņam uz pleciem. — Jums uz mani jāskatās līksmi. Paskatieties taču uz mani: es gribu redzēt jūsu seju.

Kalinovičs paskatījās uz Nastjeņku, klusēdams apskāva viņas vidukli, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz pieres.

Kapteinim no sejas lielām lāsēm pilēja sviedri, rokas izdarīja kaut kādas krampjainas kustības, un beidzot notirpa galva, tā ka viņš bija spiests uz pāris mirkļiem

izslieties taisns, un, kad viņš pēc tam atkal paskatījās pa atslēgas caurumu, Kalinovičs, apkampis Nastjeņku, skūpstīja viņas seju un kaklu

— Anastasij — viņš kaisli čukstēja, un tad — ak vai! — kapteinis velti pūlējās ieklausīties: Kalinovičs sāka runāt franciski.

— Kāpēc? . — Nastjeņka atbildēja, slēpdama pie

viņa krūtīm savu kvēlojošo seju.

— Bet, mans draugs . — Kalinovičs turpināja un atkal ierunājās franciski.

— Nē, tas nav iespējams! — Nastjeņka izslējusies atbildēja.

— Kāpēc ne?

— Tā — Nastjeņka atbildēja, atkal apskaudama Ka-linoviču un pieplakdama viņam pie krūtīm. — Man bail no tevis, — viņa čukstēja, — tu mani pazudināsi.

— Mans eņģeli! Mans dārgumiņ! — Kalinovičs runāja, Nastjeņku skūpstīdams, un turpināja franciski

Nastjeņka viņā uzmanīgi klausījās.

— Nē! — viņa teica un piepeši atgāja nost, un apsēdās savā agrākajā vietā.

Kalinoviča seja vienā mirklī pārvērtās un ieguva stingru izteiksmi. Viņš atkal sāka runāt franciski un runāja ilgi.

— Ne! — Nastjeņka atkārtoja un devas uz durvīm, ta ka tēvocis tikko paguva no tām atlēkt nost un aiziet uz viesistabu, kur jau sēdēja Pjotrs Mihailičs. Nastjeņka ienāca tūliņ aiz kapteiņa, viņas seja kvēloja, acis mirdzēja.

— Kur tad mūsu literāts? — Pjotrs Mihailičs apprasījās.

— Es domāju, viņš tūlīt nāks, — Nastjeņka atbildēja, apsēdās pie loga un atvēra to.

— Kas tad nu, manu sirsniņ! Ko tu dari? Arā auksts, — Pjotrs Mihailičs viņai aizrādīja.

— Nē, tētiņ, nekas atļaujiet . Man trūkst elpas .. — Nastjeņka atbildēja.

Ienāca Kalinovičs.

— Laipni lūdzam! Jūsu portfelis ir atnests šurp. Lūdzami, sēdieties un lasiet, bet mēs klausīsimies, — teica Pjotrs Mihailičs.

— Nē, Pjotr Mihailič, piedodiet man, es šodien nevaru lasīt, — Kalinovičs atbildēja.

Kas tad nu? Kālab nevarat? — Pjotrs Mihailičs iz-l«tUn jies jautāja.

Nejūtos īsti vesels; kaut kad citrreiz.

Nieki, kas tās par blēņām! Vai tiešām tie redaktori |iim l«i apbēdinājuši? Viņi melo: mēs viņus piespiedīsim nodrukāt! — vecais vīrs sacīja. — Nastjeņka! — viņš yi Iezās pie meitas. — Pierunā jel tu kaut kā Jakovu Vali iču, kā tad nu tā?

Nastjeņka neko neteica un tikai paskatījās uz Kali-

Itoviču.

— Šodien nekādā ziņā nevaru lasīt, — viņš atbildēja, paņēma portfeli un cepuri, paklanījās visiem kopīgi un

aizgāja.

— Te tev nu bija! — Pjotrs Mihailičs izsaucās. — Kas viņam noticis? Nastjeņka, vai tu nezini, kālab viņš negribēja lasīt?

— Jakovs Vasiļjičs, tētiņ, uz mani noskaitās: es viņam pateicu, ka viņš nevar kļūt par literātu, — Nastjeņka atbildēja.

Dzirdot šo viņas atbildi, kapteinis kaut kā savādi noklepojās.

— Esi gan tu, manu sirsniņ! Kam nu tā vajadzēja? Viņš jau tāpat ir satraukts, bet tu viņu sadusmo vēl vairāk!

— Liela bēda! Lai dusmojas! Es pati esmu dusmīga uz viņu, — Nastjeņka teica un, steigšus pasniegusi visiem tēju, tūliņ iegāja savā istabā.

Abi brāļi, palikuši divatā, ilgi sēdēja klusēdami. Pjotrs Mihailičs aiz gara laika vecās avīzēs lasīja ziņojumus par personām, kas iebraukušas vai izbraukušas no galvaspilsētas.

— Kur Nastjeņka? — Viņš beidzot ieprasījās.

Kapteinis klusēdams piecēlās, izgāja no istabas un tūliņ atgriezās.

— Savā guļamistabā, — viņš noteica.

— Ko tad viņa tur dara? — interesējās Pjotrs Mihailičs.

— Guļ gultā, seju spilvenā iespiedusi, — kapteinis atbildēja.

Pjotrs Mihailičs nogrozīja galvu.

— Laikam būs sastrīdējušies. Ak, šī jaunība, jaunība! Kapteinis visu vakaru čamstināja muti, it kā gribētu ko

teikt, tomēr neko nepateica.

VIII

Pagāja divas dienas. Kalinovičs pie Godņeviem nerāj dljās. Nastjeņķa visu laiku sēdēja savā istabā un raudājj Beidzot Palageja Jevgrafovna pievērsa tam uzmanību.

— Kam tad mūsu jaunkundze visu laiku tā raud? viņa teica Pj otram Mihailičam.

— Sastrīdējušies abi ar to brašuli, un nu abiem bēdč tas staigā garām kā tumša nakts, bet šī raud.

Palageja Jevgrafovna uz to atbildēja ar dziļu nopi un ar savu parasto: «E-ē-ē, he-he-he,» — kas arvien no] zīmēja zināmu nepatiku no viņas puses.

Trešajā dienā Pj otram Mihailičam kļuva Nast jeņķi žēl.

— Nu, sirsniņ, — viņš teica, — es aiziešu pie Ka! noviča. Kādas muļķības gan viņš dara: sapūties!

— Nē, tētiņ, es labāk viņam uzrakstīšu; es tūlīt uzra stīšu un aizsūtīšu, — Nast jeņķa sacīja. Viņa acīm r dzami priecājās par tēva nodomu.

— Uzraksti! Kurš var no jums tikt gudrs? Jums pa-] šiem sava zināšana — vecais vīrs smaidīdams notei

Nast jeņķa aizgāja.

Kapteinis, kurš bija šīs sarunas liecinieks un visu lai nezin kāpēc rauca pieri, piepeši sacīja:

— Es domāju, brāli, ka jaunavai neklājas sarakstītie ar jaunu vīrieti.

— Pēc mūsu abu domām, Flegont Mihailič, jau laika tā ir, bet tagad, cienītais, ir citi laiki, citādi tikumi.

— Jūs gan, liekas, būtu varējuši Nastasju Petrovnu noj tā atturēt: viņa, ļādomā, jums klausītu.

— Kāpēc gan atturēt? Ja sākšu liegt, viņa rakstīs pa slepeni — būs vēl sliktāk. Lai sarakstās vien, es Nas tjeņkai ticu: nekad neesmu manījis, ka viņai piemistu kā das sliktas tieksmes; un, ja mīl puisi, bet netīko pēc mantas, tas nemaz nav slikti, tā tam arī jābūt!

— Tas var kļūt zināms, tad visās malās runās daudz lieka! — kapteinis piezīmēja.

— Lai runā vien! Tukšas valodas par tukšu arī izskanēs.

Nast jeņķa atgriezās.

— Flegonts Mihailičs, Nast jeņķa, domā, ka nav pieklājīgi, ja tu saraksties ar Kalinoviču, un es gan arī esmu tādās pašās domās — Pjotrs Mihailičs viņai teica.

Kas tad tur nepieklājīgs? Es jau viņam nerakstu •II«'vs zina ko, bet tikai aicinu, lai atnāk pie mums. Tē-vni ih visur grib saskatīt nepieklājību!

Viņš to saskata tāpēc, ka mīl tevi un vēlas, lai tu Ml vien rīkotos, kā labi audzinātai jaunavai klājas, — l*ļ»»Irs Mihailičs iebilda.

Dīvaina mīlestība: katrā sīkumā saskatīt slikto!

Tas nu, mīlulīt, sīkums ir pēc jūsu — pēc taga-ilf'|iem uzskatiem, bet senāk mūsu senču laikos jaunavas vīriešiem nerādījās pat ar atsegtām sejām.

— Un kāds no tā labums? — Nastjeņķa apprasījās.

— Nu, tas liecināja, — Pjotrs Mihailičs iespaidīgā lonī turpināja, — par biklumu, kautrību — par īpa-llbām, kas sievieti rotā daudz vairāk nekā visspožākie irtlanti.

Nast jeņķa gribēja tēvam kaut ko iebilst, bet tobrīd Ieradās Kalinovičs.

— A, Jakovs Vasiļjičs! — Pjotrs Mihailičs izsaucas. — Beidzot mēs jūs atkal redzam! Pie visa vainīga Ui mēlgaLe Nastasja Petrovna . Neticiet viņai, cienītais, neklausieties: jūs varat kļūt un jums jākļūst par literātu!

Kalinovičs droši vien nepavisam nesaprata Pjotra Mi-hailiča vārdus, taču neizrādīja to. Nastjeņkai viņš, kā parasti, sniedza roku, viņa savu roku pastiepa pretī it kā negribīgi un nodūra acis.

— Vai atnesāt savu sacerējumu? — Pjotrs Mihailičs apvaicājās.

— Atnesu, — Kalinovičs atbildēja un izvilka no portfeļa jau pazīstamo burtnīcu.

Pjotrs Mihailičs, noteikti pieprasīdams, lai visi cienīgi sasēžas ap galdu, piespieda kapteini novietoties tuvāk un nosēdināja pat Palageju Jevgrafovnu.

Lasīšanas laikā viņš bieži vien izsaucās:

— Labi, labi! Valoda noslīpēta, interese pieaug — Un, kad Kalinovičs bija pārtraucis lasīšanu, sacīja: — Pagaidiet, Jakov Vasiļjič; es stipri ticu kapteiņa vienkāršajai izjūtai. Sakiet mums, Flegont Mihailič, kā jums liekas: vai sacerējums ir labs vai nav?

— Es, cienītais, nevaru spriest! — brālis atbildēja.

— Nieki, cienītais kungs, mēs autora vārdā pilnvarojam jūs izteikt savas domas.

. Kapteinis pavisam noteikti atteicās.

— īecirties! — Pjotrs Mihailičs noteica un pievērsās meitai. — Nu, un ko tu domā?

— Laikam jau labs — viņa diezgan sausi atbildēja.

Nastjeņka bija ļoti skumīga. Pjotrs Mihailičs viņai pa-J

draudēja ar pirkstu.

Kalinovičs atsāka lasīšanu, un, kad viņš beidza, vecais vīrs pamāja viņam ar roku un vairākas reizes atkārtoja:]

— Bene, optime, optime!

— Vai tiešām šie redaktoru kungi neatzīst jūsu stāstu par nodrukāšanas cienīgu? — Nastjeņka vīpsnādama no* teica.

— Nezinu, — Kalinovičs atbildēja.

Tikmēr Pjotra Mihailiča seja kļuva arvien nopietnākaj un nopietnāka.

— Paga, paga, pagaidiet! — viņš ierunājās dziļdomīgā tonī. — Vai jūs, Jakov Vasiļjič, neatļautu man aizsūtīt jūsu sacerējumu kādam cilvēkam Pēterburgā, kurš tagad ir svarīga persona, bet agrāk bija mans labs biedrs?

— Diezin vai tas ko līdzēs! — Kalinovičs atbildēja.

— Līdzēs, cienītais! — Pjotrs Mihailičs noteikti sacīja. — Man šis cilvēks ir labvēlīgs, un literātu vidū viņam ir liela autoritāte. Es runāju par Fjodoru Fjodoriču, — viņš piebilda, pievērsdamies meitai.

— Viņš nodrukās, — Nastjeņka apstiprināja.

— Kā gan citādi! Viņš piespiedīs to darīt: visi šie redaktoru un izdevēju kungi viņa priekšā staigā uz pirkstgaliem. Nu, vai esat ar mieru vai ne?

— Esiet tik laipns! — Kalinovičs atbildēja.

Pjotrs Mihailičs ar to bija ļoti mierā.

— Tātad norunāts! — viņš teica un, tūdaļ sameklējis vēstuļpapīra paciņu, izvilka no tās vistīrāko un labāko lapu un, brilles uzlicis, sāka uz tās rakstīt savā veclaicīgajā, apaļīgajā un ļoti skaistajā rokrakstā, palaikam apstādamies, noslaucīdams pieri un nemitīgi svīzdams. Viņa uzrakstītā vēstule skanēja tā:

Jūsu ekselence cienītais kungs Fjodor Fjodorovič!

Kaut arī laika plūdums tālu aiznesis manas jaunības līksmās dienas, kad man bija laime būt Jūsu draugam, un liktenis Jūs, pelnīti izceldams, ir salīdzinājumā ar mani nolicis uz daudz augstāka pasaulīgā goda pakāpiena, taču, būdams pilnīgi pārliecināts par visu Jūsu cil-līnim jutu pastāvīgumu un pazīdams Jūsu saprātīgo, «l.tu<Izkārt pierādīto mīlestību uz krievu literatūras panākumiem, uzdrošinos nodot Jūsu gudrajam spriedumam krtriu jauna Maskavas universitāti beiguša cilvēka — limna darba turpinātāja sacerējumu vēstījuma žanrā, viņš vMētos savu darbu iespiest kādā no Pēterburgas periodiskajiem izdevumiem. Lai gan jau mūsu nemirstīgais Karamzins ir teicis, ka Parnass ir augsts kalns un ceļš uz tā virsotni nav gluds, taču kāpēc gan jauniem cilvēkiem pilnīgi liegt ceļu uz turieni? Esmu dzirdējis, ka fturnālu redaktori nelabprāt iespiežot iesācēju darbus, lāču Jūsu ekselences laipna palīdzība un galvojums par Jūsu aizgādniecībā nodotā sacerējuma vērtīgumu varētu fto šķērsli novērst. Pazīdams autoru, varu apgalvot, ka viņam netrūkst gaiša prāta un cēlu jūtu.

Lūdzu pieņemt manu visdziļākās cieņas un uzticības apliecinājumu, ar ko palieku

Jūsu ekselences

vispazemīgākais kalps

Pjotrs Godņevs.»

Visu to skaļi nolasījis, Pjotrs Mihailičs pavaicāja Ka-linovičam, vai viņš ir apmierināts ar saturu un izklāstījumu.

— Ļoti, — Jakovs Vasiļjičs atbildēja.

Vecais vīrs pašapmierināts pasmaidīja un aizsūtīja Nastjeņku uz savu kabinetu pēc zīmoglakas un spiedoga. Viņa aizgāja.

— Kāpēc gan apgrūtināt viņu? Atļaujiet aiziet man,— Kalinovičs sacīja un, tūliņ pēc Nastjeņkas iegājis kabinetā, gribēja satvert viņas roku, taču viņa to atrāva.

— Bendes ap saviem upuriem nemīlinās! — viņa pateica un atgriezās pie tēva.

Paņēmis rokrakstu, Pjotrs Mihailičs vispirms pārmeta krustu un sacīja: «Dieva vārdā, mīļais, ceļo uz Ņevas krastiem,» — tad tik cītīgi sāka to iesaiņot, it kā sūtītu kādu paša sacerējumu, par kuru viņam vajadzētu saņemt vismaz miljonu vai nemirstību. Kamēr viņš bija aizņemts ar saiņošanu, kapteinis ievēroja — Kalinovičs pieliecās Nastjeņkai tuvāk un kaut ko iečukstēja ausī.

— Jā, — viņa atbildēja.

Visu pārējo vakaru jaunais pārlūks bija neparasti līksms: acīmredzot pūlēdamies uzjautrināt Nastjeņku,

viņš nemitīgi uzsāka ar jaunavu sarunas un beidzot pie . vakariņu galda sadomāja pazoboties par kapteini, kā to ļ mēdza Pjotrs Mihailičs.

— Kaptein, šodien man kāds cilvēks stāstīja, ka jūs ‘ medībās vairāk medījumu nošaujot ar sudraba lodēm nekā ar svina: laikam reizēm piepērkat? — Kalinovičs viņam sacīja.

Kapteinis gluži negaidot spēji nobālēja, lūpas viņam iedrebējās.

— Es esmu nabadzīgs cilvēks: man nav par ko

pirkt, — viņš teica piesmakušā balsī.

Kalinovičs samulsa.

— Ko nu par nabadzību! Mednieka gods cilvēkam ir dārgāks par visu, — viņš atteica, mēģinādams joku tur- i pināt, — es tikai gribēju jums pavaicāt, vai tas ir tiesa vai nav

— Es jūs lūdzu likt mani mierā! Brālis Pjotrs Mihailičs drīkst, bet jūs vēl esat par jaunu, lai zobotos par mani, — kapteinis atcirta.

— Jūs, tēvocīt, laikam nesaprotat, ka ar jums jokojas, — Nastjeņķa iejaucās.

— Nē, cienītā, es visu saprotu . — kapteinis atbildēja.

— Karavīr! — Pjotrs Mihailičs svinīgi izsaucās. — Nomierini savu cēlsirdīgo bruņinieka garu un, lūdzams, ēd!

— Es ēdu, brāli. Piedodiet man, es tikai gribēju viņiem aizrādīt

— Nē, jūs ne tikai aizrādījāt, — Kalinovičs iebilda, caur pieri paraudzījies kapteinī, — bet uz manu vieglo jociņu, atbildējāt ar rupjību. Citreiz pacentīšos sevi nenostādīt tik nepatīkamā stāvoklī.

— Es jums lūdzu tieši to pašu, — kapteinis atbildēja un, nodūris acis šķīvī, sāka ēst.

— Nu, diezgan, kungi! Kas tā jums par ķīvēšanos, es to nevaru ciest! — Pjotrs Mihailičs noteica, un saruna ar to izbeidzās.

Kalinovičs aizgāja pirmais. Kapteinis devās prom drīz pēc viņa. Atvadoties viņš Pj otram Mihailičam vēlreiz atvainojās:

— Piedodiet, brāli, es to nevarēju paciest.

— Nekas, nekas, tikai salabstiet! Kas jums ko ķildoties? Viņš ir krietns cilvēks, un jūs — lielisks!

Kapteinim, šķiet, atkal kaut kas bija uz mēles, taču viņš ari šoreiz neko nepateica.

Izgājis uz ielas, Flegonts Mihailičs apstājās, bridi padomāja un negāja vis uz mājām kā parasti, bet pagriezās uz gluži pretējo pusi. Bija tumša rudens nakts, tāda, ka nevar redzēt, kā mēdz teikt, ne acī durams; brāzmains vējš uzplūda saltām alpām un kādas kaimiņmājas dūmenī iegaudojās zvēra balsī. Pa visu pilsētu nevienā pašā mājā nespīdēja gaisma: visi jau mierīgi gulēja; vienīgi tirgotavu ielā pa reizei ievaukšķējās suņi.

Nonācis līdz Kalinoviča dzīvoklim, kapteinis apstājās, kādu laiciņu paraudzījās logā un griezās atpakaļ. Atnācis līdz brāļa mājai, viņš apsēdās uz tuvākā ietves stabiņa, uzšķīla uguni un aizkūpināja pīpi. Tajā pašā laikā no jaunā pārlūka mitekļa sētas puses iznira kāda ēna, aizslīdēja lejup līdz upei un sāka virzīties uz priekšu, slapstīdamās aiz bērza malkas grēdām, kas bija nokrautas gar visu krastmalu. Pret Godņevu dārzu ēna pazuda. Tikmēr katedrāles zvanu tornī sargs, pierādīdams, ka neguļ, nozvanīja divi. Šo skaņu izbiedēts, vesels bars vārnu pacēlās gaisā no baznīcas jumta un ķērkdamas aizlaidās Beidzot kapteiņa uzmanību piesaistīja divas ēnas, no kurām viena iegriezās šķērsielā, bet otra piegaja pie Pjotra Mihailiča vārtiem un sāka tur kaut ko darīt. Ar dažiem lēcieniem kapteinis jau bija pie vārtiem un sagrāba ēnu aiz apkakles.

— Kas jūs tāds esat? Ko jūs te darāt? — viņš noprasīja.

Atbildes vietā ēna pūlējās izrauties, taču veltīgi. To turēja it kā dzelzs knaibles: pēc miesnieka sīkpilsoņa Ivana Pavlova, kurš nesa piecpadsmit pudu smagus miltu maisus, un vēl Ļebedeva, kurš spēja pacelt desmit pudu, kapteinis bija lielākais stiprinieks pilsētā un pakavu lieca kā mīkstu kliņģeri.

— Kas jūs tāds esat? — viņš atkārtoja.

Ēna pret viņu atvēzēja nūju, taču Flegonts Mihailičs to bez pūlēm izrāva. Izrādījās, ka tā bija darvā iemērkta krāsotāja ota. Kapteinis saprata, ko tas nozīmē.

— Ā! Tad ar to jūs nodarbojaties! *— viņš teica un vienā mirklī nosvieda ēnu gar zemi, uzspieda tai ceļgalu uz krūtīm un sāka ar otu triept seju.

— Palīgā! — ēna iesaucās.

L

— Muti! — kapteinis uzsauca un, mazliet ciešāk piespiedis ceļgalu, turpināja savu nodarbošanos.

— Palīgā! Palīgā! — šķērsielā atsaucās otra ēna, kas pati tomēr palīgā nesteidzās.

Ielā izcēlās satraukums.

— Tētiņ, celies! Uz ielas sauc palīgā! — sīkpilsone modināja savu dziļā miegā guļošo vīru.

Tas uz mirkli pavēra acis.

— Vāķies! — viņš noteica un izlamājies pagriezās pret sienu.

— Suns tāds! Palīgā sauc. Atradīs kādu zem loga beigtu, aizraus tevi pašu uz tiesu! — sievišķis nerimāi bikstīdams vīram sānos, bet, par atbildi saņēmis tikai niknu ņurdoņu, noteica: — Ak kungs! Kādas šausmas! Mūsu vieta ir svēta! — un tad nožāvājās, pārmeta krustu un sāka krākt.

— Skuķes, skuķes! Marfuška, Katjuška! — izslējusi savā guļvietā sirmo, izpūrušo galvu, sauca kā mironis izģindusī vecā neprecētā lielmāte, kas bija pārcēlusies uz pilsētu, lai atrastos tuvāk dieva namam. — Ejiet, nelietes, paraugiet — kas tur uz ielas ir par troksni?

Taču neviens viņai neatsaucās.

— Ak mans dievs! Mans dievs! Kas tās par guļavām, itin neko nedzird! — vecā murmulēja, rausdamās laukā no gultas, un, velteņus uzāvusi, pie lampadas aizdedzināja sveci un devās uz blakusistabu, kur gulēja abas kalpones, taču — ak vai! — viņu gultas bija tukšas, un kur abas palikušas — kas to lai zina, droši vien tādā vietā, kur kundzene viņām uz stingrāko aizliegusi iet. — Debesu valdiniece! Mana pavēlniece! Tu mana vienīgā cerība, visi mani pametuši: gan radi, gan kalpi Kur tas redzēts? Apžēlojieties, cik tālu noved netiklība: pa naktīm skraida apkārt Pīpi ļuļķē Tā viena atnāca piedzērusi. Sodoma un Gomora! Sodoma un Gomora! *

Kamēr vecā tā runāja, viena no meičām gluži aizelsusies un sasarkusi atsteidzās.

— Bendesmaiss! Kur biji pazudusi — teic laukā! — kundzene uzsauca, izplezdama viņai priekšā rokas.

— Biju izskrējusi uz ielas, jaunkundz, uz ielas troksnis.

— Melo; kur otra ļaundare?

— Viņai, māmuļas jaunkundz, piemetās indeve, guļ uz krāsns, neņemiet par ļaunu ...

— Melo, melo! Rit pat abām nogriezīšu bizes un sūtīšu jūs atpakaļ uz sādžu. Nav man spēka, nav jaudas tikt ar ļums galā!

— Viss jūsu varā, cienīgā, mēs jums nekad nevienā lietā pretī neturamies. Bet nu gan labāk liecieties gultā, os jums kājiņas paglaudīšu, — teica izdarīgā istabas meita un, apguldījusi veco, glaudīja tai kājas, līdz tā aizmiga, bet pati atkal kaut kur aizgāja.

Troksni izdzirdēja arī Godņevu mājā. Pirmā ar lukturi rokā uz ielas izsteidzās modrā Palageja Jevgrafovna, apgaismodama kapteini un viņa pretinieku, kurš izrādījās Mediokritskis. Pazinis viņu, kapteinis noskaitās vēl vairāk^

— A! Tātad jūs triepjat to darvu! — viņš teica un ņēmās no visa spēka bakstīt ar otu jaunā galda priekšnieka degunu un lūpas.

Flegonta Mihailiča dusmas un niknums bija gluži likumīgi: pēc provinces tikumiem notriept ar darvu vārtus mājai, kur dzīvo jauna sieviete vai jauna meitene, nozīmē viņu visu acīs apkaunot, un pie šāda līdzekļa parasti ķeras sīkpilsoņi un, šķiet, ari tirgoņi — pamesti mīļākie.

Kapteinis laikam tik drīz vēl nebūtu palaidis savu upuri, bet tobrīd taisni kā no zemes izauga Kalinovičs. Viņa parādīšanās savukārt pārsteidza Flegontu Mihai-liču, tā ka viņš izlaida no rokām otu un Mediokritski, kurš, to izmantodams, izrāvās un metās bēgt. Arī Kalinovičs bija satraukts. Palageja Jevgrafovna, pati nezinādama, kālab, sāka vērt vaļā slēģus.

— Kas īsti noticis? Nebiju vēl paguvis aizmigt, kad pēkšņi izdzirdu troksni, apģērbos, kā pagadījās, un steidzos šurp, — Kalinovičs viņu uzrunāja.

Ekonome rokas vien noplātīja.

— Neko nezinu, — viņa teica.

— Kas jums tur, Flegont Mihailič, ar to cilvēku bija? — viņš griezās pie kapteiņa.

— Es ziņošu brālim, cienītais, — tas atbildēja un devās iekšā.

— Atļaujiet man arī, — Kalinovičs sacīja, viņam sekodams.

Arī Pjotru Mihailiču viņi sastapa lielās izbailēs. Viņš, rokas izpletis, stāvēja pie Nastjeņkas, kura tajā pašā

kleitā, kurā bija ģērbusies vakarā, aizvērtām acīm gulēja uz dīvāna.

— Kungi, nāciet šurp, dieva dēļ, palūkojieties, kas te noticis: Nastja nemaņā! — viņš teica apjukuma pilnā balsī.

Palageja Javgrafovna steigšus metās palaist vaļīgāk Nastjeņkas ņieburu, bet Kalinovičs paķēra no galda karafi ar ūdeni un sāka viņai mitrināt galvu, Pjotrs Mihailičs drebēja un bez mitas prašņāja:

, — Nu? Vai ir labāk? Vai ir labāk?

Beidzot Natsjeņka atvēra acis, taču, ieraudzījusi sov blakus Kalinoviču, aši atvirzījās nost un vispirms sāka smieties, bet tad skaļi raudāt. Pjotrs Mihailičs atkrita krēslā un saķēra galvu.

— Sajukusi! — viņš izsaucās.

Tomēr Nastjeņkai bija uznākusi tikai pamatīga histērijas lēkme. Kalinovičs stāvēja bāls un neko neteica. Kapteinis uz visu noskatījās caur pieri. Vienīgi Palageja Jevgrafovna nezaudēja dūšu; viņa aizveda Nastjeņku uz guļamistabu, nolika viņu gultā, iedeva Hofmaņa pilienus un devās mierināt Pjotru Mihailiču.

— Nu, ko tad jūs? Gluži kā bērns! — viņa teica.

Vecais vīrs patiesi bija kā mazs bērns.

— Tiklīdz es aizsnaudos, — viņš sacīja, — piepeši dzirdu: «Palīgā, palīgā, slepkavo .» Man likās, ka tas ir dārzā, iededzu sveci un nācu šurp; skatos: Nastjeņka nāk no balkona Es viņai uzsaucu Viņa piepeši — plaukš! — uz dīvāna.

Kapteinis saraustītos vārdos pastāstīja brālim, ka viņam esot sāpējusi galva, ka viņš gribējis pastaigāties un visu pārējo.

Pjotrs Mihailičs atkal zaudēja savaldību.

— Ak tu, nekrietnelis! Nelietis! Uzdrošinās apkaunot manu meitu! Es tūliņ iešu pie pilsētas priekšnieka Tūliņ braukšu pie gubernatora Es te esmu godīgāks par visiem Pie pilsētas priekšnieka! — vecais vīrs noteica un, lai kā pārējie viņu centās atrunāt, sāka steigšus ģērbties — Es zinu, kurš te dzen jokus: tā visa ir neģēles policijas priekšnieka sievas gudrība Viņa būs puisi samācījusi! Rīt es visu viņas māju notriepšu ar darvu! Mediokritskis ir viņas mīļākais! . Viņa ir netikumīga sieviete un uzdrošinās nomelnot godīgu meiteni! Tas brēc pret debesīm!... — viņš noteica un, strauji atravis durvis, izgāja.

— Nu, redz, aizskrēja! Panākt neko nepanāks, tikai pats sevi vēl vairāk satrauks. Ej tad nu kop pēcāk viņu slimu! — Palageja Jevgrafovna gremzās.

Kalinovičs pieteicās Pjotru Mihailiču pavadīt un tikko paguva viņu panākt pie valsts iestādēm.

Nonākuši policijā, viņi nekavējoties aizsūtīja pēc pilsētas priekšnieka, un vecais dienesta vīrs uz karstām pēdām bija klāt — ģērbies mundierī, ar zobenu pie sāniem. Pēc muižnieku pieprasījuma viņš vienmēr ieradās pilnā formas tērpā.

Pjotrs Mihailičs aiz noguruma un satraukuma nespēja parunāt, bet viņa vietā visu sīki un pamatīgi izstāstīja Kalinovičs. Večuks pilsētas priekšnieks arī noskaitās, sāka klaudzināt ar spieķi un kliegt:

— O-ho-hoJ Kādas negantības viņi sākuši strādāt! Kazemātā šito kancelejas žurku! — Tad viņš iesvilpās un uzkliedza vēl skaļāk: — Kveksi! Šurp!

No šī izsauciena arestantu istabā kūleniski no lāvas novēlās dežurējošais desmitnieks, mazpilsonis bez ģimenes un pajumtes, viņš kalpoja policijā par algotni un vairākas reizes bija mēģinājis pārdoties zaldātos, tomēr nebija ņemts tāpēc vien, ka viņam augšžoklī nebija neviena zoba — tos viņš bija izdauzījis jau bērnībā, noveldamies no jumta. Nostājies iepretī priekšniekam, Kveksis izstiepās taisns.

— Ej tūlīt un dabū man rokā rudmataino Mediokrit-ski — no uguns .. no ūdens . „ no zemes apakšas . no kurienes gribi, un atgādā to nekrietneli šurp dzīvu vai mirušu! Vai arī tu mācīsies pazīt šo nūju! — pilsētas priekšnieks piedraudēja un bargi pacēla uz augšu savu spieķi.

— Klausos, jūsu labdzimtība! — Kveksis atbildēja, apgriezās un pēc brīža palēkdamies joza pa ielu īsta medību suņa ātrumā.

— Es viņu, nelieti, kazemātā ietupināšu! — pilsētas priekšnieks teica, staigādams ar savu spieķi pa policijas

istabu.

— Kazemātā gan! — Pjotrs Mihailičs piekrita.

— Ja nebūtu manis, cienītais, — pilsētas priekšnieks turpināja, — šie mazpilsoņi un prikazu ierēdņi pa naktīm staigātu laupīdami.

— Patiešām, patiešām, — Pjotrs Mihailičs apstiprināja. — Es neesmu ļauns, nelaimi nevienam nenovēlu, bet tādus cilvēkus nav ko žēlot.

— Es viņus nežēloju, cienītais, — pilsētas priekšnieks atbildēja, savilkdams bargu seju, — jokus dzīt ar viņiem es nemēdzu. Veco klibo pilsētas priekšnieku pazīst pats gubernators.

— Tā vajag, tā vajag! Tāpat ari es, kad biju skolas pārlūks, ja man kāds padelverējās, paaušojās — vēl nekas, bet dauzoņām un rupjas mutes lietotājiem nepiedevu, — Pjotrs Mihailičs palielījās.

Kalinovičs tikai smaidīja, klausīdamies, kā skaišas abi večuki, turklāt par Pjotru Mihailiču mums ir zināms, cik barga rakstura viņš īsti bija; bet, kas attiecās uz pilsētas vecāko, tad visi viņa policejiskie līdzekļi bija vienīgi kliegšana un nūja, ar kuru viņš toties rīkojās lieliski, tā ka diezin vai no šīs nūjas nebaidījās vairāk nekā no viņa paša, it kā tajā slēptos viss spēks.

Atveda Mediokritski. Viņa sejā, lai kā puisis acīmredzot bija pūlējies nomazgāties, vēl arvien bija palikuši skaidri redzami darvas traipi. Vecais pilsētas priekšnieks bargā pozā apsēdās iepretī spieģelim *

— Kur jūs šonakt bijāt? — viņš noprasīja.

— Mājās, kungs. Kur lai es citur būtu bijis? — Me-diokritskis atbildēja diezgan nekaunīgi.

— Kā? Jūs bijāt mājās? Melojat! Kādā nolūkā jūs bijāt Dvorjanskas ielā pie Godņeva kunga vārtiem?

— Es tur neesmu bijis.

— Kā tā — neesi bijis? Vēl liegsies, kancelejas žurka! Tā ka runātu patiesību, melus es neciešu — zini! — pilsētas priekšnieks uzkliedza, piedauzīdams ar spieķi.

— Jūs te neklaudziniet savu spieķi un uz mani nekliedziet: es esmu ierēdnis, — Mediokritskis sacīja.

Pjotrs Mihailičs tikai paraustīja plecus, pilsētas priekšnieks atgāzās pret sēdekļa atzveltni.

— Nu? Kā jūs spriežat par mūsu policijas dienestu? Kas tad man ar viņu pēc mūsu — pēc armijas paražām būtu jādara? — viņš noprasīja un piebilda rāmākā un oficiālākā tonī: — Atbildiet uz manu jautājumu!

— Nē, godātais, es jums neatbildēšu, — Mediokritskis atteica, — jo man nav zināms, par ko īsti esmu saņemts ciet: mani sagrāba kā diezin kādu zagli vai laupītāju: un, tā kā es kalpoju zemes tiesas resorā, tad vēlos, lai man būtu deputāts, bet jums es neatbildēšu. Esiet tik laipns un aizsūtiet pēc manas priekšniecības — policijas priekšnieka kunga.

— Vai jūs mani turat aizdomās, vai? Ka es blēdos? . Prom kazemātā tevi, bezgodnieku! — izsaucās pilsētas priekšnieks, kļuvis atkal nikns.

— Es nekā nezinu un prasu tikai to, kas nākas pēc likuma, un jūs uz mani te nekliedziet! — Mediokritskis atkārtoja tikpat nekaunīgi kā iepriekš.

Večuks piecēlās un sāka staigāt pa istabu, un, ja viņš būtu divatā ar savu tiesājamo, tad gan laikam tas nepa-glābtos no viņa spieķa.

— EJbmāju, ka pēc policijas priekšnieka kunga varētu aizsūtīt, ja Mediokritska kungs tā vēlas, — iejaucās Ka-linovičs.

— Lai notiek, — pilsētas priekšnieks atbildēja un tūliņ uzsvilpa.

Atkal ieradās Kveksis.

— Aizej tūlīt pie policijas priekšnieka kunga, saki, lai viņu pamodina un palūdz atnākt šurp ļoti svarīgā lietā!

Kveksis aizsteidzās.

— Mediokritska kungs, es domāju, var iziet no istabas? . — Kalinovičs piebilda.

— Var, cienītais! — pilsētas priekšnieks atbildēja.

— Ejiet, lūk, šajā istabā, — viņš bargi piebilda Medio-kritskim, kurš, zobgalīgi smaidīdams, izgāja.

Tad Kalinovičs abus vecos vīrus pieveda pie loga un visai pamatīgi izskaidroja, ka diezin vai viņi ar izmeklēšanu ko pierādīs, bet Pj otram Mihailičam gan, protams, būs nepatīkami, ja viņa paša un galu galā arī viņa meitas vārds būs iejaukts izmeklējamā lietā.

— Tiesa gan, tiesa — pilsētas priekšnieks piekrita.

— Ak mans dievs! Visā dzīves laikā man nav bijušas nekādas lietas, un cik tālu nu esmu aizdzīvojies! — Pjotrs Mihailičs izsaucās.

— Un tāpēc, manuprāt, ja nu tagad atnāks policijas priekšnieka kungs, — Kalinovičs turpināja, — tad pilsētas priekšnieka kungam kopā ar viņu sīki jāziņo guberņas pārvaldītājam par Mediokritska kunga rīcību, un tas bez kādas izmeklēšanas visu nokārtos daudz labāk.

— Tā laikam ir gan, bet es to Mediokritski tomēr paturēšu kazemātā, — pilsētas priekšnieks teica.

— Labi, — Pjotrs Mihailičs apliecināja, — lai dievs mani tiesā, bet es viņam nepiedošu, es pats rakstīji gubernatoram, viņš sapratīs tēva jūtas. Būtu viņš apvainojis vai aizskāris mani, es tikai pasmietos, bet viņš aizskāris manas meitas godu — to es viņam nemūžam nepiedošu! — vecais vīrs piebilda, iesizdams sev pa krūtīm.

Policijas priekšnieks ieradās ar izbiedētu seju. Mēs jau viņu mazliet pazīstam, un es tikai piebildīšu, ka tas bija ļoti rāmas dabas cilvēks, darbā briesmīgs bailulis, bet vēl vairāk bijājās no savas sievas. Viņam izstāstīja, kas atgadījies.

— Ko jūs neteiksiet! — viņš izsaucās, nobijies vēl vairāk.

— Mēs abi tūliņ par viņu uzrakstīsim ziņojumu gubernatoram, — pilsētas priekšnieks teica.

— Uzrakstīsim, cienītais, — policijas priekšnieks atbildēja, — ka tikai arī mums neiznāk kādas nepatikšanas!

Kalinovičs paskaidroja, ka viņiem nekādā gadījumā nepatikšanu nebūs, bet — tieši otrādi — viņi dabūs atbildēt, ja šo notikumu noklusēs.

— Zināms, dabūsim, — policijas priekšnieks piekrita ari tam.

— Katrā ziņā, — Kalinovičs apstiprināja un tūliņ ar savu roku un uzreiz tīrrakstā iespējami asākos vārdos uzrakstīja gubernatoram ziņojumu, ko pilsētas priekšnieks un policijas priekšnieks parakstīja.

Mediokritskis aiz dēļu starpsienas visu sarunu noklausījās un, manīdams, ka visa šī lieta iegūst pavisam nelādzīgu virzienu, metās klāt policijas priekšniekam, kad tas gāja laukā.

— Nikolaj Jegorič, kāpēc tad jūs mani nodevāt? Es jums kalpoju, kalpoju Ja jau man tā jācieš, tad labāk esmu ar mieru lūgt viņiem piedošanu.

Policijas priekšnieks griezās atpakaļ. Mediokritskis viņam sekoja.

— Grib lūgt piedošanu, — policijas priekšnieks teica.

— Jūsu augstlabdzimtība — Mediokritskis vispirms pievērsās pilsētas priekšniekam un sāka lūgt, lai apžēlo.

— Nē, nē, kungs! — tas atbildēja.

— Pjotr Mihailič! — viņš tad ar to pašu lūgumu pievērsās Godņevam. — Nepazudiniet jaunu cilvēku uz mūžīgiem laikiem! Debesu valdnieks jums atlīdzinās par |ūsu labo sirdi.

Pateicis šos vārdus, Mediokritskis nometās Pjotra Mi-hailiča priekšā uz ceļiem. Vecais vīrs novērsās.

— Jūsu augstdzimtība, esiet žēlsirdīgi, — Mediokritskis lūdzās, uz ceļiem rāpodams pie pilsētas priekšnieka.

Tas sāka plūkāt ūsas.

— Piedodiet viņam, kungi! — policijas priekšnieks teica, un večuki droši vien būtu piekāpušies, ja neiejaucies Kalinovičs.

— Te, Pjotr Mihailič, augstsirdība, liekas, nav vietā,— viņš teica, — bet jūs kā pilsētas priekšnieks vēl jo vairāk nedrīkstat slēpt šādus nodarījumus, — viņš piebilda pilsētas priekšniekam.

— Jūs, godātais, gribējāt apvainot manu meitu — to es jums nepiedošu! — Pjotrs Mihailičs noteica un devās prom.

— Un es ari nepiedošu! ... No kazemāta atbrīvoju, bet to nepiedošu, — pilsētas priekšnieks piebilda un sāka klibot pakaļ Pjotram Mihailičam.

Vai maz jāsaka, kādi tenku plūdi pēc tam gāzās pār manas nabaga Nastjeņkas galvu! Provinces kundzenes, no kurām dažas visai slepeni un piesardzīgi lakstojās ar saviem sulaiņiem, bet citas ar ķesteriem vai semināristiem, — šīs kundzenes, it kā juzdamās tikumiski aizvainotas, sāka žadzināt kā žagatas, un viņu visu vidū, zināms, izcēlās policijas priekšnieka sieva, kura trakās dusmās ņēmās braukāt apkārt pa visu pilsētu, stāstīdama, ka Mediokritskim bijušas tiesības tā rīkoties; jo šī God-ņevas kundze izrādījusi tam lielu uzmanību, bet vēlāk viņa pati savām acīm redzējusi šo izlaidīgo skuķi sēžam pie loga, apskāvušos ar jauno pārlūku. Šo to no savas puses pastāstīja ari ierēdņa atraitne. Viņa ļoti daudziem slepus pavēstīja, ka Nastjeņķa gluži viena nākusi pie Kalinoviča, sēdējusi uz viņa gultas un, ar ko abi tur nodarbojušies, — gandrīz vai neesot nekādu šaubu.

— Kā gan tās šolaiku meitenes sevi nemaz nepietaupa, ak tu manu mīļo tētīt! Ja jau no dieva nebīstas, tad būtu jel no pasaules kaunējušās! — viņa izsaucās, plecus raustīdama.

Piedevām visām šim baumām Mediokritskis pēc gubernatora rīkojuma piepeši tika atlaists no darba. Visa ierēdņu sabiedrība vēl vairāk nostājās viņa pusē, instinktīvi noprazdama, ka Mediokritskis ir viņiem rada, ir kauls no viņu kaula, kamēr Godņevi un Kalinovičs viņiem gluži sveši.

IX

Tikmēr jau bija klāt lielais gavēnis, kura laikā God-ņevu dzīves veidā daudz kas izmainījās: jau tā saucamajā vastlāvju svētdienā pa meteņiem viņu mājās visi staigāja, cits no cita atvadīdamies. Pirmajā lielā gavēņa pirmdienā Pjotrs Mihailičs, itin agri izstaigājis pirti, parasti vilka mugurā savas visvecākās drēbes, sāka daudz retāk skūties un vairs nelasīja romānus un žurnālus, bet vairāk nodevās zinātnisku sacerējumu un svēto rakstu lasīšanai. Pirmajā nedēļā Godņevi pēc noteiktās kārtības sāka gavēt: gāja, protams, uz katru dievkalpojumu, ēda gavēņa ēdienu un arī to vairāk tāpat sausu. Pjotrs Mihailičs pat tēju dzēra nevis ar cukuru, bet ar medu un ceturtdienā pirms pēdējā efimona *, švītīgi ģērbies pelēkā demikotona svārkā un ar vecmodīgu žabo krūtežu, sēdēja savā kabinetā un gaidīja baznīcas zvanus. Palageja Jevgrafovna mazgājās un sukājās, lai ietu uz baznīcu. Nastjeņka ar Kalinoviču bija apmetušies viesistabā, un viņa lika lielo pasjansu. Šogad Nastjeņka no gavēšanas bija atteikusies. Pagalmā ienāca pastnieks. Pirmais viņu pamanīja Pjotrs Mihailičs.

— No kurienes tad man sūtījums? — viņš sacīja.

Viņam pasniedza biezu aploksni un sainīti. Zīmogi bija

Pēterburgas. Vecais vīrs satrūkās.

— Vai tik atkal nav atsūtījuši atpakaļ? — viņš noteica un, steigšus uzlicis brilles, sāka lasīt vēstuli. Jau pēc pirmajām rindiņām viņa seja noskaidrojās. Izlasījis līdz galam, viņš pārmeta krustu un sāka saukt:

— Jakov Vasiļjič, Nastjeņka! Nāciet ātrāk šurp — urā!

— Nē, tētiņ, mēs te esam aizņemti, — atsaucās Nastjeņka.

— Urā! Nāciet ātrāk šurp pie manis, nelgas tādi! — Pjotrs Mihailičs turpināja saukt.

Nastjeņķa un Kalinovičs ienāca.

— Kāpēc jūs, tētiņ, kliedzat? — Nastjeņka apjautajās.

— Lūk, kāpēc es kliedzu: vai redzat šo vēstuli, šo grāmatiņu un, lūk, šo avīzi? Par to visu Jakovam Vasiļ-ličam jāizmaksā man šampanietis — un neko vairāk es negribu zināt.

— No kā tad ir šī vēstule? — Nastjeņka vaicāja un gribēja no galda paņemt aploksni, bet Pjotrs Mihailičs nedeva.

— Pag, pag, pag! Briesmot ziņkārīga! Ja daudz zināsi ātri kļūsi veca, — viņš teica un, ielicis vēstuli, grāmatiņu un avīzi sānu kabatā, svārkus cieši aizpogāja.

— Tas laikam ir kaut kas no Pēterburgas, — Kalinovičs nedroši ieminējās.

— Pagaidām neko nezinu, godātais. Vispirms lieciet galdā šampanieti, tad jau redzēsim, kas būs, — vecais vīrs šķelmīgi atbildēja.

— Nu, kas tur ir, tētiņ? Sakiet taču ātrāk, tā ir garlaicīgi, — Nastjeņka tirdīja.

— Es droši vien būtu gatavs nopirkt kaut duci, tikai, dieva dēļ, nepārbaudiet mūsu pacietību, — teica Kalinovičs, jau kļūdams sejā bāls.

Pjotrs Mihailičs sāka smieties.

— Un būtu arī vērts, godātais! — viņš teica, bet tad, izņēmis uz lepna, gluda spodrpapīra rakstīto vēstuli, sāka to lasīt, katru vārdu uzsvērdams:

«Mīļais Pjotr Mihailič!

Steidzos atbildēt uz Jūsu vēstuli un priecājos, ka varēju izpildīt Jūsu lūgto nelielo pakalpojumu. Pielieku klāt žurnāla numuru, kurā iespiests Jūsu protežējamā stāsts, un tāpat avīzi ar glaimojošu atsauksmi par viņa sacerējumu, šī avīze nejauši nonāca man rokās Angļu klubā. Un tad lai nu dieva žēlastība ir ar Jums, palieku, no sirds Jums labu vēlēdams, — tāds un tāds.»

Šīs īsās un, pēc visa spriežot, nevērīgi un augstprātīgi rakstītās rindas Godņeviem šķita nezin kādas labvēlības pilna vēsts.

— Kāda vēstule, cienītais, un kāds cilvēks tas mans godājamais Fjodors Fjodorovičs! — beidzis lasīt, izsaucās Pjotrs Mihailičs.

— Viņš droši vien ir brīnišķīgs cilvēks! — Nastjeņķa pievienojās.

— Visbrīnišķīgākais, — Pjotrs Mihailičs atkārtoja, — ar cēlu sirdi, dižu prātu — visbrīnišķīgākais cilvēks!

— Kas tad rakstīts tajā avīzē? — Kalinovičs iejautājās, saņemdams galvu rokās, it kā nebūtu dzirdējis nekā no visa, kas ap viņu tika runāts.

— Tūliņ, tūliņ, — Pjotrs Mihailičs atbildēja un, atlocījis avīzi, sāka lasīt: — «Feļetons; literārie jaunumi.» Nu, kas tie par literārajiem jaunumiem? Paraudzīsimies, — viņš noteica un turpināja: — «Sen neesam ķērušies pie mūsu feļetona ar tādu patiku, kā to darām šoreiz, un jāatzīst, ka šo patiku mūsos izraisa nevis no ungāru valodas tulkotie dzejoļi, kuros, starp citu, gadās tādas atskaņas kā «vīraks jums raks», ne D... kundzes stāsts, kas, lai gan uzrakstīts ar vieglu dāmas roku, tomēr izceļas ar tādu smagumu, ka mums vēl nav gadījies sastapt cilvēku, kam būtu bijis pa spēkam izlasīt to līdz galam, ne arī, beidzot, Sladkopevcova kunga zinātniskie pētījumi «Par romiešu kohortām», par kuriem priecāties un tos pienācīgi novērtēt atstājam iespēju speciālistiem; mūs turpretī nepatīkami pārsteidza tajos sastopamās drukas kļūdas, kas atrodamas katrā lappusē un dod mums tiesības pārmest autoram nevērību pret savu sacerējumu izdošanu (turēt viņu aizdomās par gramatikas nezināšanu mēs neuzdrošināmies, kaut gan zināmas tiesības uz to mums ir) .»

Kas tad tas? — Pjotrs Mihailičs teica, pārtraukdams lasīšanu. — Te pagaidām ir tikai viena vienīga ķengāšanās . . Ir nu gan tie feļetonistu kungi!

— Turpiniet, tētiņ, droši vien tālāk kaut kas būs, — Nastjeņka viņu nepacietīgi pārtrauca.

Pjotrs Mihailičs lasīja tālāk: — «Bet kas tad īsti ir sagādājis mums prieku? — galu galā vaicās lasītājs. Atbildam: prieku mums sagādāja Kalinoviča kunga stāsts, viņa vārdu, cik varam atcerēties, presē sastopam tikai piriņoreiz, tādēļ mums ir jo patīkamāk, ka varam viņu atzīt par gudru, izglītotu un talantīgu beletristu. No sirds vēlamies, lai mēs nekļūdītos cerībās, kādas liekam uz Kalinoviča kungu, bet viņam novēlam rakstīt vairāk un pilnīgāk attīstīt tās cildenās domas, kādas, nemaz nerunājot par visai dramatisko sižetu, tik bagātīgi izkaisītas viņa pirmajā — taču jau lieliskajā sacerējumā.»

Kamēr tika lasītas pēdējās rindiņas, Kalinovičam nemitīgi mainījās sejas izteiksme: varēja manīt, ka šīs uzslavas viņam ļoti patīkamas, kaut arī viņš to pūlējās noslēpt.

— Ak, kāds man prieks! — Nastjeņka sacīja, ar rokām aizsegdama acis.

— Jauki, jauki! — Pjotrs Mihailičs izsaucās. — Un jūs, Jakov Vasiļjič, vēl žēlojāties par savu likteni! Lūk, kādu prieku tas jums sagādājis un uzreiz iecēlis mūsu labāko literātu vidū!

— Kas gan to varēja gaidīt? — Kalinovičs atbildēja.

— Es ari to necerēju, — Nastjeņka noteica.

— Bet es to cerēju un gaidīju, — Pjotrs Mihailičs nepiekrita. — Jādomā gan, ka man, vecam filologam, arī ir kaut kāda izpratne. Noklausījies es tūliņ redzēju, ka darbs ir labs.

— Es jau arī, tētiņ, redzēju, ka labs, — Nastjeņka iebilda, — bet, ka piepeši visiem tā iepatiksies . Man liekas, neviens literāts vēl nav sācis ar tādiem panākumiem.

— Tikai retais, — Kalinovičs atsaucās, joprojām staigādams šurpu turpu pa istabu un pūlēdamies izmirkšķi-nāt no acīm tur sanesušās asaras.

Pjotrs Mihailičs to pamanīja un, ar skatienu uz viņu norādīdams, pačukstēja Nastjeņkai:

— Redz, aizkustināts līdz sirds dziļumiem!

— Tomēr atļaujiet iemest acis, kā tur ir nodrukāts, — Kalinovičs sacīja un, paņēmis žurnālu, gribēja lasīt, taču aprāvās — Nē, nespēju, — viņš noteica, atkal saņemdams galvu rokās, — cik tas tomēr spēcīgs pārdzīvojums — redzēt savu sacerējumu nodrukātu... Nespēju pat lasīt!

— Nekas, godātais, nekas, no tā nav ko kaunēties, tās ir tīkamas asaras, bet es, lūk, tagad domāju tā: vai viņi jums samaksās, vai arī pirmā reize paliks tāpat vien?

— Protams, samaksās, — Kalinovičs atbildēja, — parasti viņi maksā piecdesmit rubļu sudrabā par lappusi, to es zinu noteikti.

— Piecdesmit, — Pjotrs Mihailičs atkārtoja un, saskaitījis lappuses, griezās pie meitas. — Nu, Nastjeņka, deviņi ar pusi reiz piecdesmit — cik tas ir?

— Četrsimt septiņdesmit pieci, — viņa atbildēja.

— Nav slikti! Par to ir jāiedzer, — Pjotrs Mihailičs uztvēra.

— Par to iedzeršanu biju aizmirsis, — Kalinovičs teica, — kuru lai aizsūta pēc šampanieša?

— Nē, pagaidiet, — Pjotrs Mihailičs pārtrauca, — es nupat pajokoju. Dosimies nu vispirms uz efimonu klosteri, un jūs, Jakov Vasiļjič, lieciet noturēt pateicības dievkalpojumu šejienes svētajam.

— Ai, jā, izdariet gan to, Jakov Vasijjič! — Nas-tjeņķa piebalsoja. — Es stipri ticu šejienes svētajam.

— Ar lielāko prieku, — Kalinovičs atbildēja.

— Visādā ziņā, visādā ziņā! — Pjotrs Mihailičs apliecināja. — Pie mums neviens kupcis neatbrauks vai neaizbrauks no gadatirgus, nezemojies pīšļu priekšā. Jāatzīstas, es jau toreiz, kad nosūtīju jūsu sacerējumu, domās devu tādu solījumu.

Tajā brīdī ienāca Palageja Jevgrafovna, jau saposusies savā ar kotikādu apšūtajā zīda cepurē, ar garu pusvadmalas mēteli mugurā un par kaut ko ļoti sapīkusi.

— Kas tad nu, Pjotr Mihailič, vēlējāt iet ar jums reizē, bet pats te sēžat? Kur tas laiks, kopš baznīcā jau zvana, — viņa sacīja.

— Zinu, cienītā, zinu, tas nekas: mēs visi iesim uz klosteri, nāc tu arī līdzi! Bet tu, Nastjeņķa, ej apģērbies, — vecais vīrs izrīkoja, mudīgi vilkdams mugurā bekešu un sameklēdams spieķi.

— Āre nu, uz klosteri sadomājuši — vēl tālāk! Vai nav vienalga, kur noskaita lūgšanu? Aiziesim uz āmen! — Ekonome murminādama devās ceļā.

— Ejam, ejam, — Pjotrs Mihailičs sacīja un pie viena uzsauca: — Ātrāk, Nastasja Petrovna! Ātrāk! Uz jums vienmēr jāgaida!

Beidzot Nast jeņķa bija saposusies un kopā ar Kalino-viču pusceļā panāca tēvu un ekonomi.

Klosteris, uz kuru viņi devās, bija vecs un nabadzīgs. No visām pusēm to ieskāva augsta, bieza mūra siena ar šaujamlūku atliekām un četriem torņiem stūros. Milzīgie dzelzs vārti ar diviem no skārda darinātiem erceņģeļu attēliem gandrīz vienmēr stāvēja aizslēgti, un ieiet varēja tikai pa nelieliem vārtiņiem.

Divi dievnami, kas atradās klostera laukumiņa vidū — viens ar zvanu torni, otrs bez tā — arī bija senlaicīgas celtnes. Pie mūra sienas kļāvās nelielas un krietni savērojušas celles klostera brāļiem un citas saimniecības I elpas.

Kad Pjotrs Mihailičs ar savu ģimeni nonāca pie klostera, tur vēl skanēja vienmuļie un gausie lielā gavēņa zvani, ko skandināja neliels, mazliet plarkšķīgs zvans. Dievkalpojums notika siltā baznīcā, ko varēja noprast pēc vecā aklā mūka, kurš ar apaļu skufiju galvā un melnu, plānu, ar siksnu apjoztu nankina apakštērpu mugurā sēdēja pie baznīcas ieejas. Šis kopš dzimšanas aklais večuks jau vairākus gadus kalpoja par tādu kā klostera vārtnieku. Gan trīsdesmit grādu salā, gan jūlija svelmē viņš allaž vienā un tajā pašā nankina apakštērpā bez kāda oderējuma un apnēsātos, basā kājā uzautos zābakos sēdēja pie galdiņa, uz kura atradās neliela svētā vīra ikona un ar krusta drāniņu pārsegta bļoda ziedojumu vākšanai klostera labā. Kad pienāca mūsu dievlūdzēji, aklais to tūliņ izdzirda un piecēlās kājās.

— Ziedojiet svētajam brīnumdarim! — viņš sacīja, zemu paklanīdamies.

Visi noskaitīja lūgšanu. Pjotrs Mihailičs ielika bļodā desmitkapeiku gabalu. Kalinovičs darīja to pašu. Baznīcas priekštelpu, kurā viņi iegāja, veidoja plaša eja, kuras augstajās velvēs viņu soļi noskanēja kā smalka atbalss. Šī eja, tāpat kā daudzās vecās baznīcās, bija gandrīz tumša, bet uz tās sienām uzgleznotas ainas no vecās derības. Pjotrs Mihailičs ilgi nopūlējās ap tīrā dzelzī kaltajām baznīcas durvīm, kas čīkstēdamas beidzot smagi atvērās. Baznīca bija diezgan prāva, taču vājā apgaismojuma dēļ tā likās īsti milzīga, dega tikai svētbilžu lampiņas un tievas vaska svecītes pie vietējo svēto attēliem, kuri tālab šķita it kā padevušies no svētbilžu sienas uz priekšu, un iespaids bija vēl brīnumaināks tādēļ, ka šīs svētbildes nevis izcēlās kā mākslas darbs, bet atgādināja pīšļus.

Dievlūdzēju nebija daudz: divas trīs sīkpilsoņu večiņas, no kurām pāris gulēja ar seju pret grīdu; pelēkā kaftānā ģērbies zemnieciņš, kurš bija notupies ceļos ikonas priekšā, cieši tajā raudzīdamies, murmināja kādu lūgšanu, laiku pa laikam pašūpodams savu baltmataino, sapinkāto galvu. Daži veci mūki stāvēja savās parastajās vietās pie dibensienas zem luktas. Dievkalpojumu noturēja pats klostera priekšnieks, balts kā ābele un vismaz astoņdesmit gadus vecs, taču vēl spēcīgs, žirgts sirmgalvis ar mirdzošām, vērīgām acīm. Visā apvidū viņš bija izdaudzināts ticības sludinātājs, paskarbs pēc dabas un stingrs pret klostera brāļiem; visās pilsētas baznīcās dievkalpojumi parasti jau bija beigušies, bet viņam vēl tikai pusē. Efimoni viņam ilga stundas četras. Viņš veikli iznāca no altāra, ilgi, ilgi gremdējās lūgšanā pie cara vārtiem un tikai tad sāka skaitīt krusta pielūgšanas vārdus: «Dievs kungs, manas dzīvības valdinieks!» Trīs reizes paklanījies, viņš turpināja lūgšanu un tad, it kā dziļā aizgrābtībā izsaucies: «Dievs kungs, manas dzīvības valdinieks!» — ceturto reizi paklanījās līdz zemei un, aši klanīdamies pret dievlūdzējiem, iegāja altārī. Jauniņais klostera brālis, kas stāvēja baznīcas vidū, skaidrā balsī sāka dedzīgi lasīt kanonus. Labās puses klirosa padziļinājumā stāvēja kādi pieci mūki dziedātāji. Atrazdamies gandrīz tumsā, jo pār viņiem krita vienīgi mijkrēšļa gaisma, kas ieplūda pa šauro dzelzs režģa aizēnoto logu, ģērbušies platos virstērpos un melnās kapucēs, mūki dziedāja saskanīgās klusās basa balsīs un šķita līdzīgi pirmajiem kristiešiem, kas savus dievkalpojumus slepeni noturēja drūmās alās. Viss šis ne visai spilgtais, taču noslēpumainas jēgas pilnais dievnama krāšņums apņēma mūsu dievlūdzējus; Pjotrs Mihailičs nostājās visiem priekšā, un viņa sejā atspoguļojās rāms miers. Palageja Jevgra-fovna iegāja kaktā aiz kreisā klirosa: viņai nepatika lūgt dievu citu acu priekšā. Nastjeņka nostājās viņai blakus un, nometusies ceļos, sāka dedzīgi skaitīt lūgšanas, palaikam uzmezdama acis Kalinovičam, kurš, domās iegrimis, stāvēja pie labā klirosa.

Kad efimoni beidzās, Pjotrs Mihailičs piegāja pie klostera priekšnieka.

— Mēs, klostera tēv, vēlētos noturēt aizlūgumu par svēto, — viņš teica.

— Labi, — klostera priekšnieks īsi atbildēja. Šī atbilde vēl bija diezgan labvēlīga: citiem viņš tikai pamāja ar galvu, Pjotru Mihailiču viņš mīlēja un reizēm pat aizstaigāja pie viņa ciemos. — Aizlūgumu! — viņš teica klirosā stāvošajiem mūkiem, un visi devās uz nelielo sānu altāri, kur mierā gulēja svētā pīšļi. Aizlūgums sākās. Kad mūki, līdz šim dziedājuši pavisam klusi, piepeši skaļi uzsāka: «Tevi, dievs, teicam, tavās rokās, kungs, sevi nododam!» — Nastjeņka paklanījās līdz zemei un

piepeši sāka gandrīz vai histēriski raudāt, tā ka Palageja Jevgrafovna bija spiesta pieiet un piecelt viņu kājās. Pēc aizlūguma visi pa kārtai gāja pie krusta un pie klostera priekšnieka saņemt svētību. Pjotrs Mihailičs piegāja

pirmais.

— Vai veseli esat? — priekšnieks aprauti, bet vēlīgi apvaicājās.

— Dzīvoju, svēto tēv, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, — bet dodiet nu svētību šim jaunajam cilvēkam; tas ir mūsu jaunais krievu literāts, — viņš piebilda, norādīdams uz Kalinoviču.

Klostera priekšnieks viņu svētīja un tad, paraudzījies viņā ar savām vērīgajām acīm, piepeši noprasīja:

— Cik vecs jūs esat?

— Man ir divdesmit astoņi gadi, — par šādu jautājumu mazliet izbrīnījies, atbildēja Kalinovičs.

— Cik jūs esat vecmodīgs, — klostera priekšnieks noteica un pievērsās Nastjeņkai, ari viņu nopētīdams diezgan cieši un jautādams: — Par ko jūs tā raudājāt?

— Aiz jūtu pārpilnības, priekšnieka tēv, — Nastjeņķa atbildēja.

— Aizlūguma laikā nav ko raudāt, ja nu vienīgi par saviem grēkiem un tīšiem un netīšiem pārkāpumiem, — priekšnieks noteica, svētīdams Palageju Jevgrafovnu un vilkdams nost savu tērpu.

Nast jeņķa nosarka.

— Bet nu palieciet sveiki, dodieties mājās, mums ir laiks slēgt vārtus ciet. — Viņš atvadījās un mūku pavadībā naski devās prom.

Kad mūsu dievlūdzēji iznāca no klostera, jau bija devītā vakara stunda. Tā kā ceļš bija slidens un sāka tumst, Kalinovičs sniedza Nastjeņkai roku, un abi tūliņ palika iepakaļ Pj otram Mihailičam, kurš ar Palageju Jevgrafovnu aizgāja uz priekšu.

— Tu, māmuļa komandiere, neko nezini, bet mums šodien ir prieki, — viņš ierunājās.

— Kādi prieki? — ekonome iejautājās.

— Nu, tādi, ka mūsu Jakovs Vasiļjičs ir nodrukājis savu sacerējumu, par kuru viņam samaksās piecsimt rubļu sudrabā.

Tos piecsimt rubļus sudrabā Pjotrs Mihailičs tīšuprāt

Īli

īpaši uzsvēra, lai pārsteigtu Palageju Jevgrafovnu, tomēr viņa tikai nopūtās vien un pusbalsī noteica:

— Savas paša darīšanas jau viņam iet no rokas, tikai mūsējās viņš pamet novārtā.

Pjotrs Mihailičs uz brīdi iegrima domās.

— Es, cienītā, ar viņu par to runāju, — viņš iesāka,

— kaut arī ne tieši, bet tā aplinkus: jāatzīstas, es to uzsāku tīšuprāt Brālis mani visu laiku musina Viņam ar Kalinoviču iznāca tāda nesaprašanās, nu, un abu mīlināšanos brālis ari nomana un tad nu uztraucas

— Ko tad jūs runājāt? — Palageja Jevgrafovna apvaicājās.

— Mēs runājām tā — Pjotrs Mihailičs atbildēja,

— sākām spriest, kā jaunam cilvēkam ir labāk: apņemt sievu vai ne? Viņš apgalvoja. «Precēties aiz aprēķina ir nekrietni, bet nabagam precēt nabadzīgu meiteni ir muļķīgi!»

— Hm! — Palageja Jevgrafovna novilka.

— Un kā tad, es saku, tādā gadījumā lai rīkojas? — vecais vīrs turpināja, noplātīdams rokas. — «Bagāts,» viņš saka, «var darīt, kā grib, bet nabagam vispirms jānodrošinās, lai apprecoties būtu no kā iztikt. .» Saproti nu, kā māki: bāz tik maisā, gan pēcāk tiksi pie gudrības!

— Kas te ko saprast? Te nekas nav jāsaprot! — Palageja Jevgrafovna pikti iebilda.

— Saprast var tā, — Pjotrs Mihailičs savukārt iebilda,

— ka viņš neko izšķirošu nav uzsācis, jo Nastjeņkai nekā liela nav, bet viņam pašam nav vēl ne tik; nu, bet tagad, paldies dievam, literātiem bez samaksas par viņu sacerējumiem arī vietas sagādā pavisam citādas nekā mums: par skolas pārlūku noturēs varbūt gadus divus un tad piepeši ņems un iecels par direktoru; vārdu sakot, būs ar ko ģimeni uzturēt.

— Ko nu par uzturēšanu! — Palageja Jevgrafovna zobgalīgi noteica. — Arī bez visa tā būtu no kā iztikt Nepaņemtu jau nabadzi bez pūra Vai nu daudz, vai maz, tak vairāk ir nekā viņam. Trakoti izvēlīgs Ģimeni uzturēt? . Ar tādu galvu jau bez maizes kumosa nepaliks!

— Taisni tāpēc, ka galva tik laba, viņš grib rīkoties apdomīgi, un šo īpašību es viņā cienu, — Pjotrs Mihai-lies noteica. — Un, kas attiecas uz brāļa Flegonta bažām, — viņš turpināja pārdomādams, it kā pats sevi mierinādams, — ka vēlāk varētu gadīties kas slikts, — tās ir blēņas! Kalinovičs ir godīgs cilvēks, un Nastjeņķu viņš iemīlējis.

— Iemīlējis jau iemīlējis, — Palageja Jevgrafovna apliecināja.

Kaut ko tamlīdzīgu, liekas, nodomāja ari resnais lauku policijas iecirkņa priekšnieks, kurš, paveicis intrigu pilnu izmeklēšanu, tobrīd iebrauca pilsētā, viņš bija rūdīts vecpuisis, jau sen slavens ar savu nāvīgo naidu pret sieviešu dzimumu un šai naidā nonācis tik tālu, ka ar lamām sagaidīja un pavadīja pat jauniņās zaldātu sievas, kas ieradās iecirknī uzrādīt pases. Piebraucis līdzās jaunajiem ļaudīm, viņš brīdi abos noraudzījās un, it kā viņa skarbā sirds būtu aizkustināta, pavīpsnāja, paberzēja degunu un vispār savilka seju šķelmīgā grimasē, gluži kā gribēdams teikt: «Esam jau arī mēs nobaudījuši tādus priekus.»

— Vai tu šodien esi laimīgs? — Nastjeņka pavaicāja, kad viņi jau tuvojās mājām.

— Jā, — Kalinovičs atbildēja, — un par šo laimi esmu pateicību parādā vienīgi jūsu ģimenei.

— Kāpēc tad mums? Es domāju — savam talantam, — Nastjeņka iebilda.

— Ko nu talants? . Jūsu ģimenē, — Kalinovičs turpināja, — esmu atradis gan sirsnīgu uzņemšanu, gan mīlestību, gan, visbeidzot, aizgādnību pasākumā, kas man ir pats svarīgākais. Es ilgi nespēšu jums atlīdzināt.

— Mīli mani — tas būs tavs atlīdzinājums.

— Tevi vairs nemīlēt es nevaru, un tas man neklātos, — Kalinovičs teica, uzsvērdams pēdējo vārdu.

— Neklātos! — Nastjeņka atkārtoja un iegrima domās. — Bet, ja tas kādreiz gadītos, es to nespētu pārdzīvot, es nomirtu — viņa piebilda, un asaras aumaļām sāka plūst pa viņas vaigiem.

— Par ko tad tu raudi? Tas nekad nevar notikt, vai arī ..

— Kas — vai arī? .

— Vai arī man tikumiski jāpārdzimst, — Kalinovičs atbildēja.

— Es tev ticu! — Nastjeņka sacīja, stingri saspiezdama viņa roku.

Brīdi abi cieta klusu.

— Redzi, — Kalinovičs iesāka, uzacis saraucis, — man liekas, tavi piederīgie mani vairs it kā nemīl un raugās manī ar tādām kā aizdomīgām acīm.

— Kuri piederīgie? Kapteinis? — Nastjeņka noprasīja.

— Par kapteini es nemaz nerunāju. Viņš mani neieredz jau sen, un, par ko īsti, — nezinu, bet pat tavs tēvs Viņš to slēpj, tomēr es arvien nomanu viņa sejā nepatiku, it īpaši, kad palieku divatā ar tevi, un, beidzot, Pa-lageja Jevgrafovna — arī tā rāda man nelaipnu seju.

Nastjeņka nopūtās.

— Viņi nojauš mūsu attiecības, — viņa sacīja.

— No kā gan viņi varētu nojaust? Arēji es pret tevi esmu tikai pieklājīgs — un tas ir viss.

— Kāpēc gan ne? To var noprast pēc visa: tu vēl esi mazliet piesardzīgāks, bet es tik briesmīgi skumstu, kad tevis nav.

— Kādēļ tad tu to dari?

— Ak, cik tu dīvaini runā! Kādēļ? Ko tad lai iesāku, ja nespēju noslēpt? Un kāpēc gan jāslēpj? Visi jau zina. Tēvocis nesen teicis tēvam, lai tevi nepieņemot.

Kalinovičs kļuva vēl drūmāks.

— Ir gan tas kapteinis briesmīgs maita! — viņš sacīja.

— Nē, viņš ir ļoti labs, viņš nemaz nepasaka visu, ko zina, — Nastjeņka iebilda un nopūtās. — Bet visvairāk mani sarūgtina, — viņa turpināja, — kapteiņa aizspriedumi pret tevi: viņš liekas esam pārliecināts, ka tu mani pievilsi.

— Cik labi viņš mani pazīst! — Kalinovičs vīpsnādams noteica.

— Viņš tevi nepavisam nesaprot; un kā gan lai to no viņa prasa? — Nastjeņka atbildēja.

Tā runādamies, visi atgriezās mājās. Kapteinis viņus jau gaidīja.

— Jūs, brāli, kā dzirdēju, esot bijuši lūgt dievu klosterī? — viņš apvaicājās Pjotram Mihailičam.

— Jā, godātais kapteini, bijām klosterī, — brālis atbildēja. — Jakovs Vasiļjičs gāja noturēt pateicības dievkalpojumu svētajam. Viņa sacerējums ir nodrukāts ar lieliem panākumiem, un šodien mēs, varētu teikt, svinam uzvaru! Tas ir gluži kā jums, karavīriem, cietoksni ieņemt: jums tā ir slava — mums arī ir slava!

— Jā, cienītais, protams — kapteinis apliecināja.

— Bet, Pjotr Mihailič, es noteikti vēlos iedzert šampanieti, — Kalinovičs teica.

— Ak šampanieti? — vecais vīrs noprasīja. — Tas būtu grēks, godātais; vai gan jūsu prieku dēļ lai aizmirstam gavēni?

— Es domāju, to vislabāk nokārtosiet jūs, godājamā Palageja Jevgrafovna. — Kalinovičs pievērsās ekonomei, kura lika galdā tējas traukus.

— Viņa, protams, viņa! — Pjotrs Mihailičs apstiprināja. — Sadabū mums, komandiere, pudelīti šampanieša!

Kalinovičs pasniedza Palagejai Jevgrafovnai naudu un, to darīdams, smaidot paspieda viņas roku. Viņš vēl nekad nebija izturējies tik laipni pret veco meitu, tāpēc viņa pat piesarka.

— Un pie reizes parūpējies arī par vakariņām, zini, salūko kaut ko žāvētu, — Pjotrs Mihailičs piebilda.

— Kaut kas jau atradīsies, — Palageja Jevgrafovna atbildēja un devās rūpēties par vakariņām.

Vispirms viņa uz papīra strēmelītes ar drausmīgiem ķeburiem uzšņīpāja — «puteli šompanieca» un tad ņēmās modināt uz lāviņas guļošo Sietu, kuru pēc atlaišanas no darba bija paņēmis Pjotrs Mihailičs gandrīz aiz tīras līdzcietības, jo invalīds nekā nedarīja, pastāvīgi gulēja vai nu uz krāsns, vai uz lāviņas un negribēja pat virējai palīdzēt ienest ūdeni, lai arī kā viņa to strostēja. Arī šoreiz Palagejai Jevgrafovnai bija krietni jānopūlas, lai uzbukņītu Sietu un tad iestāstītu, kas viņam jādara.

— Bode tak ciet, — invalīds atsaucās.

— Rokas tev ir, vecais sakārni, pieklauvē! Ej, ej ātrāk! Gan izgulēsies, nakts gara diezgan! — Palageja Jevgrafovna sacīja.

— Kā tad, izgulēsies gan, — Siets noņurdēja un vēl ilgi āva kājas, un stīvēja mugurā savu vicmundieri.

— Suns tāds! Vai tu iesi jebšu ne? — Palageja Jevgrafovna beidzot izsaucās.

— Nu! — Siets uz to atbildēja un, cieši iežņaudzis saujā zīmīti, aizslampāja, bet Palageja Jevgrafovna lika virējai iekurt zem trijkāja uguni un pati ķērās pie ēdiena gatavošanas.

Pēc pusstundas Siets atgriezās, tāpat vien zīmīti rokā turēdams.

— Nē, saklauvēt nevar! — viņš teica, vienā mierā noģērbās un tik rausās uz lāviņas. , ia

Palageja Jevgrafovna nospļāvās vien.

— Turēt šitādu vecu liekēdi! — viņa izsaucās un gribot negribot meta plecos savu veco mēteli, aizskrēja pati un saklaudzināja. Ap pulksten vienpadsmitiem vakariņas bija gatavas. «Kaut kā» vietā tām izrādījās sagatavota marinēta līdaka, svaigi sālīta beluga baltā mērcē, žāvēts plaudis un ceptas kūpinātās siļķes — tas viss bija ārkārtīgi rūpīgi salikts uz lielā, apaļā galda.

— Palageja Jevgrafovna mums sagatavojusi īstas romiešu vakariņas, — Kalinovičs sacīja, vēlēdamies vēlreiz pateikt viņai kādu laipnību, un, kad visi sāka sēsties pie galda, viņš noteikti pieprasīja, lai arī ekonome apsēžas un ik brīdi nelec augšā. Vispār Kalinovičs bija ļoti labā noskaņojumā.

Pirms sāka ēst plaudi, Pjotrs Mihailičs, piepildījis visiem glāzes un svinīgi uzsaucis: «Uz mūsu jaunā, apdāvinātā autora veselību!» — iztukšoja savu glāzi vienā elpas vilcienā. Nastjeņķa, kas sēdēja Kalinovičam blakus, satvēra viņa roku, paspieda to un arī izdzēra glāzi tukšu. Kapteinis nodzēra pusi. Palageja Jevgrafovna ieņēma tikai vienu malciņu. Pjotrs Mihailičs to ievēroja un lika viņiem izdzert visu. Kapteinis to izdarīja, ne vārda neteicis, vienā paņēmienā, Palageja Jevgrafovna, vārdus nošķirdama, sacīja: «Ai, pietiek, sāks sāpēt galva,» — tomēr izdzēra līdz galam.

— Atļaujiet arī man uzsaukt tostu, — Kalinovičs teica, pieceldamies kājās un ieliedams visiem šampanieti vēlreiz. — Par vienu no labākajiem krievu literatūras pazinējiem un manu pirmo labvēli literatūras laukā! — viņš turpināja, pastiepdams glāzi pretī Pjotram Mihailičam, un abi saskandināja. — Par manu mazo draugu! — Kalinovičs uzrunāja Nast jeņķu un noskūpstīja viņai roku.

Visu klātbūtnē viņš jokodamies Nast jeņķu bieži sauca par savu mazo draugu.

— Par drošsirdīgo kapteini! — viņš piebilda, paklanīdamies Flegontam Mihailičam. — Un par jums! — Viņš pievērsās Palagejai Jevgrafovnai.

— Urā! — Pjotrs Mihailičs pabeidza.

Visi iztukšoja glāzes.

— Kapteini — Pjotrs Mihailičs uzrunāja brāli. — Sniedziet savu karavīra roku mūsu literātam: Apolonam un

Marsam jāsadzīvo draudzīgi! Jakov Vasijjič, saskandiniet ar viņu!

— Ar lielāko prieku, — Kalinovičs atbildēja un, veikli ielējis sev un kapteinim šampanieti, saskandināja ar viņu un tad, satvēris viņa roku, to cieši paspieda. Taču kapteinis uz rokas spiedienu neatbildēja.

— Lai izbeidzas visas nesaprašanās jūsu vidū, lai turpmāk starp jums valda miers un saticība! — Pjotrs Mihailičs uzsauca.

— Ceru, ka ar laiku, iepazinis mani labāk, Flegonts Mihailičs mainīs savas domas par mani, — Kalinovičs

sacīja.

— Arī es to ceru: jūs esat izglītots cilvēks — kapteinis noteica, uzmezdams ašu mirkli Nastjeņkai.

Atbildes vietā Kalinovičs vēlreiz paspieda kapteinim

roku.

Tā beidzās šis mazais bankets, kurā visi tik daudz un tik dedzīgi dzīvoja līdzi un priecājās par Kalinoviča panākumiem.

«Gadās tomēr pasaulē ari tik labi un krietni cilvēki!» jaunais pārlūks sprieda, domīgs atgriezdamies savā dzīvoklī.

OTRA DAĻA

I

Kamēr manā mazajā pasaulītē risinājās šādi nozīmīgi notikumi, ģenerālienes mājā nepatikšanas sekoja cita citai. Vispirms, dievs vien zina no kā, ģenerāliem ķēra trieka, kas gan neradīja īpaši nopietnas sekas, taču zināmā mērā ietekmēja garīgās spējas. Policijas priekšnieka sieva, kas bija paguvusi pilnīgi iespiesties ģenerālienes mājā, stāstīja, ka mademoiselle Polina esot pilnīgā izmisumā. Māti mīlēdama, viņa savā sirdī cieta vairāk nekā slimniece pati, sevišķi tāpēc, ka nekāda pierunāšana un lūgšanās, lai māte brauc ārstēties uz Maskavu vai vismaz uz guberņas pilsētu, nelīdzēja — slimā par to negribēja ne dzirdēt. «Pēc slimības viņas skopums,» slepus piemetināja policijas priekšnieka sieva, «kļuvis vēl lielāks.» Bet tikmēr gavēņa otrajā nedēļā vecenīti piemeklēja atkal jaunas nedienas. Mediokritskis, kurš vēl arvien bija viņas pilnvarnieks, atlaists no vietas, pāris nedēju pazīstamajā traktierī dzēra uz nebēdu. To nezinādama, ģenerāliene, kā tas arī agrāk bieži bija gadījies, viņam uzticēja saņemt pastā tūkstoš rubļu sudrabā. Mediokritskis naudu saņēma — un no tā laika vairs nerādījās, diezin kur pazuzdams pat no pilsētas. Varat iedomāties, kādu iespaidu uz slimo atstāja šāda nekrietnība un tik ievērojamas summas zaudējums! Viņai atkal uznāca kaut kas līdzīgs triekas lēkmei, tā ka mademoiselle Polinas spēki galīgi izsīka. Viņa uzrakstīja un paklusām ar ziņnesi aizsūtīja īsu, bet stipri iesmaržinātu vēstulīti kņazam Iva-nam. Viņš atbrauca jau nākošajā dienā. Ģenerāliem, kura kņazu nepavisam nebija gaidījusi, tas loti iepriecināja. Minūtēs piecpadsmit kņazs viņu tā paguva izklaidēt un nomierināt, ka vecajai sagribējās no guļamistabas pārcelties uz viesistabu, bet. kņazs tikmēr devās sastapties ar vienu otru savu paziņu.

Turpmākajā romāna gaitā šī persona darbosies visai daudz, tāpēc uzskatu, ka ir nepieciešams pavēstīt par viņu dažus sīkumus. Kādreiz bijis par adjutantu gvardes ģenerālim, kurš ar saviem adjutantiem dižojās, bet tagad lieliski iekārtojies muižnieks — viņš tika uzskatīts par vienu no pirmajiem dūžiem. Neraugoties uz viņa piecdesmit gadiem, kņazu vēl pamatoti varēja saukt par izcili skaistu vīrieti: izskatīga seja, galvvidus jau pakails, tomēr tas viņam ļoti piestāvēja, vidēja auguma, mazliet korpulents, ar mazām, glītām rokām, ģērbies vienmēr jauneklīgi, švītīgi un ar gaumi, turklāt viņam piemita tās patīkamās manieres, kas mazliet atgādina aušīgo, taču jauko markīžu uzvedību. Šādai ārienei kņazs vēl pievienoja visapburošāko, visdižciltīgāko izturēšanos: pazīdams vai visu guberņu, viņš pret bagātiem muižniekiem un svarīgākajiem ierēdņiem bija izsmalcināti laipns un pat mazliet godbijīgs, bet pret mazturīgiem muižniekiem un nenozīmīgiem ierēdņiem izturējās neparasti mīlīgi un labvēlīgi un vispār savā mūžā, šķiet, nebija nevienam pateicis nekā cita kā vien patīkamus un glaimojošus vārdus. Nevienam nekad nebija gadījies dzirdēt, ka viņš par kādu cilvēku būtu izteicies asiem vārdiem, slikti vai izsmējīgi, lai gan tajā pašā laikā kņazs mēdza prasmīgi un ar patiku pateikt pa asprātībai, it īpaši franču valodā, tomēr tikai tādu, kas ne uz vienu neattiecās. Lai kurš griezās pie viņa ar kādu lūgumu: vai muižnieka atraitne, kas, viņam braucot uz Pēterburgu, rūgtas asaras liedama, lūdza parūpēties, lai viņas bērnus ievieto kādā mācību iestādē, vai arī pie viņa aizstāvību meklēt atsteidzās pus-piedzēris, par kukuļņemšanu iekritis ierēdnis, — atteikts nekad un nevienam netika; vai šiem lūgumiem bija īsti panākumi vai ne — tas ir cits jautājums. Apstākļu sagadīšanās dēļ tie pa lielākajai daļai netika izpildīti. Turklāt kņazs, ar kādu iepazīdamies, taisni apbrīnojami prata jau pirmajā reizē uzminēt katra jājamo zirdziņu un sarunu parasti virzīja uz to, kas šo cilvēku visvairāk interesēja. Tādēļ visi jaunie paziņas, it sevišķi tie, kas aiz kāda iemesla kņazam bija nepieciešami, iepazinušies ar viņu, arvien bija sajūsmināti. Septiņi gubernatori, kas pēdējā laikā bija nomainījuši cits citu, uzskatīja kņazu par viscēlāko un viņiem uzticamāko cilvēku un meklēja vienīgi iespēju izdarīt kaut ko viņam patīkamu. Arī citi varasvīri, sākot ar palātu priekšsēdētājiem un beidzot ar sīkāko rātes rakstvedi, bija gatavi darba vietā viņam pakalpot cik vien spēdami. Savā sādžā kņazs dzīvoja vārda tiešā nozīmē kā kungs, viņam bija četri bērni, no kuriem divi dēli dienēja kavaliergardos, bet vecākajai meitai jau

no mazām dienām tika pieņemtas gan vācietes, gan francūzietes, gan anglietes, kas droši vien izmaksāja tūkstošus. Kņazs pats gandrīz katru gadu divus trīs mēnešus dzīvoja Pēterburgā, bet pims pāris gadiem sievas slimības dēļ pat ar visu ģimeni bija devies uz ārzemju dziedniecības avotiem un pavadījis tur visu vasaru. Dzīvojot ar tik plašu vērienu, kņazam, kā likās, jau sen vajadzēja būt^8 galīgi izputējušam, vēl jo vairāk tādēļ, ka tēvs, izdaudzināts naudas šķiedējs, viņam mantojumā bija atstājis, kā to visi labi zināja, tikai nabaga trīssimt dvēseļu — un tās pašas ieķīlātas. Viņš bija apprecējis ļoti jauku, izglītotu dāmu, kādreiz lielu skaistuli un dziedātāju, taču arī viņa pūrā neko neatnesa. Tomēr, par spīti visam, kņazs ne tikai nebija izputējis, bet gan iedzīvojies mantā, un trīssimt dvēseļu vietā viņam jau bija pāri par tūkstoti. Tam visam par izskaidrojumu guberņā, protams, klīda diezgan tumšas un neskaidras baumas, piemēram, par kņazam pašam pārlieku izdevīgajiem saimnieciskajiem rīkojumiem kādā milzīgā muižā, kas atradās viņa aizbildnībā; par piedalīšanos kādas mājas celšanā par muižniecības līdzekļiem, turklāt māja vēlāk sabruka; it kā par līdzdalību kādā Pēterburgas tirdzniecības kompānijā, kur kņazs bijis rīkotājs un kuras dalībnieki pēc kāda laika pilnīgi zaudējuši savus kapitālus; par kņaza attiecībām ar kādu ļoti svarīgu un nozīmīgu personu, viņa agrāko labvēli, kurš kņazu mīlējis kā paša dēlu, bet tad piepeši atstūmis no sevis un aizliedzis savā klātbūtnē kņazu pat pieminēt, un, visbeidzot, par viņa gaužām ciešo draudzību ar ģenerālienes māju, pat to cilvēki izprata diezgan atšķirīgi, vieni īpašu uzmanību pievērsa tam, ka pašai vecajai katrs kņaza vārds bija likums un ka viņa, par katru kapeiku drebēdama, kņaza labā neko nežēloja un, kā pēc mākleru grāmatām redzams, pirms gadiem pieciem pret vekseli bija aizdevusi viņam divdesmit tūkstošus sudrabā, bet citi apgalvoja, ka mademoiselle Po-lina pret kņazu izturoties draudzīgāk nekā māte un, kad viņš atbraucot, abi, aizsūtījuši veco gulēt, vairākas stundas sēžot divatā, ieslēgušies kabinetā, un tā tālāk Lielākā daļa kņaza paziņu tam visam, zināms, neticēja, bet, ja nu kāds pa daļai ticēja vai arī skaidri zināja pats, tad uzskatīja, ka viņam nav tiesību to izpaust, jo gandrīz katrs jutās kņazam vai nu pateicību parādā, vai vismaz bija baudījis kādu viņa laipnību.

Ieradies šoreiz, kņazs pasēdēja pie vecās ģenerālienes, lad, kā viņš to mēdza gandrīz katru reizi, apmeklēja vienu otru no saviem pilsētas paziņām un vispirms iegriezās iestādēs; tā apriņķa tiesā, nesastapis tiesas locekļus, pateica mazu laipnību sekretāram, vēlīgi paklanījās zemstes tiesas kurjeram, kurš pagadījās pie durvīm, bet, saticis uz ielas policijas priekšnieku, izpauda viņam visneviltotāko un sirsnīgāko prieku un vismaz piecas minūtes turēja viņu ciet aiz abām rokām, tās izjusti spiezdams. Tālāk, braukdams pa galveno ielu, kņazs sastapa Pjotru Mihailiču un viņa priekšā jau iztālēm noņēma platmali, paklanījās un smaidīja. Pjotrs Mihailičs savukārt pienāca viņam klāt un, pievilkdams kāju, godbijīgi paklanījās. Viņš cienīja kņazu un izteicās par viņu tā: «īsts Taleirans *, godātais, mūsdienu Taleirans.»

— Vai esat vesels? — kņazs vaicāja, draudzīgi spiezdams Pjotra Mihailiča roku.

— Pazemīgi jums pateicos, vēl jau, paldies dievam, dzīvoju, — viņš atbildēja.

— Ļoti, ļoti priecājos jūs redzēt, — kņazs turpināja.

Pjotrs Mihailičs paklanījās.

— Sen neesat bijis pie mums pilsētā, jūsu gaišība, — viņš teica.

— Ko lai dara! Ko lai dara! — kņazs atbildēja. — Taču es ceru, ka te viss iet pa vecam, tātad labi un laimīgi, — viņš piebilda.

— Protams, godātais, — Pjotrs Mihailičs apliecināja, — kādas pārmaiņas gan te var notikt! Tomēr, — viņš turpināja, pievērsdams kņazam ciešu skatienu, — ir kāds diezgan svarīgs jaunums. Vai šejienes jauno skolas pārlūka kungu jums labpatīk pazīt?

— Nu, kā tad, kā tad, pazīstu, esmu redzējis: liekas, ļoti kārtīgs jauns cilvēks.

— Ļoti krietns, godātais, — Pjotrs Mihailičs apliecināja, — un nu viņš ir uzrakstījis romānu, kas viņu padarījis slavenu visā Krievijā, — viņš piebilda jau mazliet maigākā balsī.

— Ko tu neteiksi! — kņazs izsaucās. — Uzrakstījis romānu.

— Varbūt esat to pat lasījis: tas saucas «Savādas attiecības», — Pjotrs Mihailičs ar cieņu piebilda.

— Jāf lasīju, lasīju un vismaz pusstundu lauzīju galvu: redzu — uzvārds tāds kā pazīstams, bet atcerēties nevaru. Ļoti, ļoti jauki uzrakstīts!

To apgalvodams, kņazs runāja skaidrus melus, jo viņš jau gadus divdesmit, manuprāt, nebija lasījis ne tikai Kalinoviča romānu, bet vispār nevienu grāmatu, vienīgi avīzes.

— Tagad kritiķi to vien dara kā cits par citu viņu slavē, — Godņevs tikmēr turpināja jau krietni mundrākā tonī, — un man ir jo patīkamāk, — viņš piebilda, kā parasti pašķiebdams galvu uz sāniem, — ka jūs, izglītots cilvēks, kas pazīstat daudzas sveštautu literatūras, tā atsaucaties, bet daži šejienes kungi nevēlas par šo sacerējumu neko dzirdēt un vēl zobojas.

Kņazs nogrozīja galvu.

— Kā nu tā var! — viņš sacīja.

— Ko lai dara! Neviens pravietis jau savā dzimtajā pusē netiek cienīts! — Pjotrs Mihailičs nopūzdamies atbildēja.

— Kāpēc tā? . Nē! Vismaz es tūliņ iegriezīšos pie Kalinoviča kunga, lai pateiktos par baudījumu, ko viņš man sagādājis. Uz redzēšanos.

To teikdams, kņazs ar tādu pašu sirsnību kā pirmīt paspieda vecajam vīram roku un sāka braukt.

Jāteic, ka Pjotrs Mihailičs kopš tā laika, kad no Pēterburgas pienāca līksmā vēsts par Kalinoviča stāsta nodrukāšanu, kur vien varēdams centās slavināt savu jauno draugu un sakarā ar to jutās tik priecīgi aizkustināts, ka jau nākošajā svētdienā, pēc rīta dievkalpojuma iznācis no baznīcas kopā ar kādu vecu kupci, baznīcas vecāko, uzņēma ar viņu valodas par šo jautājumu.

— Daži no jums, kupčiem, redz, izvairās dot saviem bērniem izglītību. Tas ir ļoti slikti! — viņš iesāka.

Baznīcas vecākais, vecmodīgs, iesīkstējis un skops vīrs, taču gudrs un ļoti viltīgs, nodomāja, ka būs laikam kāda runa par viņu, mazliet piešķieba galvu un sāka klausīties ar labo ausi, jo dzirdēja tikai ar to, bet reizēm, raugoties pēc apstākļiem, izlikās pavisam kurls.

— Tagad nu mans pēcnieks, skolas pārlūks, — Pjotrs Mihailičs turpināja, — apaļš bārenis, nabadzīgs, bet ar savu izglītību kļūst par rakstnieku, proti, par ievērojamu un bagātu cilvēku.

Kupcis tikai paraustīja plecus.

— Katram cilvēkam, godātais, man domāt, ir sava laime! — viņš nopūzdamies teica un tad, naģeni mazliet paceldams un sacīdams: «Lūgtum piedošanu, jūsu augst-labdzimtība!» — iegriezās savā šķērsielā un nozuda aiz smagiem ozola vārtiem, kurus aizbultēja un vēl nostip-nnāja ar slietni, un no ķēdes palaida vaļā suni.

Uzskatīdams šādu nevērību tikai par krievu kupču tumsonību, Pjotrs Mihailičs tajā pašā dienā, ieradies pastā, lai nosūtītu vēstuli, tūdaļ uzsāka sarunu par savu iemīļoto tematu ar pastmeistaru, kuru izglītības ziņā uzskatīja par pašu pirmo pēc sevis.

— Vai jūs manu pēcnieku pazīstat? — viņš apvaicājās.

— Viņš bija pie manis, godātais, — pastmeistars atbildēja un nezin kāpēc nopūtās.

— Tagad viņš uzrakstījis stāstu, ar kuru kļuvis slavens visā Krievijā.

— Kādu tad, godātais? — Ak kungs, apžēlojies! —pastmeistars izsaucās, pa savam paradumam uzmezdams īsu skatienu svētbildei.

— īstu romānu!

Pastmeistars caur brillēm kādu brīdi vērās Pjotra Mi-hailičā ar zināmu nožēlu.

— Mums abiem savos gados jau būtu laiks palasīties arī citādas grāmatiņas, — viņš sacīja.

— Ko nu, es lasu kā vienas, tā otras, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, jūtami šīs piezīmes samulsināts, un tad, vēl kādu brīdi pamīņājies, paklanīdamies atvadījās. — Būtu gudrs vecis, bet pārlieku vienpusīgs, — viņš noteica, dodamies mājup, un, acīmredzot tomēr šīs pieredzes neizmācīts, tajā pašā nedēļā, ieradies valsts kasē saņemt pensiju, nenocietās un ar kasieri uzsāka sarunu par Kalinoviču.

— Vai jaunais pārlūks pats nāk pie jums uz glabātavu nolikt naudas lādīti? — vecais vīrs it kā starp citu ievaicājās.

— Pats, — kasieris atbildēja un nožagojās.

— Viņš uzrakstījis romānu, un par nieka simt iespiestām lappusēm viņam noskaitīts sešsimt rubļu sudrabā.

Pjotrs Mihailičs gribēja kasieri pārsteigt ar šo summu, tāpat kā bija pārsteidzis Palageju Jevgrafovnu, taču kasieris arī uz to nekā neatbildēja, tikai vēlreiz nožagojās. Beidzot Godņevs saprata, ka valsts kases glabātāju šī saruna nepavisam neinteresē, un tāpēc cēlās augšā.

— Uz redzēšanos, — viņš teica.

— Uz redzēšanos, — atbildēja kasieris un nožagojās

atkal. i'tm*

«Ir nu gan!» Pjotrs Mihailičs klusībā nosprieda un skaļi piebilda:

— Laikam esat samaitājis kuņģi, ka vienā laidā žagojaties?

— Nē, kāds tāpat vien piemin, — kasieris atbildēja.

Izgājis uz lieveņa, Pjotrs Mihailičs brīdi stāvēja, pārdomās iegrimis. — Nu, pamēģināšu vēl, — viņš noteica un uzkāpa zemes tiesā, kur sastapa itin prāvu kompāniju: apriņķa policijas priekšnieku, pastāvīgo locekli un bez tam tiesnesi un piesēdētāju — tie no savas tiesas bija atnākuši pasēdēt zemes tiesā. Sekretārs, vēl pajauns cilvēks, kurš tikko sāka savu karjeru apriņķī, visus apveltīja ar laipnīgu skatienu. Divi rudmataini rakstveži, Me-diokritska īstenie brāļi, arī jauni cilvēki ar apbrīnojami skaistu rokrakstu, stāvēja pie iestādes stikla durvīm un izrādīja lielu uzmanību tam, kas tur iekšā notika.

Visiem laiku kavēja kāds pilsētā iebraucis muižnieks Prohorovs, gadus sešdesmit vecs milzīga auguma vīrs. Tā kā bija izcēlies strīds par karadienesta lietām, Prohorovs pašlaik ar krāsns biguli kā ar šauteni izpildīja visādus vingrinājumus un maršēja. Tiesnesis viņu komandēja. «Viens, divi! Viens, divi!» viņš skaitīja, plaukšķinādams sev pa gurnu. Prohorovs ar prāvām sviedru lāsēm uz sejas maršēja bezgala apzinīgi. «Stāt! tiesnesis nokomandēja. Prohorovs apstājās. «Pa kreisi skatīt!» tiesnesis uzsauca. Prohorovs pagrieza savas vērša acis mazliet pa kreisi. «Pielādēt divpadsmit paņēmienos!» tiesnesis nokomandēja. Prohorovs vispirms notēloja, ka izņem patronu, tad nokož tai galu, ielaiž patronu stobrā, uzsit ar lādējamo koku, beidzot uzvelk gaili un notēmē. «Uguni!» tienesis uzsauca. Prohorovs ar muti atdarināja šāviena troksni. «Vareni viņam padodas,» pastāvīgais loceklis teica piesēdētājam. «Zināms!» tas apstiprināja.

Šādā sabiedrībā būtu dīvaini un gluži veltīgi uzsākt sarunu par literatūru, Pjotrs Mihailičs tomēr nenocietās un, jau agrāk pamanījis uz palodzes tieši to avīzes numuru, kurā bija saslavēts Kalinovičs, paņēma to, ātri nobērdams:

— Te raksta par vienu šejienes kungu, — un skali nolasīja visu atsauksmi.

Sī izlēciena laikā visi nodūra acis un klusēja, it kā vecais vīrs būtu pateicis kādu muļķību vai izturējies nepieklājīgi.

— Ko nu par jums, zinātņu vīriem, runāt! Jums jau tās grāmatas rokā! — Prohorovs sacīja un pacēla biguli, kā sardzē stāvēdams.

Pjotram Mihailičam tas šķita aizvainojoši.

— Kas par to, ka grāmatas rokā? Grāmatās, godātais, nekā slikta nav; te, liekas, nebūtu nekā, par ko smieties, — viņš piezīmēja.

— Vai tad mēs lai raudam par tām jūsu grāmatām, vai? — Prohorovs izmeta asprātību.

Visi sāka smieties.

Pjotrs Mihailičs nekā neatbildēja un pasteidzās aiziet.

Pēc tam viņš kādu mēnesi par Kalinoviču ne ar vienu valodas neuzsāka un, pat satiekoties ar kņazu, kā jau redzējām, sarunu ievadīja visai piesardzīgi. Taču kņaza laipnība uzreiz, tā sakot, atsvēra vecajam vīram visas viņa neveiksmes sakarā ar šo jautājumu un aizkustināja viņu līdz sirds dziļumiem. Izdzirdis zvanus aicinām uz vakara dievkalpojumu, viņš devās uz katedrāli, lai pateiktos dievam, ka nu jau arī provincē sākusi izplatīties izglītība, it īpaši muižnieku vidū, kur senāk bija rodami vienīgi uzdzīvotāji, suņu mīļotāji un kāršu spēlmaņi, kas nekad nelasīja nevienu grāmatu. Tikmēr kņazs uz brītiņu iegriezās pie Kalinoviča un, atstājis viņa dzīvokli, apciemoja veco neprecēto muižnieci, kuras mājā pēc viņas lūguma un viņai par apmierinājumu sadeva bargu brāzienu abām viņas sārtvaidzēm istabmeitām, lai tās labi kalpo savai kundzei un nedara to, ko līdz šim darījušas.

Ģenerālienes mājā pa to laiku valdīja rosme sakarā ar viesa atbraukšanu: saimniecības vadītāja svēra cukuru, sulaiņi lēja lampās eļļu un sagatavoja stearīna sveces; kārnais namzinis jau bija paguvis aizsteigties uz tirgu un nopirkt visas prāvākās zivis, vislabāko liellopa gaļu un pagrabiņā paņemt ļoti dārgu reinvīnu. Kņazs bija liels gardēdis un pie galda dzēra tikai pašu dārgāko reinvīnu. Pēc pulksten divpadsmitiem ģenerāliene pārvietojās no guļamistabas uz viesistabu un, apkrāvusies ar spilveniem, atsēdās uz sava iemīļotā dīvāna. Uz spoguļa galdiņa gulēja kaudze grāmatu un milzīga kārba ar konfektēm, grāmatas kņazs no savas bibliotēkas bija atvedis made-moiselle Polinai, bet konfektes bija domātas ģenerālienei.

Viņa vispār bija ļoti kāra uz saldumiem, un, tā kā kņazam bija pirmšķirīgs konditors, viņš vecajai ļoti bieži atsūtīja vai atveda četras piecas mārciņas visgardāko cepumu, tā sagādādams viņai lielu prieku. Mademoiselle Polina, kura, kņazam atbraucot, bija gluži atdzīvojusies un brīvi uzelpojusi, no sudraba kannas lēja kafiju dārgās porcelāna tasītēs, kas arī bija saliktas uz sudraba paplātes. Kņazs bija ļoti ērti iekārtojies mīkstā krēslā. Ģene-rāliene kūtri, bet vēlīgi viņā noraudzījās un tad sāka skatīties uz tasēs salieto kafiju.

— Dari, kā zini, Polina, bet dod man kafiju, — viņa teica.

Pēc slimības vecajai bija radusies milzīga ēstgriba.

— Māmiņ. . — Polina sacīja pa pusei pārmetošā, pa pusei lūdzošā balsī.

Paraustījusi plecus, ģenerāliene novērsās no meitas. Mademoiselle Polina pagrozīja galvu un nopūtās.

— Maza tasīte kafijas nekaitēs, nudien nekaitēs, — izlēma kņazs.

— Es saku gluži to pašu; bet ko lai dara, ja, pēc Poli-nas domām, es neko nedrīkstu un viss man ir kaitīgs, — vecā noteica aizvainotā tonī. Mademoiselle Polina sērīgi pasmaidīja un pielēja tasīti.

— Lūdzu, maman, dzeriet, es taču jūsu labā... — viņa sacīja, pasniegdama mātei tasīti.

Ģenerāliene lēni, taču ar lielu baudu sāka pa malkam dzert kafiju un pie tās apēda divus riecienus baltmaizes.

— Kafija ir laba, — viņa secināja.

— Glāzi ūdens, ma tante \ katrā ziņā uzdzeriet glāzi ūdens! Šo noteikumu nekad neaizmirstiet, — kņazs sacīja, padraudēdams ar pirkstu.

— Esmu ar mieru, — ģenerāliene atbildēja tādā tonī, it kā ar to izdarītu kādu lielu pakalpojumu.

Mademoiselle Polina pazvanīja — ienāca sulainis.

— Vai aukstu? — viņa vaicāja, pievērsusies kņazam.

— Pavisam aukstu, — viņš atbildēja.

— Māmiņai aukstu ūdeni, — viņa teica sulainim.

Tas aizgāja un atnesa ūdeni. Mademoiselle Polina to vispirms palūkoja pati, pielikdama roku pie glāzes.

— Liekas, ir auksts? — viņa griezās pie kņaza.

Viņš arī pielika roku pie glāzes. [11]

— Labs, — viņš teica un pasniedza glāzi ģenerālienei.

Vecā lēnītēm izdzēra pusi glāzes.

— Pietiks, — viņa teica.

— Nē, ma tante, kā nu zināt, bet visu, katrā ziņā izdzeriet visu, — kņazs iebilda.

— Izdzeriet gan, maman, citādi kafija jums kaitēs! — Polina apliecināja.

Ģenerāliene negribīgi iztukšoja glāzi.

— Ak, jūs mani iedzīsiet kapā! — viņa sacīja un tai pašā laikā lēni pievērsa skatienu konfektēm, kas atradās uz galdiņa.

— Par to, ka es tevi, draudziņ, paklausīju, dod man vienu konfekti no savas dāvanas, — viņa lēnprātīgi palūdza.

— Vai tad pirms pusdienām drīkst, maman? — Polina

piezīmēja.

— Nekas, nekas, tās ir pavisam nekaitīgas, — kņazs atļāva un vienas konfektes vietā pasniedza ģenerālienei trīs.

Viņa sāka tās ar lielu baudu skraukšķināt, bet tad pamazām galva noslīga — un viņa aizsnaudās.

— Bērns, gluži kā bērns! — kņazs čukstus sacīja.

Mademoiselle Polina nopūtās.

— Gluži kā bērns! — viņš atkārtoja un, pārsēdies uz attālāka krēsla, aizsmēķēja cigāru.

Polina apsēdās viņam blakus. Kņazs kādu brīdi viņā noraudzījās ar manāmu līdzjūtību.

— Bet kā jūs, māsīc, esat novājējusi! Ak dievs, ak dievs! — viņš klusi iesāka.

Polina skumji pasmaidīja.

— Pajautā, kņaz, — viņa pusčukstus atbildēja, — kā vēl esmu dzīva. Tik daudz pārdzīvot, tik daudz ciest, cik es esmu cietusi šajā laikā, — nemaz nezinu!. . Piecus gadus nodzīvot šajā pilsētelē, kur neredzu nevienas cilvēciskas sejas; un nu vēl šī slimība... Ne dienu, ne nakti nav miera . Mūžīgas kaprīzes . Nebeidzama žēlošanās Un, beidzot, tā pretīgā skopulība — tas, nudien, nav izturams, tā ka reizēm gadās tādi brīži, kad esmu gatava darīt dievs zina ko.

Kņazs paraustīja plecus.

— Pacietību, tikai pacietību. Katram ļaunumam taču reiz jābeidzas, bet šim, kā liekas, gals vairs nav tālu, — viņš sacīja, ar acīm norādīdams uz ģenerāliem.

— Pacietību! Tev labi runāt! Zināms, kad atbrauc tu, esmu laimīga, tomēr pat mūsu attiecības, saki ko sacīdams, ir šausmīgas. Man katrā ziņā vajadzētu apprecēties.

— Kā tad ar Maskavu? — kņazs apvaicājās.

— Nekā. Es jau zināju, ka viss beigsies bez panākumiem. Viņai taču žēl dot man pūru. Sākumā uz pirmo vēstuli māte viņam atbildēja ļoti labi, bet vēlāk, kad viņš ieminējās par mantas stāvokli, — mans dievs! Pārskaitās, izbāra mani un viņam aizrakstīja tik rupju atbildi, ka tu nemaz nevari iedomāties.

— O! Mon Dieu, mon Dieu! — kņazs izsaucās, pavērsdams acis uz augšu.

— Man tagad nav ne desmit kapeiku, par ko nopirkt adatas, — Polina turpināja. — Kā tas var būt? Nelaiķa tēva piecsimt dvēseļu pēc likuma pieder man. Es ar tevi, brālēn, par to jau sen gribēju apspriesties: vai man nav iespējams kaut ar likuma palīdzību šo īpašumu dabūt savās rokās, tas taču ir mans?

Polinai tā runājot, kņazs sadrūma.

— Tas ir jūsu, un pēc likuma jūs to varētu saņemt tūlīt, — viņš ar uzsvaru teica, — tomēr ņemiet vērā, māsīc, ka izcelsies briesmīgs naids, kļūs zināms, ka jūs — jauna meiča — rīkojaties tieši pret mātes gribu.

— Bet, ja es apprecēšos, tad tas būs gluži dabiski. No kaut kā taču man ar vīru būs jāiztiek?

Kņazs piekrizdams pamāja ar galvu.

— Tas, protams, būs pavisam kas cits, — viņš iesāka, — tad jums būs sava ģimene, sava saimniecība; tad viņai gribot negribot vajadzēs atdot; taču, chère cousine [12] — paraustījis plecus, viņš turpināja, — vispirms ir jāapprecas, kaut vai tādēļ būtu jābēg no mājām; bet ar ko? . Ko šajā lāču midzenī lai iesāk? Es savā prātā bieži esmu pārcilājis šejienes līgavaiņus — nav it neviena! Kas ir daudzmaz solīdāki un piemērotāki, tie negrib precēties, bet pārējie jaunieši ir tādi, ka, nemaz nerunājot par precībām, pat uzņemt tos savā mājā ir neērti.

Polina par atbildi tikai nopūtās.

— Es paredzu, — viņa ierunājās, — ka man te būs jānobeidzas Kas par to, ka esmu bagāta, esmu ģenerāļa meita, ka briljantu vien man ir par simts tūkstošiem, — ko tas viss līdz? Esmu nelaimīgāka par kuru

katru šejienes prikaza ierēdņa meitu; tām tomēr ir savas izpriecas

To sakot, Polinai acīs sariesās asaras.

— Kungs dievs! — viņa turpināja. — Manam nākošajam vīram nav jābūt nedz bagātam, nedz dižciltīgam, nedz arī augstā amatā, ka tikai gadītos kārtīgs cilvēks, kas iemīlētu mani un kam es kaut mazdrusciņ patiktu ..

Tobrīd ģenerāliene nožāvājās un pavēra acis.

— Polina, vai tu esi te? — viņa ierunājās.

— Esmu, maman, — Polina atbildēja un, tūliņ piecēlusies, pameta kņazu un piegāja pie galdiņa ar grāmatām.

— Ko tu dari? — ģenerāliene apprasījās.

— Aplūkoju grāmatas.

— Kādas grāmatas?

— Ko kņazs atveda, — Polina īgni atteica.

— Kādas grāmatas viņš ir atvedis? — vecā prašņāja.

— Žurnālus, ma tante, žurnālus, — kņazs iejaucās un tad, saķēris pieri rokās un it kā atcerējies kaut ko, sacīja Polinai: — Starp citu, jūs te atradīsiet kāda šejienes kunga — apriņķa skolas pārlūka stāstu vai romānu. Pats neesmu lasījis, bet avīzēs manīju — slavē.

Mademoiselle Polina sāka atcerēties.

— Pārlūks . — viņa, acis piemiegusi, sacīja, — liekas, viņš pie mums bija?

— Bija? — kņazs pārjautāja.

— Jā, bija, bet maman viņu uzņēma vēsi, un kopš tā laika viņš nav rādījies.

— Par ko jūs runājat? — vecā atkal ieprasījās.

— Par literatūru, ma tante, par literatūru, — kņazs atbildēja un, atkal saņēmis pieri, klusi un ar smaidu teica Polinai. — Voilà notre homme!1 Ķerieties pie lietas, izklaidējieties; jaunais cilvēks ir très comme il faut![13] [14]

Arī Polina pasmaidīja.

— Esmu ar mieru, — viņa atbildēja, — tiešām, jaunais pārlūks man patika arī toreiz: viņš ir ļoti jauks.

— Ļoti jauks! — kņazs apliecināja.

— Vai pusdienas gatavas? — vecā iejaucās.

Mademoiselle Polina paraustīja plecus.

— Mēs, maman, nesen dzērām kafiju.

— Vēl ir agrs, ma tante, ļoti agrs, ir tikai drusku pāri divpadsmitiem, — kņazs pavēstīja, skatīdamies pulkstenī.

Vecā savilka neapmierinātu seju un, šķiet, atkal iesnaudās.

— Es tikko biju iegriezies pie viņa, un rīt viņš droši vien ieradīsies pie manis, — kņazs sacīja Polinai.

Viņa, lai arī skumīgi, tomēr pasmaidīja.

II

Pārnācis no skolas, Kalinovičs tūliņ ievēroja kņaza vizītkarti, ko no viņa bija paņēmusi ierēdņa atraitne un aizspraudusi aiz spoguļa, kā bija redzējusi darām bagātu kungu mājās, bet pati īrniekam negribēja bilst ne vārda, jo ilgāk par pusgadu vairs pat nesasveicinājās ar viņu un dzīvokli neuzteica vienīgi Palagejas Jevgrafovnas dēļ, nevēlēdamās viņu sarūgtināt. Vizītkartes otrā pusē ar kņaza roku bija uzrakstīts: iegriezos, lai pateiktos autoram par gūto baudījumu. Izlasījis uzvārdu un piezīmīti, Kalinovičs pasmaidīja un tad, brītiņu padomājis, nometa apvalkāto vicmundieri, rūpīgi noskuvās, iepomadējās, sasukājās un, uzvilcis melnu fraku, vispirms devās pie God-ņeviem. Nastjeņķa viņu, kā parasti, gaidīja zālē pie loga un, kā parasti, par viņa ierašanos ļoti priecājās, saņēma viņu aiz rokas un nosēdināja sev blakus.

— No kurienes tad tu šodien nāc tāds uzcirties? — viņa ieprasījās.

— Ne no kurienes, — Kalinovičs atbildēja un tad, brīdi klusējis, piebilda. — Pie manis tikko bijis negaidīts viesis.

— Kurš tad? — Nast jeņķa interesējās.

Atbildes vietā Kalinovičs viņai pasniedza kņaza vizītkarti. Izlasījusi uzvārdu un piebildi, Nastjeņka pasmaidīja.

— Cik laipni! Tikai žēl, ka par vēlu, — viņa noteica.

— Kāpēc tad par vēlu? — Kalinovičs noprasīja.

— Zināms, par vēlu! Kopš tavs romāns iespiests, tu taču neesi kļuvis ne gudrāks, ne labāks: kāpēc tad viņš agrāk nebrauca pie tevis vizītē un neko negribēja par tevi zināt?

— Gluži otrādi, viņš pret mani vienmēr bijis ļoti laipns, un es vienmēr esmu vēlējies ar viņu iepazīties tuvāk. Kņazs ir ļoti gudrs cilvēks ..

Nastjeņka šaubīdamās papurināja galvu.

— Nezinu gan, — viņa vēl piebilda, — esmu viņu redzējusi pāris reižu; seja kā īstam jezuītam. Man viņš nepatīk; droši vien viņš ir ļoti viltīgs.

Kalinovičs neko neiebilda un savilka seju, it kā teikdams: «Katrs jau var domāt, kā grib.»

Tikmēr bija pārnācis arī Pjotrs Mihailičs un savā kabinetā pārģērbās. Izdzirdis Kalinoviča balsi, viņš uzsauca:

— Kalinovič, jūs esat te?

— Jā, — skanēja atbilde.

— Pie jums bija viesis, jūs apciemoja kņazs.

— Zinu, — Kalinovičs atbildēja.

— Un ko jūs domājat darīt? — vecais vīrs turpināja, ienākdams zālē. — E! Jūs esat uzcirties īsti reizē. Aizbrauciet pie viņa, cienītais, nekavējoties aizbrauciet! Vai zināt — viņš jūs ceļ vai debesīs.

— Kāpēc tad tūlīt? — Nastjeņķa iejaucās. — Kņazs tikko iegriezies, un tūliņ jau jāskrien viņam klanīties. Kāds labdaris atradies Tas ir smieklīgi!

— Briesmot smieklīgi! Ko nu tu saproti! — Pjotrs Mihailičs viņu pārtrauca. — Kāpēc jābrauc? — viņš turpināja. — Tāpēc, ka to prasa pieklājība un kņazs turklāt ir ietekmīga persona un var Jakovam Vasiļjičam būt noderīgs.

— Kā gan viņš Jakovam Vasiļjičam var noderēt? Tas tik ir interesanti, to nu es nekādi nesaprotu!

Pjotrs Mihailičs noskaitās.

— Nē, tu saproti gan, tikai ar tavu muti runā tavs lepnums! — viņš izsaucās, uzsizdams pa galdu. — Pēc tavām domām, visiem cilvēkiem, kas mūs sveicina, vajag uzgriezt muguru, mēs vien esam tie labie! Neklausieties viņā, Jakov Vasiļjič Aušīgs skuķis! . — viņš vērsās pie Kalinoviča.

— Es domāju pie viņa aiziet, — tas sacīja.

Nastjeņka paskatījās viņā.

— Ejiet, — vecais vīrs piekrita, — tikai ir pārāk dubļains, lai ietu kājām, es tūliņ likšu, lai jums iejūdz zirgu, tūliņ, — viņš piebilda un mudīgi izgāja.

— Tu brauksi? — Nastjeņka noprasīja.

— Protams, braukšu, — Kalinovičs atbildēja.

— Bet ja nu es negribu, ka tu brauc?

— Savāda vēlēšanās! — Kalinovičs noteica.

— Nu, pieņemsim, ka savāda, bet, ja es tā vēlos, vai tiešām tu manis dēļ nevarētu upurēt tādus sīkumus?

— Es nesaprotu, kas te būtu jāupurē. Man jāatbild uz vizīti, un es to daru — kas tur sevišķs?

— Var jau būt, ka tur nekā nav, bet es negribu. Kņazs apmetas pie ģenerālienes, un es šo māju neieredzu. Tu pats stāstīji, cik vēsi tevi tur uzņēmuši. Kāds prieks gan tik patmīlīgam cilvēkam kā tev būs no tā, ja tevi atkal saņems ar saviebtu seju?

— Es nebraucu pie ģenerālienes, par kuru negribu ne dzirdēt, bet pie kņaza, turklāt nebraucu pirmais, bet atbildu uz viņa vizīti.

— Nebrauc, dārgumiņ, nebrauc, mans mīļais! Es to no tevis prasu visā nopietnībā. Paliec pie mums visu dienu! Es tevi nelaidīšu. Es gribu skatīties tevī. Rau, cik tu šodien esi jauks!

To teikdama, Nastjeņķa saņēma Kalinoviču aiz rokas.

— Pēc kāda stundas ceturkšņa atkal būšu klāt, — viņš atbildēja.

— Es nevēlos, vai tu dzirdi! — Nastjeņka uzstāja.

— Tās ir iedomas — un vairāk nekas, turklāt muļķīgas iedomas! — Kalinovičs noteica, saraucis pieri.

— Nē, 2ak, tās nav iedomas, tikai priekšnojauta, — viņa iesāka. — Tiklīdz tu pateici, ka pie tevis bijis kņazs, man sirds tā sažņaudzās, tā sažņaudzās, it kā no šīs pazīšanās tev un man draudētu visādas nelaimes. Es tevi vēlreiz lūdzu, nebrauc pie ģenerālienes, neatbildi uz kņaza vizīti, šie cilvēki mūs abus pazudinās.

— Nu jau esam tikuši līdz priekšnojautām! Nu būs vainīga priekšnojauta! — Kalinovičs izsaucās. — Bet, tā kā es priekšnojautām nepavisam neticu, tad braukšu, — viņš zobgalīgi piebilda.

— Es jau iepriekš skaidri zināju, — Nastjeņka iebilda, — ka tev visniecīgākā paša vēlēšanās ir svarīgāka par manām vislielākajām ciešanām.

— Ja jūs to zinājāt, kam tad bija vajadzīga visa šī saruna? — Kalinovičs sacīja.

Nastjeņka aizsvilās dusmās.

— Paklausieties, Kalinovič! — viņa iesāka. — Ja jūs sāksiet ar mani tā runāt (viņas balss drebēja, acīs sanesās asaras) . Jūs nedrīkstat ar mani tā runāt, — viņa turpināja, — esmu jums upurējusi visu Nejokojiet ar manu mīlestību, Kalinovič! Ja jūs pret mani atļausieties

Uldus jokus, es to neizturēšu, es jums saku: es nomiršu, ļaunais cilvēk!

— Nastjeņka! Kas tad nu! Ko jūs runājat? — Kalino-vičs izsaucās un gribēja saņemt viņas roku, taču Nāsij eņka to atrāva.

— Ejiet prom, man nav vajadzīga jūsu laipnība! — viņa sacīja, piecēlās un devās laukā no istabas, taču durvīs apstājās. — Ja brauksiet pie kņaza, tad nenāciet ne šodien, ne rīt . vispār nenāciet pie mums: negribu jūs redzēt . Egoists!

Kalinovičs saviebās. Nastjeņka pagriezās un aizgāja.

Šai brīdī atgriezās Pjotrs Mihailičs un jau durvīs sauca:

— Zirgs sajūgts, cienītais, brauciet ar dieva palīgu!

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — Kalinovičs atbildēja un, uzvilcis mēteli, izgāja uz lieveņa.

Viņu gaidīja tieši tā pati droška, ar kuru viņš pirms gada bija braucis vizītēs un kurai, padarot to vēl neglītāku, jau ziemu sazin kādi zaglēni bija nogriezuši un nozaguši ādu. Arī zirgs bija tas pats un kļuvis vēl apaļāks. Uz bukas atkal sēdēja tas pats invalīds Siets: taupīgā Palageja Jevgrafovna bija viņu galīgi iecēlusi kučiera amatā, lai neēd maizi par velti. Vārdu sakot, starpība bija vienīgi tā, ka Siets šoreiz nelišķējās klāt Kalinovi-čam, kuru viņš par atlaišanu no sarga vietas dziļi ienīda, un, ja kādreiz tika sūtīts kaut kur jaunā pārlūka vajadzībā, tad gāja divreiz tik ilgi kā parasti, lai gan arī parasti uz kaimiņu māju pie veģu cepējas pēc kliņģeriem gāja visas divas stundas. Šoreiz viņš Kalinoviču veda neciešami gausi, kā vilkdamies bēru gājiena astē. Pārlūkam tas apnika.

— Laid ātrāk! Ko brauc kā aizmidzis! — viņš sacīja.

— Zirgs negrib skriet, — Siets lakoniski atbildēja.

— Uzšauj ar pātagu!

— Eka nekā, man bail, viņam netīk, kad pīckā, — apstāsies vēl! — invalīds iebilda, vieglītēm uzsita ar grožiem un turpināja braukt soļiem.

Kalinovičs vēl kādu brītiņu pagaidīja, beidzot viņa pacietības mērs bija pilns.

— Uzšauj zirgam, kad tev saka! — viņš vēlreiz atkārtoja.

Siets klusēja.

— Tev saka, uzšauj! — Kalinovičs uzkliedza.

— Pātagas tak nevaid! — invalīds atkliedza pretī.

Kalinovičs, redzēdams, ka ar Gavriliča stūrgalvību galā netikt, izkāpa no droškas.

— Brauc mājās, es ar tevi, tādu lopu, nevēlos braukt! — viņš teica un devās tālāk kājām.

Siets kaut ko nomurmināja zem deguna un, it kā nekas nebūtu noticis, pagrieza zirgu un laida rikšiem atpakaļ.

Ģenerālienes priekšistabā Kalinoviču atkal sagaidīja livrejā ģērbts sulainis.

— Vai viņa gaišība mājās? — Kalinovičs prasīja.

— Tūlīt, godātais, — sulainis atbildēja un devās uz augšu.

Kņazs ar Polinu sēdēja savās agrākajās vietās viesistabā. Ģenerāliene, lai rosinātu ēstgribu, košļāja kanēli. Sulainis pieteica.

— Te vilku piemin — te vilks klāt, — kņazs pieceldamies teica.

— Pieņemiet viņu šeit, — Polina strauji sacīja.

— Jā, — kņazs atbildēja un teica vecajai. — Pie manis, ma tante, ir atbraucis Kalinovičs, kāds autors, — vai drīkst viņu pieņemt šeit?

— Kāds autors? — vecā, acis mirkšķinādama, pārjautāja.

— Viņš bija pie mums, maman, pirms kāda gada, — Polina atbildēja.

— Kur bija? — vecā nelikās mierā.

— Te, pie jums, — kņazs pievienojās.

— Nezinu, kad viņš te bija Neatceros, — slimā sacīja.

— Nu jā, jūs neatceraties, esat aizmirsusi. Vai drīkstu viņu pieņemt šeit? Viņš ir ļoti gudrs un patīkams jauns cilvēks, — kņazs skaidroja.

— Kāpēc tad ne? Ja tu man viņu rekomendē, es ļoti priecājos, — viņa atbildēja.

— Aicini šurp! — kņazs pavēlēja sulainim un pats pagājās mazliet uz zāles vidu, bet Polina piecēlās un sāka spoguļa priekšā steigšus kārtot matus.

Ienāca Kalinovičs.

— Ļoti, ļoti jums pateicos, ka sagādājāt man prieku jūs redzēt! — kņazs iesāka, iedams viņam pretī, saņemdams aiz abām rokām un tās cieši paspiezdams.

— Vai esat pazīstams ar šīs mājas saimniecēm? — viņš piebilda.

Kalinovičs atbildēja, ka viņam bijis tas gods vienu reizi pie viņām pabūt.

— Tādā gadījumā atļaujiet atjaunot jūsu pazīšanos, — kņazs secināja un ieveda viņu viesistabā.

— Monsieur Kalinovičs, — viņš norādīja ģenerālienei, taču tā acis vien nomirkšķināja.

Turpretī mademoiselle Polina paklanījās ļoti laipni.

— Je vous prie, monsieur, prenez place \ — teica kņazs, pasniegdams Kalinovičam krēslu un pats apsēzdamies netālu no viņa.

— Monsieur Kalinovičs ir bijis tik nelaipns, ka apmeklējis mūs tikai vienu reizi, — Polina teica franciski.

Kalinovičs tāpat franciski atbildēja, ka esot dzirdējis par ģenerālienes slimību un tāpēc neesot uzdrošinājies traucēt. Kņazs ar Polinu saskatījās, abiem patika jaunā skolas pārlūka veiklā franču valodā pateiktais teikums. Vecā turpināja mirkšķināt acis, likdama tām bez kādas izteiksmes slīdēt no meitas uz kņazu, no kņaza uz Kali-noviču.

— Maman patiesi visu šo gadu nejutās labi un gandrīz nevienu nepieņēma, — Polina ierunājās.

— Roka tāda slābana, un pirkstos jūtu stīvumu, — vecā stāstīja Kalinovičam, rādīdama izblīdušo, drebošo roku un savilkdama pirkstus.

— Jutīgums ar laiku atgriezīsies, jūsu ekselence, tas pāries, — viņš atbildēja.

— Pāries, noteikti pāries, — kņazs piebalsoja. — Dievs dos, vasaru uz laukiem iesiet labi aukstās vannās — un redzēsiet, ma tante, cik braša jūs būsiet!

— Nekas neiet pie sirds. Mutē nelaba garša.. Ēdiens, kas agrāk bija pa prātam, tagad negaršo — vecā turpināja, nepievērsdama uzmanību kņaza vārdiem un atkal uzrunādama Kalinoviču.

Viņa seja pauda dziļu līdzjūtību. Kņaza lūpās pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Ko nu, maman, apetīte jums ir: ēst taču gribas, tikai daudz ēst jums ir kaitīgi, — Polina sacīja.

Taču vecā nepievērsa uzmanību arī meitas vārdiem. Bezgala apmierināta, ka sastapusi kādu cilvēku, ar kuru parunāt par savu slimību, viņa atkal griezās pie Kaii-noviča.

— Kāja kļuvusi nespēcīga . Nevaru paiet Ļimst .

— Pāries arī tas, jūsu ekselence, — viņš atkārtoja.

— Vai pilnīgi pāries? — slimā tincināja.

— Domāju, ka pilnīgi, — Kalinovičs atbildēja. — Ari manam tēvam bija tieši tāda pati slimība, un viņš pēc tam nodzīvoja piecpadsmit gadus un bija pilnīgi vesels.

— Piecpadsmit gadus vien nodzīvoja un nomira, — vecā domīgi teica.

Kalinovičs klusēja.

Kņaza lūpās atkal pazibēja nemanāms smaids, un viņš uzmeta skatienu Polinai.

— Vai jūs negarlaikojaties, dzīvodams provinces dzīvi, no kuras tik ļoti baidījāties? — Polina uzrunāja Kalino-viču, droši vien gribēdama izbeigt mātes sarunu par slimību.

— Monsieur Kalinovičam laikam gan šogad nebija vaļas garlaikoties, jo viņš bija aizņemts ar sava brīnišķīgā romāna rakstīšanu, — kņazs pievienojās.

— Šis romāns uzrakstīts pirms gadiem diviem, — Kalinovičs teica.

— Vai jūs jau sen nodarbojaties ar literatūru? — Polina apvaicājās.

— Jā, — Kalinovičs atbildēja.

— Tātad jūs tikai nesteidzāties savus darbus iespiest,— kņazs uztvēra, — un tas ir lieliski: jo stingrāka attieksme pašam pret sevi, jo labāk. Literatūrā, tāpat kā dzīvē, jāņem vērā likums, ka cilvēkam nāksies tūkstoškārt nožēlot, ja ir runājis daudz, bet nekad — ja maz. Lieliski, lieliski! — viņš atkārtoja un tad, brīdi klusējis, turpināja: — Bet nu, kad esat tik spoži uzsācis šo ceļu, jums, jādomā, ir daudz kas gan uzrakstīts, gan iecerēts.

— Ieceru ir daudz, bet pagaidām vēl nekas nav tiktāl pabeigts, lai es to uzdrošinātos publicēt, — Kalinovičs atbildēja.

— Lieliski, lieliski! — kņazs atkal piekrita. — Lai cik nepacietīgi mēs vēlētos izlasīt kaut ko jaunu no jūsu darbiem, tomēr ne mazāk vēlamies, lai jūs, kad nu esat spēris tik veiksmīgu soli, gūtu vēl lielākus panākumus, tādēļ neuzdrošināmies steidzināt: apdomājiet, noslīpējiet Pēc jūsu pirmā mēģinājuma mēs gaidām no jums pilnīgi nobriedušus un kapitālus darbus

Kalinovičs paklanījās.

— Tā tas patiesi ir, — kņazs turpināja, — to es jums saku nevis glaimodams, bet kā īsts katra talanta cienītājs.

— Cik gan grūti, man šķiet, ir kaut ko sarakstīt — es bieži par to domāju, — Polina teica, — kad pati reizēm nespēju uzrakstīt vēstuli, bet te jāsacer vesels romāns! Manuprāt, šajā laikā nedrīkst domāt ne par ko citu, jo tad tūliņ zūd domu pavediens un cilvēks kļūst izklaidīgs.

— Es domāju, ma cousine, ka jābūt īpašām spējām, dzīvai fantāzijai, spēcīgai iztēlei. Arī es, lūk, savā kle-joņa dzīvē gan Krievijā, gan ārzemēs esmu iepazinis daudzus dažādus rakstniekus un māksliniekus, sākot ar visādiem provinces aktieriem un beidzot ar Gēti, kuram man bija tas gods stādīties priekšā kā krievu ceļotājam, un, jāatzīst, katrā no viņiem tiku ievērojis kaut ko īpašu, kas viņus šķir no mums, mirstīgajiem, un, nemaz nerunājot par prātu (rakstnieku vai aktieri, kas būtu muļķis, nevaru pat iedomāties), lielākajai daļai no viņiem bez gudrības ir arī brīnišķīga un cēla sirds.

— Bet jūs pats, kņaz, nekad neesat mēģinājis rakstīt? — Kalinovičs kautrīgi apvaicājās.

— Ak dievs, ne! — kņazs izsaucās. — Kas es par rakstnieku! Esmu aizņemts ar citām lietām un rakstīt nemaz neprotu.

— Tam nu gan laikam nevar ticēt, — Kalinovičs tikpat kautrīgi piezīmēja.

— Patiesi neprotu, — kņazs atbildēja, — kaut arī gandrīz visu savu mūžu esmu dzīvojis literātu vidū un, jāsaka, man starp viņiem bijis daudz dārgu un mīļu paziņu, — viņš nopūzdamies piebilda.

Uz kādu laiku saruna pārtrūka.

— Jūsu gaišība droši vien pazina Puškinu? — Kalinovičs atsāka.

— Pat ļoti tuvu. Mēs augām gandrīz vai kopā, kā jauni cilvēki kopā sākām arī parādīties sabiedrībā: es kā gvardes praporščiks, bet viņš toreiz, šķiet, kalpoja ārzemju kolēģijā .. C’était un homme de génie .! šī vārda tiešā nozīmē. Viņš, Baratinskis, Delvigs, Pāvels Naščokins * — pēdējais pat dienēja vienā pulkā ar mani —, tie visi bija viena pulciņa jaunieši.

— Neatceros, kur esmu to lasījusi, — Polina, acis piemiegdama, iejaucās, — ka Puškinam paticis, ja sabiedrība viņā vairāk saskatījusi augstāko aprindu cilvēku, nevis rakstnieku un dzejnieku.

— Kā lai jums saka, māsīc, — kņazs iebilda, — varbūt jā, bet varbūt arī nē; no sākuma, jaunībā, tā droši vien būs bijis. Es ar viņu tikos ne vien Pēterburgā, bet arī Moldāvi jā un Odesā, turklāt pazinu arī to dāmu, kurā viņš bija iemīlējies, — un tā bija visapburošākā no sievietēm, kādas vien dieva pasaule jel kad radījusi; nu, toreiz viņš droši vien gribēja izlikties par dīkdieni, tā tas mūsu — jauniešu vidū tolaik bija modē. . Taču vēlāk, kad viņš jau bija ieguvis plašu slavu un beidzot izpelnījies valdnieka imperatora ievērību un kambarkunga titulu, — tas viss lika dzejniekam augstu vērtēt savu talantu.

— Puškinam, man liekas, bija vēl arī cita mēraukla savam talantam, — Kalinovičs piezīmēja.

— Bez šaubām, — kņazs piekrita, — bet vērtīgāka par visu, — viņš turpināja, uzsitis sev pa ceļgalu, — bija Puškina mīlestība uz Krieviju; liekas, viņš tiecās to izpētīt visos sīkumos; un, kad es viņa dzīves pēdējos gados biju Pēterburgā un iegriezos pie viņa, Puškins gandrīz ikreiz man sacīja. «Apžēlojies, kņaz, tu tik ilgus gadus dzīvo un klaiņo apkārt pa provincēm, pastāsti kaut ko, kā pie jums tur iet un kas tur notiek!» Tikai vienu reizi, tieši pirms manas aizbraukšanas uz Pēterburgu, mūsu guberņā atgadījās šausmīgs notikums: uzradās kāds Sol-fīni — itālietis, grieķis vai žīds, ej nu sazini —, bet viņš bija gleznotājs. Es toreiz pa ziemu dzīvoju pilsētā un, tā kā vispār cienu mākslas, tad viņu laipni uzņēmu. Izrādījās, ka viņš glezno brīnišķīgus portretus: zīmējums pareizs, apgaismojums efektīgs, raksturīgās sejas līnijas uztvertas ar neatdarināmu noteiktību, taču darbs nepavisam netiek nobeigts, netiek izstrādāts līdz galam, it īpaši aksesuāri; un tas vēl nebūtu nekas, bet pats ļaunākais, ka, gleznodams kāda portretu, mākslinieks kļūst tam par tādu kā tirānu, seansus turpina stundas septiņas no vietas, un — vai tam, kuram ienāks prātā piecelties un iziet laukā, viņš nometīs otu, aizskries prom un ne par kādu naudu darbu vairs neturpinās. Tieši tā Solfīni izdarīja ar gubernatoriem. Es viņam aizrādu, ka šāda neiecietība, it īpaši attiecībā pret tādu dāmu, nav vietā, bet viņš

inan uz to naivi atbild ar savu parasto teicienu: «Es, lai mani aprij suns, esmu gleznotājs, nevis mālderis; viņa ir stulba, es nevaru viņu gleznot .» Domājiet nu, ko gribat.

Polina iesmējās. Arī Kalinovičs pasmaidīja.

— Cik lieliski tu, kņaz, tomēr notēlo šo Solfīni, es viņu redzu taisni kā dzīvu, — Polina teica.

— Jā, atdarināt es protu labi, — viņš atbildēja un atkal pievērsās Kalinovičam: — Un galu galā, godātais, šis kungs iemīlas kādā loti jaukā dāmā, visai godājama cilvēka sievā, kura gan laikam mazliet mēdza pakoķetēt, varbūt pat mazliet viņu pavedināja, nebūtu jau nekāds brīnums, ja Solfīni viņai būtu paticis, jo viņš patiesi bija neparasti skaists vīrietis — slaids, stalts, ar melniem, bieziem matiem, ar ērgļa degunu kā romietim, vaigos sārtums kā divas rožu ziedlapas, un tomēr starp viņu un kādu īstena valsts padomnieka kundzi pletās salto moi-tale . .* Solfīni, kā jau brīvs pilsonis, no visa tā, protams, neko negribēja zināt ..

— Varu viņu iedomāties šādā stāvoklī! — Polina smaidīdama pārtrauca.

— Baismīgs! — kņazs turpināja. — Viņš sāka šo nabaga sievieti visur izsekot, tā ka vīrs beidzot vairs neļāva gleznotāju laist iekšā savā mājā; tad viņš sacēla vēl lielāku skandālu: izsauca vīru uz dueli; vīrs, zināms, atteicās; tad viņš sāka klīst pa pilsētu ar dunci, lai nogalinātu vīru, tā ka tas bija spiests žēloties gubernatoram, — un mūsu nabaga mīlētāju bez kapeikas kabatā, tikai ar mēteli vien mugurā trīsdesmit grādu salā žandarma pavadībā izsūtīja no pilsētas

— Nabadziņš! — Polina izsaucās.

— Nē, pagaidiet vien, ar ko tas viss beidzās! — kņazs viņu pārtrauca. — Sākās ar to, ka Solfīni jau pirmajā stacijā aizbēg. Paiet kāds laiks — par viņu nav ne ziņas, ne miņas. Kundzes vīrs aizbrauc uz muižu, viņa paliek viena pati. Un par tālāko stāsta dažādi: vieni — ka Solfīni izaudzis kā no zemes un ieradies pilsētā, uzpircis saimes ļaudis un iekļuvis mājā pie viņas, bet citi — ka Solfīni esot viņai rakstījis vairākas vēstules, lūdzis satikšanos un viņa it kā esot piekritusi. [15]

— Ļoti iespējams, ka piekrita: to var izdarīt jau aiz līdzjūtības vien, — Polina sacīja Kalinovičam.

— Ļoti iespējams, — viņš piekrita.

— Protams, — arī kņazs piekrita un turpināja, — taču, lai kā arī būtu bijis, Solfīni ieiet kundzes guļamistabā, aizslēdz durvis un — nav zināms, kāda scēna notika starp viņiem, tikai piepeši atskanēja vispirms kliedziens, tad šāvieni. Ļaudis saskrēja, izlauza durvis un atrada divus apskāvušos līķus. Solfīni tur katrā rokā pa revolverim: viens pievērsts kundzes krūtīm, bet otra stobru viņš iebāzis sev mutē un izšāvis cauri galvaskausam.

— Nu, kā tad tā, kņaz? Cik tas ir šausmīgi un nožēlojami! — Polina sacīja, aizmiegdama acis.

Kņazs viņai atbildēja, vienīgi paraustīdams plecus.

— Tomēr, neraugoties uz visām šīm trakulībām, — viņš atkal turpināja, — par spīti briesmīgajam raksturam, kas viņu noveda līdz noziegumam, Solfīni bija vislabsirdīgākais un cildenākais cilvēks. Lūk, kāda viņa rakstura iezīme: viņš ļoti labprāt nāca mūsu katedrālē uz arhiereja dievvārdiem, kas viņam atgādināja Romu un pāvestu. Tur uz baznīcas kāpnēm viņš parasti sastapa ubagu pūli. «Ak jūs, nabadziņi,» viņš sacīja, «jums nav ko ēst!» — un viņš tiem izdalīja visu naudu, cik vien bija klāt.

— Mākslinieks! — Polina teica un nopūtās.

— Mākslinieks šī vārda vistiešākajā nozīmē, — kņazs atkārtoja un apklusa, it kā sakopodams domas. — To visu, — viņš ierunājās pēc vairāku minūšu pārdomām, — es izstāstīju Puškinam; viņš noklausījās, un pēc dažām dienām mēs atkal satikāmies. «Vai zini, kņaz,» viņš paziņo, «ka es tavu itālieti aprakstu? Iegriezies rīt pie manis, es tev nolasīšu.» Es iegriezos Viņš man sāk lasīt savu slaveno improvizatoru * «Nu? Kā tev patīk?» viņš prasa. «Lieliski,» es saku, «bet kas tam visam kopējs ar manu nožēlojamo stāstījumu?» — «Daudz kas,» Puškins atbild, «tas man ierosināja domu ievest īstenu mākslinieku improvizatoru mūsu saltās, egoistiskās sabiedrības vidū,» — un tā nu mans Solfīni ir kļuvis nemirstīgs.

Visu šo kņaza garo stāstījumu Polina noklausījās ar lielu interesi, arī Kalinovičs klausījās ļoti uzmanīgi, un tikai ģenerāliene domāja par ko citu: pašas vecīgā vēdera balss viņai bija varenāka par visu.

— Vai mēs drīz ēdīsim pusdienas? — viņa prasīja

meitai.

— Drīz, maman, — Polina atbildēja.

Kalinovičs saprata, ka ir laiks braukt prom, un piecēlās.

— Au revoir, ou revoir 1 — kņazs jau ierunājās.

— Monsieur Kalinovičs varbūt būs tik laipns un ieturēs pusdienas pie mums? — Polina piepeši ierunājās.

Kņaza sejai atkal pārskrēja acumirklīgs un tikko jaušams smaids.

— Lieliski, lieliski! Tas vēl par dažām stundām paildzinās mūsu patīkamo sarunu, — viņš piebalsoja.

Kalinovičs paklanījās.

— Lieliski, lieliski! — kņazs atkārtoja. — Nolieciet savu cepuri un sēdieties!

Kalinovičs apsēdās, un atkal sākās visai dzīva saruna, kuras laikā vairāk par visiem, zināms, runāja kņazs un galvenokārt par literatūru. Viņš slavēja pašreizējo rakstnieku uzsākto virzienu — gudru, praktisku virzienu, kurā, paldies dievam, vairs nebija ne piliena no divdesmito gadu samākslotā jutekliskuma, priecājās, ka uz mūžīgiem laikiem izskaustas odas, tāpat teatrālās drāmas, kas ar saviem samākslotajiem meliem katrā cilvēkā ar veselu saprātu spēja radīt vienīgi žulti, visbeidzot, viņš izteica sajūsmu, par to, ka pilnīgi izskausti viņai, mēnesim un zvaigznēm veltīti dzejoļi; kņazs paslavēja franču literatūras ārējo spožumu un ar cieņu atsaucās par angļu literatūru — vārdu sakot, pilnā mērā parādīja sevi kā diletantu literatūrā un, kā varēja nojaust, visu stāstu par Solfīni bija sadomājis, ar to vēlēdamies jaunajam literātam apliecināt savas simpātijas pret māksliniekiem un mīlestību uz mākslām un pie reizes likt arī manīt savu pazīšanos ar Puškinu, izcilu dzejnieku un labāko aprindu cilvēku, — ar Puškinu, kuram, kā zināms, pēc nāves par draugiem taisījās ne vien viņam gluži sveši cilvēki, bet pat viņa literārie ienaidnieki, kurus mudināja nevainīga vājība, katram sīkam mirstīgajam ir patīkami nostāties tuvāk ievērojamam cilvēkam un tikt apgaismotam kaut ar vienu stariņu šī cilvēka slavas. Kalinovičam ar savu saprātu un aso skatienu, šķiet, vajadzēja to visu tūdaļ ievērot un aptvert: bet viņš neko tamlīdzīgu pat

nepamanīja. Ko lai dara! Kņazs taču bija ļoti manīgi no sētaspuses tuvojies viņa sirdij un visai smalki paglaimojis viņam pašam, bet, ja mūsu patmīlībai kaut visrupjākā veidā dzied slavas dziesmas, tam, sakiet ko gribat, piemīt skurbinošas īpašības. Pasaulē ir ļoti daudz cilvēku, kuru sirdis nevar aizkustināt ne ar lūgumiem, ne asarām, ne arī ar brēcošu patiesību, bet paglaimojiet tiem — un šīs sirdis atvilgs līdz maigumam, līdz tieksmei pakalpot; un mans varonis, jāteic, lielā mērā piederēja pie šādiem cilvēkiem.

Puspiecos Polina, kņazs un Kalinovičs sēdās pie galda. Ģenerāliene ēda savā guļamistabā. Apkalpoja vesels bars livrejās ģērbtu sulaiņu. Ēdiens tika pasniegts sudraba traukā un sudraba šķīvjos. Pusdienas bija lieliskas, cik vien lieliskas iespējams pagatavot apriņķa pilsētā. Arī pēc tam, kad nomira viņas nelaiķis vīrs, kurš gadus vienpadsmit bija nokalpojis par kavalērijas pulka komandieri, ģenerālienei palika smalks pavārs, kurš — ak vai! — pēc nelaiķa kunga nāves nīka bezdarbībā, praktizēdamies kartupeļu zupas un ceptu aknu gatavošanā, un viņa darbošanās kļuva rosīgāka vienīgi tad, kad atbrauca kņazs; produktus viņam izsniedza, kādus un cik vien viņš vēlējās, un večuks prata parādīt savas spējas! Gandrīz pēc katrām pusdienām kņazs, viņu sastapdams, nelaida garām iespēju pateikt kādu laipnību.

— Brīnišķīgi, jauki! — viņš teica, savus pirkstu galiņus noskūpstīdams. — Jūs, Grigorij Vasiļjič, esat īsts talants.

Grigorijs Vasiļjičs tikmēr viņā drūmi noraudzījās.

— Man jau, jūsu gaišība, nav kur talantu parādīt, ta-gadīt esmu ķēkšas amatā, auzu biezputru vien māku vārīt, — večuks atbildēja, un kņazs, to dzirdot, parasti aizgriezās prom, nevēlēdamies no večuka uzklausīt varbūt vēl asākas atsauksmes par kungiem.

Pēc pusdienām visi pārcēlās grezni iekārtotajā kabinetā dzert kafiju un smēķēt. Mademoiselle Polinai jau sen bija gribējies mājīgu istabu ar kamīnu, samta drapējumu un ķīniešu greznuma lietiņām; taču, lai kā viņa labinājās klāt mātei, lai kā viņai lūdza, vecā, iztērējusies, dzīvokli iekārtojot, negribēja par to ne dzirdēt. Polina — kā visos grūtajos dzīves brīžos — pastāstīja par to kņazam.

- O, to mēs nokārtosim! — viņš atbildēja un tajā pašā vakarā uzsāka sarunu par kabinetu.

— Nē, kņaz, nav ko runāt: tā ir lieka greznība, — vecā atteica.

— Kā tad nu lieka, ma tante? Masīcai nav sava mājīga kaktiņa.

— Nē, tas ir lieki! — vecā nepiekāpīgi atkārtoja.

— Tādā gadījumā es māsīcai šo kabinetu iekārtošu uz sava rēķina, — kņazs sacīja.

— Es jau zinu, ka tu labprāt šķied naudu, kur vien pagadās, — ģenerāliene sacīja un pasmaidīja.

Viņa tomēr domāja, ka kņazs tikai joko, taču iznāca citādi, divu nedēļu laikā kabinetiņš bija gatavs. Polina jutās ārkārtīgi neveikli. Ari vecā bija pārsteigta.

— Kā tas ir, kņaz, vai tu patiesi mums to dāvini? — viņa apvaicājās.

— Dāvinu, ma tante, dāvinu, tikai nevis jums, bet māsīcai; jūs mēs tur nemaz nelaidīsim iekšā, — viņš atbildēja.

— Ak, esi gan tu neprātis! — ģenerāliene sacīja, galvu kratīdama, taču ar manāmu labpatiku (viņai patika jebkura veida dāvanas).

— Mērci, cousin!1 — Polina sacīja un dziļā pateicībā sniedza kņazam roku, ko viņš paspieda ar zīmīgu izteiksmi sejā.

Kad visi bija sasēdušies mīkstajos, zemajos atzveltnes krēslos, kņazs atkal uzsāka sarunu par literatūru un šajā sarunā, starp citu, izteica savu izbrīnu, ka pēdējos gados, būdams Pēterburgā, viņš pieklājīgā sabiedrībā nekad nav sastapis nevienu no tagadējiem labākajiem literātiem; kur gan viņi uzturas? Ar ko saietas? — Dievs vien zina, taču, pēc kņaza domām, rakstnieka tuvināšanās augstākajai sabiedrībai būtu nepieciešama.

— Jūs, literātu kungi, — viņš turpināja^ vērsdamies tieši pie Kalinoviča, — uzturēdamies labā sabiedrība, sastapsiet izglītotiem cilvēkiem interesantus un pazīstamus raksturus un sižetus, bet šī sabiedrība savukārt iemīlēs visu tuvo, krievisko, dzimto.

Te nu Kalinovičs iebilda, ka iekļūt augstākajā sabiedrībā ir diezgan grūti.

— Nebūt ne, — kņazs savukārt nepiekrita, — tikai jāpameklē iespēja. Sākumā jūsu patmīlība, zināms, tiks mazliet nepatīkami kairināta, bet vēlāk jūs iepazīs, ar jums saradīs, jūs iemīlēs Vai nu mazumu gadās vērot, — viņš turpināja, — ka pašos augstākajos sabiedrības slāņos iekārtojušies pavisam neievērojami cilvēki, dievs vien zina pie kādas kārtas piederīgi un ar kādu titulu, bet krievu literāts, ticiet man, tur vienmēr atradīs pienācīgu vietu. Bet šīs jūsu kaktu pazīšanās, kungi, šī pastāvīgā uzturēšanās savos pulciņos, sakiet, ko gribat, tomēr atstāj nepatīkamu iespaidu uz pašiem sacerējumiem. Taisnība sakāmvārdam: «Pasaki man, ar ko tu satiecies, un es pateikšu, kas tu esi.»

Kalinovičs acīmredzot bija ar kņazu vienis prātis un sāka atvadīties tikai pēc desmitiem.

— Ceru, ka jūs dažreiz mūs apciemosiet, — Polina viņam sacīja.

Kalinovičs atbildēja, ka viņš to uzskatīšot par savu vispatīkamāko izpriecu.

— Man no savas puses šai sakarā ir kāds priekšlikums, — kņazs piebilda. — Parīt atbrauks manējie, un tad mēs sarīkosim nelielu literāru vakaru un lūgsim Ka-linoviča kungu nolasīt savu romānu.

— Ak, tas gan būtu loti, ļoti patīkami! — Polina teica. — Es neuzdrošinājos apgrūtināt, taču ārkārtīgi vēlētos dzirdēt paša autora lasījumu; šī bauda pieejama tik nedaudziem

Kalinovičs atbildēja, ka gaidot tikai pavēli un viņš būšot ar mieru lasīt jebkurā laikā, un pēc tam galīgi atvadījās.

— Nu, ko jūs domājat par savu jauno cilvēku? — pēc viņa aiziešanas teica kņazs.

— Viņš ir ļoti mīļš, — Polina atteica.

— Pat mīļš jau? — kņazs pārjautāja.

— Jā, mīļš, — Polina atkārtoja, zīmīgi viņā paraudzīdamās.

— Ak, sievietes, sievietes! — kņazs izsaucās.

— Beidziet tā runāt! Jums vajadzētu mani labi pazīt, — Polina sacīja, vieglītēm aizsegdama viņa muti ar roku, pie kam kņazs roku noskūpstīja, un tad abi devās pie ģenerālienes.

Tikmēr Kalinovičs atgriezās mājās diezgan neparastu izjūtu iespaidā. Visvairāk jauno cilvēku bija ietekmējis komforts, ko ģenerālienes mājā viņš bija vērojis uz katra soļa, un — mans dievs! — cik ļoti tas viss pārspēja Godņevu nabadzīgo mājas dzīvi, kurā viņš bija pavadījis vairāk par gadu, neko labāku neredzēdams! .lāpiebilst, ka mans varonis komfortam vienmēr bija piešķīris milzu nozīmi. Un patiesi — kurš no mūsdienu solīdajiem, saprātīgajiem un izglītotajiem jaunajiem cilvēkiem gan to nedara? Autors nonācis pie stingras pārliecības, ka mums, pašreizējā laikmeta bērniem, slava .. mīlestība.. vispārcilvēciskas idejas nemirstība — nav itin nekas salīdzinājumā ar komfortu. Visam minētajam mūsu sirdīs ir gadījuma raksturs; un vienīgi komforts ar savu vareno pievilkšanas spēku ir mūsu ceļa mērķis. Tam mēs veltījam visus savus pūliņus. Vienīgi tas ir mūsu elks, un tam tiek upurēts viss, kas mums dārgs, kaut arī tālab vajadzētu atdot visdārgāko mūsu sirds daļu, pārraut tās galveno artēriju un noasiņot, bet tikai mūsu zelta teļa tuvumā, tikai pie viņa kājām! Komforta labad cilvēki strādā, līdz iemanto diloni Komforta labad cilvēki desmitiem gadu lokās, klanās, liekuļo . . Komforta labad pamet ģimeni, dzimteni, brauc apkārt zemeslodei, slīkst, mirst badu stepēs . Komforta dēļ cilvēki meklē mantojumu gan godīgā, gan negodīgā ceļā, komforta dēļ ņem kukuļus un galu galā izdara noziegumus .. [16]

Nākošajā dienā Pjotrs Mihailičs gaidīja Kalinoviču ar lielu nepacietību, tomēr tas nesteidzās un atnāca tikai vakarā.

— Nu, godātais, kā gāja? — vecais vīrs izsaucās. — Kā un kur pavadījāt vakardienu? Vai bijāt pie viņa gaišības? Par ko ar viņu parunājāties?

— Kas tur nu sevišķs? Biju un runājos, — Kalinovičs īsi atbildēja, taču, pamanījis, ka Nastjeņķa, kas gandrīz nebija atbildējusi uz viņa sveicienu, sēž sabozusies, sāka, viņu kaitinādams, kņazu slavēt un beidza ar apgalvojumu, ka esot ļoti priecīgs par iepazīšanos ar viņu, jo provincē tāds cilvēks esot visai iepriecinoša parādība.

— Tā ir, tā ir, prāta un izglītības viņam pārpārēm! — Pjotrs Mihailičs apstiprināja.

Nastjeņka abos tikai noklausījās.

— Jums acīmredzot bijis ļoti līksmi pie jūsu jaunajiem paziņām, jūs tur ēdāt pusdienas un pēc tam palikāt visu dienu, — viņa sacīja.

Visu to Nastjeņkai bija pavēstījis kapteinis, kurš laikam sekoja katram jaunā pārlūka solim.

— Jā, es tur ēdu pusdienas, — Kalinovičs atbildēja gluži mierīgā un vienaldzīgā tonī.

— Es to nemaz nezināju! — Pjotrs Mihailičs izsaucās. — Kādas tad tās pusdienas bija — pastāstiet mums arī .. Es domāju, īsti ģenerāļu gaumē: pie viņiem, kā stāsta, visu pasniedzot lielākoties sudraba traukos.

— Pusdienas bija ļoti labas, — Kalinovičs atbildēja.

— Varu iedomāties! — Nastjeņka izsaucās aizdomīgā tonī.

Kalinoviča vārdi viņu darīja vai traku. «Kā gan šis lepnais un dižais cilvēks (ari par pēdējo īpašību viņa nešaubījās), kā šis lepnais cilvēks var būt tik sīkumains, ka jūsmo par ielūgumu kaut kādā muļķīgas, uzpūtīgas ģenerālienes mājā?» viņa prātoja un apņēmās izturēties pret viņu nevērīgi un nicinoši, ko, iespējams, būtu arī izdarījusi, ja vien Kalinovičs kaut mazliet censtos nožēlot un atzīt savu vainu; taču viņš — tieši otrādi — pats sapūtās vēl vairāk un visu dienu neveltīja Nastjeņkai neviena viņai saprotama vārda vai skatiena, turklāt sāka runāt tajā salti laipnajā tonī, kas Nastjeņķu visvairāk biedēja un ko viņa necieta. Šādā cīņā, zināms, piekāpjas tas, kurš labsirdīgāks un vairāk mīl. Pēc vakariņām Nastjeņka nespēja vairs ilgāk noturēties un teica Kalino-vičam:

— Pats esat vainīgs un vēl uz mani dusmojaties!

— Pret untumainiem cilvēkiem ari es esmu untumains, — viņš atteica un aizgāja mājās.

Nastjeņka, palikusi viena, sāka liet rūgtas asaras. «Ak kungs, kas tas par cilvēku!» viņa izsaucās. Tas sniedzās pāri viņas spēkiem un saprašanai.

Tajā dienā, kad bija paredzēts Kalinoviča sacerējuma lasījums, kņaziene ar meitu ieradās pilsētā uz pusdienām. Polina par viņu ierašanos bezgala priecājās, bet kņazs steidzās paziņot, ka viņām sagatavots mazs pārsteigums un ka vakarā kāds ļoti gudrs un izglītots jauns cilvēks lasīs priekšā savu romānu.

— Es ceru, jūs būsiet uzmanīgas, — viņš beidza ar smaidu, ko sieva un meita, domājams, saprata.

— Ak, protams, tas ir ļoti patīkami! — klusi un lēnīgi teica kņaziene, vēl arvien skaista, lai gan jau gadus piecus cieta no nervu traucējumiem, tā ka pat mazākais klaudziens viņai radīja galvas sāpes, un kņazs viņu tālab ar nemitīgu uzmanību centās pasaudzēt no jebkura trokšņa. Kņaze apveltīja tēvu ar eņģeļa smaidu. Jāteic, ka, neraugoties uz savu delikātumu, kas bija tik izsmalcināts, ka neviens no visas ģimenes kņazu nebija redzējis rītasvārkā, viņš vienlaikus prata sevi nostādīt tā, ka ikviens viņa vārds vai skatiens bija likums.

Pavēstīt par literāro vakaru ģenerālienei bija mazliet grūtāk. Vismaz kādu pusstundu kņazam vajadzēja viņai skaidrot. Vecā beidzot apjēdza, kaut arī ne gluži skaidri, un norunāja savu parasto frāzi:

— Es ]oti priecājos, kņaz, un, lūdzams, esi namatēvs manās mājās . Tu zini, cik ļoti es tevi mīlu.

Kņazs viņai par to noskūpstīja roku. Viņa paraudzījās uz kārbu ar konfektēm, kņazs viņai pasniedza visu kārbu un aizgāja. Viņam ienāca prātā jauna doma. Dzirdējis pilsētā baumas par Kalinoviča attiecībām ar Nastjeņķu, viņš gribēja pats savām acīm pārliecināties, cik tur taisnības. Pēdējās vizītes laikā pavērojis Kalinoviču, viņš šīm baumām gan ticēja, gan ne. To visu kņazs ar smalkiem mājieniem izskaidroja Polinai un piebilda, ka būtu visai vēlams ataicināt uz vakaru Godņevus.

Polina kņazu ļoti labi saprata un nekavējoties uzrakstīja Pjotram Mihailičam zīmīti, kurā laipni uzaicināja viņu kopā ar jauko meitu vakarā apmeklēt viņas abas ar māti, paskaidrodama, ka kopējais paziņa monsieur Kalinovičs solījies pie ģenerālienes lasīt savu brīnišķīgo romānu un tāpēc Godņevi droši vien neatteikšoties dalīties ar pārējiem baudījumā, ko sniedz autora lasījums.

«Maman arī uzdeva man lūgt jūs neatteikties, un mēs esam ļoti bēdīgas, ka Jūs tik ilgi esat mūs pilnīgi aizmirsuši,» pēc kņaza padoma Polina vēl pierakstīja postskriptā. Saņēmis tik delikātu vēstuli, Pjotrs Mihailičs izbrīnījās un galvenais nopriecājās par Kalinoviču. «Oho, kā mūsu Jakovs Vasiļjičs iet uz augšu!» viņš nodomāja un, baidīdamies tikai no tā, ka Nastjeņka pie ģenerālienes negribēs braukt, bikli iegāja viesistabā un mazliet

nedrdšā balsī pavēstīja meitai par ielūgumu. Pirmajā brīdī Nastjeņķa aizsvilās.

«A, Kali novic! Tad tā jūs rīkojaties! Lieliski!

Jūs aicina lasīt, bet jūs nesakāt ne pušplēsta vārdiņa! ..» viņa nodomāja.

— Kā tad būs, vai mēs brauksim vai ne? — Pjotrs Mi-hailičs noprasīja, nepacietīgi raudzīdamies viņai acīs.

— Jūs — kā vēlaties, bet es nebraukšu, — Nastjeņka atbildēja.

— Ko niekus, mana mīļā — vecais vīrs jau iesāka, taču Nastjeņkas sejas izteiksme piepeši mainījās. Viņa nodomāja.

«Mūs aicina uz šo vakaru — kāpēc gan? Droši vien viņš pats to pieprasījis un tikai nav gribējis mums teikt. Ai! Manu mīļo Kalinovič! .» viņa domās nosprieda.

— Nē, tētiņ, tas bija joks, es braukšu: man pašai gribas būt šajā vakarā, — viņa skaļi sacīja.

Vecais vīrs noskūpstīja meitas galvu.

— Tas par šiem vārdiem! — viņš teica un tad, aiz labpatikas nezinādams, ko iesākt, rokas berzēdams, bērnišķīgi labsirdīgā balsī piebilda. — Nu kā, vai neaizsūtīt pēc Kalinoviča? Varētu braukt visi kopā.

— Aizsūtiet, tikai, lūdzu, ne manā vārdā, — Nastjeņka atbildēja.

Viņai vēl arvien gribējās kaut mazliet izturēt raksturu. Aizsūtītais Siets atgriezās un pavēstīja, ka mājās Kalinoviča neesot.

— Kur tad viņš ir? — Pjotrs Mihailičs prasīja.

— Kā tad man to zināt? — invalīds dusmīgi atbildēja un rausās tikai uz krāsns, bet, tā kā pulkstenis jau bija ap sešiem, Pjotrs Mihailičs pasauca viņu atpakaļ un, uz stingrāko piekodinājis nekavējoties iejūgt zirgu, gribēja pie viena sarāt rupjo veci par nepaklausību Kalinovi-čam, par ko jaunais pārlūks bija stāstījis; taču Siets nemaz neklausījās: kā paradis, aizcirta durvis un aizgāja.

— Kas par aizvēsturisku lopiņu! — Pjotrs Mihailičs nopukojās un sāka skūties. Arī Nastjeņka ķērās pie savas tualetes. Vēl nekad mūžā viņa nebija centusies tik piemēroti apģērbties kā šoreiz. Šai nolūkā tika liktas lietā visas mazās viltībiņas: melnā zīda kleita tika izrotāta ar košsarkanas lentas pušķīšiem; glītā galviņa no priekšpuses tika izgreznota ar matu sprogām, un ausīs tika iekarināti ļoti jauki koraļļu auskari, vārdu sakot, viņa vēlējās šajā lepnajā, uzpūtīgajā ģenerālienes mājā Ir rasties Kalinoviča mīlas cienīga — mīlas, par kuru tur «Iroši vien jau zināja. Pjotrs Mihailičs tikmēr jau bija pilnīgi apģērbies un kļuva nepacietīgs.

— Mēs nokavēsim, noteikti nokavēsim un būsim nepieklājīgi pret saimniekiem šīs Nastasjas Petrovnas un vecā sakārņa invalīda dēļ! — viņš noteica un tad pazemīgi lūdza atnākušo kapteini pasteidzināt to nekrietneli Sietu. Kapteinis, zināms, tūliņ izpildīja brāļa vēlēšanos un devās uz šķūni. Gavriličs patiešām tūļājās, tāpēc kapteinis gāja viņam palīgā un pats savilka sakas un piesēja grožus. Ap pulksten astoņiem viss beidzot bija kārtībā. Tēvs ar meitu devās ceļā. Taču izrādījās, ka divatā sēdēt mums pazīstamajā droškā bija gaužām neērti. Nastjeņķa varēja tikai cieši iespiesties starp Pjotru Mihailiču un lempīgo Sietu. Arā, kā par spīti, bija briesmīgi dubļi un sijāt sijāja smalks, rasmīgs lietus. Neraugoties uz to, Gavriličs, dusmīgs, ka viņam visu dienu neliek miera, iespītējās un brauca soļiem, lai kā Pjotrs Mihailičs kliedza un rājās. Cik ļoti no tā visa cieta Nastjeņkas tualete, nav nemaz jāsaka. kleita saburzījās, baltā atlasa cepurīte samirka, matu sprogas izjuka un nokarājās neglītās šķipsnās. Viņa tomēr apņēmās nezaudēt dūšu un būt pēc iespējas drošāka.

Kalinoviča pie ģenerālienes vēl nebija, bet viņa nedaudzie klausītāji jau pulcējās viesistabā, kur bija paredzēts lasīt; vecā bija noguldīta vienā dīvāna galā, bet otrā puszviļus bija atlaidusies kņaziene, kas jutās nogurusi no ceļa. Kņazs, pārdomās iegrimis, smēķēja cigāru un kaut ko prātoja. Polina, acis piemiegusi, vērīgi aplūkoja izšuvumu paraugus jaunākajā modes žurnālā. Kņaze, atspiedusies pret krēsla atzveltni, sēdēja neizsakāmi jaukā pozā: mazliet piešķiebusi daiļo galvu un apburoši smaidīdama, viņa bija apbrīnojami skaista. Sulainis pieteica Godņevus. Kņazs saskatījās ar Polinu, un abi piecēlās saņemt viesus.

Pjotrs Mihailičs pēc jau sen apgūta ceremoniāla sasveicinājās ar kņazu; ģenerālienei un Polinai viņš piegāja noskūpstīt roku, bet pārējām dāmām godbijīgi paklanījās, nokāris mazliet uz priekšu abas rokas. Kas attiecas uz Nastjeņku, tad — ak dievs, ak dievs! — lai cik man mīļa mana varone, lai cik es viņā esmu atklājis prāta un kādu brīnišķu sirdi, lai cik jauka viņa man liktos, taču nevaru noslēpt: šajos mirkļos viņa bija pat smieklīga. Vēlēdamās nesamulst un izturēties brīvi, viņa ar zināmu augstprātību sniedza roku Polinai, tikko palocīja celi kņazam, ģenerālienei pamāja ar galvu, bet kņazienei un kņazei uzmeta tikai paviršu skatienu. Kņazs, kurš to visu bija ievērojis, pasteidzās piedāvāt viņai krēslu. Kņaze, kurai blakus apsēdās Pjotrs Mihailičs, mazliet atvirzījās nost: viņu nepatīkami pārsteidza vecā vīra raupjās rokas, kurās viņš turēja savu vecmodīgo, lietū samirkušo platmali. Polina mēģināja uzsākt sarun* ar Nastjeņku, bet tā atkal atbildēja it kā augstprātīgi, lai gan jūtami sevi apvaldīdama.

— Mūsu literāts vēl nav ieradies, — kņazs ierunājās, uzmezdams skatienu Nastjeņkai. Viņa, pati to nemanīdama, notvīka.

— Bet mēs, jāatzīstas, jūsu gaišība, — Pjotrs Mihailičs atbildēja, — pirms izbraukšanas šurp sūtījām pēc Kalinoviča kunga, taču viņa nebija mājās, un mēs domājām, ka viņš būs jau šeit.

— Nav vēl, nav, bet būs, katrā ziņā būs! — kņazs vairākas reizes atkārtoja, nu jau vērsdamies tieši pie Nastjeņkas.

Viņa atkal piesarka.

Pusdesmitos Kalinovičs beidzot ieradās. Zinādams, ka Godņevi sūtīs viņam pakaļ, Kalinovičs lika sacīt, ka viņa nav mājās, bet īstenībā visu dienu nekur neizgāja un, kā saka, jau iepriekš pārdzīvoja smalko autora tīksmi, kādu šovakar būs lemts izbaudīt viņa patmīlībai. Turklāt ģenerālienes māja, kas sevi bija turējusi tik augstu, viņa talanta priekšā nu pazemojās tiktāl, ka tur uzskata par laimi noklausīties viņa sacerējumu. Un, beidzot, viņš lasīs kņazienes un kņazes klātbūtnē, par tām Kalinovičs bija ļoti daudz dzirdējis kā par ārkārtīgi jaukām dāmām, un varbūt viņam izdosies abas ieinteresēt par sevi kā par autoru un cilvēku. No visām šīm domām un cerībām manu varoni pārņēma gandrīz vai drudzis; tomēr, lai kā viņam gribējās pēc iespējas ātrāk doties pie ģenerālienes, kaut vai tūliņ pēc sešiem, viņš sevī šo vēlēšanos apspieda un, bez steigas nododamies savai tualetei, no dzīvokļa izgāja pēc deviņiem, ar to vēlēdamies parādīt, ka aiz laipnības ir ar mieru sagādāt šai sabiedrībai baudījumu, tomēr nesteidzās, jo viņam pašam no tā netiek nekāds īpašs prieks, — vārdu sakot, Kalinovičs gribēja

Ieturēt toni. Ģenerālienes mājā pa kāpnēm un līdz zāles vidum Kalinovičs gāja tajā mierīgajā un brīvajā solī, kādā jauni cilvēki parasti ienāk mājās, kur pierasts viņus uzskatīt par pusdieviņiem, taču, ieraudzījis spogulī Pjotra Mihailiča neveiklo stāvu un Nastjeņku ar izjukušam matu cirtām, pakāpās atpakaļ.

«Kā tad tie te iekūlušies?» jaunais cilvēks nodomāja. Uzskatīdams to par Nastjeņkas izspēlētu joku, viņš apņēmās vēlāk ar draudzeni par to norēķināties, bet pašlaik gribot: negribot sataisīja iespējami mierīgāku seju un iegāja viesistabā, kur godbijīgi paklanījās ģenerālie-nei, Poiinai un kņazam, ar nepieciešamo smaidu seja paspieda roku Nastjeņkai, kurai tajā brīdī manāmi iedrebējās galviņa, beidzot, ar tādu pašu smaidu sejā paspieda jau sen viņam pretī izstiepto Pjotra Mihailiča roku un puspagriezienā atkal samulsa: viņu ar savu ārieni pārsteidza kņaze.

«Ak kungs, cik skaista!». Kalinovičs nodomāja un, nevilšas kautrības pārņemts, apsēdās attālāk no viņas. Tomēr kņazs, lai nezaudētu laiku, kas bija zelta vērts, lūdza tūlīt sākt lasīšanu un nejauši apsēdināja autoru blakus kņazei. Kalinovičs juta kājai pieskaramies viņas tērpa biezo zīdu; viņš varēja saredzēt nelielu daļu viņas graciozā zābaciņa un vienlaikus redzēja Nastjeņkas zamša kurpes purngalu zem svārku malas; beidzot, viņš juta kņazes aromātisko dvesmu, ko gan radīja dārga pomāde un smaržas. Tikmēr Nastjeņķa bija viņam pievērsusi maigu un kvēlu skatienu, kāds mīlas brīdī spētu sniegt svētlaimi, bet pašlaik bija gluži nepieklājīgs. Kalinovičs tikko spēja valdīties un izturēt šo skatienu. Viņam šķita, ka kņazs to visu mana, ka kņaziene lēnīgi noraugās Nas-tjeņkā aiz nožēlas pret viņu, bet kņaze tieši par to smaida savu eņģeļa smaidu. Tāda bija šīs lasīšanas apslēptā — aizkulišu puse, taču ārēji tā noritēja, kā pieklājas: autors lasīja noteiktā balsī, visi klausījās ar pieklājīgu uzmanību, izņemot vienīgi ģenerālieni, kura bez kādām ceremonijām žāvājās un uz visiem noskatījās, it kā vaicādama, kas te īsti notiek un vai drīz tas viss beigsies. Vairāk un dedzīgāk par citiem patiku, protams, izrādīja Pjotrs Mihailičs, viņš vairākas reizes pat sāka paklusām aplaudēt, pie tam kņazs ikreiz māja viņam ar galvu par piekrišanas zīmi, bet kņazei vaigos bedrītes iegūla

dziļāk: Pjotrs Mihailičs viņai likās ļoti jocīgs gan ar savu ārieni, gan ar savu aplaudēšanu. |

— Lieliski, brīnišķīgi! — kņazs sacīja, kad Kalino-

vičs bija beidzis. j

— Č'est joli, c'est joli! — Polina apstiprināja. — N'est ce pas, princesse? 1 — viņa uzrunāja kņazieni.

— Oui^17 [18], — tā atbildēja savā rāmajā un klusajā balsī.

Bet Nastjeņka, mana nabaga Nastjeņka bija it kā uzlikusi sev par pienākumu šovakar būt smieklīgai. Viņa piepeši uzrunāja kņazu un iesāka ar viņu apspriest Kali-noviča stāstu uz mata toreizējo kritiķu valodā: minēja objektivitāti, pateica kaut ko labu par psiholoģisko ana-ļ līzi. Kņazs atbildēja ar vislielāko laipnību un uzmanību, bet Polina sāka Nastjeņkā noraudzīties ar ziņkāri. Tikmēr uz Kalinoviča pieres izspiedās rupjas aukstu sviediu lāses. Šajā brīdī viņš būtu varējis nogalināt Nastjeņķu, būtu varējis nogalināt arī Pjotru Mihailiču, kurš ar vislielāko labpatiku klausījās blēņās, ko melsa viņa meita. Kņazs tomēr drīz vien mainīja sarunas tematu un aizrādīja Polinai, ka viņai kā namamātei vajadzētu atlīdzināt laipnajam autoram par viņa lielisko lasījumu un kaut ko nospēlēt uz klavierēm.

— Māsīca ir liela mūziķe, — viņš piebilda, griezdamies pie Kalinoviča.

— Man tas patiesi būtu īsts atlīdzinājums, jo es kāda pusotra gada neesmu dzirdējis nevienas mūzikas skaņas, — Kalinovičs piekrita, iepriecināts par šādu pavērsienu.

— Tādā gadījumā lai notiek! Tikai jūs, lūdzu, no kņaza vārdiem neiedomājieties, ka es patiesi esmu mūziķe, — Polina pieceldamās atbildēja. — Bet chère Catherine^19 mums pēc tam kaut ko nodziedās? — viņa piebilda, uzrunādama kņazi.

— Nu, to nu gan ne! — kņazs iebilda, uzmetis meitai ašu, bet zīmīgu mirkli. — Mademoiselle Catherine jau pāris nedēļu ir mazliet aizsmakusi, un mēs tāpēc viņai neiesakām dziedāt.

— Nē, es nedziedāšu, — kņaze, mīlīgi šļupstēdama,

pirmoreiz ierunājas Kalinoviča klātbūtnē, arī piecelda mās un izsliedama savu slaiko augumu.

«Kāds apburošs radījums!» Kalinovičs nodomāja, noraudzīdamies kņazē, un visi izgāja zālē, izņemot ģenerāliem un kņazieni. Polina apsēdās pie klavierēm, bet kņaze nostājās aiz viņas krēsla, viegli atbalstīdamās uz tā atzveltnes, lai ar savu balto antīkās formas rociņu pāršķirtu notis. Polina spēlēja diezgan grūtu āriju un darīja to prasmīgi un ar izjūtu; taču Kalinovičs, kņazes savaldzināts, neko citu nedz redzēja, nedz dzirdēja. Viņš tomēr tika nepatīkami iztraucēts kņazes vērošanā, kad nejauši uzmeta acis logam, pie kura ieraudzīja sēžam Nastjeņku un joprojām raugāmies viņā tikpat maigi un kvēli. Kad abu acis sastapās, viņa ar skatienu aicināja Kalinoviču apsēsties viņai blakus. Viņš par atbildi paskatījās Nastjeņkā tā, ka nabaga meitene beidzot visu saprata: viņa instinktīvi nojauta, ka šobrīd Kalinovičs viņu ienīst. Nastjeņkai pamira sirds; kad Polina beidza spēlēt, viņa tik tikko samanīja pieiet pie tēva un pateikt:

— Brauksim, tētiņ, ir laiks!

Tēvs paklausīja un sāka atvadīties. Polina gribēja viņus pierunāt palikt uz vakariņām.

— Nē, vakariņas mēs neēdīsim, — Nastjeņka atbildēja un, neatvadījusies no ģenerālienes, bet Kalinovičam pat acu neuzmetusi, devās prom. Pjotrs Mihailičs viņai sekoja.

Līdz ar Godņevu aizbraukšanu Kalinovičam gluži kā akmens novēlās no sirds, un, kad Polina ar kņazi, rokās saķērušās, sāka staigāt pa zāli, viņš tām piebiedrojās. Tajā mirklī, abām dāmām par neaprakstāmām šausmām, pāri zālei piepeši pārskrēja pele, un tā aizsākās saruna par spokiem, priekšnojautām un gaišreģiem. Kalinovičs pastāstīja vairākus interesantus gadījumus par šo tematu un modināja savās klausītājās dzīvu atsaucību. Nemaz nerunājot par Polinu, kura acīm redzami pārdomāja un novērtēja katru viņa vārdu, pat kņaze sāka viņam uzsmaidīt piekāpīgāk un labvēlīgāk; bet, stāstīdams par Zviedrijas karaļa redzēto parādību, ko viņš notēloja kā neapšaubāmu vēsturisku faktu, Kalinovičs kņazi ieinteresēja tik ļoti, ka viņa aizgāja par to pastāstīt mātei. Arī kņaziene vēlējās dzirdēt šo nostāstu, no kura, kā viņa

apgalvoja, kaut ko mazliet neskaidri atceroties. Kalino-vičs stāstījumu atkārtoja vēl sīkāk un ārkārtīgi iespaidīgi, tā ka dāmām patiesi sametās bail.

— Tas ir neticami! — viņas vienā balsī izsaucās.

Vispār mans varonis, kurš, kā mēs redzējām, pie God-

ņeviem bija daudz mazrunīgāks un mazliet atturīgs, šajā vakarā izturējās kā ļoti gudrs, laipns un tajā pašā laikā pievilcīgs jauns cilvēks, kas spēj visai patīkami kavēt laiku sabiedrībai.

Atvadoties kņazs, lielā sajūsmā spiezdams viņam roku, vairākas reizes atkārtoja.

— Mēs jums ļoti, ļoti pateicamies: jūs tik jauki mūs izklaidējāt, un mademoiselle Polina droši vien jūs lūgs viņas abas ar māti apmeklēt un neaizmirst.

— Ak jā, monsieur Kalinovič! Mēs jums būsim tik pateicīgas! — Polina atkārtoja gandrīz vai lūdzošā balsī.

Kalinovičs paklanījās, pauzdams pilnīgu gatavību izpildīt jebkuru pavēli, un devās prom, šoreiz paņemdams līdzi no ģenerālienes mājas vēl patīkamāku iespaidu: visu ceļu viņa fantāzijā kopā ar komfortu atainojās jaukais, smaržu apņemtais kņazes tēls. Viņam ļoti patika arī kņaziene ar tās vīstošo, bet vēl aizvien daiļo seju un manāmu elegantu vienkāršību katrā kustībā. Pārnākot mājās, tomēr visi šie sapņi izgaisa, kā nebijuši: viņš atrada priekšā Nastjeņkas vēstuli un, jau iepriekš nojauzdams pārmetumus, steigšus un ar īgnumu to atlocīja; no juceklīgajām domām, nevērīgā rokraksta un, beidzot, no asaru lāsēm, kas vēl nebija nožuvušas un bija saplūdušas kopā ar tinti, varēja spriest, ko nabaga meitene jutusi, šīs rindas rakstīdama.

«Šodien es Jūs, Kalinovič, izpratu (viņa rakstīja); šo cilvēku vidū Jūs sevi atmaskojāt. Viņi reiz mani dziļi aizvainoja, un es raudāju; tomēr šīs asaras bija tikai nieks pret tām mokām, ko mana sirds jūt tagad. Viņu nicinājumu man bija viegli pārdzīvot, jo es pati viņus nicināju, bet Jūs, vienīgais cilvēks, kuru mīlu un ar kura mīlestību lepojos, — Jūs kaunējāties no manas mīlestības. Tā nedrīkst spēlēties ar cilvēkiem, Kalinovič! Ir dievs: viņš Jūs manis dēļ sodīs! Es nerakstu, lai izlūgtos Jūsu mīlestību: esmu lepna un zinu — Jūs pats esat tik daudz cietis, ka citu ciešanas Jūsos nemodina līdzjūtību. Palieciet sveiks! Rīt lūgšu tēvu, lai viņš ir žēlīgs un Jauj man aiziet klosteri, kur es varēšu būt pasaulei mirusi, bet Jums novēlu laimi kopā ar Jūsu augstākās sabiedrības draugiem. Dievs savā žēlsirdībā mani, grēcinieci, neatstums, kā esat atstūmis Jūs. Viņš tagad ir mana vienīgā cerība. Palieciet sveiks!»

— Šis neprātīgais skuķis droši vien sacels skandālu! — Kalinovičs izsaucās, nomezdams vēstuli, un jau nākošaļā dienā ap pulksten deviņiem, pat tēju nedzēris, devās pie Godņeviem. Pjotrs Mihailičs bija pa savam paradumam aizgājis uz tirgu; Nastjeņķa bija tikko piecēlusies un sēdēja savā istabiņā. Kalinovičs — agrāk tā nekad nebija noticis — devās tieši pie viņas: un, ko abi runāja, kas to lai zina, tikai Nast jeņķa iznāca viesistabā uz tēju ar diezgan mierīgu seju, kaut arī ar saraudātām acīm. Kalinovičs apsēdās savā parastajā vietā nopietns un sadrūmis.

— Ko lai dara, ja man tā likās! — viņa iesāka, acīmredzot turpinādama pirmītējo sarunu.

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Man patiesi bija nepatīkami, — viņš atbildēja, — ka jūs esat atbraukusi uz šo māju, ar ko jums nav nekā kopēja ne pēc jūsu audzināšanas, ne toņa, un, beidzot, kā jūs varējāt nesaprast, kādā nolūkā jūs aicina un ka šajā gadījumā pret jums izturējās nievājoši kā pret manu mīļāko Kā gan jūs, gudra un patmīlīga meitene, nejūtaties par to aizvainota — dīvaini!

— Nekas, ja viņi par mani spriež tā — es par to nekaunēšos! — Nast jeņķa teica.

— Kaunēšanās un sabiedriskā pieklājība — tās ir divas dažādas lietas, — Kalinovičs iebilda. — Mīlestība ir ļoti godprātīga un cēla kaislība, taču visur rādīt kaisles pilnas acis... Sakiet, ko gribat, tas ir smieklīgi un riebīgi ..

Nastjeņkai acīs atkal sariesas asaras.

— Vai tiešām es to darīju tīšuprāt, ar nolūku? — viņa noprasīja.

— Nevis tīšuprāt, bet aiz neciešamās greizsirdības, no kuras man vairs nav glābiņa.

— Ak nē, ŽakI Es neesmu tevis dēļ greizsirdīga. Tā nav greizsirdība, bet mīlestība.

— Mīlestība! — Kalinovičs izsaucās. — Bet mīlestība taču nedod tiesības saistīt cilvēkam rokas un kājas. Es iepazinos ar kņazu — jūs man sarīkojāt scēnu; man, par nelaimi, gadījās pret jūsu vēlēšanos ēst pusdienas pie ģenerālienes — atkal tracis! Beidzot, tiek sarīkots literārs vakars — un jūs bez kādas takta izjūtas braucat turp un izturaties tik nepieklājīgi, cik vien iespējams. Es savos nolūkos varu iepazīties ar divdesmit tādiem kņaziem un ģenerālienēm un pēdīgi lakstoties ar šo greizo Polinu, tomēr jums palikšu tas pats, kas esmu bijis. Jums vajadzētu ļoti labi saprast, ka mūsu attiecības saista mūs pārāk cieši kopā. Es par jums atbildu ar savu sirdsapziņu un godu, kurus manī neatzīt jums līdz šim nav nekādu tiesību.

Pēdējie vārdi Nastjeņku pilnīgi nomierināja.

— Nu, piedod man, esmu vainīga! — viņa teica, saņemdama Kalinoviču aiz rokas.

— Es jūs neapvainoju, bet vienīgi lūdzu nestāties man visu laiku ceļā. Man jau tāpat nākas grūti kaut cik pavirzīties dzīvē uz priekšu.

— Es to vairs nedarīšu, — Nastjeņķa atbildēja un noskūpstīja Kalinoviča roku.

Gandrīz katra nesaskaņa starp viņiem tika pavērsta tā, ka Nast jeņķa no apsūdzētājas pārvērtās apsūdzētajā. [20]

Pēc mēneša Kalinovičs pie ģenerālienes bija kļuvis gandrīz vai par savu cilvēku. Polina vismaz divas trīs reizes nedēļā atrada kādu iemeslu ataicināt viņu vai nu uz pusdienām, vai uz vakaru — un viņš gāja. Nast jeņķa pret to vairs neiebilda un pat zobojās par Polinas piela-bināšanos.

— Mademoiselle Polina ir jūsos neglābjami samīlējusies, — viņa teica Kalinovičam tēva un tēvoča klātbūtnē.

— Jā, es pats to nomanu, — viņš atbildēja.

— Ja nu jūs piepeši ar viņu apprecaties, — ar šķelmīgu smaidu turpināja Nast jeņķa.

— Neko teikt, tas būtu lieliski! — Kalinovičs atsaucās. — Tomēr tikai ar vienu nosacījumu, ka viņa tūliņ pēc laulībām norakstītu testamentā visu mantu man, bet pati nomirtu.

— Un jums viņas nebūtu žēl? — šķietami pārmetošā tonī piezīmēja Nastjeņķa.

— Gluži otrādi, viņas man būtu gan žēl, toties par sevi es priecātos, — Kalinovičs atbildēja.

Reizēm, jokojot aizrāvies, viņš pat piebilda:

— Kāpēc gan Polinai neienāk prātā uzdāvināt man par savas mīlestības zīmi to gredzentiņu, kas viņai kabinetā gul skapī; briljants tam ir prāva zirņa lielumā — par tādu nudien varētu visu mūžu pieminēt kuru katru sievieti, pat ja tai nebūtu nevienas ribas.

Pjotrs Mihailičs, kā paradis, māja ar galvu, bet visvairāk šāda saruna, šķiet, sagādāja prieku kapteinim. Tomēr Kalinovičs, tā izteikdamies par Polinu pie Godņe-viem, tajā pašā laikā izturējās pret viņu ārkārtīgi laipni un uzmanīgi, tā ka viņa gandrīz vai varēja iedomāties, ka jaunais cilvēks par viņu interesējas. Jāatklāj, ka mans varonis ar to visu maskēja dziļi slēptu un neviena nenojaustu sapni par apburošo kņazi, kuru redzēt bija viņa dedzīgākā vēlēšanās; viņš pat vairākas reizes jau grasījās Braukt pie kņaza uz sādžu, kaut arī nebija saņēmis šādu ielūgumu, un droši vien būtu to arī izdarījis, taču apstākļi paši no sevis iegrozījās pilnīgi viņam par labu. Ģenerāliene piepeši atcerējās kņaza vārdus par ārstēšanos ar ūdeni un, sapratusi, ka tas izmaksās ļoti lēti, sadomāja pārcelties uz savu muižu. Polina sākumā to ļoti nevēlējās, taču mēģināt atrunāt un atturēt māti, kā viņa zināja, bija gluži veltīgi. Par laimi, tajā dienā atbrauca kņazs, un Polina ar šausmām pavēstīja viņam ģenerālie-nes nodomus.

— Nekas: tas ir vēl labāk! — viņš teica.

— Kā tad labāk? Tu taču zini, kas mani saista šeit, — Polina iebilda.

— Jā, — kņazs noteica un padomājis vēl piemetināja: — Nekas viņu varēs ataicināt uz laukiem, tā mēs vismaz viņu atrausim no šejienes kungu ietekmes.

— Nē, tas nav iespējams: tādai skopulei kā māte tā liksies visbriesmīgākā izšķērdība! Viņa jau tagad kurn, ka šis cilvēks pārāk bieži ēdot pie mums pusdienas.

— Jā, — kņazs atkārtoja un tad, atkal padomājis, piebilda: — Nekas, to mēs nokārtosim ...

Polina viņā jautājoši palūkojās.

Vakarā atnāca Kalinovičs. Kņazs bija pret viņu ļoti laipns un sarunas vidū piepeši ieteicās:

— Jūs taču, Jakov Vasiļjič, tagad esat brīvs, bet vasara ir karsta, pilsēta smacīga, putekļaina; vai jūs šo

mēnesi nevarētu veltīt mums un nepaciemotos pie manis muižā? Mums jūs ar to sagādātu lielu prieku, bet sev varbūt nelielu izklaidēšanos. Apkārtne pie manis ir jauka, ir arī dārziņš, kaut kāda upīte, un, starp citu, arī mademoiselle Polina ar savu māmiņu dzīvos mums kaimiņos, savā pilī

Kalinovičs aiz prieka nosarka: veselu mēnesi dzīvot kņazes tuvumā, redzēt viņu katru dienu — tas pārspēja visu, ko viņš bija uzdrīkstējies cerēt.

— Un jūs arī pārceļaties uz laukiem? — viņš tikko attapa iejautāties Polinai.

— Jā, mēs braucam no šejienes prom, — viņa atbildēja, savukārt nosarkdama.

Kalinoviča samulsumu viņa iztulkoja sev par labu.

— Nu, Jakov Vasiļjič, tātad esat ar mieru? — kņazs prasīja.

— Es to daru ar lielu prieku . — viņš atbildēja.

— Brīnišķīgi, brīnišķīgi! — kņazs vairākas reizes atkārtoja.

Gaidāmās laimes sajūta tik ļoti apskurbināja manu varoni, ka viņš nespēja visu vakaru mierīgi nosēdēt pie ģenerālienes un atvadījās. Kalinovičs ātrā gaitā soļoja pa koka ietvi un pat ar jautrību, kas viņam nebija raksturīga, sāka svilpot kādu maršu, tad tik laipni paklanījās Rumjancevam, kas gadījās viņam pretī, ka skolotāju pārņēma sajūsma un izbrīns. Kalinovičs devās tieši pie God-ņeviem, kurus atrada ēdam vakariņas, un, lai kā viņš nopūlējās savilkt mierīgu un vienaldzīgu seju, tajā bija lasāma tīksme.

— Sveicināti! — Pjotrs Mihailičs viņu sagaidīja ar savu parasto izsaucienu.

— Labdien un ardievu! — Kalinovičs atbildēja.

Nastjeņķa, kapteinis un Palageja Jevgrafovna, kura gatavoja salātus, paraudzījās uz viņu.

— Kāpēc ardievu? — Pjotrs Mihailičs pavaicāja.

— Tikko saņēmu ielūgumu un uz visām brīvdienām braucu ciemos pie kņaza, — Kalinovičs atbildēja, apsēzdamies blakus Nastjeņkai.

— Kā — uz visām brīvdienām, kāpēc tad tik ilgi? — viņa prasīja un tikko manāmi nobālēja.

— Tāpēc, ka gribu kaut mazliet atpūsties, un vēl jo vairāk tāpēc, ka vajag rakstīt, bet te es to nepavisam nevaru.

— Rakstīt, manuprāt, var vienalga kur, — Nastjeņķa piezīmēja.

— Nē, nevar vis: šeit, jūs to pati zināt, es nevaru rakstīt, — Kalinovičs uzsvērti iebilda.

Šoreiz izskaidrošanās ar to arī beidzās.

Ģenerāliene vienā nedēļā pilnīgi pārcēlās uz muižu, un pēc pāris dienām kņazs atsūtīja zirgus ari pakaļ Ka-linovičam. Pēdējā vakarā pirms viņa aizbraukšanas Nas-tjeņka, palikusi ar viņu divatā, sāka raudāt, Kalinovičs gandrīz zaudēja savaldību.

— Ko īsti jūs gribat no manis? Vai tiešām to, lai es visu mūžu, nepasperdams ne soli, nosēžu, ja atļauts teikt, ieķēries jums brunčos? — viņš izsaucās.

— To es nevēlos un neprasu, atstājiet man vismaz tiesības raudāt un skumt, — Nastjeņka atbildēja.

— Nē, jūs taču nevēlaties to: jūs paturat sev dīvainas tiesības — sagandēt katru manu vismazāko izklaidēšanos, — Kalinovičs atcirta.

— Dievs ar tevi, ja tu mani tā saproti! — Nastjeņka noteica un vairs nerunāja ne vārda: viņai pašai šķita, ka raudāt nevajadzētu. Kalinovičs bija Nastjeņku pilnīgi pieradinājis uzskatīt par tirāniju katru viņas vissīkāko neapmierinātību ar jebkuru drauga vēlēšanos. Lai izvairītos no nepatīkamā šķiršanās brīža, kad atkal varēja atkārtoties asaru liešana, viņš izbrauca nākošajā dienā līdz ar saules lēktu. Sākumā ceļš bija līdzens un gluds. Brašais četrjūgs skrēja naski un moži, un vieglais, lepnais faetons tikai liegi šūpoja. Rīta gaiss bija drēgns un svaigs. Saule pārplūdināja apkārtni ar rožainu gaismu. Ceļa vienā pusē zemnieks tīrumā ara, skubinādams savu lielgalvaino zirģeli. Otrā pusē ceļam kūtri kustējās ganāmpulks. Sādžiņā uz pussabrukuša lievenīša stāvēja un žāvājās jauns glīts sievišķītis. Klau! Blēj aitas. Laikam no pilsētas plūst zvanu skaņas, kas aicina uz rīta dievkalpojumu. Ņirb un viļņojas jau savārpojušie rudzi, spilgti za]o vasarājs. Nelielā ceļmalas mežiņā pavīd sēnēs, un izdedzināta līduma malā sārtojas divas trīs meža zemenītes. Braucot lejup no stāva, akmeņaina kalna, kučieris piebremzēja, un ilkšu zirgi, atspieduši kaklus sakās, piesardzīgi novadīja ekipāžu lejā. Pēc tam visi četri zirgi, viegli nodrebēdami un ieklausīdamies neskaidrajā riteņu un ūdeņu dunoņā, lēnītēm pārsoļoja pāri fa-šinu dambim pie dzirnavām, un tad jau sākās mežs — arviop biezāks un biezāks, tā ka dažviet dienas gaisma tikko spēja izlauzties cauri koku zariem Ceļam gandrīz vienā laidā pāri stiepās koku saknes un vairāku asu platumā pletās pelējuma klātas peļķes. Bet šī biezokņa vidū dažkārt no visām pusēm piepeši uzplūst kreimeņu smarža, kaut kur pavisam tuvu sāk pogot lakstīgala, čivināt un sasaukties dievs vien zina kādi putniņi vai ari no krūmu apakšas ar troksni uzspurdz rubenis To visu Kalinovičs vēroja ar ziņkāri un tīksmi, kā gados jauni solīdi pilsētnieki parasti vēro dabu uz laukiem un jūsnļp par to, un tajā pašā laikā, sirdij it kā pamirstot, iztēlojās, ka pēc dažām stundām viņš ieraudzīs smaržu apņemto kņazi, un, tā kā uz sapņainību cilvēku nekas nenoskaņo tik labi kā braukšana, tad Kalinoviča galvā pamazām sāka rasties visai pārdroši minējumi. «Kā būtu, ja kņaze mani iemīlētu,» viņš prātoja, «un kļūtu mana sieva.. . Es kļūtu par šī faetona, par šo četru zirgu īpašnieku . Būtu bagāts Skaistules vīrs Pazīstams rakstnieks Bet Nastjeņka? .» Kalinovičs pēkšņi pats sev iejautājās, un viņa iztēlē atdzīvojās nabaga noskumusī meitene, kas pēdējā vakarā bija viņu tik kvēli noskūpstījusi un tik cieši piekļāvusies viņa krūtīm Autors uzdrošinās lasītājam apgalvot, ka tobrīd viņa varoņa sirdī mājoja divas mīlestības reizē, kas romānos, kā zināms, nekādā gadījumā nav pieļaujams, bet dzīvē — ak dievs! — gadās ik uz soļa. Nastjeņku Kalinovičs bija iemīlējis un mīlēja tāpēc, ka meitene mīlēja viņu, viņš saprata un augstu vērtēja Nastjeņkas brīnišķīgo raksturu un galu galā bija pie viņas pieradis. Turpretī jūtas pret kņazi drīzāk bija estētiska rakstura: tajās izpaudās skaistuma pielūgsme; un šo pielūgsmi vēl vairak uzkurināja tas, ka ar kņazi varētu iznākt ļoti pieklājīga partija.

Aiz meža sākās kņaza īpašumi, un Kalinovičs jau no pirmajiem mirkļiem juta, ka brauc pa mūsdienīga muiž-nieka īpašumiem. Šaurā lauku ceļa vietā sākās lielceļš. Gar tā malām bija iesēti vai nu lini, vai āboliņš. Ziemāju tīrumos gulēja trūdošu skaidu kaudzes, bet pļavās redzēja izgāztu celmu grēdas un kaut kādā īpašā nolūkā izraktus grāvjus. Aiz birzs parādījās gara ēka ar augstu dūmeni, no kura vēlās laukā biezi dūmi, kas lika domāt, ka tur kaut ko darbina tvaiks. Apmetusi likumu dārzam, kas savas taisnstūra formas dēļ atgādināja paklāju, un kungu pagalmā apbraukusi apkārt milzīgai puķu dobei, ekipāža beidzot apstājās pie parādes durvīm. Jauns, glīts sulainis skaistā žaketē un baltā vestē, droši vien no bārddziņiem, izsteidzās pretī un, veikli atsviedis fae-tona kāpsli, viegli pieturēja Kalinoviču, kad tas kāpa laukā.

— Vai vēlaties iet tieši pie kņaza vai uz savām istabām? — sulainis apvaicājās, pieklājīgi noliekdams galvu.

— Jā, es vispirms vēlētos pārģērbties, — Kalinovičs padomājis atbildēja.

— Esiet tik laipni! — sulainis atsaucās un atvēra durvis uz apakšējo stāvu. Kalinovičs devās iekšā. Tā bija vesela mājas daļa ar vairākām atsevišķām istabām iebraukušiem viesiem vīriešiem. Gar sienām bija novietoti ar tripu pārvilkti turku dīvāni, kaktos atradās kamīni, pie sienām, ko klāja tapetes, kas atgādināja pūkainu samtu, zeltītos ietvaros karājās ne visai pieklājīga satura gleznas eļļas krāsās; grīdu klāja bieza zaļa vadmala. Tieši te ar tādām ērtībām iekārtotajās istabās sulainis ienesa Kalinoviča mazo, notraipīto čemodāniņu un it kā tīšuprāt tūliņ atvēra nelielu grieztā riekstu kokā darinātu skapīti, kurā atradās marmora mazgājamais trauks un tāda pati bļoda. Manam varonim vēl nekad sava nabadzība nebija likusies tik neciešami pretīga kā šobrīd. Ātri nomazgājies, viņš sulainim teica:

— Tagad tu, mīļais, vari iet: es parasti ģērbjos pats.

Sulainis paklanījās un izgāja. Kalinovičs steigšus pārģērbās savā vienīgajā frakā, bet pārējās drēbes sasvieda čemodānā, aizslēdza to un atslēgu iebāza kabatā, baidīdamies, ka kņaza kalpotāji varētu apskatīt un izsmiet viņa garderobi, kurā bija gan salāpīti holandiešu krekli, gan apvalkātas vestes, gan ziepju putojamā otiņa ar iesprāgušu koka rokturīti.

Ienāca cits — vecāks sulainis ar vēl patīkamāku seju, ģērbies frakā un baltā vestē.

— Viņa gaišība lika apvaicāties, kur jūs vēlētos dzert tēju. vai pavēlēsiet atnest šurp vai arī nāksiet augšā? — viņš sacīja.

— Es iešu tur, — Kalinovičs atbildēja.

Sulainis viņu uzveda beletāžā. Vispirms viņi izgāja cauri plašai, marmorā darinātai zālei, tad kādai telpai,

kas atgādināja viesistabu, ar vairākiem maziem dīvāniņiem, aiz tās atradās galvenā viesistaba ar smagnēju samta drapējumu, un beidzot, izgājuši cauri vēl kādai nelielai istabai ar daudziem spoguļiem un visās malās saliktām lellēm, nonāca ēdamistabā ar vaļēju balkonu, kas veda uz dārza terasi. Tur Kalinovičs ieraudzīja kņazu ar visu viņa ģimeni pie apaļa galda, uz kura atradās sudraba patvāris ar tasītēm un, pēc angļu paraduma, kaut kas līdzīgs brokastīm. Tur bija arī sausiņu grozs, sviests, siers, sviestmaizes ar teļa gaļu, medījumiem un šķiņķi un pat siltas kotletes. Kņazs, ģērbies garos plānas pelēkas vadmalas svārkos ar vieglu, vaļīgi sasietu kaklautu, Ka-linovičam ienākot, piecēlās.

— Tikko pats gribēju doties pie jums, — viņš teica, pienākdams klāt un viesi apkampdams.

Kņaziene, sēdēdama ērtā atzveltnes krēslā, apsveica ciemiņu visai laipni. Arī kņaze, ģērbusies vienkāršā, bet droši vien dārgā kleitiņā, ar ļoti jauki sakārtotiem matiem, viegli pamāja viņam ar galviņu. Bez saimniekiem ēdamistabā vēl atradās blonda, korsetē iežņaugta dāma ar iestīvinātu aubi galvā — viņa lēja tasēs tēju, un kāds kungs, īsts tumšmatis ar bārdu un ūsām un ārkārtīgi izteiksmīgu seju, ģērbies jaunākās modes vasaras žaketē, kaklā viņam bija pakarināts monoklis. Bārdainajam blakus sēdēja jauks gadus desmit vecs puisēns, ļoti līdzīgs kņazei un kņazienei, mati viņam bija apgriezti apaļiski kā zemnieciņam, bet mugurā krievu krekls no sarkana persiešu zīda. Kungs ar izteiksmīgo seju zieda uz maizes sviestu un ar manāmu aizrautību skaidroja zēnam, kā tas darāms. No kņaza paskaidrojuma Kalinovičs uzzināja, ka šis kungs ir monsieui Legrāns, mazā kņaza mājskolotājs, bet dāma — bijusī kņazes audzinātāja mistris Netl-beta, kas uz visiem laikiem palikusi dzīvot pie kņaza, — daži uzskatīja, ka aiz draudzības, citi sprieda, ka kņazs viņas nelielo kapitālu pret procentiem paņēmis savā rīcībā, tā piesaistot viņu savam namam. Mistris Netlbeta piedāvāja Kalinovičam tēju.

— Vai nevēlaties kaut ko uzkost? Mēs pusdienojam vēlu, — kņazs teica.

Kalinovičs, kurš līdz pulksten diviem nekad neko neēda, taču negribēja to izrādīt, sāka ar skatienu izraudzīties, ko ņemt, un monsieur Legrāns viņam ieteica

visādā ziņa ņemt kotleti, ļoti atzinīgi izteikdamies par tām un it īpaši par spinātiem.

Pēc brokastu tējas visi sāka izklīst. Monsieur Legrāns ar savu audzēkni devās vingrot; kņaziene lika pārnest savu krēslu uz terasi, pie kam kņazs izteica bažas, vai tikai tur nevelkot vējš, bet kņaziene atbildēja, ka nekas — nevelkot vis; arī Netlbeta pārcēlās uz terasi, klusēdama apsēdās un ar stingru izteiksmi sejā ķērās pie izšuvuma. Tad kņazs Kalinoviču uzaicināja pastaigāties pa laukiem, ja viņš neesot noguris. Viesis, protams, bija ar mieru.

— Papā, es arī iešu jums līdzi, — mazliet šļupstēdama, ieteicās kņaze.

Kalinovičam aiz sajūsmas pamira sirds.

— Allons 1 ! — kņazs atteica un, kamēr kņaze aizgāja saģērbties, ieveda viesi kabinetā, kas bija prasmīgi un grezni iekārtots: mīkstas safjāna mēbeles, milzīgs rakstāmgalds — tas viss nāca no Turas. Pie sienām karājās pulksteņi, barometri, termometri un ģimenes portreti. Blakusistabas vidū, kā varēja redzēt pa atvērtajām durvīm, atradās biljarda galds un kaktā skrūvsols. Vairākas stundas dienā strādādams ar galvu, kņazs, kā viņš apgalvoja, uzskatīja par nepieciešamu vingrināt arī miesu.

«Cik bagātiem pasaulē laba dzīve!» Kalinovičs klusībā nodomāja un dziļi nopūtās.

Atnāca kņaze, galvā tai bija no salmiem pīta ganu platmale, ap pleciem viegls apmetnis.

— Allons! — kņazs atkārtoja un, arī uzlicis galvā pelēku laucinieku platmali, vispirms veda viņus dārzā. Ejot garām oranžērijām un siltumnīcām, kņaze no visas sirds priecājās par to, ka rožu krūmam atplaucis vismazākais pumpuriņš un ka vienīgā pomerance pie milzīgā koka kļūst apaļāka un piebriest. Tīrumos kņazs Kalinovičam sāka stāstīt par saviem nodomiem saimniecībā, bet kņaze norādīja uz tālumā lidojošo putnu un pavaicāja:

— Papā, kas tas par putniņu?

— Vārna, chère amie^21 [22], vārna, — kņazs atbildēja un, cauri muižai dodamies atpakaļ, iesūtīja meitu istabā, bet

Kalinoviču aizveda uz staļļiem un lika izvest vaislas ērzeli. Nikns, ar putām ap muti — izdrāzās pelēks, ābolains rikšotājs, kam apaušos bija ieķēries zirgu puisis, un, apstājies laukumiņa vidū, izslēja kaklu, sāka skatīties apkārt ar gudrām, melnām acīm, tad atkal nodūra galvu, nosprauslojās un ar nagu kārpīja zemi. Kņazs, maigi pa-plaukšķinājis ērzelim pa skaustu, lika padot mēru — izrādījās, ka ērzelis bija seši ar pusi veršoku garš.

Kalinovičs no sirds jūsmoja par visu, ko redzēja un dzirdēja, un, tā kā mīlestība mūsu acīs visam piešķir citādu nokrāsu, tad jautājums par vārnu viņam likās bezgala jauks.

— Jūs savā muižā esat iekārtojis īstu paradīzi zemes virsū, — viņš teica kņazam.

— Jā Kas gan mums, prozaiķiem, cits atliek, kā vienīgi noņemties ar materiālajiem labumiem? — kņazs atbildēja un, palūdzis, lai viesis iedala savu laiku bez kādām ceremonijām, atvainojās un devās uz savu kabinetu nokārtot dažus saimniecības jautājumus. Kalinovičs devās uz terasi pie dāmām, cerēdams ieraudzīt kņazi, taču atrada tur tikai kņazieni, kura domīga noraudzījās uz kalniem, kas bija redzami aiz dārza. It kā vēlēdamās jauno cilvēku kaut kā izklaidēt, viņa, brīdi klusējusi, beidzot sadomāja apvaicāties, kur viņš dzimis. Un, kad Kalinovičs atbildēja, ka Simbirskā, kņaziene painteresējās, vai tas esot tālu. Viņš atbildēja, ka tālu, un sarunas biedrene acīmredzot ar to apmierinājās un apklusa, joprojām raudzīdamās jaunajā cilvēkā tik skumji un bēdīgi, ka viņam beidzot kļuva neveikli.

«Kāpēc gan viņa mani it kā nožēlo, it kā bēdājas par mani?» viņš prātoja un arī pats neattapa, par ko lai uzsāk sarunu. Taču drīz vien tuvākajās istabās atskanēja kņazes priecīgie izsaucieni, un uz terases izskrēja mazais kņaziņš, palēkdamies uz vienas kājas, sizdams plaukstas un saukdams: «Ma tantiņa atbraukusi, ma tantiņa atbraukusi! .» — un šī «ma tantiņa», kā izrādījās, bija Polina, kura viņam sekoja kņaza, kņazes un monsieur Legrāna pavadībā. Kņaziene par viešņu ļoti nopriecājās un tūliņ ievēroja, ka Polina atbraukusi jaunā amazones tērpā, kas ļoti smalki nošūts ar aukliņām.

— Cik tas jauks, cik skaists! — viņa noteica, tērpu aplūkodama.

— C'est très joli, maman^1, — kņaze sajūsmināta piekrita.

— Vai rej Un es, vandalis gatavais, to nepamanīju! — kņazs izsaucās un, izņēmis lorneti, sāka Polinu apskatīt.

— Charmant, charmant!2 — viņš sacīja.

Monsieur Legrāns pateica komplimentu, kas jau attiecās uz pašu Polinu, apmēram kaut ko tādu, ka viņa esot burvīga šajā tērpā; viņa tam atbildēja tikai ar vieglu smaidu un uzrunāja Kalinoviču:

— Bet jums, monsieur Kalinovič, gan laikam mans amazones tērps nepatīk?

— Tieši otrādi, es tikai nerunāju, bet jūsmoju klusēdams, — viņš atbildēja un zīmīgi paskatījās uz kņazi, kura savukārt arī viņam atbildēja ar krietni ilgu skatienu.

Polina bija atbraukusi amazones tērpā tādēļ, ka pēc pusdienām bija paredzēts izjājiens, kas ļoti patika kņazei, monsieur Legrānam un mazajam kņazēnam.

— Vai jūs jāsiet kopā ar mums? — Polina, pusdienas ēdot, jautāja Kalinovičam.

— Es* cienītā?... — viņš iesāka.

— Jūs droši vien baidāties jāt? — kņaze piepeši noteica.

— Kāpēc jūs domājat, ka baidos? — Kalinovičs atjautāja, juzdamies mazliet aizskarts.

— Jūs esat civilists: visi civilisti baidās, — kņaze atbildēja.

— Nē, es nebaidos, — Kalinovičs atteica.

Kavalkāde sāka pulcēties kopā tūliņ pēc pusdienām.

Monsieur Legrāns un kņazēns, kurus jau sen mocīja nepacietība, viens otru apsteigdami, aizskrēja uz manēžu, lai noskatītos, kā seglos zirgus. Kņaze, arī ļoti apmierināta, aši uzvilka amazones ģērbu. Kņaziene viņu lēnprātīgi lūdza, dieva dēļ, jāt piesardzīgi un neaujot.

— Arī es jums, kņaze, lūdzu to pašu, citādi jūs jājat pēdējo reizi, — kņazs piebilda.

— Nekas, — kņaze līksmi atsaucās.

— Nē, es viņai neļaušu, — Polina apsolīja.

— Dariet to! — kņazs un kņaziene izsaucās vienā balsī. [23] [24]

Kad zirgus pieveda pie lieveņa, kņazs pats izgāja iesēdināt seglos dāmas. Kņazēns un monsieur Legrāns jau bija zirgos: kņazēns kraukļa melna vācu šķirnes zirga mugurā, bet Legrāns uz visstraujākā rikšotāja. Polina un kņaze uzsēdās skaistos, bet rāmos zirgos. Arī Kalinovi-čam pēc kņaza pavēles tika atvests diezgan pavecs zirgs. Mans varonis, apgalvodams kņazei, ka nebaidās, tomēr nerunāja patiesību: viņš savu mūžu nebija sēdējis zirga mugurā un tagad, uzmetis acis zirga spožajai spalvai, ritenī saliektajam kaklam un pamanījis uz laužņiem putas, vai pamira aiz bailēm. Tomēr, vēlēdamies to noslēpt, viņš raudzīja mierīgi kāpt seglos.

— Monsieur Kalinovič, jūs kāpjat no nepareizās puses! — Legrāns iesaucās.

Kņazēns sāka smieties.

— Tas vienalga, — kņazs piezīmēja.

— Tas vienalga! — samulsis atkārtoja Kalmovrcs un pievilka pavadas. Zirgs sāka kāpties atpakaļ. Kalinovičs nepavisam nezināja, kā ar zirgu apieties.

— Neturiet tik stingri! — viņam sacīja kņazs, redzēdams, ka jātnieks baidās.

Kalinovičs palaida pavadu vaļīgāk. Viņi sāka jāt. Legrāns savu zirgu te pamudināja, te apvaldīja, ar to sagādādams lielu prieku kņazei un mazajam kņazēnam, kurš savukārt iecirta piešus savam zirgam un aizauļoja.

— Bien, bien!1 — francūzis sauca un aizauļoja viņam pakaļ. Arī kņazi aizrāva abu piemērs, un viņa aizjoņoja. Kalinovičs palika divatā ar Polinu.

— Manuprāt, jūs maz interesē mūsu laucinieciskās izpriecas, — viņa iesāka.

— Kāpēc gan? — Kalinovičs prasīja, vairāk aizņemts ar savu zirgu, jo nomanīja, ka tas tīko laisties auļos, bet nemaz nenojauta, ka pats pie tā vainīgs, jo, gribēdams sēdēt seglos stingrāk, nežēlīgi spieda kājas zirgam sanos.

— Jūsu domas nodarbina sacerējumi, — Polina atbildēja.

Kalinovičs klusēja.

— Un cik tā ir liela laime, — viņa izjusti turpināja, — mācēt rakstīt par to, ko jūti un domā, un cik ļoti es vēlētos, lai man būtu šādas dotības, tad es varētu aprakstīt savu dzīvi!

1 Labi, labi! (Franc.).

— Kāpēc gan lai jūs to neaprakstītu? — beidzot teica Kalinovičs, joprojām nevarēdams savaldīt savu zirgu.

— Pati rakstīt es nevaru, — Polina atbildēja, — bet, zināt, es vienmēr esmu tik ļoti vēlējusies iepazīties ar kādu dzejnieku, kam tad varētu izstāstīt savu pagātni, un viņš man daudz ko izskaidrotu, ko es pati neizprotu, un uzrakstītu par mani

Atbildes vietā Kalinovičs paraudzījās tālumā.

— Kņaze aizauļoja, jūs neizpildījāt savu solījumu kņazienei, — viņš aizrādīja.

— Ak jā, uzsauciet, lūdzu, viņai, lai neauļo! — Polina sacīja.

— Kņaze, kņazs lūdza jūs neaujot! — Kalinovičs franciski uzsauca. Kņaze nedzirdēja, viņš sauca vēlreiz: kņaze apstājās un sāka viņus gaidīt. Lokana un stalta cieši pieguļošā zilā amazones ģērbā, ar mazliet uz sāniem nošķiebtu platmali un sasārtušu seju — viņa izskatījās apbrīnojami jauka, kopā ar savu pelēko zirgu izceldamās uz zaļā mežiņa fona, un mans varonis tobrīd aizmirsa visu uz pasaules — Polinu, Nastjeņķu un pat savu zirgu .

Pārējā vakara daļā nekas īpašs nenotika, vienīgi Polina pēc kņaza lūguma ļoti daudz spēlēja klavieres, un Kalinovičs bija spiests viņā klausīties, palaikam pievēršot skatienu kņazei, kura savukārt arī vairākas reizes kaut gan aši, tomēr vērīgi paraudzījās jaunajā cilvēkā.

v

Divdesmit pirmajā jūlijā bija kņaza vārda diena. Lai izprastu visu viņa provinciālo dižmanību, vajadzēja pabūt viņa mājās tieši šajā dienā. Jau agri no rīta pie atvērtajiem virtuves logiem sāka rosīties kādi pieci pavāri un pavārēni ar baltām cepurēm un priekšautiem. Viņi, taktī sizdami, kapāja gaļu, kastroļos kaut ko kūla, un viņiem pa vidu cienīgi staigāja ģenerālienes pavārs, kuru kņazs uz svētku pusdienām vienmēr aicināja pie sevis — ne tik daudz aiz vajadzības kā aiz vēlēšanās sagādāt viņam prieku, un večuks ar to ļoti lepojās. Pēc astoņiem kņazs divatā ar Kalinoviču aizbrauca uz baznīcu.

Tiklīdz no zvanu torņa varēja ieraudzīt kņaza ekipāžu, baznīcā sāka zvanīt. Garīdznieks un diakons noturēja dievkalpojumu, uzģērbuši savus labākos tērpus, ko Marijas patvēruma svētkos bija dāvinājusi vēl nelaiķe kņaziene, kņaza māte. Psalmotājs ar ķesteri, atraisījuši savas matu pīnes un ģērbušies stihārijos, kopā ar diviem atvaļinājumā atbraukušiem semināristiem — filozofu-basu un gramatiķi-diskantu — veidoja kaut ko līdzīgu korim. Liturģijai beidzoties, gaviļniekam tika iznesta vesela dievmaize, bet Kalinovičam puse.

— Cienastu nāciet iebaudīt pie manis, — iedams pie krusta, kņazs sacīja garīdzniekam un diakonam, uz ko gan viens, gan otrs atbildēja, godbijīgi paklanoties. Vārda diena bija vienīgā reize, kad kņazs viņus aicināja pie sevis pusdienās.

Atgriežoties mājās un braucot cauri kungu pagalmam, kņazs Kalinovičam norādīja uz tikko novietotiem gariem galdiem un divām šūpolēm — riņķa un vēzējamām.

— Tās domātas ļaudīm, te jūs vēl redzēsiet diezgan jautru pūli, — viņš piezīmēja.

— Jūs arī ļaudis neaizmirstat! — Kalinovičs ar izbrīnu atzinīgi teica.

— Jā, man patīk visiem pēc iespējas sagādāt prieku,— kņazs atbildēja.

Zālē jau gaidīja pirmais viesis — tikko ieceltais lauku policijas iecirkņa priekšnieks, vēl jauns cilvēks, taču briesmīgi bakurētains, ģērbies kārtīgi aizpogātā vicmun-dierī, zem kura priekšmalas kā akselbante nokarājās sudraba ķēdīte. Kņazam ienākot, viņš izslējās taisns un oficiālā balsī teica:

— Man ir tas gods stādīties priekšā: otrā policijas iecirkņa pristavs Romanuss.

— Ļoti priecājos, ļoti priecājos iepazīties, — kņazs atbildēja, paspiezdams viņam roku.

— Un pie tā paša atjaujiet apsveikt ar jūsu augsto vārda dienu, — pristavs turpināja.

— Pateicos jums, pateicos, — kņazs atbildēja, vēlreiz paspiezdams pristavam roku.

ni — Lūdzu piedošanu, — policijas priekšnieks turpināja, — ka savu dienesta pienākumu dēļ man līdz šim vēl nebija tas gods stādīties priekšā jūsu gaišībai.

— O, apžēlojieties! Es zinu, cik jūsu dienests ir grūts, — atsaucās kņazs.

— Mūsu dienests, jūsu gaišība, būtu patīkams, ja vien mēs paši, policijas iecirkņu priekšnieki, nebūtu tādi, kā esam. Mans priekšgājējs, kā jūsu gaišībai tas droši vien zināms, atstāja man nevis sakārtotas lietas, bet saslauku gubu.

— Zinu, zinu, bet jūs, kā esmu dzirdējis, to visu savedot kārtībā, — kņazs atbildēja, kaut arī ļoti labi zināja, ka iepriekšējais policijas priekšnieks patiešām bija dzērājs, tomēr zinīgs un darbīgs cilvēks, bet jaunais — nelietis un muļķis; tomēr viņš pēc savas taktikas pirmajā reizē gribēja pristavu uzņemt laipni, un tas savukārt, būdams ļoti apmierināts ar šādu uzņemšanu, aizbāza kreisās rokas īkšķi aiz frakas pēdējās aizpogātās pogas un, šūpodams galvu pa labi un pa kreisi, sāka staigāt pa zāli.

Atnāca garīdznieki un vēlreiz apsveica ievērojamo jubilāru vārda dienā, bet seminārists-filozofs, panācies uz priekšu, teica apsveikuma vārdus, sākdams tos ar uzrunu. «Augsti godātais baijār! . .» Kņazs viņā noklausījās ļoti nopietni un iedeva puisim trīs rubļus. Garīdzniekam, diakonam un policijas priekšniekam pavēlēja pasniegt tēju, bet pārējā svīta devās uz flīģeli pie pārvaldnieka, lai iebaudītu pienācīgu cienastu.

Nodevis šādus rīkojumus, kņazs beidzot franciski aicināja Kalinoviču uz ēdamistabu, kur arī notika diezgan aizkustinošs apsveikšanas brīdis. Pirmais tēvam ap kaklu metās mazais kņazs, saukdams:

— Je vous félicite, papa!1

Kņazs viņu noskūpstīja uz lūpiņām, vaidziņiem un acīm.

— Je vous félicite, mon prince! — paklanīdamies sacīja monsieur Legrāns.

— Merci, mon cher, merci^25 [26] — kņazs izjusti atbildēja.

Kņaze, ģērbusies gluži gaisīgā muslīna kleitā ar neskaitāmām rišām, ar mī]u un priecīgu seju pienāca tēvam klāt, noskūpstīja roku un pasniedza vērtīgu bruņurupuča kaula cigāru etviju, kuras vienā pusē bija ar zīda diegiem uz papīra izšūts rozes zieds. Šī dāvana bija kņazes pašas roku darbs, slepeni gatavots un slepeni apdarināts Maskavā.

— Charmant! Charmant! — iesaucās kņazs, aplūkodams dāvanu.

Mistris Netlbeta, kas sēdēja pie patvāra, savukārt piecēlās un, manierīgi pakniksējusi, norunāja apsveikuma vārdus un par dāvanu pasniedza kņazam kaut ko saritinātu _ Liekas, pašas rokām adītas zīda zeķes.

— A! Ir gan jauki, kad cilvēkam vārda diena: visi apdāvina. Man tā varētu būt vairākas reizes gadā, — kņazs sacīja, spiezdams roku mistris Netlbetai. — Nu, un jūs, jūsu gaišība, — viņš turpināja, pieiedams pie kņazienes, saņemdams viņu aiz zoda un ilgi skūpstīdams, — ko jūs man uzdāvināsiet?

— Man gan nekā nav, — viņa atbildēja, labsirdīgi smaidīdama.

— Redziet nu, sieviņas vienmēr ir tādas! Nekad neko neuzdāvina! — kņazs teica Kalinovičam.

Kņaziene labsirdīgi smaidīja, Kalinovičs arī atbildēja ar smaidu.

Pulksten vienos dāmas pārcēlās uz lielo viesistabu — un sāka ierasties ciemiņi. Kņazs visus sagaidīja zālē. Pirmais atbrauca darbvedis ar sievu, pilsētas priekšnieka glīto meitu, kura jau bija laimīgās cerībās, par ko ļoti kautrējās, kamēr vīrs — tieši otrādi — ar to, šķiet, lepojās. Tiesnesis savā tarantasā atveda invalīdu priekšnieku un krogu pārlūku. Pirmo kņazs sagaidīja ar zināmu cieņu, jo viņam tiesā bija šādas tādas darīšanas, bet abiem pēdējiem pateica dažas nepieciešamās pieklājības frāzes, un, kad ciemiņus veda uz viesistabu pie mājasmātes, tiesnesis palika pakavēt dāmām laiku, bet invalīdu priekšnieks un krogu pārlūks atgriezās zālē un piebiedrojās garīdzniekam un lauku policijas iecirkņa priekšniekam, kuru sabiedrība viņiem bija piemērotāka. Atbrauca arī pastmeistars — viens pats. Aizgādniecības skrīveris bija viņam uzplijies, lai paņem līdzi, taču pastmeistars atteicās. Kņazs veco vīru sagaidīja, sirsnīgi izsaukdamies:

— Sveicināti, godājamais večukiņ!

Pastmeistars savā mierīgajā un skumīgajā balsī norunāja apsveikumu un tūliņ palūdza kņazam atļauju pastaigāt pa viņa Elizejas laukiem *t

— Esiet tik laipns! — kņazs atbildēja.

Un pastmeistars, pat neapsveicinājies ar dāmām, uzlika galvā savu novalkāto salmu platmali un devās dārza, kur, iegrimis kādās dziļās pārdomās, sāka staigāt pa vistumšākajām alejām.

Tikmēr atbrauca apriņķa policijas priekšnieks ar ģimeni. Sulaiņu istabā izņēmis no ausīm darvotas virves plūksnu kumšķi un akurāti noglabājis to vestes kabatā, viņš rāmā garā devās iekšā, sekodams savai dzīves biedrei un meitai, vēl jaunai, tikko mācību iestādi beigušai meitenei, kas bija neparasti tukla un ar tik loti attīstītām krūtīm, ka tāds krūšu kuplums septiņpadsmitgadīgai meitenei grūti pat iedomājams. Viņu, protams, tūliņ iepazīstināja ar kņazi. Tā nosēdināja viešņu sev blakus un pievērsa viņai mierīgu un saltu skatienu.

— Kas tas tāds? — kņazs izsaucās, piemiegtām acīm raudzīdamies laukā pa logu.

Pagalmā braši iebrauca veca, sagrabējusi līnijdroška ar trim ādeniekiem priekšā, tomēr zirglietas tiem bija vienos apkalumos, bet kučierim mugurā balsnīja gaišzils izbalojis kaftāns, apjozts ar apbružātu sudrabotu jostu. Tas bija jaunais muižnieks Kadņikovs, kuram patika peldēties un par kuru es pastāstīju jau romāna pirmajā daļā. Pie kņaza uz vārda dienu viņu bija atsūtījusi māte, vēlēdamās, lai dēls apgrozās labā sabiedrībā, un Kadņikovs, sacirtojies un ģērbies jaunā frakā, nezin kāpēc izturējās stipri brīvi, un acis viņam bija pieplūdušas asinīm. Paklanījies kņazam, viņš devās tieši pie kņazes, nostājās tai blakus un sāka uzdot jautājumus:

— Kā jums ar veselību?

— Labi, — kņaze atbildēja.

— Kā jūs pavadāt laiku?

— Labi, — kņaze atkal atbildēja un paskatījās uz Ka-linoviču, kurš stāvēja pie kāda loga un zobgalīgi noraudzījās jaunajā cilvēkā.

— Cik sen man nav bijis tas prieks jūs redzēt! — Kadņikovs uzrunāja policijas priekšnieka meitu.

Meiča uz to kaut ko neskaidri nomurmināja un nosarka pār visu seju. Parunājies ar jaunavām, viņš pievērsās pašai kņazienei.

— Cik jums, jūsu gaišība, ir lieliska labība! Braukdams gar jūsu tīrumiem, visu laiku tīksminājos.

— Lieliska? Neesmu pat redzējusi, — kņaziene atbildēja.

— Gaužām laba! . Bet manai māmiņai šogad nebūs ne vasarāja, ne rudzu. Ziemājus pērnruden sēja stipri vēlu un tad ar dubļos iekaisīja, bet auzas... Nemaz nezinu, kāpēc: laikam būs bijusi slikta sēkla. Cik tas saimniecībā ir nepatīkami!

— Protams, — kņaziene apstiprināja.

Kņazs, kurš staigāja šurpu turpu pa viesistabu, pasteidzās jaunā cilvēka runas plūdus pārtraukt un diezgan skaļi apvaicājās tiesnesim.

— Kā ir, Mihailo Ilarionič, kad jūs gaidāt ierodamies savu gubernatoru?

— Nezinām. Mūs biedē jau sen, bet vēl nav Nez ko nu dievs dos! Stāsta, esot stingrs cilvēks, — tiesnesis atbildēja, ar roku glaudīdams platmali.

— Nē, nevis stingrs, bet lietišķs cilvēks, — kņazs iebilda, — pēc savu jūtu cēluma — īsts mūsdienu bruņinieks, — viņš turpināja, apsēzdamies blakus tiesnesim un uzsizdams tam pa ceļgalu, — es viņu pazīstu no tiem laikiem, kad viņš vēl bija praporščiks; mēs abi kopā piedalījāmies divdesmit astotā gada kampaņā*, esam gandrīz vai gulējuši zem viena šineļa. Padzirdējis, ka viņš iecelts te par gubernatoru, es no sirds nopriecājos. Guberņai tas ir ieguvums.

Tiesnesis to visu noklausījās gluži vienaldzīgi — laikam tāpēc, ka kņazs tik cildinoši izteicās gandrīz vai par visiem gubernatoriem, kamēr tie nebija nomainīti.

— Vai jūs vēl neesat saticies ar viņa ekselenci? — tiesnesis apvaicājās.

— Vēl ne, gaidu viņu atbraucam šurp, varbūt iegriezīsies te, manā nomaļajā kaktā, — kņazs atbildēja.

— Neaizmirstiet gan aizbilst kādu labu vārdu... — smaidīdams noteica tiesnesis.

— Ak mans dievs! — kņazs izsaucās. — To es uzskatu par savu pirmo pienākumu, it īpaši par jūsu apriņķa tiesu, kas, bez glaimiem runājot, var saukties par apriņķa tiesas paraugu.

Kadņikovs, nespēdams pievienoties šai solīdajai sarunai, pēkšņi piecēlās kājās un, papēžus klaudzinādams, devās vēl pie Kalinoviča ar lūgumu: vai viņam neatrastos papiross.

— Nav, cienītais, un te jau arī nedrīkst smēķēt, — uzrunātais sausi atbildēja.

— Ak jā, saprotu! — Kadņikovs noteica un beidzot devās uz zāli.

Tur invalīdu priekšnieks tērzēja ar krogu pārlūku un sūdzējās par vienu no rudmatainajiem Mediokritskiem, kurš katru rītu viņa sakņu dārzā šaudot zvirbuļus.

Kadņikovs piebiedrojās šai sarunai, sāka aizstāvēt Me-diokritski un iekaisis kliedza tā, ka viesistabā visu varēja dzirdēt. Kņazs viebās vien. Nebija nekādu šaubu, ka jaunais cilvēks, parasti visai kautrīgs un saprātīgs, bija piedzēries. Ko lai dara! Baidīdamies un kautrēdamies braukt pie kņaza, uz tik bagātu un modernu māju, viņš drosmes labad bija iekampis divas glāzītes nesaldinātas uzlieves, kas tagad lika sevi manīt.

Pati tā saucamā apriņķa aristokrātija sāka ierasties pēc pulksten trijiem. Vispirms atbrauca ģenerāliene: viņu ienesa atzveltnes krēslā un novietoja blakus mājasmātei. Aiz viņas nāca Polina diezgan vienkāršā vasaras tērpā, toties ar briljantiem, kas maksāja savus divdesmit tūkstošus sudrabā. Viņa tūliņ pievērsās Kalinovičam. Tad negaidīts ieradās muižniecības priekšnieks. Patiesībā viņi ar kņazu bija briesmīgi ienaidnieki un centās viens otram kaitēt ik uz soļa, taču ārēji izlikās pat par draugiem. Tiklīdz muižniecības priekšnieks bija paguvis sasveicināties ar dāmām, kņazs viņu ieveda kabinetā — un abi iegrima intīmā, draudzīgā sarunā sakarā ar vecās neprecētās muižnieces iesniegto sūdzību gubernatoram par viņas abām nepaklausīgajām platsejainajām meičām, kuras uz veselu nedēļu bija no muižnieces kaut kur aizbēgušas.

Vēlāk par visiem greznā kalešā ar sešiem zirgiem priekšā piebrauca kāds kungs — neparasti tukls un balts kā smalkmiltu veģis, ar miegainu seju un nokarenu du-bultzodu. Viņš bija ģērbies pavisam vasarīgās biksēs, vasaras vestē, gandrīz pilnīgi vaļā atpogātā batista kreklā, tomēr viņu stipri mocīja karstums. Smagi elsodams un kūtri cilādams kājas, viņš sāka kāpt augšup pa kāpnēm, un, kad kņazam pieteica viņa ierašanos, tas pa galvu pa kaklu metās viesi saņemt.

Muižniecības priekšnieks savilka zobgalīgu grimasi, tomēr arī pats devās resnajam pretī. Kņaziene, pa logu ieraudzījusi, kas atbraucis, arī šķita sarosāmies. Kņaze pievērsa skatienu durvīm. Zālē dzirdēja izsaucamies: «Mais comment . Voilā c'est un .» [27] Beidzot viesis,

kņaza un muižniecības priekšnieka pavadīts, ievēlās viesistabā. Kņaziene, kas visas dāmas bija sagaidījusi sēdēdama, viņam parādoties, piecēlās un izstiepa pretī roku. Pat ģenerāliene it kā izrāvās no pārdomām un vairākas reizes pamāja viņam ar galvu.

— Bonjour, mesdames\— resnais svepstēdams sacīja un, paspiedis kņazienei roku, diezgan neceremoniāli un smagnēji noslīga viņai blakus uz dīvāna, tā ka gar malām stāvošie marmora amoriņi nodrebēja un salīgojās.

Pārējiem, kas sēdēja viesistabā, viņš nepievērsa nekādu uzmanību, vienīgi, pamanījis kņazi, pamāja tai ar galvu un noteica:

— Bonjour, mademoiselle.

— Bonjour, — kņaze atbildēja ar patīkamu smaidu.

Šis cilvēks bija kāds Četverikovs, vecpuisis, vairāku

guberņu nodokļu atpircējs un ievērojams Sibīrijas zelta atradņu līdzīpašnieks. Taču bagātību viņš bija mantojis no tēva, un viss ritēja savā gaitā bez viņa gribas. Bet viņam pašam piemita vienīgi skopulība un pa daļai švī-tīgums, un visu savu laiku viņš pavadīja, lasīdams franču romānus un avīzes, pārmērīgi daudz ēda un nemitīgi braukāja no muižas, kas atradās kņazam kaimiņos, uz Sibīriju, bet no Sibīrijas uz Maskavu un Pēterburgu. Ja Četverikovam prasīja, kur viņš visvairāk uzturas, atbilde skanēja: «Ekipāžā.»

Kalinovičam viņš ļoti nepatika, un jauno cilvēku ārkārtīgi nepatīkami pārsteidza neparastā cieņa, ar kādu saimnieki sagaidīja Cetverikovu. Viņš to pateica Polinai. Tā pasmaidīja un pusčukstus atbildēja:

— Jā, uz viņu te liek cerības. Viņš varētu būt līgavainis māsīcai Catherine.

— Kņazes līgavainis! — Kalinovičs neviļus izsaucās.

— Jā, kālab ne? Viņai tā būtu ļoti laba partija, — Po-lina atbildēja ar tādu kā divdomīgu smaidu.

Kalinovičs sadrūma.

Pie galda devās svinīgi: kavalieri veda dāmas zem rokas. Nekur gan laikam ar tādu diplomātisku smalkumu un tiešumu viesiem nepielīmē etiķetes, cik kurš ir vērts, kā tas notiek svinīgās pusdienās uz laukiem. Šajā gadījumā atkārtojās tas pats — un gandrīz uzreiz tika noteikta katra sabiedriskā nozīme. Visiem pa priekšu,

№

piemēram, gāja mājasmāte ar Četverikovu; aiz viņiem krēslā stūma ģenerāliem, un tai blakus soļoja kņazs, it kā vezdams ģenerālieni zem rokas. Pie kņazes piesteidzās Kadņikovs,. taču muižniecības priekšnieks jauno cilvēku ar elkoni mazliet atbīdīja nost un ieņēma viņa vietu. Polina pati uzaicināja Kalinoviču; tiesnesis veda apriņķa policijas priekšnieka sievu, policijas priekšnieks — darbveža sievu, darbvedis — policijas priekšnieka meitu. Zālē atradās vēl daži viesi, kurus kņazs nebija uzskatījis par vajadzīgu vest viesistabā. Tie bija trīs prikaza ierēdņi un divi nabadzīgi muižnieki ar iedegušām sejām, kuru sievām galvā bija pusvilnas lakatiņi. Pusdienas bija smalkas, franču gaumē. Tās norisinājās gods godam: no sākuma, kā parasti, runāja vienīgi galda aristokrātiskajā galā, tātad Četverikovs, kņazs un pa daļai muižniecības priekšnieks, bet uz beigām, kad jau bija izdzertas vairākas glāzes vīna, sarunas uzsāka arī pretējā galda galā.

Kadņikovs atkal sāka strīdēties ar invalīdu priekšnieku, lauku iecirkņa pristavs sačukstējās ar apriņķa policijas priekšnieku, un, beidzot, pat pastmeistars, kurš līdz šim bija cītīgi klusējis, ieklausījies Cetverikova sarunā ar kņazu par Sibīriju, piepeši uzrunāja viņam blakus sēdošo Kalinoviču, teikdams:

— Kāds franču zinātnieks teicis: ja visu Eiropu pārceltu uz Sibīriju, pat tad tur paliktu pāri daudz vietas.

Kalinovičs pasmaidīja un no savas puses neatrada nekā atbildei piemērota.

Pēc mielasta kņazs visus aicināja uz terases, kas atradās pagalma pusē. No tās pavērās skats uz trim pusēm: pa laukiem uz muižu pulciņos nāca sievas un meitenes, ņirbinādamas košos lakatiņus aiz rudziem, kas jau bija pastiepušies krietni gari, vai arī līdz pusei redzamas tuvojās pa nepļautajām pļavām. Šur tur pavīdēja divi trīs pelēcīgi un tumši vīriešu stāvi. Bet kungu pagalms jau bija pilns ļaužu: sievas un meitenes katūna sarafānos, citas zīda, citas brokāta bezročos, ar pērlīšu vai stikla zīlīšu virknēm uz pieres un košiem lakatiņiem galvās pūlīšos staigāja šurpu turpu.

Jauni puiši — muižniecības priekšnieka un kņaza priekšjūga braucēji šūpoja divas atbraukušas istabmeitas, līdz šķērskokam uzdzīdami kāju balstu un to vēl tīšuprāt tricinādami, tā ka meičas ikreiz spiedza. Riņķa šūpolēs, ko grieza kūts puisis, ar krūtīm uzgūlis veltnim, šūpojās divas popa meitas un muižas pārvaldnieka sieva. Ģenerālienes kārnais sulainis stāvēja, atspiedies pret sienu, un ar bezgala skumīgu sejas izteiksmi noraudzījās pūlī, bet muižniecības priekšnieka jauniņais sulainis smēķēja cigāra galu, katrreiz aizgriezdamies, lai izpūstu dūmus kaktā, jo baidījās, ka nepamana kungi. Šajā pūlī, galvu un asti nokāris, sievas un meitas baidīdams, flegmatiski staigāja kņaza melnais ņufaundlendietis.

— Ai, meičas! Pavei, kāds suns! — viņas izsaucās, spiezdamās cita pie citas.

Kņazs, izgājis uz terases, paklanījās visiem Jaudīm un ar skatienu deva kādu zīmi kņazei. Viņa iegāja pilī un pēc brīža iznāca kungu pagalmā, vezdama pie rokas mazo brālīti. Aiz viņas nāca divi sulaiņi ar milzīgām paplātēm, uz kurām atradās vesels kalns piparkūku, tāpat lentu un pozamentu gabali. Kalinovičam kņaze atgādināja silfīdu *, kad viņa sāka ņirbēt pūlī, izdalīdama sievām un meitām piparkūkas un lentas un teikdama:

— Te jums būs, mīļās, ņemiet!

Nevarētu teikt, ka ļaudis to visu uzņemtu ar īpašu prieku vai kāri. meičas saņēma veltes bez steigas, jutās neveikli un sarka, bet sievas smējās. Dažas pat sacīja:

— Ko nu, cienīgā jaunkundzīt, velti sevi apgrūtināt? Neba tāpēc, kundzenīt, esam nākušas.

Un vienīgi bārenīte musturotā sarafānā un basām kājām steigšus paķēra piparkūkas un tūliņ tās apēda, bet pozamentus apskatīja, aiz prieka izsaukdamās. Divas večas kņazi apturēja; viena no tām, pusakla, noglāstīja kņazei plecu un, sacīdama: «Gluži vecmāmuļā atsitusies!» — apraudājās.

Otra katrā ziņā gribēja, lai mazais kņazēns no viņas paņem skaistu oliņu. Zēns neņēma, bet kņaze viņam atļāva un par to pasniedza vecajai vairākas saujas piparkūku. Sieviņa ar savu kaulaino un iedegušo roku satvēra kņazes balto pirkstiņu galus un sāka tos skūpstīt. Tas kņazē izraisīja neizsakāmu pretīgumu, tomēr viņa to pacieta.

— Jauhuncīt, do man lentiņu! — klaigāja muļķītis no Spiridonovas, kam galva bija savilkta uz sāniem un kājas pēda sagriezta atpakaļ.

Kņaze nespēja uz viņu skatīties. Pametusi muļķim veselu saišķi lenšu, viņa žigli atgāja nost.

— Lentiņas, lentiņas! — muļķis sauca, sizdams plaukstas un lēkādams uz vienas kājas.

Puišeļi, kas stāvēja viņam apkārt, mutes iepletuši, blenza uz lentām un pozamentiem viņa rokās.

Izdalījusi visas dāvanas, kņaze pa kāpnēm uzskrēja uz terases, piegāja pie tēva un noskūpstīja viņu — laikam gan par to, ka viņš tai devis iespēju izdarīt tik daudz laba. Pēc tam uz galdiem tika uzlikti trīs spaiņi degvīna, vairāki toveri ar alu un milzum daudz pīrāgu. Dalīt degvīnu iznāca kņaza kambarsulainis, ģērbies frakā un baltā vestē. Ar vienu roku atspiedies uz galda, viņš uzrunāja tuvāk stāvošos:

— Ei jūs! Ko stāvat! Nāciet klāt!

Zemnieki skatījās cits uz citu un nevarēja izšķirties, kuram iet pirmajam.

— Nu, kas ir? Nāciet šurp! — kambarsulainis atkārtoja.

Beidzot no pūļa iznāca kalsns uzkumpis vecis platā pašaustas vadmalas kaftānā, zemu apjozies, ar atkarenu azoti. Tas bija viens no visskopākajiem un rūpīgākajiem kņaza zemniekiem, kurš ļoti labprāt iedzēra uz otra rēķina, bet uz sava — nekad. Ticis galā ar degvīnu, viņš piegāja pie alus, ar abām rokām saņēma pielieto krūku, nopūta putas un dzēra, līdz kļuva gluži zils sejā, tad pagrāba pāris pīrāga viducīšu un klusēdams, galvu nepaceldams, paklanījās un atgāja nost. Viņa piemēra pamudināti, sāka nākt klāt arī citi zemnieki. No tiem zināmu ievērību pelnīja vienīgi garīdznieka kalps — plecīgs parupja izskata puisis ar pavisam plakanu seju, ģērbies pašaustos vilnas svārkos, ar vīzēm kājās, strādīgs, taču prātā ne visai padevies, tā ka pat skaitīt nemācēja. Tiklīdz viņš iznāca no pūļa, visi tūliņ iesmējās; arī viņš pats iesmējās un, degvīnu izdzēris, pagriezās atpakaļ.

— Un alu? — kambarsulainis viņam uzsauca.

Puisis atgriezās un, elpu neievilcis, izdzēra veselu krūku kā nelielu glāzīti. Pūlī atkal atskanēja smiekli. Arī puisis nosmējās, atmeta ar roku un pazuda pūlī. Pēc vīriem bija rinda sievām. Neviena nenāca laukā no pūļa.

— Nāciet klāt! — kambarsulainis vairākas reizes uzaicināja.

— Palageja, māmuļa, ej nu. ko stāvi? — beidzot pūlī sāka saukt.

— Aif nē, mijās! Jau otrais gads, kopš nedzeru, — Palageja atbildēja.

— Nemels nu, nemels, šī nedzerot — tavu paslepenu cilvēku! — zemā basā noteica gara sieva ar skarbu seju un izgāja pirmā. Izdzērusi viņa paklanījās kambarsulainim.

— Kņazam jāklanās, — tas aizrādīja.

— Nu, tētiņ, mēs tak esam muļķes — nezinām. Neņem par ļaunu, — sieva atbildēja un atgāja nost.

Tad atkal visas sāka skubināt Palageju. Tā negāja.

— Kam tu neej, ko lauzies!. — Aiz kam neuzdrīksties? E! Te jums viņa ir! — uzsauca gadus trīsdesmit piecus veca droši vien varen jautra sievele un izstūma Palageju no pūļa.

— Vī, grēka pagale! Ir gan tās sievas palaidnieces! — Palageja izsaucās, tomēr piegāja pie galda un, nodzērusi pusi no pasniegtās glāzītes, saviebās un taisījās dot glāzīti atpakaļ.

— Ko nu, dzeriet tukšu! — kambarsulainis teica.

— Vai, cienītais, laikam gan neuzveikšu! — Palageja atbildēja, tomēr uzveica un vēl pa virsu izdzēra milzīgu kausu alus.

Pēc Palagejas iznāca jautrā sievele. Tā vienā paņēmienā izmeta degvīna glāzi un tūliņ aizdomīgi saskatījās ar kņaza jauniņo pavārēnu.

Pēc degvīna vēl tīkoja tikai viena — pusaklā večiņa, kas bija glaudījusi kņazei plecu. Viņu pieveda klāt otra žēlsirdīgā veča.

— Pacienā, tētiņ, vecmāmuļu: kauču veca, vēl iedzer,— žēlsirdīgā veča teica kambarsulainim.

Tas pasniedza glāzīti. Pusaklā ar lielu baudu izsūca sīvo un, kad viņai drebošajā rokā ielika pīrāga gabalu, sāka mest krustus un murmināt lūgšanu.

Pēc tam sievas nāca tikai pēc alus, kam toties bija liela piekrišana: dažs sievišķis augumā tikko divas aršīnas, bet izdzēra turpat vai asmīti spaiņa.

Mazliet galvās sakāpušais skurbulis lika atraisīties priekam. Pūlis kļuva dzīvāks: visās malās ieskanējās valodas un dziesmas. Tika uzsākta riņķa deja, un apļa vidū, mādama ar lakatiņu un papēžus klaudzinādama, lokus meta jautrā sievele, bet kņaza pavārēns viņas priekšā laidās pietupu dejā tik sirsnīgi, it kā viņam par to maksātu algu.

m

Krietni tālāk, gandrīz pie pašiem šķūņiem, bija sapulcējušies daži zemnieki un uzsāka dziesmu. Visu balsis pārskanēja priekšdziedātāja balss, kas bija tik augsta un tīra, ka pat kungi, sēdēdami uz terases, sāka ieklausīties.

— C'est charmant,1 — kņazs teica resnajam viesim.

— Oui^28 [29], — tas atbildēja.

— Interesanti zināt, kurš tur dzied, — kņazs teica, ieklausīdamies vēl uzmanīgāk.

— Tas ir mans kučieris, jūsu gaišība, — kājās pielēkdams, paskaidroja iecirkņa pristavs.

— Jauki, jauki! — kņazs sacīja.

Pristavs pašapmierināts pasmaidīja.

— Galvenokārt balss dēļ jau viņu turu, jūsu gaišība; pēc uzvārda vācietis, es tomēr mīlu krievu dziesmas, — viņš teica.

— Jauki, jauki! — kņazs atkārtoja. — Tikai viņu vajadzētu paaicināt te tuvāk, — viņš griezās pie Cetveri-kova.

— Oui! — viesis piekrita.

— Tūlīt, jūsu gaišība, — pristavs atsaucās un aizskrēja.

Pēc brīža viņš pieveda priekšdziedātāju pie terases. Pēc visu lūguma kučieris sāka dziedāt «Skaliņu». Viss šīs dziesmas sirsnīgais sērīgums dzīvi jo dzīvi ieskanējās un jautās katrā viņa balss locījumā.

Kņaziene, kņaze un Polina pievērsa dziedātājam savas lornetes. Monsieur Legrāns ielika acī stikliņu; visi gribēja redzēt, kāds viņš izskatās. Izrādījās, ka tas ir balt-matains puisis ar lielām gaišzilām acīm — un tas arī viss.

— Cik jauka seja! — Polina teica Kalinovičam.

— Jā, — viņš tikko atģidās pateikt.

Kalinoviču tobrīd interesēja pavisam kas cits: kņaze stāvēja iesānis, un viņš, vēlēdamies pārbaudīt savas gribas varu pār kņazi, ar skatienu to hipnotizēja, saspringti vēlēdamies, lai kņaze uz viņu paskatītos, — un kņaze patiesi piepeši it kā neviļus pagrieza galviņu un, pacēlusi nolaistās skropstas, pameta acis uz Kalinoviču, viegli pasmaidīja un atkal novērsās. Tā tas atkārtojās vairākas reizes.

Kad puisis beidza dziedāt, kņaziene pirmā viņam mazliet aplaudēja, bet viņai pievienojās arī pārējie. Turklāt resnais viesis pameta viņam desmit rubļu sudrabā, kņazs arī desmit, muižniecības priekšnieks — trīs un tā tālāk. Puisis nemaz neaptvēra, kas īsti notiek.

— Savāc tak naudu! Ko tu, muļķi, skaties? — viņam pačukstēja līdzās stāvošais pristavs.

— Jums, redzams, patika? — invalīdu priekšnieks uzrunāja pastmeistaru, kurš dziedātājā bija klausījies ar dziļu uzmanību, acis piemiedzis.

— Sirsnīgi dzied — tas atbildēja.

— Dzied jau gan sirsnīgi, būtu viņam ko iedevuši! — invalīdu priekšnieks piekrita, pametis ar aci tiesnesim.

Pastmeistars atbildes vietā tikai caur griestiem pievērsa acis debesīm un noteica: «Ak kungs apžēlojies, kungs apžēlojies!»

Tobrīd ģenerālienes muzikanti zālē pavēstīja deju sākumu — un sabiedrība atgriezās istabās. Kņazs, Četveri-kovs un muižniecības priekšnieks viesistabā uzsāka diezgan nopietnu preferansa partiju, bet tiesnesis, apriņķa policijas priekšnieks un krogu pārlūks spēlēja uz nelielām summām.

Kalinovičs gāja uzlūgt kņazi uz deju, taču Kadņikovs aizsteidzās viņam priekšā.

— Esmu jau angažēta, monsieur Kalinovič, — viņa atbildēja mazliet skumīgā balsī.

Kalinovičs paklanīdamies izrādīja nožēlu un uzlūdza viņu vismaz uz otro kadriļu.

— Katrā ziņā .. Ļoti priecājos .. Jo mans kavalieris ir tik šausmīgs! — kņaze atbildēja.

Kalinovičs vēlreiz paklanījās, atgāja nost un uzlūdza Polinu. Tā viņam izjusti pasniedza roku. Viņiem pārī bija monsieur Legrāns, kurš dejoja ar glīto darbveža sievu. Kaut arī būdama cerībās, viņa bija francūzim ārkārtīgi iepatikusies: kopš paša rīta viņš skaistuli aplidoja un nemitīgi smīdināja, lai gan viņa ne vārda nerunāja franciski, bet viņš ļoti slikti runāja krieviski, kā abi sapratās, kas to lai zina.

Invalīdu priekšnieks, kaut ūsas un mati viņam jau bija sirmi un seja vienās krunkās, arī izteica vēlēšanos dejot, laikam tāpēc, ka bija karavīrs un vēl arvien valkāja poručika uzplečus. Sev par dāmu viņš izraudzījās policijas priekšnieka meitu un nostājās pārī ar Kadņikovu.

Lai kadriļa būtu pilnīgāka un visi viesi būtu aizņemti, kņaziene pasauca darbvedi un klusām palūdza, lai viņš uzaicina dejot policijas priekšnieka sievu, kura patiesi jau sāka apvainoties, ka par viņu gandrīz neviens neliekas zinis. Viņiem pretim nostādīja mazo kņazēnu un mistris Netlbetu, kura manierīgi un cienīgi izpildīja chassé en avant un chassé en arrière L

Kadriļai sekoja valsis. Kalinovičs nenocietās un uzlūdza kņazi: tā gāja ar prieku. Beidzot viņš juta savai rokai pieskaramies viņas augumu, juta, cik cieši kņazes roka satvērusi viņa roku; turpat acu priekšā viņš skatīja kņazes krūtis, baltas kā jūras putas, ieelpoja viņas matu aromātu un it kā apreiba. Veltīgi kņaze pēc divām tūrēm teica: «Diezgan,» — Kalinovičs aizvirpuļoja tālāk un nodejoja ar viņu vēl vienu, divas, trīs tūres. «Diezgan,» viņa noteica uzstājīgāk. Beidzot Kalinovičs atjēdzās un, atsēdinājis viņu krēslā, atsēdās blakus. Kņaze bija ļoti piekususi, viņas acis bija kļuvušas gurdas, krūtis augstu cilājās, ar rociņu viņa kārtoja atrisušās matu cirtas. Kalinovičs jau aprija viņu ar acīm. Drīz vien sākās kadriļa, un viņiem atkal vajadzēja piecelties.

— Ko jūs tagad rakstāt? — kņaze ierunājās.

Vispirms šis jautājums Kalinoviču samulsināja, taču

padomājis viņš nolēma to izmantot.

— Es aprakstu, — Kalinovičs iesāka, — kādu ģimeni.. bagātu ģimeni, kura dzīvo, teiksim, Maskavā un kurā, starp citu, ir meita — gudra meitene un, kā mēdz teikt, ar labu sirdi, tomēr augstāko aprindu meitene.

Kņaze klausījās.

— Viņa, — Kalinovičs turpināja, — kā par nelaimi, pamodināja mīlestību cilvēkā, kurš, kā viņa pati saprata, bija tās pilnīgi cienīgs, taču ne tikpat dižciltīgs kā viņa. Meitene zināja, ka jaunajam cilvēkam šī kaisle nozīmē dzīvību, ka viņš novārgst un ka pietiktu ar visniecīgāko laipnību no viņas puses, lai šis cilvēks atžirgtu...

Kņazes uzmanība auga.

— Meitene to visu zināja, — Kalinovičs turpināja, — un viņai pietika drosmes kopā ar saviem augstāko aprindu draugiem smieties par šo kaislību.

— Kas tur ko smieties? Droši vien viņš tai nepatika? — kņaze iebilda. [30]

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Patika gan, — viņš atbildēja, — bet tā rīkoties lika augstākās sabiedrības likumi. Iziet pie kāda bagāta idiota, pārdot sevi — tas pēc šiem likumiem nav nedz smieklīgi, nedz nekrietni tikumiskā ziņā, jo tā ir pie-ņemts; bet iemīlēt nabadzīgu cilvēku augstas kārtas meitene nevar

— Kāpēc tad nevar? — kņaze dedzīgi pārtrauca. — Viena mana māsīca, ļoti bagāta meitene, pret mātes gribu apprecējās ar kavalergardu. Viņam nekādas mantas nebija; viņš tikai bija ļoti skaists un brīnum gudrs.

— Viņš tomēr bija kavalergards, — Kalinovičs noteica.

Viņš tīšām tā runāja par dižciltīgajām jaunavām, lai piespiestu kņazi pateikt, ka viņa nav tām līdzīga, un Kalinovičam likās, kņaze tieši to arī bija gribējusi pateikt ar saviem iebildumiem un piezīmēm, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņa uz brīdi iegrima pārdomās un, it kā nebūtu to izlēmusi pēkšņi, pusčukstus sacīja:

— Dejojiet, lūdzu, ar mani mazurku.

Kalinovičs aiz prieka nosarka.

— Es tikko gribēju jums to lūgt, — viņš atbildēja.

— Lūdzu, — kņaze atkārtoja.

Visas šīs sarunas laikā no abiem acu nenolaida Polina, kas nedejoja un sēdēja turpat netālu. Jau uz terases viņa bija ievērojusi, ar kādu skatienu Kalinovičs noraugās kņazē, bet tagad, vēl vairāk pārliecinājusies par savu aizdomu pareizību, neuzkrītoši devās uz viesistabu, apsēdās kņazam līdzās un, kad viņš tai pievērsās, iečukstēja kaut ko ausī.

— Pardon, uz mazu brītiņu, — kņazs sacīja pieceldamies un tūliņ kopā ar Polinu aizgāja dziļāk istabās. Atpakaļ viņš nāca caur zāli. Kalinovičs ar kņazi dejoja galopa sesto figūru un, beidzis dejot, visai lēni palaida kņazi vaļā, viegli paspiezdams viņai roku. Kņaze paskatījās Kalinovičā un nosarka.

Diezin vai tas varēja palikt nepamanīts kņaza āčfni. It kā nejauši iedams garām, viņš meitai kaut ko pateica angliski. Kņaze pietvīka un nozuda, aizgāja arī kņazs. Tomēr kņaze drīz atgriezās un apsēdās pie mātes. Viņas seja kvēloja.

Kalinovičs, kurš negribīgi bija dejojis visas pārējās kadriļas, gandrīz ne vārda nerunādams ar savām dāmām,

gaidīja tikai mazurku un pirms tās sākuma piegāja pie kņazes, kura zem rokas ar Polinu pastaigājās pa zāli.

— Laikam mums abiem būs jāsāk, — viņš teica.

Kņaze viņam neko neatbildēja un vaicāja Polinai:

— Jūs dejojat?

— Jā, dejoju, — viņa atbildēja pasmīnēdama.

Kņaze it kā samulsusi devās Kalinovičam līdzi un apsēdās savā vietā. Velti viņš centās kņazi iesaistīt sarunā — tā vai nu klusēja, vai atbildēja tikai jā un nē un acīm redzami priecājās, kad citi kavalieri aicināja viņu piedalīties dejas figūrā.

— Mana stāsta saturs dzīvē acīmredzot atkārtojas ik uz soļa, — Kalinovičs beidzot noteica, sākdams galīgi zaudēt pašsavaldīšanos, taču kņaze viņu it kā nedzirdēja.

Tikmēr kāršu spēlētāji iznāca zālē. Kņazs sāka ar lorneti aplūkot dejotājus. Četverikovs stāvēja viņam blakus.

Kņaze gandrīz katru reizi uzlūdza Četverikovu, piespiezdama viņu katrā ziņā dejot. Četverikovs izgāja un, mazliet palēkdamies, nodejoja ar viņu vienu tūri, bet tad paklanījās, un kņaze kniksēja un pateicās viņam ar vislaipnāko smaidu. Kalinoviča sirdī uzbangoja greizsirdība, dusmas un niknums. Viņš apņēmās vismaz pateikt kņazei kaut ko nekaunīgu, taču neizdevās arī tas: mazurkai beidzoties, viņa tikai iztālēm pamāja Kalinovičam ar galvu, tad paņēma Polinu zem rokas un devās prom. Drīz pēc tam sekoja vakariņas, un gandrīz visi viesi palika pa nakti.

Ari guļvietu sadalījumā saimnieki visu bija tikpat smalki apsvēruši. Četverikovam un muižniecības priekšniekam tika ierādīts pa atsevišķai istabai; tajās bija porcelāna mazgājamās bļodas, holandiešu gultas veļa un gluži jaunas segas. Viena liela istaba bija paredzēta tiesnesim, apriņķa policijas priekšniekam, pastmeistaram un Kalinovičam. Te segas, kaut ari bija zīda, taču lietotas un mazgājamās bļodas no fajansa. Blakusistaba tika ierādīta krogu pārlūkam, invalīdu priekšniekam un jaunajam Kad-ņikovam. Te vairs nebija pat atsevišķu gultu, bet guļvietas uzklātas tāpat vien uz dīvāniem ar pacietiem spilveniem un katūna segām.

Kalinovičs, dienas pārdzīvojumu nogurdināts un izmocīts, pirmais nokāpa lejā, izģērbās un apgūlās, lai vismaz ātrāk aizmigtu; taču tas izrādījās neiespējami, tūliņ pēc viņa ieradās pastmeistars un sāka posties pie miera. Novilcis virsdrēbes, viņš ilgi kaut ko meklēja uz krūtīm,

izvilka filigrānu emaljas svētbildīti, pakarināja to uz kādas nolūkotas nagliņas un sāka skaitīt lūgšanas, mazliet kustinādams_ lūpas un laiku pa laikam izsaukdamies: «Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies!» Lūgšanas noskaitījis, večuks sāka lēnā garā vilkt nost kamzoļus, kuru, kā izrādījās, bija vairāki un kurus viņš rūpīgi salocīja un nolika uz tuvākā krēsla, tad ņēmās pārsiet fontanellas * ar kurām darbojās apmēram stundas ceturksni, un, pēdīgi vēl pieprasījis sev segas vietā palagu, apsedzās ar to kā ar līķautu līdz pat zodam un, izstiepies visā garajā augumā, aizvēra acis.

Kalinovičam jau atgriezās cerība iemigt, bet tad ienāca tiesnesis ar policijas priekšnieku, kuri savukārt, pārģērbušies no vecām sievu kleitām pāršūtos zīda halātos un zaļas safjānādas nakts apavos, nosēdās uz savas gultas un sāka klepot un krekšķināt. Turklāt pie viņiem no savas istabas atnāca arī invalīdu priekšnieks, kurš no rīta bija gavējis un nu smēķēja ceturto pīpi pēc kārtas. Viņam sekoja jaunais Kadņikovs, neatlaidīgi lūgdams poručikam, lai dod viņam ievilkt kaut vienu dūmu. Viņiem visiem, cauru dienu pieklājības un smalkā toņa iegrožotiem, acīmredzot gribējās brīvi papļāpāt.

— Naktis tomēr jau kļuvušas tumšas, — paraudzījies laukā pa logu, noteica tiesnesis.

— Jā, — policijas priekšnieks atsaucās, — zagļiem un blēžiem nu zaļa dzīve: šie zog, — bet zemstes policijai par viņiem jāatbild.

— Kas nu jūs par zemstes policiju! Nav nemaz ko runāt! — invalīdu priekšnieks viņu pārtrauca, pakratīdams galvu. — Tikai tas nosaukums: policija atradusies!

— Kas tad policijai vainas? Tāda pati policija kā visas citas, — policijas priekšnieks rāmi noteica.

— Nē, nav vis tāda kā citas, — invalīdu priekšnieks iebilda, — Maskavā gan bija virspolicijmeistars Šuļgins, tas, lūk, bija īsts policijmeistars, tam tik bija policija.

— Jā, tas bija manīgs, — tiesnesis piezīmēja.

— Brīnum izdarīgs, brālīt balto! — invalīdu priekšnieks piekrita. — Bet Maskavas blēži, mans kungs, arī viņu apveda ap stūri! — viņš piebilda.

Tiesnesis tikai pasmīnēja.

— Jā! ... — viņš noteica.

— Veikli gan apveda ap stūri! — policijas priekšnieks piezīmēja ar zināmu dzēlīgumu.

— Un tik varenu joku izstrādāja, brālīt manu, tik varenu joku . . — invalīdu priekšnieks turpināja, — vai las bijis kādā parādē vai dievkalpojuma laikā katedrālē, tikai, lūk, ņēmuši un nogriezuši viņa kažokam piedurkni. Šis neko, pacietis ... Bet kādu rītu vai varbūt vakaru pie viņa kambarsulaiņa ierodas iecirkņa uzraugs. «Ģenerālis,» viņš saka, «nupat atsūtīja policijas atrastu kažoka piedurkni un pavēlēja man apskatīt, vai tā ir no viņa kažoka vai no kāda cita ...» Kambarsulainis, padzirdīs sava kunga pavēli, nepaklausīt, zināms, nav uzdrīkstējies — padevis kažoku un pats mierīgā garā devies vai nu pārbīdīt krēslus, vai pārslaucīt šķīvjus; tikai, redz, gan iecirkņa uzraugs, gan kažoks kā akā iekrituši. «Ak,» šis izsaucies, «esmu apgrēkojies!» — bet tikmēr pārbrauc Šuļgins. Sulainis krīt kungam pie kājām. «Tētiņ, jūsu ekselence...» — «Nekas, brāl,» Šuļgins saka, «tu esi muļķis, bet es arī neesmu gudrāks par tevi. Es vēl,» viņš teic, «saņēmu arī zīmīti,» — un rāda. Tur rakstīts: «Pazemīgi pateicamies, Jūsu ekselence, ka Jūs mūsu piedurknei pielikāt klāt savu kažoku,» — un vairāk nekā.

Tiesnesis atkal pasmīnēja un nogrozīja galvu.

— Ir nu gan blēdnieki! — viņš sacīja.

— Blēdnieki gan! — stāstītājs pašapmierināts apstiprināja.

Tikmēr Kalinovičs vai plīsa aiz dusmām, nolādēdams muižnieku pretīgo paradumu — jebkurā dienas vai nakts laikā stāstīt citādam visbanālākās anekdotes par sazin kādiem blēžiem, taču viņa pacietībai draudēja vēl ilgstošāks pārbaudījums: arī jauniņajam Kadņikovam bija uznākusi dedzīga vēlēšanās kaut ko pastāstīt.

— Lukinam, redz, arī reiz uzbruka laupītāji . — viņš jau iesāka.

— Lukins bija spēkavīrs, — viņu pārtrauca invalīdu priekšnieks, kuram daudz vairāk patika pašam stāstīt nekā klausīties. — Kad šis, mans godātais, ar savu kuģi bija Anglijā, — viņš iesāka. Ko Lukins uz kuģa bija darījis Anglijā — visi klausītāji ļoti labi zināja, taču invalīdu priekšnieku tas nemulsināja, un viņš turpināja: — Tur uzradās kāds kungs, arī spēkavīrs, kurš paziņoja: «Es, cienītie kungi, apsēdīšos dzelzs krēslā, un lai katrs, kurš vēlas, sit man pa vaigu. Ja es nokritīšu — maksāju simts rubļu, ja ne — man pienākas divtik,» — un šis tādā veidā savācis daudz naudas. Tikai reiz tai vietai

gājis garām Lukins un apvaicājies, kas tur notiekot. Viņam izstāstījuši. «Ak, mesjē, tieši tu man esi vajadzīgs*» Viņš tūlīt piegājis tam vīram klāt. «Turieties,» viņš teicis, «labi stipri, es esmu Lukins.» Nu, tas jau arī bija šo to dzirdējis, tomēr turējies godam. «Nekas, godātais,» viņš saka, «es jau pats arī neesmu šāds tāds.» — «Labs ir,» Lukins teicis, drusku, vai zināt, uzrotījis piedurknes, pārmetis pa mūsējam — pa kristīgo paradumam krustu un kā vilcis Ak tu tētīt manu, gan tas kungs, gan sēdeklis, gan paaugstinājums — viss tenteru tenteriem aizgājis pa gaisu. Turklāt vēl visi dzird — šitas kungs kliedz nelabā balsī. Kas par vainu? Ies klāt: vai re — viss žoklis uz sāniem sagriezies. «Nekas,» Lukins noteicis, saņēmis šo, nabadziņu, atkal aiz apkakles — bāc! — iebliezis pa otru pusi, tūliņ žoklis vietā. «Nu,» viņš teicis, «tavas naudas man nevajag, tikai atceries mani.» — «Atcerēšos gan,» šis teicis, «atcerēšos .»

— Nu, vārdu sakot, Lukinam spēks kaulos tomēr bija, — Kadņikovs piebilda. Kad nu viņam nebija laimējies pastāstīt kaut ko par laupītājiem vai stipriniekiem, viņš nolēma vismaz padižoties pats ar savu spēku un piebilda. — Es, rau, arī varu krēslu aiz priekšējās kājas pacelt gaisā.

— Nu, kāds nu gadās tas krēsls. Edz, šitādu nepacelsiet vis, — invalīdu priekšnieks iebilda, ar acīm norādīdams uz diezgan smagu atzveltnes krēslu.

— Nekā, pacelšu gan, — Kadņikovs atbildēja un, saņēmis krēslu aiz kājas, sasprindzināja visus spēkus, kļuva sarkans kā vārīts vēzis un pacēla krēslu gaisā, tomēr noturēt nevarēja: krēsls tā sašūpojās, ka viņš to tikko neizlaida no rokām, atbalstīdams pret sienu gandrīz Kali-novičam virs pašas galvas.

Tas galīgi zaudēja savaldīšanos.

— Kas te īsti notiek, kungi? Kad tas reiz beigsies? — viņš izsaucās.

— Un mēs domājām, ka jūs jau sen guļat, — invalidu priekšnieks noteica.

— Vai tad var gulēt, ja blakus stāsta sazin kādas muļķības par blēžiem un pār galvu lido krēsli? — Kalino-vičs noteica un pagriezās pret sienu.

Viņa stingrais un izsmējīgais tonis izjauca sarunas pat. cilātību.

— Nudien, kungi, laiks iet pie miera, — tiesnesis sacīja.

— Tiesa gan, — policijas priekšnieks atkārtoja, un visi izklīda.

Kalinovičs uzelpoja brīvāk, taču iemigt tikpat nevarēja. Pastmeistars, kurš visu laiku bija gulējis ar aizvērtām acīm, vispirms sāka sāpīgi stenēt, tad murgot, vervelēdams: «Atnāca Atnāca Atnāca! .» un, beidzot, piepeši iekliedzies: «Atnāca!» — droši vien pamodās un, noteicis: «Ak kungs apžēlojies!» — uz laiciņu apklusa. Arī policijas priekšnieks un tiesnesis sāka krākt — gan paklusi, toties nemitīgi, it kā savstarpēji sacenzdamies.

VI

Nākošajā dienā, kā ceremoniālos lauku svētkos parasti mēdz notikt, viesiem kļuva neizsakāmi garlaicīgi un bija viena vienīga vēlēšanās: pēc iespējas ātrāk braukt projām. Arī saimnieki savukārt atrunāja vairāk pieklājības pēc. Tāpēc visi neievērojamākie viesi aizbrauca tūliņ pēc brokastīm — un uz pusdienām palika tikai ģenerāliene ar meitu, Četverikovs un muižniecības priekšnieks. Kalinovičs visu rītu meklēja iespēju sastapt kņazi un viņai noprasīt tieši: ko nozīmē pēkšņā pārvērtība, — taču neviens par viņu nelikās zinis. Polina pret Kalinoviču izturējās ar tādu kā zobgalību. Visa tā satracināts un pēdīgi nezinādams, ko lai iesāk, viņš pēc pusdienām, kad viesi aizbrauca, devās uz savu istabu, apņēmies vismaz likties gulēt, taču ieradās kņaza sūtīts sulainis ar uzaicinājumu, vai viņš nevēloties pastaigāties? Kalinovičs gāja. Kņazs viņu jau gaidīja uz lieveņa.

Vispirms viņi nonāca pie rudzu lauka, pagājuši tam garām, šķērsoja pļavu, tad izgāja cauri birztalai, tā ka atradās verstis trīs no muižas. Pretēji paradumam kņazs bija mazrunīgs un tikai palaikam norādīja uz kādu priekšā pavērušos ainavu, un slavēja to. Kalinovičs viņam piebalsoja, tomēr domādams gluži ko citu un neredzēdams nekādas ainas. Ejot cauri kādai graviņai, kņazs piepeši apstājās, mazliet padomāja un teica.

— Kā būtu, vīakov Vasiļjič, — viņš iesaka, — man gribētos jums uzdot kādu varbūt diezgan netaktisku jautājumu.

Kalinovičs nosarka, un viņa pirmā doma bija: vai tikai kņazs nav uzminējis viņa jūtas pret kņazi.

— Ja jautājums ir netaktisks, tad labāk to nemaz neuzdot, — viņš atbildēja it kā jokodams.

— Jā, — kņazs novilka, — bet redzat, to darīt mani mudina tas, ka es no sirds vēlu jums labu; es labāk riskēšu būt netaktisks, tomēr neklusēšu.

Kalinovičs neko neatbildēja.

— Es patiesi riskēšu būt netaktisks, — kņazs turpināja, — jo tad, ja pirms gadiem divdesmit būtu atradies kāds atklāts cilvēks, kurš man būtu pateicis to, ko es tagad vēlos teikt jums . O! Cik daudz laba viņš man būtu izdarījis, un cik pateicīgs es viņam būtu visu mūžu!

Kalinovičs joprojām klusēja.

— Gribu jums pavaicāt, mans vismīļais Jakov Vasiļ-jič, — kņazs atkal turpināja, — vai taisnība valodām, ka jūs precēšot mctdemoiselle Godņevu?

Kalinovičs atkal neviļus apjuka.

— Jautājums, kņaz, patiesi nav visai taktisks, — viņš sacīja.

— Un jūs nevēlaties man uz to atbildēt, vai ne? Tā ir? — kņazs piebilda.

— Es ne tik daudz nevēlos, — mierīgi, pēc iespējas savaldījies, atbildēja Kalinovičs, — cik nevaru, jo pat tad, ja arī klīst šādas valodas, ne es, ne mademoiselie Godņeva pie tā neesam vainīgi.

Kņazs vērīgi paraudzījās Kalinovičā: viņš ļoti labi redzēja, ka tas pūlas izlocīties.

— Tautas balss, kā saka paruna, ir dieva balss. Katrās tenkās arvien ir graudiņš patiesības, — viņš iesāka. — Bet tas nav galvenais. Sakiet man . Es šodien tiešām gribu jūs izjautāt un ceru, ka jūs par to neapvainosieties.

— Par ko tad es, kņaz, varu apvainoties, ja tas liecina vienīgi par jūsu līdzdalību manā liktenī? — plecus raustīdams, iebilda Kalinovičs.

— Tik tiešām par līdzdalību, turklāt vissirsnīgāko! .. Sakiet man, lūdzami, — vai jums kāda rocība ir vai nav?

— Man nekā nav.

— Bet varbūt jums ir izredzes uz mantojumu no kādas vecmāmiņas vai krustmātes?

— Viss mantojums man ir galvā, — Kalinovičs atbildēja.

Kņazs pavīpsnāja.

— Šis mantojums, — viņš, katru vārdu nošķirdams, iesāka, — ja vēlaties, ir ļoti labs, taču gaužām nedrošs

pamats dzīvei: galvas ražojumus, mon cher, ir bezgala grūti pārdot! ... To, kas, šķiet, būtu atsverams ar briljantiem, mums nereti nākas atdot par nožēlojamiem vara grašiem .. Jā, manu mīļo jauno cilvēk, — kņazs turpināja, saņemdams KaMnoviču aiz rokas, — uzklausiet, dieva dēļ, mani, vecu vīru, kurš ir jūs iemīlējis, atzīst jūsu prātu, izglītību, talantu, — uzklausiet dažas manas no sirds dzijumiem nākušas .atziņas, kuras esmu iemantojis rūgtā personiskajā pieredzē! Jaunībā mēs visi parasti uz laulībām Taugāmies ļoti vieglprātīgi, kaut gan dzīvē tas ir pats svarīgākais solis, jo tas ir gandrīz vai vienīgais gadījums, kad cilvēks izdarīto kļūdu vairs nevar izlabot. Esat jaunībā padraiskojies, dīki un muļķīgi pavadījis piecus sešus gadus, bet . vajag tikai nākt pie prāta, pastrādāt vienu divus gadus — un viss ir atgūts. Esat līdz kreklam nospēlējies kārtīs, izšķiedis naudu kādā mīlas dēkā — nekas: vientuļam, neprecētam cilvēkam naudas grūtības nav bīstamas. Esat ieņēmis neatbilstošu amatu, atlūdzieties, visbeidzot, ja esat zaudējis jums izdevīgu vietu — papūlieties un atradīsiet vēl labāku... Vārdu sakot, gandrīz visas kļūdas, draiskulības, pārkāpumi — viss ir labojams, vienīgi smago laulības nastu vairs nevar no kamiešiem novelt. .

— Šī sentence, kņaz, ir krietni veca, — Kalinovičs piezīmēja.

— Ja vēlaties, pat ļoti veca, — kņazs piekrita, — bet diemžēl visai daudzi to aizmirst, un, kas mani vienmēr pārsteidzis: muļķi, kaut kāda instinkta vadīti, šajā gadījumā rīkojas daudz saprātīgāk, kamēr tieši gudri cilvēki apprecas gluži neprātīgi, taisni par postu sev pašiem. Man tagad, Jakov Vasiļjič, pašam ir divi dēli, — kņazs stāstīja, arvien vairāk un vairāk iejūsminādamies, — un, ja viņi nav pilnīgi nabagi, tad arī bagāti viņi nav Un, lūk, mans tēva noteikums viņiem, ar bagātu meiteni un aiz mīlestības jāprecas kaut tūlīt, lai gan abi dēli vēl ir praporščiki, jo tas savā ziņā būs dzīvē solis uz priekšu; ar bagātu un bez mīlestības, ja vēlas, lai precas vien, bet ar nabadzīgu un aiz mīlestības — nemūžam! To es nepieļaušu, izmantodams visu savu tēva varu.

Kalinovičs pasmaidīja.

— Jūsu noteikums, kņaz, jau tāpēc vien ir netaisnīgs, ka tas ir pavisam vienpusīgs. Uz laulībām jūs raugāties tikai no saimnieciskā viedokļa vien.

— Bet kā tad jūs ieteiktu skatīties? — kņazs iekarsīgi atjautāja. — Vai tiešām, cienījamais kungs, pavēlēsiet ņemt vērā šo jūsu dziļo, neprātīgo mīlestību? Mon cher! Mon cher! Jūs esat gudrs cilvēks: vai patiesi jūs nesaprotat, kas īsti ir šī visu jūsu — jauno cilvēku mīlestība? Nekas vairāk par apslēptām dzimuma tieksmēm, sakairi-nāta un aizturēta juteklība — nekas cits. Un varat ticēt: šī veida mīlestībai laulība ir kaps, vīru un sievu saista daudz stiprākas jūtas — draudzība, un tā, zvēru pie sava goda, daudz ātrāk spēj rasties starp tādiem cilvēkiem, kas apprecējušies gluži bez mīlestības, nekā starp kaislīgiem mīlētājiem, jo tie pirmie mēnesi pēc kāzām vismaz nekrīt no debesīm atpakaļ uz zemi. Mīlestība! .. Es nevaru vienaldzīgi noklausīties, kad šīs blēņas, fantomu, ko izraisa iekvēlināta iztēle, jūtas, kas dzimst un pārtiek no vieniem vienīgiem kavēkļiem, ņem par pamatu tik svarīgā jautājumā kā laulības. Ja jums būtu, atļaujiet tā izteikties, mīļākā, ar kuru jūs būtu nodzīvojis divdesmit sava mūža gadus, un tad jūs jau gandrīz vecumā teiktu: «Es ar viņu precēšos, jo es viņu mīlu .» — tad es klusētu, nevarētu iebilst ne vārda . Bet kā jūs varat gribēt, lai es ticētu dziļai un uzticīgai mīlestībai starp kādu divdesmit piecus gadus vecu jaunekli un septiņpadsmitgadīgu skuķēnu, kuri, romānus salasījušies, apzvēr viens otram mūžīgu kvēlu mīlestību?

— Varbūt tas viss, kņaz, ir ļoti pareizi, — Kalinovičs iebilda, — taču pārlieku vispārīgi un prasa pārāk daudzus izņēmumus. Pēc jūsu likumiem apprecēties būtu iespējams tikai retajam.

— Tieši otrādi, daudziem, — kņazs viņu pārtrauca, — un pat ļoti daudziem es atļauju šo prieku. Lai tikai precas un līksmojas! Cilvēki, mans mīļais, iedalās divās grupās: ikdienišķajos melnā darba strādniekos, kuriem pats dievs licis piedzimt, izaugt un tad trulā pacietībā iejūgties kādā šaurā darba nozarē, — lūk, šiem puišiem es pat iesaku precēties; viņi radīs desmitiem tādu pašu ikdienišķu cilvēku un ar labdaru, gādnieku un kukuļu palīdzību paēdinās un izaudzinās šos desmitus, kas arī ir galvenais labums, ko viņi dod sabiedrībai, kurai tās ekonomisko mērķu dēļ visās kārtās tomēr ir nepieciešami melnstrādnieki. Bet ir, mon cher, arī cita cilvēku grupa, kas atrodas krietni augstāk; tā ir.. kā lai pasaka . pats cilvēces krējums: ja ari ne ģēniji, tad to-

mēr cilvēki, kara piemīt kāds īpašs talants, cilvēki, kuriem visbeidzot ir lemts būt par sabiedrības virzītājiem, nevis par pacietīgiem traniem; un, ka es jūs pieskaitu tieši pie šīs grupas, tur jūs pats esat vainīgs, jo esat tālu pacēlies pāri savai videi — jūs vairs neesat skolas pārlūks, bet literāts, tātad cilvēks, kas aicināts darboties ļoti nopietnā un plašā darba laukā. Jums būtu grēks un kauns ar kādām neapdomīgām laulībām jau pašā sākumā saistīt sev rokas un kājas.

— Es Joti priecājos, kņaz, ka jūs savā runā esat nonācis līdz literāta lomai: tieši tā, šķiet, arī dod man tiesības ar savu sirdi rīkoties brīvāk un bez ierunām nepakļauties jūsu ekonomiskajām likumībām.

— Mon cher! — kņazs izsaucās. — Tieši literāta vārds, es atkārtoju vēlreiz, liek jums būt apdomīgam; literāta vārds, godātais kungs, uzliek jums par pienākumu savas nākošās slavas dēļ, tā labuma dēļ, ko varat nest sabiedrībai, katrā ziņā palikt neprecētam vai arī apprecēt bagātnieci, kas būtu jo labāk.

— Es uz to raugos pavisam citādi, jo kaut cik tomēr ticu sev un saviem spēkiem, — Kalinovičs sacīja.

— Jūs uz to skatāties ar savas pakalpīgās iztēles acīm, bet es par to spriežu, pamatodamies uz savu piecdesmitgadīgo pieredzi. Pieņemsim, ka jūs apprecētu to meiču, par kuru tikko runājām. Viņa ir lieliska meitene, un no viņas droši vien iznāktu lieliska sieva, kas jūs mīlētu un dzīvotu līdzi visām jūsu interesēm, taču neaizmirstiet, ka jums jānodarbojas ar literatūru, un te nu tūdaļ rodas jautājums: kur jūs dzīvosiet — vai šeit, paliekot par skolas pārlūku, vai arī pārcelsieties uz galvaspilsētu?

— Jūs, kņaz, runājat tā, it kā es jau būtu precējies, — Kalinovičs pasmīnējis iebilda.

— Nu jā, pieņemsim, ka esat jau apprecējies, — kņazs viņu pārtrauca, — bet kur tad jūs dzīvosiet? — Viņš turpināja: — Protams, tepat un pēc savu līdzekļu iespējām Bet tādā gadījumā apsveicu jūs; pašlaik jūs vēl, kā saka, esat gluži jauncepts universitāti beigušais, jums ir lieliska ievirze, daudz domu, daudz zināšanu, taču kādu divu triju gadu laikā jūs to visu zaudēsiet, kļūsiet kūtrs un banāls šai nomalē, mans mīļais jaunekli, — ticiet man, un tad jums sagribēsies aizbraukt, piemēram, uz Pēterburgu, uz Maskavu, lai atsvaidzinātos, bet tam jums nebūs līdzekļu: visa naudiņa aizies dzemdībām, kris-

tībām, zīdītājām, auklēm, sievas tērpiem, lai viņa nebūtu apģērbta sliktāk par citām, lai dzīvoklītis būtu cik necik jēdzīgi iekārtots. Ģimenes dzīvē nauda pazūd kā atvarā, kā caurā mucā. Es saņēmu no tēva gluži citādu mantojumu nekā jūs, man tomēr bija līdzekļi, kas varēja sekmēt manu dienestu, ja es būtu dienējis līdz ģenerālisi-musa pakāpei. Visbeidzot, es biju kāda augstmaņa mīlulis, man bija cerības kļūt par flīģeladjutantu, trīsdesmit gadu vecumā es droši vien būtu sācis nēsāt ģenerāļa epoletes, no tā jūs varat spriest, cik tālu es būtu ticis pašreizējā vecumā, taču es, kaislības pamudināts, apprecēju nabadzīgu, kaut arī daiļu meiteni, kurā, šķiet, ir apvienoti visi sieviešu tikumi, un man tūliņ bija jāpamet Pēterburga, jāizbeidz jebkura veida dienesta karjera un uz visu mūžu jāapmetas laukos.

•— Jūs, kņaz, savā ģimenes dzīvē tomēr neesat kļuvis nabagāks, bet gan iedzīvojies bagātībā, — Kalinovičs piezīmēja.

Kņazs papurināja galvu.

— Bagātībā jau iedzīvojos! ... — viņš teica. — Bet vai jūs, mīļais draugs, arī zināt, ko man tas maksā? Vai zināt, ka man savu izglītību, kas tajos laikos, kad es sāku dzīvi, nebija gluži parasta, un savas spējas, kas arī sniedzās pāri vidusmēram, un, beidzot, savu veselību — to visu man vajadzēja izšķiest un kļūt par visādu projektu izgudrotāju, afēristu, tirgoni, lai varētu uzturēt ģimeni un izaudzināt bērnus, kā pieklājas manai dzimtai? Un cik daudz ir bijis tikumisku kompromisu! Cik daudz darījumu pret sirdsapziņu! Cik daudz pazemošanās un smalku glaimu tādu cilvēku priekšā, par kuriem es negribētu nekā zināt! Un tagad, kad, šķiet, viss būtu cik necik nokārtots, tad jūtu, ka pats vairs nekur nederu Neapskaudiet mani un nesekojiet manam paraugam, tādēļ jau es gribu jūs brīdināt, ka pats esmu izjutis visas smagās un rūgtās sekas, kas rodas, izdarot šādu kļūdu.

— Mani dzīve nav tā lutinājusi, kņaz, — Kalinovičs iebilda, — un es neesmu tik prasīgs: man pietiktu ar to, ja es, pārceļoties uz Pēterburgu, tur atrastu iespēju kaut cik pārticīgi dzīvot.

— Diezin vai jūs tur atradīsiet pat iespēju dzīvot pārticīgi. Lai dzīvotu Pēterburgā, ģimenes cilvēkam nepieciešams . ņemsim pašu minimumu, par ko mazāk es vairs nespēju iedomāties ... vajag vismaz divtūkstoš sud-

raba rubļu un tad ari, ļoti daudz ko pieciešot, atsakoties no dažas glāzītes vīna pie galda, nemaz nerunājot par ekipāžu un visādām izpriecām; tomēr iegaumējiet — divi tūkstoši, un nu parēķināsim skaidri: cik jūs saņēmāt par savu pirmo, jāsaka, lielisko romānu?

Kalinovičs apjuka: viņam bija kauns atzīties, ka nav vēl dabūjis ne kapeikas un tikai cer kaut ko saņemt.

— Saņēmu piecsimt rubļu sudrabā, — viņš atteica.

— Un cik šādu romānu jūs vienā gadā varat uzrakstīt? — kņazs turpināja. — Vienu . nu, divus, nekādā ziņā ne vairāk, — viņš atbildēja pats sev, — un tas tikai ražīgā gadā, bet iekritīs arī sliktāki gadi, un, lai nu es neesmu ne dzejnieks, ne literāts, tomēr ļoti labi saprotu, ka ar smalko vārda mākslu nedrīkst nodarboties pastāvīgi un vienā laidā: šajā darbā cilvēks ieliek sevi visu un visvairāk savu sirdi, tāpēc tas ir ļoti komplicēts uzdevums, jāgaida zināms dvēseles noskaņojums, iedvesma, beidzot — aicinājums Tas nav nekāds zinātniskais darbs vai dienesta pienākums, kam nepieciešama vienīgi pacietība, lai to varētu veikt ik dienas Tātad no visa tā izriet, ka jūsu saimniecībā vispirms radīsies iztrūkums, bet tikmēr ģimene, ļoti ticams, ar katru gadu pieaugs — un, lūk, jums jau iepriekš jūsu nākotne Pēterburgā, jūs varbūt uzrakstīsiet vēl dažus stāstus un beidzot sapratīsiet, ka rakstīt vienā rakstīšanā nav cilvēka spēkos, bet naudas tikmēr vajadzēs arvien vairāk un vairāk. Jūs sevi piespiedīsiet, steigsieties, iespiedīsiet uzrakstīto, aptraipīsiet savu vārdu un tad no autora kļūsiet par feļetonistu, tulkotāju. . Un tad viss būs pagalam: bojā aizlaists jūsu laiks, jūsu talants un pat jūsu veselība. Tā notiks, es saku, ja jūs būsiet precējies. Tomēr arī neprecētam neklājas labāk: Pēterburgā cilvēkam, lai viņš būtu kas būdams, attīstās sestais prāts — naudas kāre Cik daudz vilinājumu! Cik daudz greznības visapkārt! Cik daudz vissmalkāko izpriecu! Un tam visam jums būs viens vienīgs ienākumu avots — literārie darbi. Mon cher, mon chei! — kņazs turpināja, galvu grozīdams un sizdams sev pa krūtīm. — Puškins bija turīgs cilvēks, saņēma červoncu par katru dzejoli, taču arī viņš nemitīgi dzīvoja mūžīgās naudas grūtībās, bet Poļevojs*, to es pieredzēju pats, pateicās man ar asarām acīs, kad aizdevu viņam piecsimt rubļu, jo toreiz viņam nebija kabatā ne

plika graša. Te nu jums ir mūsu krievu literatūra! Mēs vēl esam pārāk tālu no tā, lai lasīšana būtu pieietama visiem. Cik cilvēku jūs vakar redzējāt pie manis, un kuram no^ viņiem ir nepieciešamas grāmatas? Nevienam, izņemot Četverikovu. Pat šis kungs, mūsu muižniecības priekšnieks, visai gudrs un ļoti bagāts cilvēks, esmu pārliecināts, ka par grasi nav nopircis nevienas grāmatiņas. Viņš lasa vienīgi «Severnaja pčela» * un to pašu ņem no manis Ar tādiem lasītājiem literāts vis nevar dzīvot, cepuri kuldams!

— To visu es, kņaz, arī pats ļoti labi zinu un ar literāro darbu vien nekad neesmu rēķinājies; taču, ja es pārcelšos uz Pēterburgu, tad meklēšu tur vietu, — Kali-novičs noteica.

— Droši vien. Labi . — kņazs atbildēja, — vietu jums dos — bet kādu pēc jūsu dienesta pakāpes? Neko vairāk par kancelejas ierēdņa vietu. Varbūt kādā departamentā jūs iecels par palīgu, vislabākajā gadījumā par galda priekšnieku, taču tad jums jāatvadās no literatūras. Sešas vai septiņas stundas nosēdējis departamentā, jūs, mājās atgriezies, spēsiet vienīgi aiziet uz teātri, lai pasmietos par kādu muļķīgu vodeviļu, vai aizkulties pie kāda paziņas uz kapeikām saspēlēt preferansu, bet, ja sadomāsiet apvienot vienu ar otru, tad laikam gan iznāks vēl sliktāk, kā saka paruna: dzīdamies pakaļ diviem zaķiem uzreiz, nenoķersi neviena To, lūk, mans mīļais Jakov Vasiļjič, es gribēju un uzskatīju gandrīz vai par savu pienākumu jums pateikt un atkārtoju vēlreiz: apdomājiet un uzmanīgi apsveriet vēlreiz savu stāvokli!

— Es jums ļoti pateicos, kņaz, — Kalinovičs atbildēja, — taču no jūsu vārdiem var izdarīt dīvainu secinājumu, ka literatūrai jākļūst par manu nelaimi, nevis jāsagādā man dzīvē panākumi.

— Kāpēc gan? Nē! — kņazs viņu pārtrauca un uz brītiņu apstājās. — Te nu, redzat, — viņš iesāka, — man atkal jāzina, vai varu ar jums runāt tikpat atklāti, kā runātu ar paša dēlu.

— Ar jūsu līdzdalību vien pietiek, kņaz, lai jums būtu pilnīgas tiesības ne vien runāt atklāti, bet arī pateikt man visrūgtāko patiesību, — Kalinovičs atbildēja.

— Jā, bet te ir kas cits, — kņazs viņu pārtrauca, — man varbūt vajadzēs minēt dažas personas un runāt tādas lietas, par kurām es vēlētos, lai zinām tikai mēs

abi, un gadījumā, ja mūsu uzskati nesakritīs, lai šī saruna paliktu tikai starp mums.

Kalinovičs paraudzījās kņazā, vēl arvien nevarēdams uzminēt, kurp viņš virza sarunu.

— Es vienmēr esmu bijis diezgan kluss . — viņš noteica.

— Tam es ļoti ticu, — kņazs piekrita, — un tādēļ riskēšu runāt ar jums bez aplinkiem par visai kutelīgu jautājumu. Pirmīt es teicu, ka nabadzīgs jauns cilvēks var apprecēt bagātu, stipri bagātu jaunavu pat tad, ja viņš to nemīl vai, pareizāk sakot, viņam to vajag darīt.

Pēdējos vārdus kņazs izrunāja stiepti un apklusa, it kā nogaidīdams, vai Kalinovičs kaut ko neteiks, taču jauneklis klusēja un cieši un dzedri viņā nolūkojās, tā ka kņazs bija spiests nodurt acis, bet tad pēkšņi saņēma Kalino-viču atkal aiz rokas un, piespiesti smaidīdams, teica:

— Jūs tagad tik viesmīlīgi uzņem ģenerālienes mājā, pret jums izturas ar tādu uzmanību, vismaz mademoiselle Polina, un tādēļ ja jūs tikai drusku vien papūlētos — ak dievs! — kāda nākotne gan tad pavērtos jums un jūsu talantam! Tūkstoš dvēseļu, draudziņ, apbrīnojami labi iekārtotā muižā un nauda, ko līdz šim vēl neviens nav saskaitījis. Tad brauciet, kurp gribat: uz Pēterburgu, Maskavu vai Odesu, uz ārzemēm Rakstiet brīvi, nekādu citu nodarbību nekavēts, kādā klimatā vien vēlaties, kur vien jūsu iedvesma rod labāku rosinājumu

Kalinovičs bija apjucis; viņa seja kļuva vēl drūmāka; no kņaza puses viņš nekādi nebija gaidījis tik atklātu izlēcienu un kādu brīdi klusēja, it kā pārdomādams, ko lai viņam atbild.

— Jūsu priekšlikums, kņaz, mani pat mazliet aizvaino, jo tas ļoti atgādina izsmieklu, — viņš sacīja dobjā balsī.

— Izsmieklu? — kņazs pārsteigts iejautājās.

— Izsmieklu, — Kalinovičs atkārtoja, — jo, ja nu es vēlētos sev nākotnē izraudzīties šādu ceļu, tad tā tomēr būtu daudz nepiepildāmāka iecere par manām cerībām uz literatūru, ko jūs no visām pusēm tik veikli pūlējāties sagraut.

— Vai tā nu ir? — kņazs iebilda. — Vai jūs patiesi arī domājat tāpat, kā runājat, un pats nekad neesat ievērojis, ka mans pieņēmums ir ļoti ticams?

— Es nekad neko neesmu par to domājis un nekad neko neesmu ievērojis, — Kalinovičs dzestri atbildēja.

Kņazs nogrozīja galvu.

— Nieki, jaunais cilvēk! — viņš iesāka. — Jūs esat pārāk gudrs un pārāk tālredzīgs, lai tūliņ nesaprastu tās attiecības, kādas cilvēki ar jums nodibina. Taču, ja jūs kādu jums svarīgu iemeslu dēj vēlējāties tās neredzēt un neievērot, tādā gadījumā ir labāk pārtraukt mūsu sarunu, kas neko nedos, bet mani padarīs par pļāpu.

To pateicis, kņazs apklusa; arī Kalinovičs neko neiebilda, un abi klusēdami aizsoļoja līdz muižai.

VII

Šīs sarunas rezultātā kņazs, lai kā arī centās, nekādi nespēja pret Kalinoviču saglabāt līdzšinējo sirsnīgo un laipno attieksmi: katrā viņa vārdā kļuva manāms tāds kā saltums un mazliet nevērīgs cienīgums. Kalinovičs to tūliņ ievēroja un nākošajā dienā, tēju dzerot, lūdza viņu nogādāt mājās.

— Bet es domāju, ka jūs pie mums vēl paciemosieties, — kņazs teica un saskatījās ar kņazi.

— Nē, man jābūt pilsētā, — Kalinovičs atbildēja.

— Žēl, taču neuzdrošināmies atturēt. Un kad tad jūs domājat izbraukt?

— Es lūgtu jau šodien pat.

— Kādēļ tad šodien? — kņazs iebilda, taču tādā tonī, ka šoreiz Kalinovičs vēl noteiktāk atkārtoja:

— Man nepieciešams šodien.

Kņazs pazvanīja un ienākušajam sulainim lika, lai faetonā tiktu aizjūgti četri zirgi.

Brokastu tēju padzēra klusējot, un tad Kalinovičs ceremoniāli paklanījās dāmām, piebilzdams, ka viņš ar to pašu atvadās. Kņaziene viņam vairākkārt laipni pamāja ar galvu, bet kņaze tikai viegli palocīja savu skaisto galviņu un tūliņ aizgriezās. Viņas sejā tobrīd nebija lasāma nekāda izteiksme.

Mistris Netlbeta pakniksēja.

— Adieu monsieur! — noteica Legrāns, spēcīgi paspiezdams Kalinovičam roku.

Faetons tikmēr jau bija piebraukts pie lieveņa.

Kalinovičs nokāpa savā istabā un sāka posties ceļā. Kņazs atnāca viņu pavadīt. Atvadoties atkal it kā atgriezās viņa agrākā sirsnība un laipnība.

— Esmu jums ļotir ļoti pateicīgs, — viņš sacīja, viesi skūpstīdams un apkampdams.

Kalinovičs savukārt pateicās par laipno un labvēlīgo uzņemšanu.

— Tikai lūdzu, — kņazs turpināja, spiezdams un nelaizdams vaļā viņa roku,— lai mūsu nesenā saruna paliek starp mums.

Kalinovičs lūdza, lai kņazs, dieva dēļ, par to neraizējoties, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam pat nebūšot iespējas šo sarunu izpaust, jo pēc mēneša viņš droši vien pavisam aizbraukšot uz Pēterburgu.

— A! Jūs taisāties uz Pēterburgu? — kņazs pārvaicāja gluži vaļsirdīgā tonī un tad, vēl arvien nelaizdams vaļā Kalinoviča roku, turpināja: — Dieva vārdā . No sirds novēlu jums visādus panākumus, un, ja gadīsies kāda vajadzība, neaizmirstiet mūs, savus vecos draugus: atrakstiet kādu rindiņu. Esmu gatavs jums pakalpot ar visu, kas manos spēkos. Varbūt pat pārmainīsies jūsu ieskati par dzīvi, kas tagad ir vēl mazliet studentiski. Pēterburga šajā ziņā lieliski izskolo. Tad atrakstiet... varbūt sadomāsim kaut ko uzsākt.

Kalinovičs ļoti labi saprata, uz ko kņazs tēmē, un atbildēja, ka uzskatot par lielu laipnību pret sevi šo atļauju rakstīt un vēl jo vairāk — tiesības griezties ar lūgumu. Abi izšķīrās.

Mans varonis devās ceļā nopietnā un drūmā noskaņojumā. Šoreiz viņš vairs nesapņoja par smaržu apvēdīto kņazi un nejūsmoja par apkārtējo dabu, kurā, tāpat kā varonī pašā, valdīja satraukums: no visām pusēm kāpa augšup padebeši, un metās tumšs kā krēslas stundā. Gaiss kļuva smacīgs. Sabozušās, knābjus iepletušas, uz ciņiem tupēja vārnas; bezdelīgas lidoja gar pašu zemi. Neiedre-bējās neviena zālīte, neviena koka lapiņa. Viss bija sastindzis, kā gaidot kaut ko, vienīgi zibens noplaiksnīja paretam un dobji nodārdēja pērkons. Pēdīgi sāka smidzināt lietutiņš, un pēkšņi kaut kur pavisam tuvu gari no-granda pērkons, lietus sāka gāzt kā no spaiņa un, kokus locīdams un putekļus griezdams, sāka plosīties vējš. Kalinovičs nolaida faetona priekšsegu un iegremdējās vēl dziļākās pārdomās. Jau kopš ierašanās mazpilsētiņā viņš pats ar sevi nebija īsti skaidrībā. Jau pašā sākumā viņš, kā mēs redzējām, sastapās ar Nastjeņkas mīlestību. Kalinovičs, pats nesaprazdams, kā, bija aizrāvies līdzi viņas

straujajai un neprātīgajai kaislei un acumirklīgas juteklības uzplūdā nonācis ar viņu tādās attiecībās, ka saišu saraušana jau būtu necilvēcīga un nekrietna. Tad nāca šie negaidītie panākumi literatūrā, laipnā uzņemšana ģe-nerālienes mājā, kņazs, kņaze, sapņi par viņu — un visi šie notikumi bija tik strauji sekojuši cits citam .. Taču saruna ar kņazu Kalinoviču it kā atskurbināja: visi viņa dotie padomi, aizrādījumi un pierādījumi bija krituši auglīgā zemē. Mana varoņa sirdī tika bagātīgi kaisīta praktisko apsvērumu sēkla. Visu, ko teica kņazs, viņš jau agrāk bija neskaidri nojautis, bet nu viss bija kļuvis tikai skaidrāks un uzskatāmāks. Priekšā atradās divi ceļi: viens veda pie līgavas ar tūkstoš dvēselēm . Tomēr or tūkstoš dvēselēm! — Kalinovičs atkārtoja, it kā pūlēdamies pats sev iestāstīt šī skaitļa vareno jēgu, bet tūliņ saviebās, it kā būtu uzkāpis kādam pretīgam kukainim. Otrs ceļš, viņš turpināja prātot, veda uz literatūru ar tās vilinošajiem panākumiem, ar neatkarīgo dzīvi Pēterburgā, kur, lai nu kņazs saka ko sacīdams, ir plašas iespējas laimes meklēšanai nabadzīgam cilvēkam, kurš kaut ko jau sasniedzis. Pats labākais no visa tā, protams, būtu uz visiem laikiem aizbraukt uz Pēterburgu. Bet kā tad ar Nastjeņku? . Ko lai dara! Nevar taču viņu precēt tagad, tā neizbēgami izmaitājot visu nākotni ar nabadzību. Labāk vienā paņēmienā pārcirst saites nekā mocīties visu mūžu! Tā jaunajā cilvēkā runāja veselais saprāts, bet tajā pašā laikā sirdsapziņa viņu grauztin grauza.

Iebraucis pilsētā, Kalinovičs nenocietās un lika sevi vest tieši pie Godņeviem. Vai maz jāsaka, ar kādu prieku viņš tika tur saņemts? Pirmā viņu ieraudzīja Palageja Jevgrafovna, kas, piedurknes uzrotījusi, priekšnamā mazgāja traukus.

— Ai, tētiņ Jakov Vasiļjič! — viņa iesaucās, kaunīgi noraustīdama atspraudīto priekšautu.

— A! Mūsu spožā saulīte! No kurienes tad tā uzlēkusi un atspīdējusi? — Pjotrs Mihailičs iesaucās. — Nas-tjeņka! — viņš sauca. — Jakovs Vasiļjičs atbraucis!

— Ak! — viņa izsaucās un iesteidzās istabā.

Kalinovičs viņai noskūpstīja roku. Nastjeņķa, izlikdamas, ka skūpsta viņu uz pieres, noskūpstīja tieši uz lūpām.

— Ak, kā es priecājos, ka esi atbraucis! — viņa iesaucās.

Pjotrs Mihailičs savilka seju labsirdīgā grimasē.

— Ai, ai! Tad redz, kā. jūs jau esat uz tu!

Nastjeņka mazliet nosarka.

— Un kas par to? Es viņu varu uzrunāt ar tu: mēs esam draugi, — viņa sacīja un sniedza Kalinovičam roku.

— Zināms, — viņš piebalsoja un vēlreiz noskūpstīja Nastjeņkai roku.

Kapteiņa šoreiz nebija klāt: viņš kopā ar Ļebedevu bija devies uz verstis divdesmit attālo purvu pēc vērtīgāka medījuma. Ienāca Palageja Jevgrafovna.

— Vai vēlaties tēju, vai ko ēdīsiet? — viņa apjautājās Kalinovičam.

— Kas te ko prašņāt, vecā! Dod mums ir vienu, ir otru! — Pjotrs Mihailičs iejaucās.

— Nē, es palūgtu kaut ko ieēst, — Kalinovičs atbildēja.

— Nu, ja ieēst, tad ieēst Veicīgāk! Marš! — Pjotrs

Mihailičs uzsauca. Palageja Jevgrafovna jau devās prom . — Pagaidi! — vecais vīrs viņu apturēja, pār

lieku priecīgs par Kalinoviča pārbraukšanu. — Tur ir kņaza kučieris. Tu man viņu, cienītā, pabaro un padzirdi ar sīvo un ar alu! Zirdziņiem iedod auzas un sienu! Pacienā viņus par to, ka tie mums atveda Jakovu Vasiļjiču.

— Gan jau pabarosim! Bez jums nevienam citam tas nebūtu ienācis prātā! — ekonome zobgalīgi atbildēja un aizsteidzās, bet Nastjeņka ķērās pie galda klāšanas. Kalinovičs lūdza viņu nerūpēties.

— Kāpēc ne, ja es gribu, ja man tas sagādā prieku? — viņa atbildēja un, kad ēdiens bija pasniegts, apsēdās Kalinovičam blakus, ielēja viņam viru un pat apmainīja šķīvjus. Arī Pjotrs Mihailičs nestāvēja dīkā. viņš pats nokāpa pagrabā un, sadabūjis tur vislabāko citronu liķieri, kuru Kalinovičs bija visvairāk iecienījis, apsēdās iepretī jaunajiem ļaudīm un sāka abos noraudzīties gluži aizkustināts. Galu galā Kalinovičam kļuva grūti izturama viņu neliekuļotā sirsnība.

«Ak dievs! Cik ļoti šie cilvēki mani mīl, un ar kādu melnu nepateicību man tomēr vajadzēs viņiem atmaksāt!» — šī doma Kalinoviču nomocīja, un viņam galīgi nebija drosmes atklāt savu nodomu doties uz Pēterburgu, kā bija to sākumā gribējis, un viņš, pēc pusdienām palicis divatā ar Nastjeņku, tikai apkampa to un ilgi, ilgi skūpstīja.

— Tu raudi? — viņa iejautajās, sajutusi, ka no jaunā cilvēka acīm viņai uz vaiga norit asara.

— Nē, tas tāpat vien, — Kalinovičs atbildēja un tad atkal apkampa meiteni, un iečukstēja viņai kaut ko ausī.

— Labi, — Nastjeņķa atbildēja.

Visu atlikušo vakaru viņš bija drūms. Sirdī apslēptās ciešanas viņā, kā parasti, izraisīja žulti. Pjotrs Mihailičs apvaicājās, kā viņš pavadījis laiku pie kņaza. Kalinovičs saviebās.

— Kņazs ir tāds blēdis, kādu man vēl nebija gadījies sastapt, — viņš atbildēja.

— Taleirans, Taleirans! — Pjotrs Mihailičs apliecināja.

— Kņaziene ir tīrā idiote, — Kalinovičs turpināja.

— Šausmīga stulbene, to es arī ievēroju tajā reizē, — nu jau apstiprināja Nast jeņķa. — Un kā tad kņaze? — viņa apprasījās. — Vai arī tā ir stulba?

Kalinovičs mazliet paminstinājās.

— Nē, kā nu tā var runāt! Tik apburoša jaunava, nē! — Pjotrs Mihailičs protestēja.

— Galīgi stulba! — Nastjeņka atkārtoja. — Iedomājas, ka ir ļoti skaista, un nemaz nepūlas padomāt un saprast, kāda muļķe viņa ir.

— Nevarētu teikt, ka viņa ir muļķe.. — Kalinovičs iesāka, — taču īsts tukšības iemiesojums gan . . Meitene, kurai droši vien no dabas kaut kas bijis dots, taču tētiņa audzināšana to visu pilnīgi izpostījusi un sakropļojusi.

— Šausmīgi! — Nastjeņka piebalsoja. — Kad tu toreiz pie viņiem lasīji, man bija tevis tik žēl. Vai gan kāds no viņiem saprata, ko tu esi uzrakstījis? Visi tupēja kā žagatas.

— Kur nu kā žagatas? Patika jau gan, it īpaši tai ģenerāļa meitai, — Pjotrs Mihailičs iebilda.

— Nu jā, Polinai gan, jo viņa tur ir gudrākā no visiem, — Nastjeņka iebilda, — viņa vismaz klausījās uzmanīgi, varbūt tāpēc, ka ir iemīlējusies Jakovā Vasiļjičā.

— Laikam gan, — Kalinovičs apliecināja un nopūtās.

Mājās viņš aizgāja ap divpadsmitiem; un, kad pie God-

ņeviem viss norima, no viņa mājas sētas puses pagalma atkal izzagās kāda ēna, noslīdēja lejā pie upes un, virzoties gar krastu, iepretī lapenei pazuda, bet rītausmā šī ēna atkal aizņirbēja — un viss palika klusu

VIII

Pēc nedēļas Kalinovičs aizsūtīja lūgumu, lai viņu atlaiž četru mēnešu atvaļinājumā, un aizrakstīja kņazam par savu galīgo lēmumu braukt uz Pēterburgu, lūgdams, ja tas iespējams, apgādāt viņu ar ieteikuma vēstulēm. Kā atbildi uz to viņš tūliņ saņēma vēstuli kāda departamenta direktoram kopā ar īsu zīmīti no kņaza, kurā bija paskaidrots, ka cilvēks, kuram kņazs raksta, būs ar mieru darīt Kali-noviča labā visu, ko vien spēs. Tā gatavodamies, Kalinovičs tomēr nekā nevarēja saņemties, lai pateiktu to God-ņeviem, un — savādi gan! — šoreiz viņu galvenokārt atturēja kapteinis, kurš bija pārradies mājās: kautrēdamies pats sev atzīties, viņš sāka just no kapteiņa nepārvaramas bailes. Kalinovičam likās, ka Nastjeņķu un Pjotru Mihailiču būtu kaut kā iespējams laimīgi apmānīt, bet Flegontu Mihailiču ne. Laiks tikmēr ritēja uz priekšu; atvaļinājuma dokumenti bija atsūtīti, un ilgāk visu noslēpt vairs nebija iespējams. Jau iepriekš sagatavojies uz Nastjeņkas asarām un pārmetumiem, Pjotra Mihailiča izbrīnu un kapteiņa daudznozīmīgo klusēšanu un apņēmies to visu atvairīt ar savu saltumu, Kalinovičs izšķīrās un tīšuprāt ieradās pie Godņeviem tieši uz pusdienām, lai sastaptu visus kopā. Aizbildinādamies ar drēgno laiku, viņš no karafes, kas atradās uz galda, izdzēra prāvu glāzi degvīna un sacīja:

— Es tikko dabūju atvaļinājumu.

— Atvaļinājumu? — Pjotrs Mihailičs pārjautāja.

— Jā, esmu nodomājis aizbraukt uz Pēterburgu, — Kalinovičs turpināja, cik vien spēdams mierīgāk.

— Uz Pēterburgu? — nu jau vaicāja Nast jeņķa nobālēdama.

— Jā, uz Pēterburgu, — Kalinovičs atbildēja, un viņa balss uztraukumā drebēja. — Es jau pie kņaza saņēmu no redaktora vēstuli: viņš piedāvā pastāvīgu līdzdarbību un raksta, lai aizbraucot pats un stājoties ar viņu personiskos sakaros, — Kalinovičs piebilda, samelodams visu no pirmā līdz pēdējam vārdam. Pjotrs Mihailičs sākumā sarauca pieri, taču ne uz ilgu laiku.

— Droši vien vajadzētu aizbraukt... — viņš sacīja ar dziļdomīgu sejas izteiksmi.

— Un uz cik ilgu laiku jūs domājat braukt? — Nas-tjeņķa apvaicājās.

Šis jautājums Kalinovičam iedūra sirdī kā ar asu nazi.

— Uz trim četriem mēnešiem, — viņš atbildēja.

— Jābrauc gan, te sēžot, neko nevar panākt! . Katrā ziņā jābrauc! ... — vecais vīrs atkārtoja, Kalinoviča pēdējā atbilde viņu bija gandrīz pilnīgi nomierinājusi. — Un jūs, Nastasja Petrovna, lūdzama, neatrunājiet: trīs mēneši nav mūžība! — viņš piebilda, vērsdamies pie meitas.

— Es neatrunāju. Kāpēc gan neaizbraukt, ja tas nepieciešams? — Nastjeņka atbildēja, kaut gan acīs viņai jau riesās asaras un rokas tā drebēja, ka viņa nespēja noturēt dakšiņu.

Kalinovičs uzelpoja brīvāk.

«Nu, to nu es negaidīju, ka tas nokārtosies tik viegli,» viņš nodomāja un, vēlēdamies iztēlot savu aizbraukšanu par gluži parastu notikumu, mēģināja būt jautrs, tomēr nespēja: visapkārt sēdošie viņa egoisma upuri Kalinoviču mocīja un atmaskoja. Neviļus aizdomājies, viņš tikai iesānis pameta acis uz Flegontu Mihailiču, it kā vēlēdamies uzminēt, kas tam padomā, taču kapteinis visu laiku stūrgalvīgi klusēja. Arī Pjotrs Mihailičs iegrima domās, noraudzīdamies meitā, kas izskatījās bāla kā mironis. Pēc pusdienām, kad viņš pa savam paradumam devās uz kabinetu atpūsties, varēja dzirdēt, ka viņš neguļ: sākumā grozījās vien un klepoja, pēdīgi pieklaudzināja pie sienas, kas arvien nozīmēja, ka jāienāk Palagejai Jevgra-fovnai. Viņa ienāca arī, un abi čukstus sāka sarunu, tā ka vairāk bija dzirdama Pjotra Mihailiča balss, bet ekonome atbildēja tikai ar savu: «E . ē.. ē .. he . he .»

Tikmēr Nastjeņka, Kalinovičs un kapteinis, kas bija palikuši zālē, sēdēja, iegrimuši katrs savās domās.

— Iziesim laukā, man gribas pastaigāties, — beidzot Nastjeņka pieceldamās teica Kalinovičam.

Tas paraudzījās uz Nastjeņku.

— Šodien ir auksts. Vari vēl sasaldēties: tik vien būs tā prieka! — viņš iebilda.

— Nē, nekas: man mugurā silta kleita, — Nastjeņka atbildēja un lika galvā cepurīti.

Kalinovičs nekustējās no vietas.

— Vai jūs nāksiet kopā ar mums? — viņš uzrunāja kapteini, acīmredzot šoreiz nevēlēdamies palikt divatā ar Nastjeņku.

— Nebūt ne, cienītais! — kapteinis strupi atbildēja un,

paņēmis savu cepuri, bet aizmirsis pīpi un tabakas maku, devās prom. Ari Dianka tūliņ pieslējās kājās un, gribēdama paluncināties, aizšķērsoja viņam durvīs ceļu. Kapteinis pēkšņi tik stipri iebelza viņai ar kāju pa sāniem, ka Dianka salēcās, iesmilkstējās un, asti iemiegusi, noslēpās zem krēsla.

— Maisies mūžīgi pa kājām Iesmilksties tikai vēl: nositīšu nelieti! — Flegonts Mihailičs iziedams noteica, un pēc viņa acu izteiksmes varēja noprast, ka tajā brīdī viņš patiesi būtu spējīgs nosist savu mīluli, un tā, it kā to sapratusi, tikai pēc brīža uzdrošinājās izlīst no krēsla apakšas un, pati ar purnu atvērusi durvis, panāca savu saimnieku, kurš devās kaut kur citur — nevis uz mājām, un sekoja viņam, ieturot godbijīgu attālumu.

Kalinovičs to visu redzēja, un tas viņam likās aizdomīgi.

«Uz kurieni aizgaja šis lācis?» viņš pratoja, truli sekodams Nastjeņkai, kura ari bija uzbudināta. Viņa soļoja ātri, acis un vaigi kvēloja. Drīz vien aiz muguras palika galvenā iela, tad abi gāja pa kādu šķērsielu un beidzot atradās klajā laukā.

— Kurp mēs īsti ejam? — Kalinovičs galu galā iejautājās, galvu pacēlis un apkārtni vērodams.

— Uz māmiņas kapu. Sen neesmu tur bijusi un gribu, lai tu aizej parādīt viņai godu, — Nastjeņķa atbildēja.

Kalinovičs sarāvās.

«Jo tālāk, jo ļaunāk!» viņš nodomāja un ar nevilšu riebumu paraudzījās uz netālu redzamo kapsētu. Kapu baznīca bija no koka, ar šauriem logiem, kam rūtis laika gaitā apsūbējušas un pārklājušās ar varavīkšņainiem lāsu-miem. Nelielais, zemais zvanu tornis nošķiebies uz sāniem. Tas bija viscauri apšūts ar griezumiem rotātiem dēļiem, bet uz jumta, ko arī rotāja kokgriezumi, jau auga zāle un sūna. Kapsēta bija no vienas vietas pieblīvēta ar kapiem, pār kuriem slējās gan balti, gan melni koka krusti. Šajā vienkāršībā izcēlās vienīgi marmora kolonniņa ar saulē mirdzošu zeltītu krustu un zeltītu uzrakstu pie nesen mirušā nodokļu atpircēja kapa. Nas-tjeņķa pieveda Kalinoviču pie mātes kapa, ko klāja četrstūraina laukakmens plāksne ar virspusē iekaltiem vārdiem. Iedomā par mani, kungs, kad būšu nonācis tavā valstībā. Rakstīt šādus vārdus uz savas sievas mūža mājas bija izdomājis pats Pjotrs Mihailičs.

— Pielūgsim dievu! — Nastjeņķa teica, nomezdamās cejos pie kapa. — Meties ceļos arī tu, — viņa piebilda Kalinovičam.

Taču viņš palika nekustīgi stāvam. Kalinoviča sirdī bija īsta elle; šajos mirk]os viņš ilgojās vai nu nomirt pats, vai arī lai nomirtu Nast jeņķa. Taču mocības ar to vēl nebija galā: gana pielūgusi dievu un izraudājusies, nabaga meitene saņēma viņa roku un uzlika to uz kapa kopiņas.

— Apzvēri man, Žak, — viņa iesāka, asaras rīdama,

— apzvēri pie māmuļas kapa, ka tu mani mūžam mīlēsi, ka es kļūšu tava sieva, tavs draugs. Citādi māte man nepiedos . Jau trešo nakti redzu viņu sapnī: manis dēļ viņai nav miera!

— Nastjeņka! . Kam gan vajadzīgas visas šīs melodramatiskās scēnas? Nudien, jau bez visa tā ir smagi! — Kalinovičs iesaucās, nespēdams vairs ilgāk valdīties.

— Nē, Žak, zvēri, tas man būs vienīgais mierinājums, kad tu aizbrauksi, — Nastjeņka uzstājīgi atteica.

— Zvēru — viņš sacīja.

Un tieši tajā brīdī turpat blakus no biezās zāles izspurdza kaut kas melns un uzšāvās gaisā. Kalinovičs no-bāla un neviļus atlēca sānis. Nastjeņka palika mierīga.

— Ko tad tu nobijies? Tas bija krauklis, — viņa teica.

— Šādas scēnas var kuram katram satraukt nervus, — Kalinovičs atbildēja.

— Par ko gan tu dusmojies?

— Es nedusmojos.

— Nē, tu dusmojies. Tagad tu arvien dusmojies. Agrāk tu biji savādāks! .. — Nastjeņka teica nopūzdamās.

— Sniedz man roku, — viņa piebilda.

Kalinovičs to izdarīja. Ieejot pilsētā, viņš teica. — Te nav ērti tā iet, — un gribēja roku atvilkt, taču Nastjeņka neļāva.

— Nē, nekas, iesim vien ... Lai visi redz: es tā gribu! — viņa teica.

Kalinovičs tikai paraustīja plecus un visu atlikušo ceļu nogāja, iegrimis dziļās domās. Viņu neatlaidīgi mocīja jautājums: kur tagad ir kapteinis, ko viņš dara un ko ir nodomājis darīt?

Kapteinis patiesi bija iecerējis kaut ko Kalinovičam ne visai patīkamu; izgājis no brāļa mājas, viņš devās pie

Ļebedeva, kurš bija apmeties Zaldātu priekšpilsētā, kur neviens no kungiem nedzīvoja, un viņš to, protams, nebija darījis aiz skopuma, bet kāda nelaimīga notikuma dēļ, kas ar matemātiķi atgadījās pašā iesākumā, tikko viņš ieradās te strādāt: tikli atturēdamies no visāda veida kaislībām, viņš reiz pie policijas priekšnieka izmēģināja roku kāršu spēlē, mazliet laimēja un — aizravas Kopš tā brīža kārtis viņam kļuva par neremdināmu kaislību: viņš sāka piestaigāt visur, kur vien tika rīkoti kāršu vakari, viņš spēlēja ar sīkpilsoņiem, pat ar sulaiņiem — un šādās reizēs viņu tirdīja nevis iedzīvošanas kāre, bet gan viņa vīrišķīgajai sirdij tīkamais spēles sniegtais pārdzīvojums. Padarbojies tā kādu gadu, viņš beidzot uzdūrās mums jau pazīstamajam muižniekam Prohorovam, kurš ne vien lieliski prata visādus paņēmienus ar šauteni, bet vēl labāk tos pārzināja kāršu spēlē, un ar viņu spēlēt bija tas pats, kas iet medīt lāci kailām rokām: pagalam būsi kā likts! Viņš Ļebedevu pāris stundās apspēlēja par kādiem piecsimt rubļiem sudrabā. Mednieks nobālēja un sāka pazemīgi lūgt vēl paspēlēt ar viņu uz parāda. Prohorovs piekrita un no rīta jau bija laimējis tūkstošus piecus asignācijās.

— Pietiek! — matemātiķis beidzot teica, nopūties kā tvaika mašīna, un tūdaļ devās pie māklera un pret vekseli aizņēmās naudu.

Kopš tā laika Ļebedevs sāka no savas algas parāda dzēšanai pastāvīgi atdot divas trešdaļas, tālab apmetās gandrīz vai zemnieku mājelē un pārtika no maizes, kartupeļiem un skābiem kāpostiem. Pat ja viņam viesos piedāvāja tēju vai pīpi, viņš savā basā atbildēja: «Nē, godātais, mājās man tā nav — kam tad niekoties?» Arī no paša medījumiem Ļebedevs nekad neko neēda, bet centās iespējami dārgāk tos pārdot un krāt naudu kreditoram.

«Kāpēc jūs maksājat? Jūs taču droši vien apspēlēja,» citi viņam sacīja. «Neko nezinu, cienītie, esmu paspēlējis, un man jāmaksā,» Ļebedevs atbildēja stoiskā noteiktībā.

Todien, kad pie viņa ieradās kapteinis, Ļebedevs visu rītu bija savai iztikai gatavojis kartupeļu miltus, pats ar savām rokām sastrādājis kādu sieku šo miltu, viņš krietni sastrēbās baltinātu kāpostu viru un, apēdis pie tās klāt kādas piecas mārciņas rupjas maizes, aizsnaudās uz sava noplukušā dīvāniņa, ietinies šaurā katūna halātā, no kura

spraucās laukā viņa milzīgie jēlādas zābaki un rēgojās varenās, biezām spalvām apaugušās krūtis kā Esavam * Atradis viņu guļam, Flegonts Mihailičs aiz savas smalkjūtības citkārt droši vien būtu gājis mājās, taču šoreiz sāka Ļebedevu modināt un bija spiests mednieku vairākas reizes spēcīgi sapurināt, līdz viņš pamodās no sava dziļā miega; pēdīgi Ļebedevs sakustējās, paslējās sēdus, atvēra asinīm pieplūdušās acis, izberzēja tās un, pazinis draugu, izsaucās:

— A, jūsu labdzimtība!

— Piedodiet, es jūs pamodināju, — kapteinis sacīja.

Neraugoties uz ciešo draudzību, viņš Ļebedevam, tāpat

kā visiem citiem, vienmēr sacīja jūs, un draugs viņam atbildēja tāpat.

— Nekas, godātais! Manuprāt, jums pīpei vajadzīga uguns, — Ļebedevs teica, galīgi atjēgdamies un pieglauzdams savus sariem līdzīgos matus, kas bija izpūruši uz visām pusēm.

— Nē, cienītais, pīpi esmu piemirsis, — kapteinis atbildēja, aptaustīdams pogu, uz kuras parasti karājās tabakas maks.

— Nu, tad sēdieties! — matemātiķis sacīja, ar vienu roku piebīdīdams smagu krēslu, bet ar otru sadabūdams no palodzes koka krūzi ar kvasu, ko vienā paņēmienā arī iztukšoja līdz dibenam.

Kapteinis apsēdās.

— Nu, godātais, — Ļebedevs turpināja, — bet Krusa-novas purvus mēs, dārgais, abi esam nogulējuši: viņsvēt-dien visa renteja bijusi tur un, jādomā, būs iztrenkājuši pat visas vārnas; bet vainīgs esat jūs

— Vaļas nebija, cienītais, — kapteinis atbildēja nosarkdams — skaidra zīme, ka viņš runā nepatiesību.

— Vaļas nebija? Kādus kalnus tad jūs gāžat? — mednieks žāvādamies iebilda un izstaipījās, izskatīdamies savā istabā kā lauva krātiņā.

Patiesību sakot, kapteinis uz šo piezīmi nekā neatbildēja, bet, pacilājis rokas un kājas, piepeši iejautājās:

— Jūsu pārlūks brauc uz Pēterburgu?

Ļebedevam, šķiet, tas nelikās nekas sevišķs.

— Kā tad! Atvaļinājumu jau ir dabūjis uz četriem mēnešiem, — viņš atbildēja.

Abi draugi uz kādu brīdi apklusa.

— Tagadiņ gan viņš brauc uz Pēterburgu — bet, kas

zina, varbūt atpakaļ nemaz nebrauks? — kapteinis at-

isāka it kā jautādams.

— Kaut viņš izputējis! Lai vācas, kurp grib! — Ļebe-devs atbildēja.

Kapteinis atkal pakustināja rokas un kājas.

— Tagadiņ kaut vai brāļa mājā Kā tad tur? Viņu pieņēma, jāsaka, kā miesīgu dēlu — kapteinis ierunājās, taču balss aiztrūka.

— Nav ko runāt! Zināms jau! . — Ļebedevs apliecināja.

— Un kauču vai brālītis, — kapteinis turpināja, — nav tak vientuļš cilvēks, viņam ir neprecēta meita.

— Zināms! — Ļebedevs atkārtoja.

— Un, kaut arī šiten, — kapteinis atkal turpināja, — nav nekāds meža biezoknis, bet pilsēta: katram tak muti neaizbāzīsi Ko tikai neizrunā!

Ļebedevs zīmīgi noklepojās vai drīzāk norūcās, beidzot apjēdzis, uz ko tēmē kapteinis.

— Runā daudz ko, — viņš noteica, dziļdomīgi pamādams ar galvu.

— Jā gan, cienītais. Un kam var aizliegt? — kapteinis piekrita.

— Daudz ko runā, daudz ko. Kas man? Zināma lieta: ne mans zirgs, ne mans vezums; bet Pjotra Mihailiča gan žēl viņa labās sirds dēļ, nudien žēl! ..

Kapteinis cieši palūkojās draugā.

— Jūs tagadiņ, — viņš ierunājās aizžņaugtā balsī, — esat svešs cilvēks, un jums tomēr žēl; bet kā tagadiņ man, kam brālis ir tēva vietā? Un kauču Nastasja Petrovna — viņa tak man nav svešs cilvēks, bet miesīga brāļameita Kas tad man tagadiņ būtu jādara?

Izteicis šādu jautājumu, kapteinis apklusa, it kā gaidīdams drauga atbildi, taču Ļebedevs tikai bužināja savu milzīgo galvu.

— Ja sākšu kauču runāt pret viņu — vai tad manos vārdos maz klausīsies? Varbūt viens viņa vārds ir gudrāks par maniem desmit, — kapteinis noteica, un Ļebedevs ievēroja, ka, to teikdams, kapteinis aizgriezās un notrausa no vaiga asaru.

— Krāpnieks viņš ir — to jums vajadzēja pateikt! — mednieks sacīja.

Kapteinis piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Ko tad tagadiņ? — viņš ierunājās, rokas plātīdams.

aJ

— Man kā godīgam cilvēkam vajag ar viņu duelēties, kā to dara virsnieki.

Ļebedevs atkal zīmīgi noklepojās.

— Kāpēc ne? — kapteinis turpināja. — Lai mani tiesā dievs un cars, sevi es nesaudzēšu: es viņu tagad varētu nošaut; vienīgā nelaime, ka ne brālis, ne Nastjeņķa to nepārcietīs .. Cik pamatīgi viņš tos abus apmuļķojis! ... It kā ar gudru ziņu pieņēma jau no pirmās reizes kā miesīgu dēlu Sildīja čūsku azotē!

— Krāpnieks! — Ļebedevs atkārtoja.

— Tagadiņ esmu atnācis pie jums kauču aprunāties: kur lai šajā reizē ņemu padomu vai pamācību. . — kapteinis runāja, mirkšķinādams asarainās acis.

— Paga, pagaidiet! — mednieks dziļdomīgi iesāka un nežēlīgi plucināja pats sevi aiz matiem. — Pagaidiet! ... Lūk, ko es izdomāju: pirmkārt, neraudiet.

Kapteinis steigšus noslaucīja acis.

— Otrkārt, dodieties pie viņa uz dzīvokli un pasakiet viņam skaidri: «Lūk, tā un tā, rau, ko pilsētā runā .» To nu es jums saku no tiesas .. pats savām ausīm esmu dzirdējis: stāsta, esot bijusi stāvoklī .. bērnu esot izlikusi vai

Kapteiņa seja kvēloja, acis pielija ar asinīm, lūpas un vaigi raustījās.

— Tātad kas iznāk? — Ļebedevs turpināja, uzsita dūri galdā. — Tātad nolīdzini grēku, ja to nedarīsi, tad, sak, pa mūsējam — pa armijas modei vilkšu pie barjeras! ... Viņš nobīsies, nudien nobīsies! ...

Kapteinis domāja.

— Es aiziešu gan, cienītais! — viņš beidzot noteica.

— Aizejiet, nudien aizejiet! — Ļebedevs mudināja.

— Aiziešu, cienītais! — kapteinis atkārtoja un, nevēlēdamies iet atpakaļ pie brāļa, lai tur nebūtu jāsastopas ar savu ienaidnieku pirms izskaidrošanās, pavadīja vakaru pie Ļebedeva. Mednieks izrādīja viņam savu iemīļoto bisi, likdams kapteinim ielūkoties stobrā un teikdams: «Paraugieties, kā šī, blēdniece, no šaušanas sadilusi!» Un kapteinis lūkojās, nekā tomēr neredzēdams un nesaprazdams.

Šinī gadījumā pat grūti pateikt, kādu atbildi uz kapteiņa izaicinājumu būtu devis mans varonis, ja vien pats liktenis gluži bez viņa ziņas nebūtu nācis Kalinovičam talkā. Pēc atgriešanās no kapsētas Nastjeņka gandrīz vai

ar varu ievilka viņu savā istabā. Viņš tūdaļ paņēma pirmo pa rokai pagadījušos grāmatu un sāka to ar lielu interesi lasīt. Kādu brīdi abi klusēja.

— Nu, paklausies, draugs, noliec grāmatu, izbeidz! — Nastjeņka ierunājās, pienākusi viņam klāt. — Paklausies, — viņa turpināja mazliet satrauktā balsī, — tu nu aizbrauc Labi, brauc vien. tas tev nepieciešams Tikai vispirms tev mani jābildina, lai es palieku kā tava līgava.

Kalinovičam piere nosvīda aukstiem sviedriem. «Nē, tas nebeigsies tik viegli, kā man sākumā likās!» viņš nodomāja.

— Kāpēc tā? Vai es tevi bildinu vai ne, man šķiet, tam nav nozīmes, — Kalinovičs sacīja.

— Nav nozīmes? Cik dīvaini tu spried!

— Tam nav nekādas nozīmes, — Kalinovičs atkārtoja.

— Bet ja tas nomierinātu tēvu? Viņš to slēpj, taču viņu briesmīgi nomoka mūsu attiecības. Kad tu aizbrauci pie kņaza, viņš stundām ilgi sēdēja, domās iegrimis, ne vārda nebilzdams . Kad viņš tā ir darījis? Visbeidzot pažēlo arī mani, 2ak! Tagad visa pilsēta mani sauc par palaidnīgu skuķi, bet tad es vismaz būšu tava līgava. Slikta vai laba, bet precos ar tevi.

Ko pret to varēja iebilst Kalinovičs? Tomēr, no otras puses, Nastjeņkas prasība piespieda viņu vēlreiz būt negodīgam.

«Nu,» viņš klusībā nodomāja, «ja jau reiz sākts melot, tad acīmredzot jāmelo līdz galam!» — un sacīja:

— Ja nu es Pjotram Mihailičam patiesi iedvešu tik dīvainas aizdomas un ja tu pati tā vēlies, tad, cienīdams šejienes sabiedrisko domu, esmu ar mieru izpildīt šo tukšo formu.

Atbildes tonis Nastjeņķu aizvainoja.

— Tu, liekas, to nevēlies un vienkārši piekāpies! — viņa sacīja, jau gluži pietvīkusi.

kalinovičs juta prieku. Reti kad viņš dzīvē bija kaut ko vēlējies tik ļoti kā šobrīd to, lai Nastjeņka, kā parasti, zaudētu savaldīšanos un dusmās pateiktu, ka tāda gadījumā nevēlas būt nedz viņa līgava, nedz sieva; taču Nastjeņka aizvainojumu tūliņ aizmirsa, jo sevi bildināt bija lūgusi gluži vienkārši un dabiski, nepavisam nenojauzdama, ka mīļotajam cilvēkam tas varētu būt grūti vai nepatīkami.

— Tev šodien pat jārunā ar tēvu, citādi tava aizbraukšana viņam sagādā raizes Tēvocis arī viņam visu ko sastāstījis, — Nastjeņķa vajsirdīgi piebilda.

— Labi, — Kalinovičs strupi atbildēja, sevī nodomādams: «Šis neciešamais skuķis, šķiet, dara visu, lai manu aizbraukšanu uz Pēterburgu padarītu pēc iespējas grūtāku, vai patiesi viņa nesaprot, ka es nevaru viņu precēt? Bet, ja saprot un grib to panākt ar varu, vai tad viņa nezina, ka, ņemot vērā manu raksturu, tas ir pilnīgi neiespējami?»

Kalinoviča pārdomas iztraucēja Pjotra Mihailiča klepošana un balss kabinetā.

— Tētiņš pamodies, ieej pie viņa un pasaki, — Nas-tjeņķa teica.

Kalinovičs vairs nekā neiebilda, bet piecēlās un gāja. Galu galā viņš pats sev sāka likties smieklīgs, un viņš apņēmās bez ierunām visam pakļauties. Pjotrs Mihai-ličs tiešām bija piecēlies un sēdēja savā krēslā, iegrimis dziļās domās.

Kalinovičs apsēdās viņam iepretī. Vecais vīrs ilgi viņā raudzījās, acis nenolaizdams, it kā vēlēdamies iegaumēt katru viņa vaibstu.

— Un tā nu, Jakov Vasiļjič, jūs aizbraucat no mums tālu un uz ilgu laiku! — viņš noteica, skumji smaidīdams. Ne vien Nastjeņkai, bet arī viņam pašam bija grūti šķirties no Kalinoviča — tik ļoti viņš bija pie jaunā cilvēka pieradis.

— Jā, — tas atbildēja un tad padomājis piebilda:

— Pirms aizbraukšanas es gribētu ar jums parunāt par kādu diezgan nopietnu jautājumu.

— Kas tad nu? — Pjotrs Mihailičs steigšus iejautājās.

— Tikko te ierados, es jūsu ģimenē tiku uzņemts kā savējais, — Kalinovičs iesāka.

Pjotrs Mihailičs pamāja ar galvu; visi muskuļi viņa sejā sakustējās; acīs sariesās asaras.

— Es, zināms, jūsu viesmīlību izmantoju ne gluži bez nolūka, — Kalinovičs turpināja.

— Jā, jā, — vecais vīrs noteica.

— Man patīk Nastas ja Petrovna

— Jā, jā, — Pjotrs Mihailičs atkārtoja.

— Un nu es braucu prom un lūdzu viņas roku, un vēlos, lai viņa paliktu kā mana līgava, — Kalinovičs ar manāmu piepūli pabeidza savu sakāmo.

— Jā, jā, protams, — vecais vīrs nomurmināja un sāka šņukstēt. — Ak, mans mīļais Jakov Vasiļjič! Vai nu es to nemanīju? Lai dievs jūs svētī: Nastjeņka tevi mīl, tu mīli viņu — lai dievs jūs svētī! . — viņš izsaucās, pastiepdams Kalinovičam pretī rokas.

Tas veco vīru apkampa.

— Ei, kurš tur ir? . Palageja Jevgrafovna! ... — Pjotrs Mihailičs sauca.

Palageja Jevgrafovna ienāca.

— Ej pasauc Nastju.. Jakovs Vasiļjičs lūdz viņas roku.

To padzirdējusi, ekonome aiz prieka pietvīka un devās pasaukt Nastjeņku, taču viņa jau nāca.

— Nastasja Petrovna, — Pjotrs Mihailičs ierunājās, notraukdams asaras un pieņemdams mazliet oficiālu toni, — Jakovs Vasiļjičs parāda tev godu un lūdz tavu roku; vai jūs esat ar mieru vai ne?

— Esmu ar mieru, tēt, — Nastjeņka atbildēja.

— Nu, lai dievs jūs svētī, es jau sen esmu ar mieru! — Pjotrs Mihailičs turpināja. — Nu tikai vajadzētu kapteini: viņu tas ļoti iepriecinās. Ei, Palageja Jevgrafovna, Palageja Jevgrafovna!

— Ko jūs tā kliedzat? Tepat jau esmu.. — viņa atsaucās.

— Kā lai uz jums, bābiešiem, nekliedz. . Ek jūs, bābieši! — vecais vīrs jokoja, aiz prieka drebēdams. — Ej, mīļo māmulīt, aizsūti kādu mudīgāku pakaļ kapteinim, lai viņš tūlīt būtu klāt! Nu, aši!

— Ko tad lai sūta? Aizskriešu pati, — Palageja Jevgrafovna atbildēja un aizgāja, taču neatrada kapteini mājās, un, kur viņš ir, — dzīvoklī nezināja pateikt.

— Kā tad tā? ... Nepatīkami! . . — Pjotrs Mihailičs noteica.

Arī Kalinovičs vēlējās sameklēt kapteini, taču Nastjeņka atrunāja.

— Kur tad lai viņu meklē? Gan atnāks vēl šodien pat, — viņa sacīja.

Taču kapteinis neatnāca. Turpmākajā vakara daļā līgavainis un līgava bija sadrūmuši, toties Pjotrs Mihailičs peldēja svētlaimē; atstājis jaunos ļaudis divatā, viņš sāka cienīgi staigāt pa zāli un sākumā it kā aplēsa kaut ko, tad piepeši norunāja pazīstamo retorisko piemēru: «Tas vīrs, ko es te ronu, kā putnu cars steidz ātri spār-

nos pacelties uz Helikonu!» — Ir nu gan blēņas, — viņš beigās noteica.

Prieka jūtas vecā, labsirdīgā vīra galvā bija radījušas jucekli, kas nebija labāks par šīm blēņām, ko viņš, dievs vien zina kāpēc, bija atcerējies.

Pārnācis mājās, Kalinovičs jau savā pirmajā istabā ieraudzīja kapteini. Viņš to gandrīz vai bija paredzējis un tādēļ savaldījies diezgan mierīgi teica:

— A, Flegonts Mihailičs! Sveicināti! Ļoti priecājos jūs redzēt.

Kapteinis klusēja.

— Sēdieties, lūdzami, — Kalinovičs piebilda, norādīdams uz krēslu.

Kapteinis apsēdās un turpināja klusēt. Kalinovičs apsēdās netālu no viņa.

— Kur tad jūs bijāt? — viņš draudzīgi iesāka.

— Tāpat vien, cienītais, pie pazīstamiem, — kapteinis atbildēja.

— Tas ir žēl, sevišķi tāpēc, ka šodiena mums visiem bija ievērojama diena, es bildināju Nastasju Petrovnu un saņēmu piekrišanu.

Kapteinis iepleta acis.

— Jūs esat saņēmis piekrišanu? — viņš pārjautāja, pats neapjēgdams, ko runā.

— Jā, — Kalinovičs atbildēja, — pēc tam mēs jūs meklējām, bet nevarējām atrast.

Kapteinim sejā sāka parādīties te balti, te sarkani plankumi.

— Tātad uz Pēterburgu jūs nebrauksiet? — viņš noprasīja, ar pūlēm vilkdams elpu.

Izdzirdis šādu jautājumu, Kalinovičs piesarka, tomēr atbildēja diezgan vienaldzīgā tonī:

— Nē, uz Pēterburgu es braukšu, — uz mēnešiem trim. Ko lai dara? . Lai cik skumji tas būtu, taču sakarā ar maniem literārajiem nodomiem brauciens ir nepieciešams.

Kapteinis ar muļķīgu, tomēr ciešu skatienu paraudzījās viņam sejā.

— Tagad es vismaz aizbraucu, — Kalinovičs turpināja, — kā līgavainis un ceru, ka būšu aizdarījis mutes šejienes tenkotājiem un nomierinājis Nastasjas Petrov-nas tuviniekus.

Kapteinis sāka apmulst.

— Ka mīlu Nastasju Petrovnu, to es nekad neesmu

slēpis un nav ari bijis vajadzības to darīt, jo man vienmēr bijuši godīgi nolūki, lai gan kapteinis varbūt mani saprata citādi, — Kalinovičs piebilda.

Kapteinis jutās galīgi uzveikts. Pār viņa vaigiem jau ritēja asaras.

— Es ļoti priecājos, — viņš sacīja, sniegdams Kalino-vičam roku, ko jaunais cilvēks izteiksmīgi paspieda.

Tad sekoja mēma un diezgan ilgstoša scēna, kuras turpinājumā kapteinis vēlreiz, roku pasniegdams, noteica: «Es ļoti priecājos!» — bet tad piecēlās un klanīdamies atvadījās. Kalinovičs viņu pavadīja līdz ārdurvīm un, atgriezies guļamistabā, iekrita gultā, sakampa galvu un izsaucās: «Ak kungs, vai tiešām dzīvē uz katra soļa jāmelo un jādara nekrietnības?»

IX

Jo tuvāk nāca aizbraukšanas diena, jo pretīgāka sajūta pārņēma Kalinoviču, un, tā kā to cilvēku vērtību, kuri mūs patiesi mīl, visbiežāk uzzinām, tos zaudēdami, tad, nemaz nerunājot par sirdsapziņas balsi, ko nespēja apklusināt nekādi prāta argumenti, pieķeršanās Nastjeņkai viņā ar katru stundu it kā auga augumā, nekad vēl jaunajam cilvēkam meitene nebija likusies tik mīļa, un tikai doma vien, ka viņa jāpamet un jāpamet varbūt uz mūžu, lika viņa sirdij asiņot. Taču, noslēpis to visu savā sirdī, ārēji Kalinovičs šķita vēl saltāks un drūmāks. Viņš juta, ka, tiklīdz Nastjeņka kaut reizi, viņam redzot, sāks raudāt un izrādīs savu izmisumu, visa viņa apņēmība būs vējā, bet Nastjeņka neraudāja, mīlošas sievietes instinkts lika viņai nojaust, cik mīļotajam cilvēkam grūti no viņas šķirties, viņa negribēja to vēl vairāk mocīt un centās būt mierīga, tikai ne ar ko nodarboties gan nespēja un stundām ilgi sēdēja, rokas salikusi un skatīdamās viena punktā. Toties nemitīgi un mundri bija sākusi rosīties Palageja Jevgrafovna: viņa pati izmazgāja un izgludināja visu Kalinoviča veļu, no jauna pārtaisīja viņa pēli, no-stepēja viņam jaunu segu un bija pat paredzējusi pašūt īpašu maisiņu ziepēm un dvielim. Par ceļamaizi viņa sāka rūpēties jau dienas divas iepriekš un īpaši aizsūtīja Sietu pie pazīstamas sīkpilsones Spiridonovnas pēc cāļiem pastētei, taču tas aizgāja turpat tuvumā pie kādas citas un

atnesa tādus, ka ekonome nenoturējās un iesvieda viņam dzīvu gaili sejā. Pjotrs Mihailičs kopā ar kapteini arī visu laiku meklēja vedēju un bija sašutis.

— Māk gan blēdīties tie krievu ļautiņi, grūti pat iedomāties! — viņš stāstīja. — Aizeju pie tā nekrietneļa Bezpirkstu Afoņkas. «Cik līdz Maskavai? .» — «Piecdesmit sudrabā! .» — «Kā tad tā, blēdi: piecdesmit sudrabā? Divdesmit ceturtajā gadā taču tu mūs abus ar sievu vedi par piecdesmit asignācijās ..» Šis smejas. «Toreizīl,» viņš saka, «sieku auzu pirkām par desmit kapeikām un tarantass arī varbūt nebija no pasta ratiem.» — «Labi,» es saku, «cik tu par tarantasu prasi?» — «Desmit sudraba rubļu.» — «Labs ir,» saku, «ņem par tarantasu desmit, bet zirgus mēs paņemsim no pasta.» — «Negribu,» — tā šis, «kālab man laist darbu no rokām laukā?» — «Te tev nu bija! .» es saku un eju pie Ņiki-tas Sapožņikova. Kur tev dieviņ: tā elles ķēve, šitā blēža Afoņkas laulātā draudzene, pa sakņu dārziem tur jau priekšā. Atnāku. «Ne kapeikas mazāk!» Nu? Kas tie par ļaudīm? Vācietis tā nedarītu Nē. . nemūžam!

— Jādod viņiem, cik prasa, — atbildēja Kalinovičs, kuram visa šī gādība par viņu sagādāja vēl lielākas mokas.

— Nedošu, cienītais! — Pjotrs Mihailičs dedzīgi iebilda, it kā tādā gadījumā būtu jāzaudē puse no savas bagātības. — Esiet tik laipns, brāli, — viņš griezās pie kapteiņa un aizsūtīja viņu pie Dmitrija Grigorjiča Hļesta-nova, kurš bija stāstījis par kādu kupci, kas braucot uz Maskavu. Kapteinis labprāt aizgāja un patiesi sameklēja kādu ceļa biedru kupci, tā ka ceļš nu izmaksāja daudz lētāk un Pjotrs Mihailičs nomierinājās.

Aizbraukšanas priekšvakarā Kalinovičs pilnīgi izvācās no sava dzīvokļa — un viņam bija jāpārguļ pie Godņe-viem. Vakarā Nastjeņka, pirmoreiz izmantodama līgavas tiesības, apsēdās viņam blakus un, uzlikusi galvu līgavainim uz pleca, saņēma viņa roku. Kalinovičs nespēja ilgāk izturēt savu lomu.

— Paklausies, — viņš ierunājās, pievilkdams Nastjeņku sev klāt un skūpstīdams, — nosēdēsim šo nakti kopā, atnāc pie manis

— Labi; kad? Kad visi aizmigs?

— Jā, es gribu būt kopā ar tevi.

— Labi, es arī gribu, — Nastjeņka atbildēja, — tā bus pēdējā reize! — viņa piebilda tik skumjā balsī, ka sirds Kalinovičam iesmeldzās.

«Mans dievs, mans dievs! Un es pametu šo lēnprātīgo būtni!» viņš nodomāja un, aši piecēlies, atgāja sānis.

Nākošajā dienā bija paredzēts agri celties, tālab visi tūliņ pēc vakariņām izklīda. Kalinovičam guļas vieta bija uzklāta zālē. Palicis viens, viņš jau nopūta sveci un apgūlās, bet tūliņ viņu pārņēma satraukta nepacietība: sasprindzinājis uzmanību, jaunais cilvēks sāka ieklausīties, kas notiek blakusistabās. Pagāja pusstunda. Pjotrs Mihai-ličs vēl arvien pa brīdim ieklepojās, un gaitenī skanēja Palagejas Jevgrafovnas netīkamie soļi. Beidzot laukā nozuda gaismas strēle, kas caur logu krita no kabinetiņa, kur gulēja vecais vīrs, un dziļajā klusumā vienmērīgi tikšķēja tikai sienas pulksteņa svārsts. Bet tad kaut kas noklaudzēja .. Kalinovičs pielēca kājās un ielūkojās viesistabā, no kurienes vajadzēja nākt Nastjeņkai. Tur bija tukšs un tumšs, tāpēc viņam kļuva tā kā mazliet baigi, un viņš atkal apgūlās; tomēr asinis pulsēja nemierīgi un likās — katrs nervs jūt un klausās. Atkal kaut kas noklaudzēja . Nē, tur žurka ņēmās ap kādu kaulu. «Vai tiešām viņa neatnāks?» jaunais cilvēks mokoši domaja, gurdi uzsliedamies sēdus. Taču atkal kaut kas noča-bēja «Vai esi te?» atskanēja čuksts. Kalinovičs nodrebēja, un pustumsā pie viņa jau noliecās Nastjeņka baltā naktssvārkā un ar atpītu bizi Tūliņ viss aizmirsās: Nastjeņkai — briesmīgā priekšā stāvošā šķiršanās, bet Kalinovičam — gan paša godkāre, gan necilvēcīgais nodoms Svētlaime, šķiet, nekad nebeigsies Tomēr laiks ritēja tālāk — un sāka aust gaisma. Visi priekšmeti iezīmējās arvien skaidrāk un skaidrāk. Pagalmā sākās rosība: izdzirdusi ganu pūšam taurē, virēja izdzina govi pa vārtiem; Siets, ko Palageja Jevgrafovna bija notrenkusi no krāsns, aizbrauca pēc ūdens.

— Paliec sveiks! — Nastjeņka beidzot sacīja.

— Paliec sveika! — atsaucās Kalinovičs.

Vēlreiz atvadījušies ar vāru skūpstu, abi šķīrās un aizmiga, aizmirsuši drīzo šķiršanos. Velti Pjotrs Mihailičs, drīz pēc tam pamodies, apprasījās Palagejai Jevgrafov-nai:

— Vai tad vēl guļ?

— Guļ, — viņa atbildēja.

— Edz, kas par bezrūpīgiem ļaudīm, — vecais vīrs noteica un nenocieties aizgāja un pamodināja Kalinoviču. Arī Nastjeņka drīz vien piecēlās un iznāca laukā. Viņa bija bāla un ar tādām kā gurdām un miglainām acīm. Sasveicinādamās ar Kalinoviču, viņa mazliet pietvīka.

Beidzamā grūtā pošanās, kā jau parasti, ievilkās krietni pāri dienas vidum — kamēr vēl atveda tarantasu, tad zirgus, un pēdīgi pats Bezpirkstu Afoņka, ģērbies ar auzu smalkni un degutu notraipītā miecētas ādas puskažociņā, rāmā garā tos iejūdza un, ar elkoņiem atbalstījies pret aizjūgu, sāka flegmatiski vērot, kā Siets kapteiņa uzraudzībā nesa laukā un krāva pajūgā ceļa somas. Izmantodams šo brīdi, Pjotrs Mihailičs ar noslēpumainu galvas mājienu iesauca Kalinoviču kabinetā.

— Man, Jakov Vasiļjič, ir pie jums kāds lūgumiņš, — viņš iesāka mazliet nedrošā balsī. — Te, lūk, cienītais, ir, — viņš turpināja, izņemdams no skapīša diezgan pabiezu kladi, — mani dzejas grēki. Te ir elēģijas, nelielas odas, beidzot, šis tas erotiskā garā. Vai jūs nevarētu kaut ko no šīm blēņām iegrūst kādā žurnālītī un iespiest? Tas man vecumdienās būtu ļoti patīkami!

Kalinovičs domās pasmaidīja par šo naivo vēlēšanos.

— Kāpēc ne? .. Ar lielāko prieku, — viņš atbildēja.

— Esiet tik laipns, — vecais vīrs lūdza, — tikai Nas-tjeņkai nesakiet, citādi viņa sāks zoboties, — viņš, iedams laukā, pačukstēja.

Zālē viņi sastapa ierēdņa atraitni, kas, lai cik neapmierināta bija ar apakšīrnieku, tomēr uzskatīja par savu pienākumu viņu pavadīt. Atnāca arī ceļa biedrs — kupcis rūpīgi apjoztā kažokā, kurā viņš jau bija krietni sakarsis. Palageja Jevgrafovna salika brokastis vismaz uz diviem galdiem, taču Kalinovičs gandrīz nekā neēda, tāpat pārējie, un vienīgi ierēdņa atraitne, iztukšojusi kādas trīs glāzītes sīvā, notiesāja divus prāvus gabalus pīrāga un, sacīdama. «Kur brīnumgards!» — tā palūkojās uz marinēto zivi, ka, šķiet, ja nebūtu neērti, viņa notiesātu arī to.

— Uzkodiet! — Pjotrs Mihailičs skubināja kupci.

— Pazemīgi pateicamies: grēcīgā kārtā esam jau uzkoduši! — tas atbildēja, uzdvesdams sīpolu dvaku.

— Nu, tad piesēdīsim nu visi! — Pjotrs Mihailičs turpināja' un viņam acīs saskrēja asaras. Visi apsēdās, ieskaitot arī Sietu, kurš slaistījās gar durvīm un kuru

apsēsties piespieda Palageja Jevgrafovna. — Nu! — Pjotrs Mihailičs atkal ierunājās, celdamies kājās; tad, noskaitījis lūgšanu un vēlreiz noteicis? «Nu,» — apkampa un noskūpstīja Kalinoviču. Arī Nastjeņķa viņu apkampa. Viņa neraudāja

— Uz redzēšanos, novēlu laimīgu ceļu turp un atpakaļ, — kapteinis teica, dīvaini vaikstīdams seju.

Palagejai Jevgrafovnai no asarām bija zem acīm sarkani plankumi; pat Siets, kaut kādu jūtu pārņemts, satvēra un noskūpstīja Kalinovičam roku, bet ierēdņa atraitne, kam sīvais bija padarījis vaigus gluži sārtus, saskūpstījās ar viņu trīs reizes. Tad visi izgāja uz lieveņa pavadīt.

— Ar dieva palīgu! — kupcis noteica, pārmezdams krustu un iesēzdamies pajūgā. Afoņka sāka braukt. Kali-novičs visu laiku nebilda ne vārda, taču sejā viņam bija īsta mocekļa izteiksme; pagriezies atpakaļ, viņš logā vēl arvien redzēja bālo un skumjo Nastjeņku. Beidzot Godņevu māja vairs nebija redzama. Viņi pabrauca garām arī skolai, kurp viņš bija gājis katru dienu, iedvesdams apakšniekiem lielas bailes. Katedrāles sudrabotie jumoli saulē laistījās tik spoži un skaisti kā vēl nekad. Aiz muguras palika arī iestāžu ēka, uz kuras lieveņa rāmi sēdēja divi sargi, un labajā pusē aizstiepās valnis, uz tā bija redzama arī lapenīte: turp Kalinovičs bija pirmoreiz ataicinājis Nastjeņku, lai atzītos mīlestībā. Cik laimīgs un apmierināts viņš bija tajā vakarā! Un nu viņš bēga prom no šīs laimes, lai meklētu citu dievs vien zina kādu! Zaldātu slobodā uz ietves, kas bija apaugusi ar zāli, ganījās pastmeistara kaza, kuras pienu viņš bija dzēris. Cietumā caur dzelzs restēm rēgojās skūtas arestantu galvas ar bālām, novārgušām sejām, un tad pavīdēja kapsēta, kurā, kā par spīti, tūliņ acīs dūrās pelēkā plāksne uz Nastjeņkas mātes kapa «Cik labi tas viss pazīstams, tomēr — ardievu! Vai es to visu vēl kādreiz redzēšu, vai arī šie divi gadi, šīs vietas un cilvēki zudīs uz mūžīgiem laikiem, kā zūd sapnis, atstādams sirdī vienīgi neizdzēšamas atmiņas? .» Tā domājot, manam varonim uznāca neizturamas skumjas: viņš vairs nespēja valdīt pār sevi un, iespiedis seju spilvenā, sāka raudāt.

TREŠĀ DAĻA

I

Jau divas dienas mums pazīstamais tarantass, zirgiem un vedējiem mainoties, vilkās pa lielceļu uz Maskavu. Kalinovičs gandrīz nemaz nepacēla galvu no spilvena. Arī kupcis vairāk klusēja un ar tādu kā stūrgalvību raudzījās tālumā, taču, kas viņu tur interesēja — dievs vien zina. Serpovihā, dažas stacijas pirms Maskavas, viņiem par vedēju iedeva sievišķi, tikai ar vīriešu cimdiem un cepuri, lai pa ceļam tik viegli nepazītu un nesāktu aizskart. Kupcis viņai aizrādīja:

— Tīri kauns, krustmāt, ij braukt ar tevi uz bukas, būtu jel vakars nācis virsū, tad tak tomēr tā kā piedienīgāk.

— Ne jau visi darbi, tētiņ, nakti darāmi; esmu jau jūsu sugu arī dienu vadājusi. Nebūsi jau pirmais! ... — sievišķis atteica un bez kādām kļūmēm nogādāja viņus stacijā, kur tarantasu sagaidīja važoņu pūlis.

— Ak tu, vecā ragana, atkal uz bukas uzraususies! — kāds no viņiem piezīmēja. — Vai viņa jums, kungi, godam izdabāja? Citādi mēs viņai tūliņ liksim trūkties, — viņš piebilda, uzrunādams iekšā sēdētājus.

— Ej vien izdabā saviem skuķiem un liec tiem trūkties, bet vīrišķiem tu labāk par mani neizdabāsi! — sievišķis atcirta un braši nolēca no ratu priekšas.

Kad bija iejūgti citi zirgi, uz bukas uzrausās garš puisis ar auskaru vienā ausī, cauru kaftānu mugurā un velteņiem kājās, kaut arī bija briesmīgi dubļi; puisis bija dzimtcilvēks, nesen padzīts no pasta stacijas, bet, dižoties gribēdams, vēl arvien brauca ar zvārgulīti. Pret zirgiem viņš izturējās nejēdzīgi; tiklīdz paņēma rokā grožus, tā sāka rīkoties.

— N-n-ū! — viņš uzkliedza un noslānīja ar pātagu visus trīs zirgus.

Ilkšu zirgs sadomāja niķoties un sacēla sakas uz kakla. — 0, velns! Nelabais! — važonis uzsauca un sāka zirgu pātagot vienā laidā.

Pēdīgi zirgs laidās auļos. Arī tas važonim nebija pa prātam.

U, nolādētais! Tu man auļosi! — viņš norūca un sarāva grožus, turpinādams slānīt ar pātagu. Tarantass, te raudamies uz priekšu, te izlēkdams no risēs, nežēlīgi kratījās. Beidzot Kalinovičam, lai cik dziļi viņš bija iegrimis savās skumjajās pārdomās, sāka durt sānos.

— Ko tu tā trencies pa kaklu pa galvu? — viņš uzsauca.

— Es esmu nikns braucējs, — važonis atteica, tad uzbrēca: «U, lutauši!» — un nezin kādēļ tā sarāva grožus kreisajam piejūga zirgam, ka tas aiz sāpēm sāka galvu purināt.

— Rāmāk, kad tev saka! — Kalinovičs atkārtoja.

— Nekas! Sēdiet droši, gāztin jau neizgāzīšu! — važonis noteica un, atkal uzbrēcis: «Nū, lutauši!» — dzina pilnos auļos. Kratīja arī .kupci, neraugoties uz viņa smag-nējumu, taču viņam, šķiet, tas nebija nekas un varbūt pat mazliet patika.

— Viņiem jau te zirgiem visas kājas atdauzītas: ja tos sākumā neiekarsēs, būs vēl sliktāk, apstāsies pusceļā, — kupcis paskaidroja Kalinovičam.

— Man vis neapstāsies! Mana sirds nav tāda. nupat izgulēju karsoni, nu esmu kļuvis vēl niknāks, — važonis iebilda, pagriezdamies atpakaļ un parādīdams savu pavisam dzelteno seju un dzeltenos acu baltumus.

Tā nu pēc pāris stundām no stacijas vairs nebija ne vēsts. Iebraucis sādžā, važonis straujā gaitā piegrieza pie mājas, kas bija lielāka un greznāka par citām. Tur sacēlās kņada, garām uz otru sādžas galu aizskrēja puišelis. Pa logu izbāza galvu kāds sievišķis. Pie vārtiem stāvošais zemnieks, važoņu vecākais, noņēma platmali un pasmaidīja.

— Kuram kārta? — važonis noprasīja, rausdamies zemē no ratu priekšas.

— Vecajam, — važoņu vecākais atbildēja.

— Izrīko, mīļais, izrīko, nav ko vilcināties! — kupcis skubināja.

— Ir jau izrīkots, saimniek, ir jau izrīkots, — vecākais atsaucās un, no mugurpuses apiedams apkārt taran-tasam, noteica. «Laikam uz Maskavu . Redzams, pasta rati.»

— Pasta gan, līdz Maskavai, — važonis atbildēja. — Krustmāt Arina! Iedod nu uguntiņu, — viņš uzsauca sievišķim, kas raudzījās laukā pa logu, un, izvilcis no azotes notaukotu tabakas maciņu un strupu pīpīti, piedzina to ar mahorku.

Sievišķis pazuda un pēc brītiņa izbāza pa logu abas rokas, turot tajās kvēlojošu ogli, taču neizturēja un nometa zemē.

— Ai, ka tevi ar visu tavu uguni . Rokas vien apdedzināja, — viņa noteica.

— Briesmot tev jēli nagi — kā tad viņā saulē izturēsi, kad tevi ellē sāks cepināt? — važonis teica, paceldams ogli un aizsmēķēdams pīpi.

— Notriecis esi, puis, — vecākais sacīja, apskatīdams smagi elsojošo trijjūgu.

Važonis atbildes vietā piegāja klāt kreisajam piejūga zirgam, kurš bija nosvīdis vairāk par citiem, un, sacīdams: «Nu, aizelsies gan, nolādētais!» — sagrāba to aiz purna, ar varu piespiezdams nosprauslāties, un tad, pīpi no mutes neizlaizdams, sāka jūgt nost.

— Kā tad ir, mīļais, vai būs drīz? Tu varbūt domā, ka jābrauc nevis šodien, bet rīt? — kupcis teica važoņu vecākajam.

— Ja tā grib, var arī tā, — pa pusei smaidīdams, atbildēja vecākais.

— Vai naudu arī negribi rīt? — kupcis saniknots noprasīja.

Tobrīd pienāca vīrietis ar bērnu uz rokām.

— Aiz kam naudu rīt? Naudu vajag šodien, — viņš iejaucās.

— Tā gan, naudu šodien! Naudu saņemt jūs esat nadzīgi, — noteica kupcis, bargi viņā paraudzījies.

— Tūlīt, saimniek, tūlīt! Nesteidzies pārlieku: pa pasauli izmalies, gan atkal atkulsies, — vecākais viņu mierināja, un šis tūlīt sākās ar to, ka veca sieva klēpī atstiepa sakas un iemauktus, tad gadus piecpadsmit vecs zēns, aiz pieres krēpēm turēdams, atveda pelēku zirģeli. Izrādījās, ka tam jābūt par ilkšu zirgu. Uzlicis tam iemauktus un sakas, viņš, ar ceļgaliem atspiedies pret saku kokiem un sasarcis līdz ausīm, sāka vilkt ciet saku auklu, bet aukla trūka, un zēns atkrita augšpēdus.

— Pielūko, puis, nesadauzi akmeņus, — viņam aizrādīja vīrietis ar bērnu, vēl arvien stāvēdams turpat.

Zēns saniknojās.

— Ej tu pie joda! Stāv te ar savu kverpi! — viņš atcirta un, saspļāvis saujās, atkal sāka vilkt ciet saku auklu.

Viens no piejūga zirgiem atnāca pats. Dzimtļaužu važonis, it kā iežēlojies par to, uzmauca zirdziņa streņģes uz šķērskoka un, uzsitis zirdziņam pa muguru, lai tas streņģes nostiepj, noteica. «Labs ir! Derēs!» Pie attālākas mājas sieva, kas bija atnesusi sakas, ņēmās neganti sunīt kādu vīru grožu dēļ. Otru piejūga zirgu beidzot atveda pats važonis, greizs, sirms večuks, un sāka to jūgt klāt. Tikmēr pirmītējais važonis, dzeramnaudu gaidīdams, jau stāvēja bez cepures un vispirms uzrunāja kupci.

— Nav sīknaudas, mīļais, — tas atbildēja gluži vienaldzīgā balsī.

— Vairs pat sīknaudas nav, — važonis atkārtoja, galvu kasīdams, — ir nu gan kupcis, blēdnieksf — viņš piebilda gandrīz skaļā balsī, apiedams apkārt tarantasam un uzrunādams Kalinoviču. Tas īgni pameta viņam desmitkapeiku gabalu. Šī scēna Kalinovičam vispār sāka kļūt nepanesama, un visvairāk viņu kaitināja kupcis ar savu nekustīgo ķieģejsarkano seju un lempīgo augumu. Kalinovičam likās, ka šim stulbenim iekšēji nekas netraucē dzīvot pasaulē un krāt naudu. Par desmit sudraba rubļiem viņš droši vien būtu ar mieru pamest desmit mīļākās, un, zināms, drīzāk koka gabalam nekā viņam varētu iestāstīt, ka tādā gadījumā cilvēkam jācieš. «Cik daudz kam dzīvē,» Kalinovičs domāja, «vienkāršs cilvēks tiek pāri kā niekam, kamēr mēs ar visu savu attīstību un savu refleksiju to spējam vienīgi ar milzu piepūli. Mēdz teikt, mums esot dotas smalkas baudas, āk dievs! Kurš gan par šo smalkumu gribētu maksāt ar tik bezgala skaudrām ciešanām, kādas tagad plosa manu sirdi!» Pie šīs pēdējās domas_viņš nikni uzsauca:

— Ātrāk jūs, lopi!

Tūlīt, tētiņ, tūlīt, — atsaucās večuks, kam vajadzēja būt par važoni, pēdīgi trausdamies augšā uz bukas. — Vai, vai, vai, vecā! -— viņš turpināja. — Panāc nu šurp, padod te ratu priekšā kuļķenu ar auzām, citādi, āre, cik šitā buka cieta, kauču apvilkta ar ādu.

Vecā pasniedza maišeli.

— Tu jau, mīļo vectēv, dzīvs līdz galam netiksi, būtu jel sūtījis puisi, — kupcis piebilda.

— Vair vai, vai, nekas! Gan ar Kristus un ar dieva palīgu galā tiksim.

— Vecais aizraus itin lepni . Brauc nu, vecotēv, — važoņu vecākais paskubināja.

Večuks sāka braukt.. Piejūga zirgs, kurš bija atnācis pats, izrādīja lielu vēlēšanos iegriezties savā pagalmā, un, lai to nepieļautu, zēns saņēma zirgu aiz pavadas un veda, dauzīdams ar dūri pa sāniem. Ielas vidū stāvošie zemnieki sāka zoboties.

— Ved vien, ved to ērzeli! Are, kā šis liec kaklu ritenī, — bariņā ierunājās vīrs ar bērnu, bet citi sāka smieties.

Kalinovičs sapīka vēl vairāk.

«Pat par to šie stulbeņi var uzjautrinoties,» viņš skaudīgi nodomāja. Izkūlies no sādžas, večuks palaida zirgus sīkā riksī. Pretēji iepriekšējam važonim viņš bija varen labsirdīgs un tūliņ sāka savā nodabā pārspriest: «Pavei, puis, grožu sametās žēl. Jā, blēdis tu esi gan, to es saku; es tev zirdziņu, dzīvu radību, aizlienēju, bet tu — paskat vien! — striķa gala nenosliecies. Netaisos jau kārties tavā pineklī, nelga, — sābris skaitās!» To teicis, večuks uz kādu brīdi iegrima domās, it kā vēl aizvien prātotu par kaimiņa skopumu, bet tad piepeši griezās pie braucējiem un piebilda:

— Pie mums sādžā, tētiņi, kundziņi godātie, ļaudis ir blēdīgi!

— Blēdīgi? . — kupcis atsaucās.

— Blēdīgi! .. Un kā vēl, jums par zināšanu, blēdis blēža galā, zaglis zagļa galā. Es, rau, esmu lēnīgs, neblēņojos, un nav man no viņiem nekāda glābiņa. Vai redz, grožu žēl sametās! .. Vai nu es šos pie biezputras pavalgam apēstu? Kādi bija, tādus atdotu, suņa dvēsele!

Kamēr vecais tā murmināja, viņi iebrauca divdesmit verstu garā meža ceļā. Ceļš kļuva stipri smilšains. Tikko jaudādami cilāt kājas, zirdziņi soli pa solim vilka smago tarantasu. Saule jau bija pavisam zemu un meta garas ēnas no abās pusēs ceļam augošā staltā, tumšā meža, kas priekšā pašķīrās kā bezgalīga dekorācija. Kalinovičam, kurš aiz skumjām un dvēseles mokām visu ceļu nebija gulējis, beidzot uzmācās snaudiens, tomēr važoņa balsi viņš joprojām dzirdēja.

— Nav jau, tētiņi, ceļa braucēju kundziņi, — viņš teica, — nav nekā slavējama mūsu sādžā. Tu, lūk, kupča

kundziņ, tā kā vairs nebūtu jauns, tad, kazi, būsi dzirdējis, kāda slava mūsu sādžai, — nav jau ko grēku slēpt!

— Kādā ziņā tas, par piemēru, būtu? — kupcis apprasījās.

— Nu, tādā, tētiņ, ka uz ceļiem reizēm palaupa, — večuks atbildēja noslēpumainā pusčukstā.

Kupcis nokāsējās.

— Ko, vai tad tagadīt ari vēl ar to nodarbojas? — viņš painteresējās, katru vārdu runājot nodalīdams.

— Nu, tagadīt, — vecais turpināja, — kur ta nu! Vai nu ar agrāko var salīdzināt? . Priekšniecība jau ar gads gadā stingrāka vien tiek. Šitais apgabala priekšnieks mūsu sādžā nopēra visus no vietas, un paši netiekam gudri, par ko.

— Ak nopēra? — kupcis noprasīja it kā ar gandarījumu.

— Nopēra gan, — važonis atbildēja, — aba niekojas jau vēl tāpatiņ. Dievs vien zina kurš bija pelnījis. Domā uz izbēgušiem zaldātiņiem, bet kas nu viņu zina!

Kupcis atkal noklepojās.

— Vai bieži dzird niekojamies? — viņš tincināja.

— Gadās gan, tētiņ! Are, sienalaikā atrada nosistu sievišķi, viss vēders bija ar asu mietu izvandīts, bet pavasari upē noslīkušu zemnieciņu lai atrada. Policijas priekšnieks gan dzīrās izdibināt, vai ir pats neskaidrā prātā ūdenī iekūlies vai kāds ievedis, — piķis viņu zina! Visādi gadās.

No kupča krūtīm izlauzās kaut kas nopūtai līdzīgs.

— Kazi, varbūt trijjūgus arī aptur? — viņš ieprasījās.

— Ja jau ļauns cilvēks, tētiņ, gadīsies ceļā, tad apstādinās ij trijjūgu ar. Ņemsim kauc vai mūs pašus: braucam savu ceļu — bet kāda mums var būt aizstāvēšanās? Ne mums ieroča klāt, nekā Dūša saskries papēžos .. Aba šis, ja jau uz to izgājis, tad sevis nežēlo aiz tam, ka viņā — naktij nākot, gan tā neklājas runāt — sēž iekšā pats nelabais.

Kupcim, šķiet, negribējās turpināt sarunu šādā garā.

— Ko nu par to runāt! — viņš apliecināja.

— Ko nu runāt, tētiņ, — arī važonis atkārtoja, — jau tēvreizē, godātais, ir teikts, — viņš turpināja, — atpestī mani no visa ļauna, un popi mūs, muļķus, māca. «Tev,» viņi saka, «grēks vēl tikai iešāvies prātā, bet tavs sargeņģelis jau simttūkstoš verstu no tevis aizlaidies prom —

un tevī ieperinājies nešķīstais gars, un tas staigās ar tavām kājām un rīkosies ar tavām rokām, un tavā sirdī tas kā nelāga putns ievīs savu pērkli ..» Tā mūs māca, tētiņ! «No nelabā,» viņi saka, «jābīstas vairāk nekā no uguns un zobena, vairāk nekā no bada un bargā gaisa; un vienīgi dieva lūgšanas nešķīsto atgaiņā, gluži kā vasks tas kūst tā kunga vaiga priekšā.»

— Tā, tā, pareizi gan, — kupcis apliecināja, — taču paskubini nu. Kas tie par cilvēkiem, kas tur nāk gar mežmalu ar tādiem kā mietiem? — _viņš vēl noprasīja.

— Nudie ar tādiem kā mietiem. Are, kādi spēkavīri

aizspolē! Nū, nū, labiņie, nepametiet postā, draudziņi! Daudz jau arī, tētiņ, visādu ļaužu klīst apkārt Kas

viņus zina, ko katrs perina savā galvā! Lai dievs stāv ikkuram cilvēciņam klāt katru mīļu brīdi! Nū Nū! — važonis uzsauca.

Kalinovičs neviļus atcerējās savu bērnību, kad arī viņam bija bail no mājas gariem un laupītājiem. «Šiem cilvēkiem dzīve, kā redzams, laikam vēl ir mīļa un pilna noslēpumainu baiļu, kamēr pār mani māņticībai vairs nav varas, ne velnu, ne elles es nebaidos un pašlaik labprāt nonāktu kāda lielceļu nebēdnieka n^ža galā, lai beidzot tiktu vaļā no šīm elles mokām,» viņš nodomāja un, tā prātodams, iegrima dziļā miegā. Tikmēr veco važoni nomainīja mazs zēns, kuru tumsā gandrīz nemaz nevarēja saredzēt, un bija tikai dzirdams, ka viņš visu savu ceļa gabalu svilpoja kā putnēns. Tad zēnu nomainīja liela auguma važonis ar platu muguru, tomēr arī viņš gandrīz nebija saskatāms un nemaz nebija saklausāms, toties visu laiku degunā sitās viņa aitādu kažoka smaka un balsnīja viņa pelēkais ilkšu zirgs. Rītausmā taran-tasu beidzot ar savu brašo trijjūgu pārņēma Maskavas važonis, stalts vīrs ar iežņaugtu vidukli un ar lentām apvītu veltas smalkvilnas cepuri galvā. Kalinovičs pamodās, kad bija nobraukts pusceļš līdz nākamajai stacijai. Tālumā bija redzama Maskava ar saviem zeltītajiem baznīcu jumoliem. No tūkstoš dūmeņiem cēlās taisni dūmu stabi. Pajūgs brauca pa gludu, rosmes pilnu lielceļu. Rīta dzestrumā nosalušie zirgi, kūpēdami vien, tā traucās uz priekšu, ka ne novaldīt. Drīz vien viņi bija panākuši pa ceļu soļojošu bataljonu. Visiem pa priekšu uz melnum melna zirga jāja bataljona komandieris ar nosarmojušām ūsām, bet viņam aiz muguras gāja klarne-

tisli un muzikanti, spēlēdami maršu, kura ritmā šūpodamies kājoja zaldāti ar gluži ziliem vaigiem un jauniņie junkuri ar sasarkušām sejām. Mazliet tālāk, riteņiem čīkstot, brauca vezumu rinda ar kokvilnu — un pajūgu bija tik daudz, ka likās, rindai gala nemaz nebūs. Uz visu šo rosmes pilno ainu mans varonis nolūkojās ar saltu un nejūtīgu skatienu, un vienīgi pusmūža kungs ar Vladimira krustu kaklā, atgāzies puskarietē, traukdamies viņiem pretī straujā trijjūgā, mazliet pievērsa sev viņa uzmanību. «Varbūt ari es kādreiz braukšu ar tādu pašu krustu kaklā,» Kalinovičs prātoja, un vēlāk, kad tarantass jau iebrauca Maskavā, viņam šķita, ka cejā pagadījušies ļaudis un važoņi ar braucējiem noskatās viņā ar zināmu cieņu — kā krievu literātā. Šīs jūtas jaunajā cilvēkā tomēr ievērojami noplaka, kad viņš atbilstoši saviem naudas līdzekļiem bija apmeties mazā, netīrā istabiņā Zar-jadas iebraucamajā vietā. Skaidrā nolūkā parādīties kādā sabiedrībā Kalinovičs uz ātru roku pārģērbās un devās uz Pečkina traktieri, kur viņš, vēl students būdams, dažreiz bija aizstaigājis un zināja, ka tur mēdz sapulcēties aktieri un daži literāti, kuri varbūt apsveiks viņu kā savu jauno aroda brāli, bet — ak vai! — viņš tur visu atrada gluži pārvērtušos: tur bija citas mēbeles, citi kalpotāji pat istabas bija citādi izkārtotas, un tur ne vien nebija aktieru un literātu, bet vispār nekādas publikas; pirmajā istabā viņš neatrada nevienu, bet otrajā ieraudzīja divus drūmus kungus, kas spēlēja biljardu. Kalinovičs apsēdās uz dīvāna un apņēmās vismaz ar apkalpotāju parunāt par sevi pašu.

— Nu, vai jums žurnāli arī ir? — viņš apvaicājās.

— Kā tad, godātais.

— Vai jūlija numurs ir? — Un Kalinovičs nosauca žurnālu, kurā bija iespiests viņa stāsts.

— Tūlīt Jāpajautā pie bufetes, — apkalpotājs sacīja un, ļoti drīz atgriezies, pasniedza gandrīz jaunu grāmatiņu.

Kalinovičs ar zināmu satraukumu atšķīra savu stāstu un izlikās sākam to lasīt, gaidīdams, vai apkalpotājs kaut ko neteiks par viņā sacerējumu. Taču tas, kaut ari stāvēja viņam pretī, rokas gar sāniem nostiepis, tomēr, šķiet, vairāk gaidīja, ko viņam liks pasniegt no ēdieniem vai dzērieniem.

— Grāmatiņa gluži jauna, neapbružāta, — Kalinovičs noteica, pasmaidīdams tikko noslēpjamu rūgtu_ smaidu.

— Nu jā, cienītais, tas jau tā . — apkalpotājs atbildēja, — citu sadriskā tā, ka nedod dievs, cita tā arī paliek gluži kā jauna. . Šinī gadā, rau, trīs šitādas pašas grāmatiņas pēc kārtas publika tikpat kā nemaz nepieprasa.

Kalinovičs nopūtās vien: šīs trīs grāmatiņas bija tieši tās, kur iespiests viņa stāsts.

Apkalpotāja vaļsirdīgo atbilžu aizskarts, viņš pārceļas uz nākošo istabu un, sev par lielu prieku, tur ieraudzīja kaut ari ne visai tuvu, tomēr pazīstamu cilvēku, kādu Čirkina kungu, kurš jau gadus piecpadsmit arvien apmeklēja šo vietu. Pašlaik viņš ēda cūkgaļas kotletes, piestrēb-dams klāt skābu kāpostu viru.

Kalinovičs nolēma iet viņam klāt un atgādināt sevi.

— A, nu re! Sveicināti, — Čirkins noteica tonī, kas nepavisam neliecināja par lielu cieņu.

Par spīti tam, Kalinovičs piesēdās viņam līdzās.

— Kā tad jūs tik sen neesat redzēts? — Čirkins apvaicājās, it kā nebūtu viņu redzējis tikai dažus mēnešus.

— Es kādu pusotru gadu nodzīvoju provincē.

— A, lūk, kā, — arī uz to Čirkins atteica pavisam vienaldzīgi.

— Esmu kļuvis par literātu un tagad braucu uz Pī-teru, — Kalinovičs smaidīdams piebilda.

— Ahā! — Čirkins sacīja atkal visvienaldzīgākajā tonī.

Kalinovičs tikai aiz pieklājības nosēdēja vēl dažas minūtes kopā ar šo nepieklājīgo cilvēku, tad pameta viņu un drīz vien atstāja traktieri. Viņš nolēma pastaigāt pa Maskavu, lai nodotos personiskām un vēsturiskām atmiņām. Vispirms Kalinovičs aizstaigāja līdz universitātei un apstājās vecās ēkas * priekšā. Lūk, tepat lievenis, uz kura viņš reiz stāvēja, ar drebošu sirdi gaidīdams iestāju eksāmenu; tad viņš aizgāja līdz jaunajai universitātei, paraudzījās uz sānu logiem, aiz kuriem reiz bija klausījies likumu zinātnes enciklopēdiju, beidzot atcerējās stabiņu ietves malā, aiz kura, kā neprātīgs izdrāzies no pēdējā izlaiduma eksāmena, bija aizķēries un nokritis. To visu viņš atcerējās un pazina, bet tas arī viss! No universitātes Kalinovičs devās uz Kremli, cepuri noņēmis, pagāja garām Spasas vārtiem, pameta acis uz gleznaino Za-moskvorečji, paraudzījās uz Lielo Ivanu, kurš it kā bija

izbalējis. No tāf tāpat kā agrāk, veda augsts režģots žogs, lielais zvans un Milzīgais lielgabals arī atradās savā līdzšinējā vietā, un tas viss — ak vai! — maz vien interesēja manu varoni. Juceklīgu domu pārņemts, viņš atgriezās savā istabiņā, kas viņam likās vēl netīrāka, vēl pretīgāka. No blakusistabas skanēja piesmakušas, skurbas vīriešu balsis un droši vien arī piedzērušu sieviešu spiegšana. Neprecēta cilvēka brīvā klejoņa dzīve, pēc kādas Kalinovičs tiecās, ar tādām sāpēm atraudamies no sievietes, kas viņu saistīja, šķita pretīga. Nezinādams, kā pavadīt vakaru, viņš nolēma aizbraukt vēl pie kāda sava paziņas, kurš kalpoja dievs zina kur: par sekretāru vai nu domē, vai senātā; taču viņam bija sava māja un sieva, ļoti lādzīga sieviete, kas vienmēr pati aplēja tēju, un tā izdevās ļoti garda, tāpat vienmēr pati gatavoja bot-vinju un salātus, kas arī bija ļoti garšīgi. Būdams students, Kalinovičs katru svētdienu gāja pie viņiem pusdienās, bet, kāpēc viņš tā bija darījis, — liekas, to īsti labi nezināja arī pats, un diezin vai arī abi saimnieki to noprata. Ciemojoties šajā mājā, viņš bija visu laiku ar vieglu smaidu sejā noklausījies saimniecē, kad tā viesim stāstīja un rādīja, kādu jostu izšuvusi tēvam Nikolajam un kādus pārklājus grib izšūt Marijas pasludināšanas dienas baznīcai. Ar vīru Kalinovičs parasti bija strīdējies un vienmēr gandrīz vai par vienu un to pašu: mājastēvam, tāpat kā kapteinim, ļoti patika Daņiļevska «Divpadsmitā gada vēsture», bet Kalinovičs apgalvoja, ka tā nav nekāda vēsture; tagad mans varonis nolēma aizbraukt pie šiem vienkāršajiem ļaudīm, lai kaut vai tur paglaimotu savai literāta patmīlībai. Mājiņu viņš atrada tieši tādu pašu, vienīgi krāsa tai bija mazliet noplukusi, — tās pašas durvis uz sulaiņu istabu, to pašu zālīti, un tikai cita istabene iznāca viņam pretī.

— Kungi mājās? — Kalinovičs noprasīja.

— Lūdzami, kungs ir augšā, cienītais, — istabmeita nezin kāpēc atbildēja čukstus un klusiņām veda viņu augšā pa labi pazīstamajām kāpnēm. Istabā, kas atradās pa labi, Kalinovičs ieraudzīja sēžam pie galda pašu saimnieku ar uzblīdušu seju un saraudātām acīm, ģērbušos rītasvārkā.

— Ak mans dievs! Vai sen? — viņš izsaucās un pat mēģināja pasmaidīt.

— Jūs neesat vesels? — Kalinovičs apvaicājās.

— Esmu zaudējis sievu, — vecais atbildēja, un pa viņa tuklajiem, nokarenajiem vaigiem sāka ritēt asaras.

— Ko jūs sakāt! — Kalinovičs teica dziļas nožēlas pilnā balsī, bet sevī nodomāja: «Kāds nelabais mani trenca braukt pie šī veča?» — Vai sen jau kopš jūs piemeklējusi šī nelaime? — viņš skaļi apvaicājās.

— Šodien devītā diena. Vai sunītis ir ieslēgts vai nav? — mājastēvs vārgā balsī iejautājās ienākušajai istabenei.

— Ieslēgts, cienītais, — arī tā atbildēja vārgā balsī.

— Garīdznieki atnākuši, cienītais, — viņa vēl piemetināja.

— Labi Sagatavojiet tur visu, — atraitnis atbildēja,

— tūlīt noturēsim aizlūgumu! — viņš piebilda.

«Nu, uz to gan tu mani neaizvilksi,» Kalinovičs klusībā nodomāja un piecēlās.

— Neuzdrīkstos jūs ilgāk traucēt, — viņš sacīja.

— Pateicos jums, pateicos, — mājastēvs atbildēja ar asaru pilnām acīm un cieši jo cieši spieda viņam roku.

— Šai nolādētajā Maskavā viss vai nu jau ir miris, vai arī pašlaik izdziest! — Kalinovičs nosprieda, iziedams uz ielas. Un nākošajā dienā jau pēc deviņiem viņš atradās dzelzceļa stacijā un, zvanu gaidīdams, sēdēja uz dīvāna; taču arī lieliskajā zālē, kur nemierpilns cilvēku pūlis staigāja, rosījās, smējās un sarunājās, viņa iztēlē uzmācīgi rādījās neliela māja ar iztapsētu viesistabu un tajā vecs noskumis vīrs ar brillēm uz acīm, ģērbies demi-kotona svārkos, bet pie loga drūmais, labsirdīgais kapteinis ar savu pīpīti un, beidzot, viņa ar izmisuma un skumju izteiksmi no asarām satūkušajās acīs.

— Monsieur, esiet tik laipns, pieskatiet manu maisu! — viņam blakus ieskanējās sievietes balss ar ārzemniecisku akcentu.

Kalinovičs pacēla acis: viņam iepretī stāvēja jauna, stalta dāma ar baltu atlasa cepurīti galvā, ģērbusies melnā cieši pieguļošā zīda kleitā un ap pleciem apmestā turku šallē. Mazajās, jaunos franču cimdos tērptajās rokās viņa turēja milzīgu maisu. Kalinovičs pasteidzās to saņemt.

— Oū est ce Gabriel? [31] Nejaukais! — dāma noteica un pazuda.

Pēc brīža Kalinovičs viņu ieraudzīja staigājam pa zāli ar izblīdušu, resnu huzāru virsnieku zem rokas, viņa tam kaut ko gari stāstīja, laiku pa laikam smaidīja un uzmeta šķelmīgus skatienus. Uz visu to virsnieks viņai atbildēja ar pašapmierinātu smaidu.

Noskanēja zvans.

— Adieu, mon Gabriel!1 — dāma izsaucās komiski skumīgā tonī, pasniegdama huzāram roku.

— Adieu, — tas atbildēja piesmakušā balsī.

Dāma pienāca pie Kalinoviča. Viņš piecēlās un paņēma viņas maisu.

— Bien merci! — viņa pateicās un mīļi uzsmaidīja.

— Vous avez déjà un cavalier![32] [33] — huzārs uzsauca abiem pakaļ.

— Oui, — dāma atbildēja, veicīgi dodamās prom.

Kalinovičs klusēdams viņai sekoja. Vagonā viņa sāka

izrīkoties kā mājās. Novietojusi sev blakus maisu un teikdama Kalinovičam, kurš apsēdās pretim: «Pardon, monsieur, permettez,» [34] — viņa izstiepa kājas uz mīkstā sēdekļa, parādīdama švītīgi pašūtus zābaciņus un pat daļu sniegbalto zeķu. Kad vilciens sāka braukt, Kalinovičs vērīgi ielūkojās savā ceļa biedrenē. Izrādījās, ka tai ir ideāli izteiksmīga seja, debeszilās acis bija sapņainas un valgas, skropstas garas. Maigajai, baltajai ādai cauri spīdēja zilganas dzīsliņas; lūpas apaļīgas, sārtas un vienmēr smaidošas. Ievērojusi sava kaimiņa ciešos, viņai pievērstos skatienus, dāma savukārt vispirms pasmaidīja, bet tad sāka te nodurt acis, te raudzīties logā. Pēc pāris stacijām viņai bija apnikusi šī mēmā saruna.

— Jūs dzīvojat Pēterburgā? — viņa pavaicāja.

— Jā, — Kalinovičs atbildēja, nevēlēdamies izrādīties par provinciāli. — Un jūs? — viņš piebilda.

— Pēterburgā .. Tur iet jautri ..

— Jautri?

— Jā, balles .. Maskarāde .. Itāliešu opera, es uz to mēdzu iet.

Pie šiem vārdiem Kalinovičam neviļus ienāca prātā Nastjeņka, kurai lemts dzīvot nomaļā kaktā un varbūt visu mūžu neredzēt ne balles, ne teātrus. Viņam kļuva

nabaga meitenes nepanesami žēl, tāpēc viņš iegrima domās un apklusa.

— Ak, cik jūs esat garlaicīgs! Kāpēc tā? — ceļa biedrene ierunājās.

Kalinovičam iegribējās pakoķetēt.

— Esmu zaudējis līgavu, — viņš atbildēja, uzmetis acis gredzenam, ko Nastjeņka viņam bija uzdāvinājusi pēdējā dienā.

— A! Jūs mīlējāt? — kaimiņiene sacīja, vārdus stiepdama. — Es arī mīlēju, — viņa piebilda un nožāvājās.

Kalinovičs paraudzījās viņā.

— Bet vai tagad jūs mīlat? — viņš painteresējās.

— Tagad? Nezinu Nē!

— Kas tad jūs pavadīja?

— A! Ak, jūs domājat to! Nē, tas ir mans brālis, — dāma atbildēja un valšķīgi iesmējās. — Vai kņazu Hilovu Pēterburgā pazīstat? — viņa piebilda.

— Nē, nepazīstu ... Vai tas arī ir brālis?

Dāma iesmējās.

— Ak, nē, tas ir mans paziņa... Viņš ir jauks.

— Jauks?

— Jā, bet viņam, zināt, ir draugs, tas — fui! — ir pretīgs, resns, ar sarkanu degunu. Fui! Man nepatīk!

— Tas huzārs arī ir resns.

— Nē, viņš ir labs, brālis ir labs.

— Jūs, protams, esat ārzemniece — bet no kurienes īsti? — Kalinovičs apvaicājās.

— Kāpēc tā? Es krieviete ...

— Nē, jūs neesat krieviete, jo runājat nepareizi: jūs esat vai nu vāciete, vai poliete.

— Ak, nē... Es ir turciete, — dāma atbildēja un atkal iesmējās.

— Tad gan visas turcietes ir skaistules, ja tās ir līdzīgas jums, — Kalinovičs piezīmēja.

— Ak, kāds jūs esat glaimotājs! — viņa izsaucās.

— Kāpēc tad glaimotājs?

— Tāpat vien ... Glaimotājs ... Vai Sāras jaunkundzi jūs pazīstat?

— Nē, kas tad ir, vai viņa ir skaista?

— Jā, tikai tāda neganta, šausmas — fui!

Saruna turpinājās tādā pašā tonī, un Kalinovičs sāka arvien vairāk un vairāk izmest cilpas. Te nu man atkal

jāpaskaidro patiesība, kas romānos nepavisam nav pieņemama, patiesība, ka mēs, cilvēku dzimuma rupjākā puse, savu mīļo sievieti pievilt visvairāk esam spējīgi tieši atšķirtības pirmajā laikā, kaut arī mīlam vēl joprojām ar agrāko kaisli. Tas notiek tāpēc, ka vēl ir pārāk dzīvas atmiņas par mīlestību, jutekļi alkst ierastā baudījuma, taču mums blakus ir tukšums, mīļotās būtnes nav, un tad, sevi apmānīdami, mēs esam gatavi to aizstāt ar pirmo glītāko sejiņu.

— Vai jūs pusdienas ieturēsiet? — Kalinovičs apvaicājās, kad viņi tuvojās Tverai.

— Jā, man patīk ieturēt, — ceļa biedrene atbildēja.

— Ēst, — Kalinovičs izlaboja.

— Ak, jā, ēst Labi, — viņa atbildēja, un, kad vilciens apstājās, Kalinovičs viņu šoreiz jau zem rokas veda uz stacijas ēku.

— Il lait froid!1 — viņa sacīja, koķeti ietīdamās šallē.

«Brīnum jauka!» Kalinovičs nodomāja un ar savu elkoni sirsnīgi paspieda viņai roku.

— Divas pusdienas! — viņš teica sulainim. — Voulez vous du vin?[35] [36] — viņš apvaicājās savai dāmai.

— Jā, man patīk — comment cela dire boire?[37]

— Dzert!

— Jā, dzert.

— Pudeli šampanieša! — Kalinovičs teica viesmīlim.

Tas atnesa dzērienu, nopaukšķēja korķis.

— Ai! — dāma izsaucās.

— Sabijāties?

— Jā, tas ir skaļi, es baidos, — viņa atbildēja un tad, uzlikusi pirkstiņu uz glāzes malas, gar kuru cēlās putas, sacīja: — Nu, nu, pietiek! Augstāk nedrīkst.

«Apburoša!» Kalinovičs sprieda.

Dāma sāka garšīgi ēst kotletes.

Pirms cepeša viņš pacēla glāzi un teica:

— Vôtre santé, madame![38]

— Et la vôtre, monsieur,[39] — viņa atbildēja, arī iedzerdama, bet tūliņ saviebās un teica: «Ai, rūgts!»

— Vai jus zināt, ko tas pēc krievu paražas nozīmē, ja, vīnu dzerot, saka rūgts?

— Nē.

— Tas nozīmē, ka jāskūpstās.

— Ak tā? . Jā, labi.

— Labi?

— Labi! — dāma apstiprināja un, atgriezusies vagonā, noņēma cepurīti un kļuva vēl jaukāka.

Tikmēr sāka tumst. «Kaut pagrimis, taču maigs radījums!»* Kalinovičs nodomāja, vērodams ceļa biedreni, un viņa sirdī modās, protams, ne gluži nesavtīga, tomēr krietna vēlēšanās: iekustināt šajā būtnē varbūt jau sen apklusušas, bet vēl aizvien jūtīgas stīgas, kas, pēc viņa domām, sievietes sirdī rodamas vienmēr, lai kur viņa mīt un kas viņa ir

-- Jūs noteikti esat poliete! Jo vairāk es uz jums skatos, jo vairāk par to pārliecinos, — viņš iesāka.

— Ak, jā tikai jūs maldāties . Es jau jums teicu:

es ir turciete . — viņa atbildēja.

— Bet es jums saku, ka jūs esat poliete, turklāt Vācijas poliete, — Kalinovičs turpināja, — jo jums piemīt tieši apburošais ģermāniskā un slāviskā apvienojums: jūs esat ļoti skaista.

— O jā, jā, — kaimiņiene apstiprināja.

— Zināms, ka jā, — Kalinovičs uztvēra, — un Var savā vai pat kaut kur vēl tālāk varbūt dzīvo jūsu tēvs un māte, brālis un māsa, kas apraud jūsu likteni, ja vien kaut ko zina par jums.

Ceļa biedrenes glītajā sejiņā nepārprotami pavīdēja

skumjas.

^— Kāpēc jūs varat tā runāt? Jūs mani nepazīstat, — viņa sacīja, tomēr tas vairs nebija līdzšinējais zobgalīgais tonis.

— Es zinu vēl vairāk, — Kalinovičs turpināja, — es zinu, ka jums ir grūti, pat ļoti grūti dzīvot pasaulē lai gan jūs varbūt caurām dienām smejaties un smaidat. Es pavisam nesen redzēju meiteni, kuru atstājis mīļotais cilvēks, kurai to pārmet piederīgie un kuru izstumj sabiedrība, tomēr viņa ir laimīgāka par jums, jo viņai tikumiskā ziņā nav sev ko pārmest.

Ceļa biedrene klausījās. Īstenībā vārdus viņa, šķiet, nesaprata, tomēr vārdu jēgu uzminēja, un viņas sejā vairs nebija palikusi ne vēsts no jautrības.

— Jūs mani nepazīstat: kāpēc jūs varat tā runāt? — viņa atkārtoja.

— Nē, pazīstu gan, — Kalinovičs iebilda, — un teikšu, ka jums ir tikai viens glābiņš: ja jūs iemīlēs kāds cilvēks un ne vien izraus no apstākļiem, kādos jūs dzīvojat tagad, bet arī piespiedīs jūs ienīst to, ar ko jūs aizraujaties tagad, un ieskaidros jums, ka sievietei iespējama arī cita — labāka dzīve nekā braukāšana pa maskarādēm un teātriem.

Šos vārdus kaimiņiene nepavisam nesaprata, un, kad Kalinovičs beidza un saņēma viņu aiz mīkstajā sēdeklī iegrimušā zābaciņa, dāma atrāva kāju un sacīja:

— Kāpēc to? .. Nedrīkst.

— Kāpēc tad nedrīkst? ... Varbūt tieši es esmu tāds cilvēks, — Kalinovičs nočukstēja.

— Ai, jā, nē! Es vīriešiem neticu.

— Kāpēc tā?

— Tāpat, viņi visi tādi nelabi... Viltīgi... Fui! ... Nē!

— Es tāds neesmu, — Kalinovičs noteica un atkal satvēra zābaciņu, bet ceļa biedrene to atkal atrāva.

— Nē, to nedrīkst, — viņa sacīja.

— Kāpēc gan?

— Tāpat vien, kā nu tā var! Jūs esat nekautrīgs — visi skatās.

— Bet Pēterburgā drīkst?

— Ak, kāds jūs esat! .. Kāpēc! Es jūs nepazīstu...

— Iepazīsiet — un tad varēs? — Kalinovičs noteica un, izlikdamies, ka noliecas pēc kaut kā, noskūpstīja dāmai roku.

— Jūs esat nerātns, man no jums bail, — viņa teica, koķeti salikdama rokas uz krūtīm un noņemdama kājas no sēdekļa.

Šo izskaidrošanos pārtrauca jaunu pasažieru ierašanās: tas bija resns muižnieks ar tādu pašu resnu sievu, kuri, kā par spīti, sāka iekārtoties tukšajās vietās abu jauno cilvēku kupejā.

— Atļaujiet! — basā noteica muižnieks un bez ceremonijām noslīga uz sēdekļa blakus jaunajai dāmai, kamēr viņa sieva, smagi elsdama un pūzdama, aizspraucās tieši garām Kalinoviča ceļgaliem un apsēdās pie loga. Zaldāts, kas viņus pavadīja, sāka kraut viņiem ap kājām spilvenus, maisiņus, kliņģeru virtenes un aizsaiņus ar

veģiem, tā ka abi mani jaunie ļaudis tika pilnīgi nošķirti viens no otra. Daiļā kaimiņiene, vispirms savilkusi zobgalīgu grimasi un tad pateikusi: «Adieu!» — iespieda galvu mīkstajā atzveltnī, aizvēra acis un, kā redzams, centās aizmigt. Savukārt saniknotais Kalinovičs, jaukā zābaciņa vietā juzdams sev blakus muižnieces mīkstos sānus, sāka viņu no visa spēka spiest pie sienas, taču tā pati izrieza elkoņus un, noteikdama: «Kas tad tas, apžēlojieties, kā te grūstās!» — uzvēdīja nepatīkamu siltumu; mans varonis to nespēja ilgāk paciest; tik tikko nenospļāvies un vēlreiz piespiedis kundzēni pie sienas, viņš pārsēdās citā solā, bet tad, vagonam turpinot šūpot, neviļus aizsnaudās.

Rītausmā, kā zināms, vilciens tuvojās Pēterburgai. Lielākā daļa pasažieru, kā parasti, sāka rosīties. Arī Kalino-vičam mazliet pamira sirds; tāpat kā citi, viņš noslaucīja aizsvīdušo stiklu un sāka pa to lūkoties laukā, taču ieraudzīja vienīgi ar sīkām, greizām eglītēm apaugušu klajumu, kas pletās bez gala un malas, bet, kad garām sāka zibēt vagoni, ari tas vairs nebija saskatāms. Kalinovičs atzina par labāku pavērot glīto ceļa biedreni, kura ciešā miegā gulēja starp lielkungu un lielmāti taisni kā starp divām klintīm un pamodās tikai pie pašas stacijas.

— Esam galā! — piegājis pie viņas, Kalinovičs sacīja maigā balsī, kā mātes dažkārt saka bērniem: «Vai esi pamodusies, mīlulīt?»

— Ak, jā! Esam galā! — viņa sacīja, jauki nožāvādamās, un, veicīgi paņēmusi maisu, devās prom.

— Paklausieties — kur tad jūs dzīvojat? — Kalinovičs gandrīz lūdzošā balsī jautāja, panācis viņu.

— Gorohovajas ielā! . Bagova mājā — prasīt pēc manis .. pēc Amalhenas! .. — viņa ātri nobēra un pazuda.

Palicis viens, Kalinovičs steigšus sadabūja savu čemodānu un, iesviedis to pirmā važoņa ratos, lika sevi aizvest uz kādu — tikai ne dārgu viesnīcu. Važonis, lai nebūtu pārlieku jānopūlas, pieveda viņu tieši pie viesnīcas «Maskava», kur mans varonis par sudraba rubli apmetās ceturtajā stāvā, trīs aršīnas platā istabiņā, taču ar lakotu galdiņu un tādu pašu dīvānu. Sakārtojis savas mantas, viņš tūliņ apsēdās pie loga un ar alkatīgu ziņkāri sāka vērot ielu: pa to jau šurp un turp šaudījās ekipāžas, aizsoļoja gājēji, aizjāja kazaku vads, garām

tika aizvesta kāda mašīna, ko vilka vismaz desmit priekšā aizjūgti zirgi. Kalinovičs saprata, ka nu viņš nonācis pašā Krievijas sirdī, tomēr, pacēlis skatienu no zemes uz debesīm, viņš jutās pat pārsteigts: vēl nekur viņš nebija vērojis tik zemu skrējām mākoņus un tik zemu stāvam sauli. Tajā pašā laikā viņa galva it kā tinās miglā: gribējās žāvāties, acis lipa ciet. Viņš atgūlās uz dīvāna, aizmiga un tā nogulēja gandrīz četras stundas, bet pamodies jau juta stipras galvas sāpes un vieglus drebuļus visā ķermenī — tas bija pirmais sveiciens no Pēterburgas tundras. Mazliet saņēmies, Kalinovičs lika atnest pusdienas, izdzēra glāzīti degvīna un glāzi stipras kafijas, tad devās aplūkot pilsētas skaistākās vietas. Šai nolūkā viņš salīga važoni un lika braukt gar visām pilīm un katedrālēm.

— Paklau — kas šis par tiltu? — viņš uzsauca, kad važonis sāka sīkiem rikšiem braukt pa akmens bruģi pie Beloseļska-Belozerska mājas.

— Aņičkova tilts! Un šitā ir ari Aņičkova pils! — važonis atbildēja.

— Kas tad tur dzīvo?

— Nezinu, neesmu dzirdējis.

— Un kas tā par baznīcu?

— Šī ir Kazaņas baznīca.

— Katedrāle?

— Jā.

«Nez kādēļ tai piebūvēti tādi milzīgi spārni?» Kalinovičs klusībā nodomāja.

— Šitie divi čuguna karotāji, domājams, šauj no pistolēm, — važonis viņam paskaidroja par Barklaju de Tolli un Kutuzovu, taču Kalinovičs to vairs nedzirdēja. No gājēju un ekipāžu drūzmas ap Morskajas ielu viņam sāka griezties galva, bet, kad pajūgs izbrauca laukumā un viņš ieraudzīja Ziemas pili, tad gluži vai sastinga: viņu pārsteidza milzīgā, lepnā celtne.

— Ved mani ātrāk pie Ņevas! — viņš teica, iztālēm ieraudzījis viļņojam upi; bet — ak vai! — šie viļņi Kali-noviču saņēma nelaipni, kad viņš uzbrauca uz Pils tilta. No tiem sāka dvest tik ledaina elpa, ka uz tiem nebija iespējams ne paskatīties, kur nu vēl tīksmināties.

— Fū, velns lai parauj, kāds aukstums! — viņš noteica, līdz ausīm ietīdamies mēteļa apkaklē, un, aizbraucis līdz Blagoveščenskas tiltam, atlaida važoni un devās

tālāk: kājām, virzīdamies uz Pētera pieminekli. Pie tā Kalinovičs brīdi pastāvēja, pāris reižu apgāja tam apkārt, uzmeta acis īzakam * Tas viss uz viņu atstāja uzbudinošu iespaidu. Pats nezinādams, kurp iet, viņš nokļuva uz Vozņesenskas prospekta. Visās malās rēgojās sīkās bodītes, kuru īpašnieki visiem spēkiem pūlējās tikt pie sava veikala; ik pēc desmit soļiem ceļā pagadījās kāds žīds, un no lielākās daļas māju plūda ceptu sīpolu un līdaku smaka, taču vēl nejaukāka aina viņu gaidīja Sado-vajas ielā — tur no kādas dzertuves izģeņģerēja vismaz divdesmit amatnieki, vēl nekad un nekur Kalinovičam nebija gadījies redzēt novārgušākus un ķēmīgākus ļaudis, pat viņu reibums likās drūms un sīvs; turpat pie dzertuves viens no viņiem, novēlies uz ietves, nežēlīgi dauzīja galvu pret stabu, bet otrs, laikam gribēdams nelaimīgo atturēt no tādām pašmocībām, aiz matiem vilka viņu nost no staba, runādams: «Velns, gana, rimsties!» Pārējie uz to visu noraudzījās kaut arī drūmi, taču pilnīgi vienaldzīgi.

Steigdamies ātrāk tikt prom no šīs ainas, Kalinovičs nokļuva uz Sennajas ielas, un te viņam tā iecirtās degunā vezumos sasutušās, iepuvušās gaļas smirdoņa, ka viņš gandrīz pa kaklu pa galvu pārskrēja uz pretējo pusi, kur arī ne visai patīkami oda sastāvējušies zaļumi, tomēr tā nebija pūstošas gaļas smaka. No visiem šiem sīkumiem Kalinovičs noprata, ka atrodas pašā demokrātiskākajā pilsētas daļā.

Tikmēr sāka krēslot, un, viņam nonākot uz Ņevas prospekta, jau bija pilnīga tumsa; šur tur tika iedegti lukturi, gandrīz nepārtrauktā virknē brauca neskaidri saskatāmas ekipāžas, un iepretī apgaismoto veikalu logiem pavīdēja cilvēki, tad piepeši šajā jūklī dievs zina no kurienes sāka plūst leijerkastes skaņas. Kalinovičs neviļus apstājās: viņam likās, ka tur, ieslēgta šīs kapam līdzīgās pilsētas tumsībā un sniegos, raud un vaid cilvēka dvēsele.

Pārnācis mājās, viņš pārguris atslīga uz dīvāna. Ja Maskavā viņam bija garlaicīgi, tad šeit piepeši pārņēma neizprotamas un nepanesamas skumjas.

«Ko tas nozīmē?» viņš prātoja. «Vai tiešām es būtu tā sapinies brunčos, ka tikai kopā ar šo skuķi spēju būt mierīgs un jautrs? Nē! Tas ir kaut kas vairāk nekā mīlestība un nožēlas: tās drīzāk ir dīvainas bailes pašam par

sevi, bailes no šīm mājām, kas slienas sablīvējušās cita pie citas, no platajām ielām, čuguna režģiem un Ņevas, kas dvašo saltumu.»

II

Pagāja trīs dienas. Skumjas un dīvainas, neizprotamas bailes neatkāpās no Kalinoviča — vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš gandrīz nekur negāja. Viņa tualete, kas nebija atjaunota kādus trīs gadus, izrādījās, bija galīgi nelietojama, jo atklāja ne vien brēcošu nabadzību, bet varēja pat radīt aizdomas par viņa tikumisko skaidrību. Zinādams, cik Pēterburga šai ziņā pedantiska, viņš nolēma labāk sēdēt mājās, kamēr nebūs gatavs pie Sarmera pasūtītais apģērbs, ko galu galā ceturtajā dienā atnesa varen cēla izskata māceklis. Kad Kalinovičs, vispirms uzģērbis veļu, kas arī bija jauna un ļoti laba, uzvilka fraku ar izcili skaistu vesti pie tās, tad, palūkojies spogulī, bez pārspīlējuma jutās kā no jauna piedzimis. Pat ļoti pieredzējusi acs nesaskatītu tā ģērbtā cilvēkā nekā provinciāla: jau stipri paplāni mati, bāla, mazliet dzeltenīga seja, kalsnējs, stalts augums, pieklājīgas manieres — vārdu sakot, gluži kā cilvēks, kas jau no mazām dienām ģērbts krāšņos svārciņos un vests pastaigāties pa Ņevas prospektu, tad kāda mesjē Pjero vadībā mācījies dejot un pēc tam nodots universitātē ne tik daudz prāta izglītošanai, cik labu manieru pilnveidošanai, kaut gan, kā mēs jau to zinām, tā nepavisam nebija, jo šīs dāvanas Kalinovičam acīmredzot bija pašas dabas dotas. Norēķinājies ar drēbnieku, Kalinovičs tūliņ brauca vizītē pie redaktora. Ņemdams vērā visādus praktiskus apsvērumus, Kalinovičs bija gandrīz pārliecināts, ka redaktors viņu pieņems ar vislielāko uzmanību un cienību, tādēļ, acis piemiedzis, izlasīja uzrakstu uz redaktora dzīvokļa durvīm un droši parāva zvanu. Sulainis atvēra durvis.

— Piesaki, ka atbraucis Kalinovičs, — viņš noteikti un diezgan skaļi nosauca savu uzvārdu.

Sulainis aizgāja.

— Kalinovičs atbraucis! — viņš ziņoja.

— Kas tas tāds? Kas par Kalinoviču? — kāda cita balss noprasīja.

— Kalinovičs, — sulainis atkārtoja.

— Lūdz iekšā, — balss īgni atbildēja.

Sulainis atgriezās.

— Lūgtum, — viņš teica.

Kalinovičs sadrūma. Acīmredzot viņu pieņem, īsti neatceroties, kas viņš ir. Tūliņ aiz pirmajām durvīm viņš atradās tieši milzīgā kabinetā, kura vidū stāvēja varens galds ar tintnīcām, zīmuļiem, brošūru kaudzīti un nevīžīgi uzsviestiem «Hudožestvennij ļistok» un franču ilustrēto izdevumu numuriem. Galds kņaza kabinetā salīdzinājumā ar šo ziedokli, Kalinovičam šķita nabadzīga skolnieka pults. Gar sienām atradās plaukti, arī pieblīvēti ar grāmatām un avīzēm. Trīs ainavas, droši vien Kaļama* gleznotas, Jordāna * gravīra «Kristus apskaidrošanās diena», beidzot, eļļas krāsām gleznota sievietes galviņa visai apšaubāmā izpildījumā, toties ar neizsakāmas tvīksmes pilnām un pārgrieztām acīm, stāvēja tāpat bez ietvariem, atslietas pret krēslu atzveltnēm; vārdu sakot, viss norādīja uz zinātniski māksliniecisku nekārtību, kas it kā liecināja par milzīgo materiālu daudzumu, no kura vēlāk radās dažādas ailes žurnālā. Pats namatēvs bija novietojies diezgan tumšā kaktā. Tas bija aptaukojies sangvi-niķis ar atpakaļ atmestu galvu, pilnīgi bez kakla, un tikai mazās ačeles, kas aiz zelta brillēm nemitīgi šaudījās apkārt, liecināja par viņa komerciālajām spējām. Viņš sēdēja dīvāna stūrī, vīstīdamies biezos plīša svārkos. Pretējā kaktā kurējās kamīns un gleznaini apgaismoja kādu mazliet muižnieciska izskata kungu, kura stāvs bija daudz simpātiskāks un kurš sēdēja, atspiedies uz spieķa ar dārgu rokturi, un tīri sibarītiskā dziļdomībā bija pievērsis griestiem savas gaišzilās acis. Vispār visā viņa stāvā jautās kaut kas džentlmenisks, kas itin kā pauda, ka šis cilvēks visu mūžu domājis krietnas domas un labi ēdis. Kamīns apgaismoja vēl kādu jaunu pavisam sīka auguma cilvēku, kura seja vispār ne par ko neliecināja. Viņš stāvēja pie kāda no plauktiem un, šķiet, vēlēdamies noslēpt, ka viņam neviens nepievērš uzmanību, turot sev priekšā atvērtu avīzi, izlikās, ka ir iegrimis lasīšanā. Ar vienu pašu skatienu to visu uztvēris, Kalinovičs devās tieši pie namatēva.

— Sveicināti, cienītais, ļoti priecājos iepazīties ar jums! — tas sacīja, mazliet pasliedamies uz augšu, un tūliņ piebilda: — Monsieur Belavins, monsieur Kalinovičs.

Abi viesi klusēdami paklanījās viens otram.

Jaunais cilvēks zagšus pameta nedrošu skatienu, it kā gaidīdams, ka arī viņu iepazīstinās, tomēr šādu godu viņam neparādīja.

— Jūs taču, liekas, esat maskavietis, — redaktors turpināja, kad Kalinovičs bija apsēdies.

— Jā Bet pēdējā laikā es gan dzīvoju provincē, — Kalinovičs atbildēja.

— Provincē? — redaktors atkārtoja, pievērsdams viņam savas mazās ačeles.

— Provincē, — Kalinovičs apstiprināja, — un, atbraucis šurp, — viņš piebilda mazliet oficiālā tonī, — uzskatīju par savu pienākumu ierasties pie jums un pateikties, ka esat savā žurnālā atraduši vietu manam nelielajam darbam.

— Ak, apžēlojieties! Tas ir mūsu pienākums, — redaktors atteica, ātri pievērsdams skatienu paklājam, un tad, it kā vēlēdamies mainīt sarunas tematu, apvaicājās: —Jūs taču braucāt caur Maskavu?

— Caur Maskavu.

— Pa dzelzceļu?

— Jā, pa dzelzceļu.

— Un sakiet — vai ir labi? — redaktors turpināja.

— Labi, godātais, — Kalinovičs atbildēja, sākdams jau mazliet brīnīties, ka redaktors neatrod nekā prātīgāka, ko ar viņu runāt.

Tikmēr redaktors, cigāru smēķēdams, izpūta garu dūmu strūklu un ar daudz lielāku cieņu uzrunāja kungu, kas tika nosaukts par Belavinu.

— Tas pašlaik ir ļoti svarīgs jautājums, — viņš uzsāka mazliet dziļdomīgā tonī, — vai dzelzceļš šīs divas pilsētas kaut kādā veidā saistīs un kā īsti tas notiks.

Par atbildi Belavins vispirms aizvēra acis, un viņa lūpās pazibēja kaut kas līdzīgs zobgalīgam smaidam.

— Nedomāju vis, ka stipri saistīs, — viņš sacīja, — vispirms droši vien Maskavā malka kļūst vēl dārgāka, bet Pēterburgā ogas varbūt paliks lētākas.

— Nu, nē, kas tad nu tas! Jau ātrums vien tirdznieciskajos darījumos daudz nozīmē .. Un, beidzot, ideju apmaiņa.

— Kādu? — Belavins iejautājās visvienaldzīgākajā tonī, atkal piemiegdams acis.

Redaktors raudzījās lejup un nekā uz to neatbildēja.

«Ar kādu cienīgumu un par kādām blēņām gan spriež šie abi kungi!» Kalinovičs nodomāja ar īgnumu sirdī.

— Stāsta, vagonā salstot kājas? — redaktors viņu uzrunāja.

— Es to netiku jutis, — Kalinovičs strupi atbildēja.

— Nē? — redaktors pārprasīja.

— Nē, — Kalinovičs atkārtoja nu jau tik zobgalīgā tonī, ka jaunais cilvēks, kurš lasīja avīzi, paraudzījās viņā ar izbrīnu.

Redaktors atkal izpūta garu dūmu strūklu un pievērsās Belavinam.

— Mēs pirmīt runājām par to kungu. . Sakiet, ko gribat, viņš tomēr ir vājš.

Belavins piešķīra savai sejai nopietnu izteiksmi, ar ko itin kā sacīja, ka viņš tam nepavisam nepiekrīt.

— Padomājiet, — redaktors turpināja ar aizrautību, acīmredzot vēlēdamies pārliecināt, — vairāk par pusgadsimtu šī tauta jūsu priekšā nevis rada vēsturi, bet izrāda kaut kādus vēsturiskus uzvedumus.

Belavins klausījās.

— Valda enciklopēdistu mācība * Ir apdraudēti visi sabiedriskie, valstiskie un reliģiskie pamati Tad seko asinsizliešana jukas* Ko no tā varēja secināt? Tikai to, ka tauta nonākusi līdz tikumiskam un materiālam pagrimumam, tātad cauri ir! Visam beigas!

Bet nekā nebija, tā atdzimst kā fenikss un pēkšņi iemiesojas Napoleonā Pirmajā. Velns viņu sazina kas tas īsti ir!

Belavins joprojām klusēja un klausījās.

— Šis kungs dodas iekarot Eiropu, pārkārto visu Vācu savienību *, maina karaļus, tad Maskavā vismuļķīgākajā veidā iekrīt, un tauta, kas viņu dievināja, izdod viņu dzīvu. Tad nāk Burboni * . Jūlija revolūcija Sīkpilso-niskais karalis Atkal jauns protests Tronis grūst*, par devīzi kļūst: liberté, égalité, fraternité^40, — un visu to atkal pieļauj Napoleons Trešais!

Pateicis šos vārdus, redaktors aiz izbrīna pat nolieca galvu.

Kalinovičs bija gandrīz vai vienis prātis ar viņu, tomēr, kā jau piesardzīgs cilvēks, neko neizrādīja un laiku

pa laikam uzmeta acis Belavinam, kurš beidzot, kad redaktors bija apklusis, atkal mazliet pacēla augšup acis un noteica jūtami izsmējīgā tonī:

— Tā iztālēm par tautu nevar spriest, iznāk pārlieku vispārīgi, var kļūdīties!

— Es nezinu, vai var kļūdīties vai nevar, bet tie ir fakti, — redaktors iebilda.

Belavins, acis piemiedzis, paraudzījās uz pretējo sienu.

— Šiem faktiem, — viņš iesāka, — ir visai nopietns pamatojums, bet šķietamais nepastāvīgums ir kopējs liktenis visām tautām, kas sociālās idejas neatstāj kabinetā, kā to dara vācieši, neizfiltrē tās parlamenta debašu retortē, kā to dara angļi, bet tūliņ ņem tikai un liek lietā. Tāds ir kopējs liktenis! Un lai frančiem paldies par to, ka viņi tik pašaizliedzīgi tēlo ēzelīti, uz kura ādas tiek pārbaudīta cilvēces doma. Kā gan to var nosodīt? Apžēlojieties!

— Jā, godātais, jūs sakāt, nopietns pamatojums, — bet kur tad tas ir, un kāds tas ir? Vajadzīga taču vismaz kāda sistēma, loģiska secība, organiska attīstība, nevar tak svaidīties no vienas puses uz otru, — redaktors iebilda, tomēr Kalinovičs ļoti labi manīja, ka viņš tikai atrunājas.

Arī Belavina sejā pazibēja kaut kas līdzīgs tikko jaušamam smaidam.

— Enciklopēdisti, kā jūs sakāt, — viņš sāka runāt, pamezdams skatu uz griestiem, — nenoveda tautu līdz pagrimumam: viņi satrieca feodālās autoritātes un citas tamlīdzīgas neaizskaramas važas, kuras arī vajadzēja satriekt.

— Bet šo važu vietā viņi korsikāņa personā dabūja citas — varbūt vēl smagākas.

— Kāpēc gan? — Belavins iebilda. — Deviņdesmito gadu revolūcija tautai galu galā deva gan personiskās tiesības, gan tiesības uz īpašumu.

— Tas viss ir lieliski — bet pēdējie notikumi? — redaktors sacīja, nu jau vairāk jautādams.

— Kas tad ir? — Belavins atbildēja it kā negribīgi. — Vainojama buržuāzijas pretlikumīgā rīcība, tā gribēja sagrabt sev visas politiskās tiesības ar visiem iespējamiem materiālajiem labumiem, un četrdesmit astotā gada darbinieki viņiem parādīja, ka tā nedrīkst; bet, tā kā tautas zemkopju šķirai visnotaļ bija nepieciešama nevis

anarhija, bet kārtība, kas nodrošinātu tai iespēju strādāt savu darbu, tā pieķērās Napoleonam Trešajam, un, ja viņš sapratīs, ko no viņa prasa, tad turēsies ilgāk par kuru katru citu.

— Bet sakiet man — kur tad te progress? — redaktors izsaucās.

Belavins pasmaidīja.

— Progress? .. — viņš atkārtoja. — Progress tagad

ir strīdīgs jautājums. Mēs zinām tikai to, ka ikkatrs laikmets palīdz attīstīt līdz galējām robežām noteiktas idejas, kas sākumā ar mokām lauž sev ceļu, bet vēlāk piesātina visu gaisu.

— Tā tas ir, — redaktors apliecināja.

Te Kalinovičs piecēlās no savas vietas un, piegājis pie kādas no gleznām, sāka to aplūkot. Viņu satrauca dīvainas jūtas: visas līdzšinējās sarunas laikā viņam bija ārkārtīgi gribējies pastrīdēties ar Belavinu un, ja iespējams, izteikties vēl gudrāk par viņu, bet — ak vai! — sasprindzinot visu savu prātu, Kalinovičs juta, ka nespēj sasniegt pat viņa domām līdzīgus augstumus. «Vai tiešām es provincē būtu kļuvis tik muļķīgs un banāls, ka nespēju sarunāties ar kārtīgiem cilvēkiem?» viņš prātoja, sāpīgi apzinādamies, ka neviļus jūt pret Belavinu cieņu, kas jaucas ar skaudību, bet pats pret sevi — nicinājumu.

Jaunais cilvēks, kurš stāvēja pie plaukta un jau sen raudzījās viņā ar glaimīgiem skatieniem, pienāca klāt.

— Man, šķiet, ir tas gods redzēt Kalinoviča kungu? — viņš sacīja.

— Tieši tā, — Kalinovičs atbildēja.

— Es ar milzīgu baudu izlasīju jūsu stāstu, — jaunais cilvēks piebilda.

Kalinovičs pateicās, klusējot pamādams ar galvu.

— Es pats arī esmu rakstnieks Dubovskis Jūs varbūt nebūsiet manus sacerējumus lasījis, — jaunais cilvēks turpināja tādā kā dīvainā pazemībā, bet tajā pašā laikā švītēdamies un spiezdams platmali pie ceļgala.

— Nē, kungs, esmu gan lasījis, — Kalinovičs sausi atbildēja, lai gan patiesībā to nekad nebija darījis.

Jaunais cilvēks kādu bridi pamīņājās.

— Cik pie mums tagad grūti izdabāt publikai! — viņš nedrošā balsī iesāka. — Es, redz, toreiz . pagājušajā gadā... tā kā tagad vairāk sacer aprakstus, uzrakstīju

«Sadzīve un ieražas Kozinas apriņķī», bet recenzenti piepeši atsaucās tik bargi, un pat, lūk, Pavla Nikolajiča žurnālā, — viņš piebilda, ar acīm bikli norādīdams uz redaktoru, — arī viņi bija nodrukājuši man ļoti nepatīkamu atsauksmi Un kā nu iznāk? Es sevi, zināms, nekādi nevaru pieskaitīt pie pirmšķirīgiem talantiem, tomēr man vismaz patīk literatūra — un es tai nododos ar mīlestību, un to, liekas, nedrīkstētu cilvēkam pārmest

— Saprotams, — Kalinovičs apstiprināja, klusībā nodomādams: «Šitāds mēsls!» — un, nevēlēdamies sevi kompromitēt, sarunājoties ar šādu kungu, atgriezās savā vietā un paņēma cepuri.

Redaktors to ievēroja un uzrunāja viņu.

— Kur tad īsti jūs dzīvojāt? — viņš apvaicājās.

— Es dzīvoju Enskā, — Kalinovičs atbildēja.

— Enskā? Tā ir lieliska vieta! Esmu pāris reižu braucis cauri. Tādi milzīgi meži... upe ... Enskā taču, liekas, ir pie upes?

— Jā gan, godātais.

— Vai upe plostojama?

— Jā, plostojama, — Kalinovičs atbildēja un sāka atvadīties.

Tikmēr Belavins sāka viņā raudzīties arvien vērīgāk un vērīgāk.

— Man jums vēl sakāmi pāris vārdi, — redaktors teica un aši atgāja sānis.

Kalinovičs viņam sekoja.

— Jūsu stāstu, šķiet, sauca «Kavalērists»? — viņš pusbalsī piebilda.

— Nē, cienītais, «Savādas attiecības», — Kalinovičs atbildēja.

— Cik lokšņu?

— Deviņas.

— Deviņas. Tātad deviņreiz četrdesmit — trīssimt sešdesmit, vai ne?

— Esmu dzirdējis, ka maksā piecdesmit... — Kalinovičs piezīmēja.

— Nē, cienītais, nē, — redaktors atbildēja pārliecinošā tonī un tūliņ uz vietas, noskaitījis trīssimt sešdesmit rubļus, atdeva tos Kalinovičam.

— Es atvedu vēl vienu stāstu, — jaunais cilvēks ieminējās.

— Jā, jā, lūdzu, atnesiet, tad jau redzēsim... paskatīsimies .. — redaktors aši viņu pārtrauca, manāmi steigdamies pie Belavina.

Kalinovičs paklanījās un devās prom.

«Kāds lops! Pat nezina, ko esmu uzrakstījis!» viņš nodomāja, kāpdams lejup pa kāpnēm un kodīdams lūpas; tikmēr viņam aiz muguras atkal atvērās durvis — un viņam pakaļ izsteidzās Dubovskis.

— Es arī eju prom, — viņš sacīja.

Sākumā Kalinovičs negribēja viņam atbildēt, bet tad nodomāja: «Šis kungs apgrozās literātu vidū, jāizvaicā, kas īsti te pie viņiem notiek.»

— Vai negribat kopā ar mani te kaut kur ieturēt pusdienas? — viņš apjautājās.

— Ar lielu prieku, — Dubovskis atbildēja.

— Kur te lai iet? Aizvediet mani, es nezinu.

— Pie Dominika, — jaunais paziņa sacīja.

— Nu, kaut vai pie Dominika, — Kalinovičs piekrita.

Tur iegriezušies, abi apsēdās maliņā pie loga, lai nebūtu pārāk acīs. Kalinovičs lika pasniegt divas pusdienas un pudeli vīna. Viņš mazliet šaubījās, kā un par ko lai uzsāk sarunu, taču Dubovskis pats aizsteidzās viņam priekšā.

— Jūs, liekas, no Pavla Nikolajiča saņēmāt naudu? — viņš teica, noslēpumaini pieliecies Kalinovičam.

— Jā, saņēmu, — Jakovs Vasiļjičs atbildēja.

— Vai daudz?

— Astoņi simti rubļu, — Kalinovičs tīšuprāt sameloja.

Dubovskis salēcās. Saldenā un lišķīgā izteiksme vienā

rāvienā nozuda no viņa sejas.

— Tas ir patīkami! — viņš noteica, galvu pašūpodams, ar dīvaini nelāgu smaidu.

— Jā, nekas, — Kalinovičs atbildēja.

— Vienmēr gan viņš tā nerīkojas, — Dubovskis turpināja, beigdams ēst zupu un turpinādams šūpot galvu.

— Vai patiesi? — Kalinovičs noprasīja visvientiesīgākajā tonī.

Dubovskis atkal nelādzīgi pasmaidīja.

— Nezinu, vismaz es pats to esmu pieredzējis, — viņš atbildēja.

Kalinoviča seja šķita paužam līdzjūtību un uzmanību.

— Es sarakstīju tādu kā vēsturisku pētījumu vai monogrāfiju «Jermaks», — Dubovskis iesāka.

— Jā, — Kalinovičs piebalsoja.

— Darbu, kuram es, — jaunais autors turpināja, plecus paraustīdams, — ziedoju trīs gadus. Visādus dokumentus, aktus, līgumus — visu tiku savācis un izlasījis. Es neatļāvos neko izlaist, un, zināms, visa tā sanāca varbūt kādas astoņas iespiedloksnes.

— Jā, — Kalinovičs atkārtoja. — Bet iedzeriet taču vīnu, — viņš uzaicināja, piepildīdams glāzes.

— Mērci! — Dubovskis atbildēja, steigšus izdzerdams vīnu, un, acīmredzot pieķēries sāpīgai vietai, atkal turpināja: — Un es vēl biju tik piesardzīgs, ka neatļāvos ierasties tieši redakcijā, bet, redz, sastapis kādās mājās pašu Pavlu Nikolajiču, apprasījos, vai drīkstu cerēt, ka manu sacerējumu iespiedīs viņa žurnālā. Viņš atbildēja: «Ļoti labi, ļoti priecājos.» Vai man pēc tam bija tiesības justies gandrīz pārliecinātam?

— Zināms, — Kalinovičs apliecināja.

Nu jau Dubovskis sāka viņu patiesi uzjautrināt.

— Es aiznesu, — jaunais autors turpināja, — pagāja mēnesis... otrs, trešais . Es, protams, raizējos par sava sacerējuma likteni, aizbraucu, apvaicājos.. Sākumā man neatbildēja neko, tad sāka pieņemt vēsi, tā ka man vajadzēja rakstīt vēstuli, kurā lūdzu dot galīgu atbildi. Uz to man atbild, ka manu «Jermaku» varētu iespiest, bet tikai ar ievērojamiem īsiņā jumiem un izlaidumiem.

— Ar izlaidumiem? Ko jūs sakāt! — Kalinovičs gluži nopietni izsaucās.

— Jā, — daudznozīmīgi atbildēja sarunu biedrs. — Es braucu vismaz uzzināt, kādi īsti ir šie izlaidumi .. Man parāda — puse nosvītrota! Kāds gudrinieks, kāds zinātnes spīdeklis to izdarījis — nav zināms!

To pateicis, Dubovskis uz pāris mirkļiem apklusa.

— Es nemaz nerunāju par to, — viņš turpināja, — cik ļoti tas mani aizvainoja kā autoru, bet galvenokārt kā nemantīgu cilvēku, un tomēr es biju tāds nelga, tik vientiesīgs vai delikāts — nezinu, sakiet, kā gribat, — tikai es piekritu ari tam.

— Ko jūs sakāt! — Kalinovičs atkal noteica, joprojām saglabādams tikpat nopietnu sejas izteiksmi. — Un kas notika pēc tam?

— Pēc tam, cienītais, — turpināja Dubovskis, kura sejā niknumu nomainīja skumjas, — pēc tam iespieda... Aiz-

braucu saņemt naudu, un piepeši man ņem un aprēķina par trīsdesmit pieciem rubļiem, kaut gan es zinu, ka visiem maksā piecdesmit. Es, zināms, atļāvos pavaicāt: uz kāda pamata notiek šāda šķirošana? Uz to viņš man mierīgi atbild, ka vairāk aprēķināt nevarot, un tūliņ aizbrauc prom no mājas. Vai šāda rīcība ir cēla vai nav? — Dubovskis pabeidza, jautājoši uzlūkodams Kati-noviču.

Tas tikai pakratīja galvu.

— Jums nu gan vajadzēja kaut ko uzsākt, kādam sūdzēties . kaut vai ģenerālgubernatoram.

— Es jau arī uzsāku, — Dubovskis atbildēja, — un nu, lūk, jau trešo mēnesi braukāju, lai vismaz galīgi izskaidrotos, taču, par nelaimi, mani vai nu nepieņem, vai arī nostāda tādā stāvoklī, ka man nav iespējams uzsākt nekādas sarunas.

— Ko līdz braukāšana? Vajag žēloties ģenerālgubernatoram, katrā ziņā vajag — atkārtoja Kalinovičs, kuram trakoti iegribējās, lai izceltos šāds skandāls.

— Uz to es neesmu spējīgs, bet es, zināms, uzskatu, ka man ir tiesības to stāstīt visai Pēterburgai, — Dubovskis atbildēja, un, tā kā pusdienas tikmēr bija paēstas, viņš piecēlās un, galvu kratīdams, sāka staigāt pa istabu.

Savukārt Kalinovičs pārcēlās uz dīvānu un atlaidās guļus. Sarunu biedrs viņam jau sāka apnikt.

— Kur tad viņš naudu liek, ja ir tik sīkmanīgs? — Kalinovičs tāpat vien ievaicājās.

Dubovskis skumīgi pasmaidīja.

— Naudai ceļu netrūkst, īpaši, ja cilvēkam ir tāda kaislība uz sievietēm.

— Uz sievietēm? — Kalinovičs ziņkārīgi pārjautāja.

— Jā, — Dubovskis atbildēja ar agrāko skumīgo smaidu. — Pašlaik viņa galvenā favorīte ir kāda francūziete, par kuras parādiem vien viņš Parīzē samaksājis divdesmit piecus tūkstošus franku, un, ja mēs būtu šurp atnākuši mazliet agrāk, tad droši vien būtu redzējuši, kā viņa aizlaiž pa Ņevas prospektu faetonā ar lāčādas segu un diviem meļņiem priekšā... Vai tas ko maksā vai nemaksā?

— Ak, kāds laimes luteklis! — Kalinovičs izsaucās.

— Jā, godātais, viņš ir laimes luteklis; bet ko lai saka citi? Tādēļ varbūt iet bojā krievu literatūra vai arī... Vai dejotāju Kariševu pazīstat?

— Nē, nepazīstu.

— To ar! viņš uztur, un iedomājieties tikai, viņa ir sīka auguma sieviete ar resniem ikriem.

— Tas ir labi, ka ar resniem ikriem, — Kalinovičs viņu pārtrauca.

Dubovskis nicinoši savilka seju.

— Nezinu, kas tur labs, it īpaši tāpēc, ka viņa, kā stāsta, no rīta līdz vakaram ēdot konfektes Vai arī Velns viņu sazina kas tas īsti ir! — viņš izsaucās. — Mūsu pazīstamā rakstniece Kasinovska visu pagājušā gada ziemu nodzīvoja pie viņa mājās, un redaktors par viņas lieliskajiem sacerējumiem maksāja viņai trīssimt rub|u sudrabā, — bet vai viņa to pelnījusi — kaut vai salīdzinājumā ar manu darbu, par ko samaksāja trīsdesmit piecus?

— Ja vien viņa ir glīta, kāpēc tad lai nebūtu pelnījusi? — Kalinovičs piezīmēja.

— Nu, ja jau tā skatās, tad zināms! — Dubovskis mazliet aizvainotā balsī piekrita un, galvu kratīdams, atkal sāka staigāt pa istabu.

— Kas tad vada žurnālu, ja viņš pats noņemas ar sievietēm? — Kalinovičs apvaicājās.

— To viņam dara tāds Zikovs, pārlieku gudrs kungs,— smīnēdams atbildēja Dubovskis.

— Kas tas par Zikovu? Vai viņš nav no Maskavas universitātes? — Kalinovičs gandrīz vai iekliedzās.

— No Maskavas universitātes.

— Ak dievs! — Kalinovičs turpināja. — Viņš man ir vecs draugs un biedrs, lielisks cilvēks.

Dubovskis nekavējoties mainīja toni.

— Stāsta, ka ļoti jauks, — viņš apstiprināja, — es viņu toreiz, protams, nepazinu; ja es ar savu darbu būtu griezies tieši pie viņa, tad, kas zina, tam būtu bijis citāds liktenis.

— Tātad viss ir atkarīgs no viņa?

— Itin viss no viņa.

— Kur tad viņš dzīvo? Pasakiet, lūdzams!

Dubovskis pateica.

Kalinovičs tūliņ pierakstīja un, tā kā bija uzzinājis visu, kas viņam vajadzīgs, nevēlēdamies vairs turpināt sarunu ar savu jauno paziņu, vispirms sāka žāvāties, bet tad arī snauduļot. To pamanījis, Dubovskis paņēma cepuri un atkal ar mīlīgu, pieglaimīgu smaidu sejā sacīja:

— Es ceru, jūs atļausiet būt pazīstamam?

— Ļoti priecājos, — Kalinovičs atbildēja, kājās nepieceldamies, tikai pastiepdams roku.

Pēc pāris mirkļiem Dubovskis, cienīgi uzsitis bekeša apkakli, ar īstu zinātnieka dziļdomīgo izteiksmi sejā jau soļoja pa Ņevas prospektu.

«Kāds stulbenis! ...» Kalinovičs nodomāja, vērodams viņu pa logu, un aiz gara laika iztukšoja pudeli vīna. Asinis sāka ritēt mazliet straujāk: laimīgais redaktors ar savu francūzieti, dejotāju un rakstnieci sāka viņa iztēlē rādīties daždažādās kārdinošās ainās.

«Ek, velns lai parauj! Braukšu arī es pie Amalhenas. Kaut kā taču laiks jāpavada, citādi vēl var sajukt prātā,» viņš nodomāja un, salīdzis važoni, lika braukt uz Goroho-vajas ielu.

Bagova mājas sētnieks uz jautājumu: «Vai te dzīvo Amalheņa?» — atbildēja ar tādu kā smaidu: «Tepat, cienītais! Esiet tik laipns: pirmajā stāvā durvis pa labi — bez kāda uzraksta.» Kalinovičs pazvanīja. Durvis viņam atvēra gadus trīsdesmit piecus veca sieviete ar stingriem čigāniskiem vaibstiem.

— Piesaki, ka ieradies kungs, kurš kopā ar Amalhenas jaunkundzi brauca vilcienā, — Kalinovičs steigšus sacīja.

Sieviete, acīmredzot pieradusi pie svešu cilvēku apmeklējumiem, klusēdama pagriezās un devās prom.

Pēc brīža atgriezusies, viņa dusmīgā balsī noteica:

— Dodiet mēteli! Velciet nost!

Kalinovičs pasniedza mēteli un uzskatīja par nepieciešamu pie viena ielikt viņai rokā sudraba rubli. Durvju sardzes seja tūliņ kļuva laipnāka.

— Ejiet tur! Jaunkundze tūliņ iznāks, — viņa, paka-rinādama mēteli, teica jau pavisam laipni.

Kalinovičs iegāja. Istabu vāji apgaismoja viena vienīga stearīna svece, kas dega spoguļa priekšā. Logu aizkari bija nolaisti lejup, turklāt logiem priekšā atradās nelieli aizslietniši, kuri neļāva no ārpuses saredzēt neko, kas notiek iekšā. Virs mazajām klavierītēm karājās gravīra, sieviete ar gluži kailām krūtīm. Mēbeles bija mīkstās. Ar samtu pārvilktais dīvāns, kā šķita Kalinovičam, vilināt vilināja apsēsties uz tā kopā ar skaistu sievieti.

Ienāca Amalheņa. Viņa bija ģērbusies nevīžīgi uzvilktos rīta svārkos. Rokas bija pilnīgi kailas, kā ziloņkaulā

darinātas, tās balti vizēja un pārsteidza ar savu brīnum skaisto formu. Seja likās pat vēl daiļāka.

— Sveicināta, — Kalinovičs noteica, pienākdams klāt un satverdams viņas roku.

— Jā! Sveicināti! — Amalhena atbildēja un apsēdās tieši uz vilinošā dīvāna.

Kalinovičs apsēdās viņai blakus.

— Tā nu es esmu ieradies pie jums, — viņš iesāka.

— Jā, redzu, esat atbraucis .. — viņa sacīja, uzmezdama šķelmīgu mirkli; tad, brītiņu klusējusi, sāka diezgan patīkamā balsī dziedāt:

Galopaden tanz ich gern

Mit deri ļungen hūbschen Herr'n.1

— Ko tas nozīmē? — Kalinovičs pavaicāja.

— Mit den ļungen hūbschen Herr'n! — Amalhena atkārtoja un tad pēkšņi uzsauca: — Maša!

Durvīs parādījās dusmīgā sieviete.

— Vai vašons šite?... Ir? — Amalhena apprasījās.

— Ir, jaunkundz, gaida, — tā atbildēja.

— Kam jums vajadzīgs važonis? — Kalinovičs iejautājās.

— Tāpat, man gribas vizināties, — Amalhena klīrīgi atbildēja un atkal iedziedājās:

Mit den braven Oiiizier'n Ganz besond'rs mit Kirassier'n.2

— Vai drīkstu braukt kopā ar jums? — Kalinovičs apvaicājās.

— Jā.

— Nu, tad ejiet ģērbties!

— Jā, — Amalhena piebalsoja un, dziedādama:

Galopaden tanz ich gern

Mit den ļungen hūbschen Herr'n, —

devās uz savu guļamistabu. Pēc brīža viņa atgriezās, ģērbusies dārgā salopā un cepurē ar gaišu plīvuru.

ļ Es labprat dejoju galopu ar jauniem, skaistiem kungiem (vāc.). Ar brašiem virsniekiem, it īpaši ar kirasieriem (vāc.).

Pie durvīm viņus gaidīja faetons ar divjūgu priekšā.

— Kurp tad brauksim? — Kalinovičs apvaicājās.

— Ak, jā, brauksim tālu, es gribu... — Amalhena atbildēja.

— Brauc kaut kur tālāk, — Kalinovičs lika važonim.

Tas viņus vispirms aizveda uz Admiralitātes laukumu,

tad nobrauca gar Vasaras dārzu, pāri Ķēžu tiltam un pēdīgi izbrauca uz Kiročnajas ielas.

— Kur tad vēl? — viņš apprasījās.

— Uz mājām, es domāju, — Kalinovičs teica.

— Ak, jā! II fait fioid,[41] — Amalhena atbildēja.

— Uz mājām! — Kalinovičs uzsauca.

Pie mājas durvīm Amalhena pirmā izlēca no faetona.

— Kā tad ir, jaunkundz, kad tad būs nauda? — važonis, pagriezies atpakaļ, noprasīja.

— Nauda rīt, — Amalhena atbildēja, jau stāvēdama durvīs un atkal dziedādama:

Galopaden tanz ich gein...

— Kā tad rīt? Apžēlojieties, saimnieks no mums prasa, — važonis ieaurojās.

— Nu, rīt! — Amalhena atkārtoja.

— Cik tev tur nākas? — Kalinovičs noprasīja.

— Divdesmit pieci rublīši, jūsu labdzimtība, dieva dēļ, esiet tik laipns! Kas tad tas ir? Mums tak pašiem jānorēķinās.

— Kas par divdesmit pieciem rublīšiem? Apbrauci pāris līkumu . — Kalinovičs iebilda.

— Kādus pāris līkumus! Jau piekto dienu es te dežurēju. Saimnieks tak nevar ciest zaudējumus. Apžēlojieties — kā tad tā var?

— Kā ir, vai samaksāt viņam? — Kalinovičs jautāja.

— Ā, jā, — Amalhena atļāva un aizskrēja.

Kalinovičs važonim samaksāja.

«Velns zina ko īsti es daru!» viņš nodomāja un devās Amalhenai pakaļ.

Pēc īsa brīža abi atkal apsēdās uz dīvāna. Kalinovičs nespēja no Amalhenas atraut ne acu — tik jauka viņa tam likās savā mazliet domīgajā pozā.

— Maša, tēju! — Amalhena uzsauca.

Tā pasniedza skaistus tējas traukus ar sudraba tējkannu un konjaka karaflti.

Kalinoviča tasīti Amalhena vismaz līdz pusei pielēja ar konjaku.

— Es nedzeru, — viņš noteica.

— O nē, dzer, — viņa uzstāja.

— Tad dzer tu arī, — Kalinovičs uzstāja un, ielējis arī viņai pustasītes, savu izdzēra vienā paņēmienā. — Paklausies, — viņš iesāka, satverdams Amalhenas roku, — iemīli mani!

— O nē!

— Kāpēc tad ne?

— Tāpat... — viņa atbildēja un sāka dziedāt:

Galopaden tanz ich gern ...

— Rimsties tu ar savu Galopaden! . *. Kāpēc tad ne? — Kalinovičs iesaucās, bužinādams sev matus.

— Tāpat: man ir viens vecis ... Viņš to negrib.

— Nu, pie velna to veci! — Kalinovičs noteica un apskāva viņu.

— O nē, viņš man dod naudu, — Amalhena atbildēja.

— Man ir vairāk naudas! Es tev došu vairāk! Cik tu gribi? Ņem vēl divdesmit pieci.

— Jā Nē To nedrīkst.

— Kāpēc tad nedrīkst? Cik tad tu gribi?

— Man vajag daudz.

— Cik tad? — Kalinovičs atkārtoja. — Gribi piecdesmit?

— Fui, nē! — Amalhena iebilda.

— Piecdesmit, — Kalinovičs atkārtoja un it kā pa jokam nodzēsa sveci.

— Palaidnis! — Amalhena noteica.

m

Kavēt laiku ar Amalhenām mans varonis nepavisam nebija dzīvē radis: nākošajā dienā viņš no Gorohovajas ielas manījās uz savu viesnīcu tāds kā nokaunējies un sarūgtināts . Pārnācis viņš tūliņ izģērbās un iekrita gultā.

«Ak dievs! Līdz kādai izvirtībai esmu nonācis! Nas-tjeņka, manu draudziņ! Vai tu man piedosi?» viņš domās

izsaucās, kaut ari mēs zinām, kā viņš vienmēr pūlējās sev iestāstīt, ka šī sieviete viņam neko nenozīmē. Ap pulksten pieciem viņa nervi beidzot nomierinājās. Kali-novičs neviļus ielūkojās savā kabatas portfelī un pasmīnēja: tur trūka tieši divsimt rubļu. «Un tas vienā pašā dienā!» viņš nodomāja un ar šausmām atcerējās, ka astoņos pie viņa bija solījusies atbraukt Amalhena. Lai paglābtos no šīs sastapšanās, Kalinovičs nolēma uz visu vakaru aiziet pie Zikova, kurš tiešām bija viņa ģimnāzijas un universitātes biedrs un vienīgais jaunības draugs. Studentu gados abi bija dzīvojuši vienā dzīvoklī, un, ja šis cilvēks patiesi ir žurnālā pilnīgs noteicējs, tad viņa labā darīs itin visu.

Zikovs dzīvoja sētas mājā, ceturtajā stāvā; pie viņa dzīvokļa durvīm vara plāksnītes vietā bija pielīmēta vienkārša papīra strēmelīte un uz tās uzrakstīts uzvārds; tomēr vēl vairāk pārsteigts Kalinovičs jutās, kad, viņam piezvanot, durvis atvēra jauna dāma audekla kleitā, ar vilnas lakatu ap pleciem un neparasti jauku un labsirdīgu seju. Noprazdams, ka tā laikam ir drauga sieva, viņš laipni apjautājās:

— Vai Zikova kungs mājās?

— Jā, tikai viņš ir slims, — dāma atbildēja.

— Mani viņš varbūt pieņems, es esmu Kalinovičs, — viņš nosauca savu vārdu.

— Ak jā, droši vien! — dāma atteica.

Kalinovičs devās iekšā viņai pakaļ un nelielā zālītē ieraudzīja glītu gadu vecu puisēnu, kurš stāvēja gluži viens pats uz savām līkajām kājelēm, ar mugurpusē atspraudītiem bruncīšiem. Ieraudzījis, ka māte paiet garām, viņš sāka brēkt.

— Rimsties nu, Serjoža, rimsties, tūlīt tevi paņemšu,— dāma sacīja, padraudēdama viņam ar pirkstu un iziedama pa durvīm labajā pusē.

«Vai patiesi viņiem nav pat aukles?» Kalinovičs nodomāja.

Dāma minēja viņa uzvārdu.

— Vai tiešām? Nevar būt! — izsaucās Zikovs, aiz prieka aizelsdamies.

Kalinovičs nenocietās un devās iekšā, taču neviļus parāvās atpakaļ. Nelielā istabiņa bija pilna grāmatām, manuskriptu žūkšņiem un korektūrām; gaiss bija smacīgs un oda pēc zālēm. Zikovs pavecā rītasvārkā gulēja uz

apbružāta un noplukuša dīvāna. Spēka un veselības pilnā jaunekļa vietā, kuru Kalinovičs reiz bija pazinis universitātē, tagad viņš ieraudzīja drīzāk skeletu nekā dzīvu cilvēku.

— Jaša, sveicināts! — Zikovs teica, pasliedamies kājās un apkampdams viesi.

Kalinovičs juta, ka Zikova acīs sariešas asaras. Arī viņš cieši apkampa draugu.

— Nu, sēdies, Jaša, sēdies, — Zikovs teica, atlaidās uz dīvāna un apsēdināja viesi.

— Kas tad nu, tu esi slims? — Kalinovičs apvaicājās.

— Jā, mazliet, — Zikovs atbildēja, — es tomēr priecājos, ka vismaz pirms nāves vēl dabūju tevi redzēt.

— Kāpēc pirms nāves? — iebilda dāma, atgriezusies ar bērnu uz rokām un apsēzdamās mazliet nomaļus. To sakot, visi viņas sejas muskuļi noraustījās.

— Nu, ja tu tā vēlies, lai tad arī nebūtu pirms nāves, — Zikovs sacīja ar skumīgu smaidu sejā. — Tā ir mana sieva, bet viņai par tevi nemaz nav jāstāsta: viņa jau zina, — viņš piebilda.

— Jā, es zinu, — dāma teica, laipni paraudzīdamās Kalinovičā.

— Bet kur tad tu biji, kur dzīvoji, ko darīji? Izstāsti visu! Redzi, man grūti runāt! — slimais sacīja.

— Tu nemaz nerunā, es tev visu izstāstīšu, — Kalinovičs līdzjūtīgi atteica un iesāka: — Kad mēs beidzām mācības — tu atceries, — man bija stundas, nu, un es nolēmu pagaidīt. Tad uzradās skolotāju vietas Maskavā un visbeidzot katedras Demidova licejā.* Es gaidīju, ka mani taču atcerēsies, un ne pie viena, protams, negāju un nelūdzu.

Zikovs viņam atzinīgi pamāja ar galvu.

— Tomēr neatcerējās vis, — Kalinovičs turpināja, — pat tad, kad par mani kāds kungs ieminējās, viņam pateikuši atklāti, ka mani nepavisam nepazīstot.

Zikovs rūgti pasmaidīja un pakratīja galvu. Tikmēr puisēns, paķēris roķelēs lineālu, sāka ar to no visa spēka dauzīt pa galdu.

«Nerātnis!» Kalinovičs īdzīgi nodomāja.

— Nu, stāsti, — slimais atkal mudināja.

— Ko lai stāsta? — viņš turpināja. — Gāja kā parasti: stundas izbeidzās; vajadzēja sākt domāt, no kā lai iztiek, un es beidzot aizgāju un paziņoju, ka vēlētos iestāties

valsts dienestā. Man, zināms, kādu pusgadu lika gaidīt, bet tad pateica: ja es vēloties, man labprāt došot skolas pārlūka vietu Enskā, es to arī pieņēmu.

Zikovs pikti uzsita ar savu kaulaino roku pa dīvānu.

— Paklau! Daša, kā tev tas patīk? — viņš uzrunāja sievu.

— Rimsties, Serjoža! — sieviete sacīja mazajam nerātnim, nolikdama savu roku tā, lai viņš ar lineālu sistu pa to, nevis pa galdu, un tad atbildēja vīram: — Kāds tur brīnums! Ja jau Jakovs Vasiļjičs pats nekur negāja un nevienam nelūdza!

Slimais noskaitās vēl vairāk.

— Negāja! Nelūdza! . — viņš izsaucās, sākdams klepot. — Cilvēks par to būtu jāslavē, bet viņa tam vēl pārmet. Kas vēl nebūs?

— Es jau nemaz nepārmetu; par ko tu dusmojies? — jaunā sieviete atbildēja ar lēnīgu smaidu.

— Nē, tu pārmet gan! Pašas dievs vien zina kādā neprātā apprecaties . Skrienat trūkumā.. postā saejat naidā ar piederīgajiem, bet vīrietim pārmetat, ka viņš nav nelietis, neglaimo, neklanās ..

To pateicis, slimais gandrīz vai noslāpa klepus lēkmē.

— Nu, rimsties, neuztraucies; še, iedzer zāļu tēju, — jaunā sieviete teica, pasniegdama viņam glāzi ar kādu uzlievi.

Zikovs sāka aizgūtnēm dzert, bet dēlēns stiepās pie viņa un centās ar roķelēm aizsniegt tēva matus, kas vēl arvien bija sprogaini.

— Nu, ko tad tu tur darīji? — viņš vaicāja, atkal atslīgdams uz dīvāna.

— Darīju to, ka gandrīz vai noslāpu grūtsirdībā un bezdarbībā, — Kalinovičs atbildēja, — un, lūk, paldies jums, ka iespiedāt manu romānu un devāt man iespēju kaut mazliet redzēt dieva pasauli.

Dzirdot šos vārdus, Zikova sejā atēnojās kādas skumīgas jūtas.

— To tu biji mums atsūtījis ar ģenerāļa starpniecību, — viņš zobgalīgi teica.

— Jā, tas ir paziņa kādam manam pazīstamam, — Kalinovičs, par šo piezīmi mazliet samulsis, atbildēja.

— Draņķīgi paziņas, brāl, ir tam tavam pazīstamajam! — Zikovs sacīja. — Tas ir blēža seminārists, īste-

ticiis valsts padomnieks . ar zvaigzni valkā parūku un uzdodas par krievu literatūras cienītāju un aizstāvi, lavu stāstu viņš atsūtīja kopā ar tajā, tu zini, pretīgi glītajā kantonistu rokrakstā uzrakstītu blanku: sak, «viņa rkselence Fjodors Fjodorovičs apliecina Pavlam Nikola-ličam savu cieņu un ierosina nodrukāt šo stāstu, ko viņš izlasījis un atzinis par labu .». Šitāds lops!

Kalinovičs mazliet samulsa.

— Es jau nezināju, ka tu te esi līdzdalībnieks un rīkotājs, — viņš ierunājās, piespiesti smaidīdams, — un skaidrs, ka ne pie viena cita nebūtu griezies kā pie tevis; tagad, redz, arī esmu atvedis vienu darbu un gribu tevi lūgt to izlasīt, dot padomu, kur tu atrodi par vajadzīgu kaut ko grozīt, un tad arī iespiest.

Pēdējie vārdi tika pateikti it kā starp citu, tomēr lūgums tajos bija skaidri saklausāms. Slimnieka seja kļuva vēl jo drūmāka un pieņēma mazliet saīgušu izteiksmi.

— Saki, lūdzams, — kas tev uznākusi par vēlēšanos rakstīt stāstus? — viņš piepeši noprasīja.

Nu Kalinovičs apjuka pavisam.

— Jutu aicinājumu to darīt! — viņš atbildēja, sarkdams un piespiesti smaidīdams, bet tad, tūliņ atguvies, piebilda. — Man, nudien, liekas mazliet savādi dzirdēt no tevis šādu jautājumu.

— Kāpēc tad tā? — Zikovs pajautāja.

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Tev galu galā mans stāsts varēja nepatikt, bet vispār jautāt tādā tonī — viņš atteica.

— Tavs stāsts ir ļoti gudrs. Un — mans dievs! — vai tad tu maz varētu uzrakstīt ko muļķīgu? — Zikovs izsaucās. — Tomēr paklausies, — viņš turpināja, saņemdams Kalinoviču aiz rokas, — visas tās tavas galvenās personas — kas tās īsti ir? Pie mums gan vienkāršo ļaužu, gan vidējās kārtas dzīvē mutuļo drāma Verd kā avots no pazemes . Normālas kaislības Pamatots protests, kur tam jābūt; cits smok nabadzībā, cits nevainīgs bez mitas cieš pārestības Vēl cits nelietīgu un negodīgu ierēdņu vidū pats kļūst par neģēli — bet jūs tam visam paejat garām, izvēlaties sazin kādus augstākās sabiedrības kungus un stāstāt, kā šie cieš no savādām attiecībām. Nospļauties man par viņiem! Neko negribu par viņiem zināt! Ja arī viņi cieš, tad tāpēc, ka aiz

vieglas dzīves paši vairs nezina, ko grib. Un beidzot: viss viņos ir sadomāts! Viņos nav tā visa, ko jūs iztēlojat, jo nekas tāds nav viņu spēkos — ne prāta, ne attīstības līmeņa, ne arī viņu jau sen izvirtušā rakstura dēj; ciešanas viņiem varbūt sagādā gremošanas traucējumi vai domas par to, kur varētu izraut un pagrābt naudu, vai arī pūliņi par katru cenu iedabūt vīru ģenerāļos, bet jūs tiem uzspiežat smalkas ciešanas.

Pie pēdējiem vārdiem Zikovam atkal uznāca neganta klepus lēkme, tā ka seja kļuva pavisam sarkana.

Sieva nobālusi pienāca klāt un cieši saspieda vīra galvu, lai kaut cik atvieglotu lēkmi.

— Beidz taču dusmoties! Nudien, sūdzēšos dakterim,— viņa pārmetoši sacīja, — neticiet viņam, Jakov Vasiļjič: jūsu stāsts patika gan viņam, gan man, gan visiem citiem, — viņa piebilda Kalinovičam, kurš drīz bālēja, drīz sarka un sēdēja, lūpas kodīdams.

— Esmu jums ļoti pateicīgs! — viņš atbildēja un pievērsās Zikovam. — Vai tu man pārmet tikai vidi, kuru esmu izvēlējies un kura tev nezin kāpēc nepatīk, — vai tikai to?

— Nē, ne tikai to, — slimais stūrgalvīgi atbildēja, — vispirms tā ir sveša doma, aizgūta no «Žaka»*

Kalinovičs nosarka.

— Un iemiesota tā gluži nedzīvās personās, gluži nedzīvās! — Zikovs turpināja. — Bet es, lūk, tagad mirdams palieku pie ciešas pārliecības, ka mākslinieks pat domā tēlos. Redzi, Puškinam viņa gluži liriskajā darbībā: «Tai sāpju brīdī sirdi grūtu pie tevis ilgi raudāju,*» — tēls! «Un manas sastingušās rokas vēl centās tevi turēt ciet» — atkal tēls! «Bet lūpas liedzi, izvairoties no mana rūgtā skūpsta tu» — un atkal tēls! Nu galu galā dievs ar viņu — ar šo objektivitāti! Dod šurp lirismu — tikai īstu, nevis samākslotu, tādu kā manam dārgajam Turgeņevam, kurš savos darbos vai nu ieiet mežā, vai nokāpj gravā pie zēniem, vai attēlo plātīgu oficieri, — visam cauri vijas poētiskas jūtas. Bet ar prāta spējām vien, brāl, laikam ir iespējams kļūt par juristu, par administratoru vai zinātnieku, tikai nemūžam ne par dzejnieku vai rakstnieku — nemūžam!

Kalinovičs vairs nekā neiebilda, taču mājasmāte atkal viņu aizstāvēja.

— Kāpēc tu runā tik kategoriski? Jakovs Vasiļjičs uzrakstījis vienu darbu, un tu jau ņemies tiesāt, bet viņš uzrakstīs vēl kaut ko — tad tu sāksi domāt citādi, un tas droši vien tā būs, — viņa teica vīram.

Zikovs sasita plaukstas.

— Ak tu kungs! — viņš izsaucās. — Vai tiešām tu domā, ka es vispār būtu sācis runāt, ja nezinātu šī sava gudrinieka patieso vērtību? Vai tiešām tu gribi, lai viņš būtu kaut kāds Dubovskis, kam nosvītro veselu daļu, bet viņš itin mierīgi paziņo, ka tas nekas, un uzraksta citu Beigu beigās pie velna visu to literatūru! Tā cilvēkus tikai pazudina. Rau, ko esmu iemantojis, ar to ņemdamies: te ir tukšums, kavernas; vai gan lai viņš literatūras dēļ nonāk tikpat tālu, — Zikovs nobeidza, sizdams sev pa krūtīm, un, it kā izmisuma pārņemts, aizvēra acis.

Nabaga sieva aizgriezās un paslepus noslaucīja asaras. Kalinovičs sēdēja, galvu nodūris.

— Lūk, man tagad ir dēlēns, un mans pēdējais lūgums viņa mātei: lai viņš kļūst par zaldātu, bundzinieku, trak-tiernieku, iecirkņa uzraugu, tikai ne par rakstnieku, ne par rakstnieku .. — slimais beidza runāt piesmakušā balsī.

Kalinovičs un Zikova sieva klusēdami saskatījās.

— Jūs līdz šim dzīvojāt provincē? — viņa apvaicājās.

— Jā, — Kalinovičs atbildēja.

— Un neesat tur apprecējies?

— Nē.

— Tur, manuprāt, ir daudz jauku meiteņu, — jaunā dāma smaidīdama piebilda.

— Nē, — Kalinovičs atteica, viegli nopūzdamies, un abu saruna tādā pašā mazliet saspīlētā tonī vēl kādu laiku turpinājās. Beidzot Zikovs atvēra acis. Kalinovičs to izmantoja un, it kā nejauši ieskatījies pulkstenī, steigšus piecēlās.

— Bet nu paliec sveiks! — viņš sacīja.

Slimais pievērsa viņam skumīgu skatienu.

— Kur tu steidzies? Pasēdi, — viņš teica.

— Nē, jāiet: gribu paskatīties teātri, vēl neesmu bijis, — Kalinovičs atbildēja.

Zikovs piecēlās sēdus.

— Nu, tad sveiks, ja jau tā — dievs ar tevi! . . Tikai noskūpsti mani, — viņš teica, ar savu vājo un vēso plaukstu pūlēdamies ciešāk saspiest Kalinoviča roku.

Tas noskūpstīja draugu.

— Tomēr, mīļais draugs, — viņš ierunājās, — lai arī tu manī nesaskati spējas, bet, tā kā man stāsts jau ir uzrakstīts, es negribētu pilnīgi zaudēt savu darbu un lūdzu tevi to iespiest un vispār iekārtot mani kādā pastāvīgā darbā žurnāla redakcijā, jo tas manos apstākļos būtu ārkārtīgi nepieciešami.

— Labi, labi nokārtosim, tikai stāstus gan vairs neraksti, — smaidīdams atbildēja Zikovs.

— Nerakstīšu, nerakstīšu, — arī Kalinovičs savukārt smaidīdams atteica.

Namamāte nāca viņu pavadīt un, atkal nolikusi dēlēnu pie krēsla, kopā ar viesi izgāja priekšnamā.

— Lūdzu, nedusmojieties uz viņu: redziet, cik ātri viņš uzbudinās un cik ļoti slims viņš ir! — viņa teica.

— Par to nemaz nav ko runāt! — Kalinovičs atsaucās. — Bet kas īsti viņam kaiš, un vai sen jau viņš slimo?

— Pie visa vainīgs tikai tas nolādētais darbs un korektūras: strādāja dienām un naktīm, — Zikova atbildēja, un asaras pār viņas vaigiem nu jau plūda aumaļām.

— Liekas, no literatūras patiesi labāk atsacīties, — Kalinovičs, galvu kratīdams, noteica.

— Noteikti labāk! — Zikova apstiprināja un viņam aiz muguras pati aizvēra durvis.

Manam varonim vajadzēja stipri saņemties, lai izturētu iepriekšējo sarunu. Kādu sarūgtinājumu viņš izjuta, spēj saprast vienīgi tas, kam nav sveša autora patmīlība un vilšanās, kas nākusi kā zibens spēriens no skaidrām debesīm: sešus gadus lolotā cerība, vienīgā ceļa zvaigzne karjeras gūšanai, viss vienā mirklī zudis! Toreiz apriņķa pilsētiņā, saņemot atpakaļ savu stāstu, viņam bija neskaitāmi iemesli neveiksmi izskaidrot ar redakcijas netais-nīgumu un netaktiskumu, taču nu bija gluži kas cits: Kalinovičs pārāk labi pazina Zikovu, lai mēģinātu sevi mierināt ar domu, ka draugs tā runā aiz skaudības vai neizpratnes. Turklāt, kā jau gudrs cilvēks, viņš, kaut arī neskaidri, tomēr apjauta savas radošās spējas. Ar drauga muti likās runājam viņa paša apziņa. Un Kalinovičs ļoti labi apzinājās, ka nav mākslinieks, ka viņā nav tās dievišķās uguns, kas liek strādāt nezin kāpēc un kādā nolūkā, tikai tādēļ vien, ka šis darbs ir vienīgā laime un baudījums. Viņš bija izvēlējies literatūru kā ievērojamu un izdevīgu nodarbošanos. Bija gribējis apmānīt publiku,

bet, lūk, viens no tās izcilākajiem pārstāvjiem to ir sapratis, un varbūt tāpat saprot vēl simtiem citu — un pēc liem beidzot sapratīs arī pūlis! Un, ak dievs, kā mans varonis nolādēja pats sevi par savām muļķīgajām jaunekļa cerībām, kā nolādēja literatūru un visus redaktorus, Dubovskus un Zikovus! «Jāmeklē vieta!» viņš domās izlēma un devās uz teātri, lai tikai nebūtu jāiet mājās, kur viņam draudēja Amalhenas apciemojums. Pie kases viņš gluži negaidot sastapa Belavinu. Kalinovičs brīdi šaubījās, vai ar viņu sasveicināties vai ne, taču Belavins pats, ieraudzījis Kalinoviču, ļoti laipni sniedza roku un teica.

— Sveicināti, Kalinovič! Jūs arī uz teātri?

— Jā, — viņš atbildēja.

Paņēmuši divas biļetes blakus, viņi iegāja zālē. Abu tuvākais kaimiņš bija kāds jauniņš students ar krāšņiem, bieziem, atpakaļ atmestiem matiem un vispār ļoti glīts, taču viņš uz visu noskatījās ar tik dziļdomīgu un drūmu seju, ka negribot piesaistīja citu vērību.

Arī Kalinovičs bija tik bāls un satraukts, ka Belavins apprasījās:

— Kas jums kaiš? Vai neesat vesels?

— Nejūtos visai labi . Nācu šurp izklaidēties Liekas, šodien izrāda drāmu, — viņš atbildēja, lai būtu kaut ko sacījis.

— «Otello», — Belavins paskaidroja. — Nezinu, kā šoreiz, bet dažkārt mēdz būt brīnišķīgi. Mani visvairāk sajūsmina publika — tik naivi jauka: par ko tā jūsmo, un kas to aizkustina

— Jā, — Kalinovičs īsi atteica, pilnīgi atrazdamies dīvaina stinguma varā.

— Taisni brīnums! — Belavins apstiprināja.

Students, kurš viņos uzmanīgi klausījās, izdzirdis šos

vārdus, paraudzījās abos it kā vēl drūmāk. Tikmēr aizkars pacēlās; un kurš gan neatceras, kā uz skatuves parasti iznāca Karatigins *? «Otello» izrādē viņš patiesi ielidoja senatoru padomē kā melns krauklis, kas spēj saplosīt ne tikai vienu dūju, bet, manuprāt, veselu zosu baru. Galerijā un krēslu rindās atskanēja aplausi.

— Kas tad tas? — Belavins, acis nodurdams, klusi teica.

Kalinovičs, kurš no visa, kas notika uz skatuves, gandrīz nekā neredzēja, pieklājības dēļ atbildēja viņam ar smaidu. Students atkal uz abiem noskatījās.

■— Nav labi, godātais, nav labi! ... — Belavins atkal noteica.

— Kāpēc tad nav labi? — students pēkšņi viņu uzrunāja, acīm ieziboties.

— Nav labi tāpēc, ka viņš nerunā kā cilvēks un nestaigā kā cilvēks: pārmērīgs majestātiskums! — Belavins atbildēja ar smaidu, tomēr diezgan laipni.

— To viņš dara tāpēc, ka ir karavadonis, kurš pieradis vest pulkus kaujā; un, pēc manām domām, tas ir vēsturiski pareizi, — students teica, paraustīdams plecus.

— Pat diženais karavadoņa vārds viņam nedod tādas tiesības, — Belavins iebilda. — Majestātisks Otello varēja kļūt zināmos brīžos, aiz zināma dvēseles noskaņojuma, un viņš nu gan nepiederēja pie tiem kungiem, kuri, reiz par visām reizēm radījuši sev majestātisku pozu, no tās vairs nešķiras: patur to, ēdot pusdienas, ejot pastaigāties un, manuprāt, arī guļot.

To teicis, Belavins zīmīgi palūkojās Kalinovičā. Visu cēlienu, kad pēc traģiķa skaļajām klaigām atskanēja aplausi, viņi abi vai nu viebās, vai nodūra acis. Cēliena beigās priekškars nolaidās. Belavins, acīmredzot garlaicības mākts, piecēlās un satvēra galvu rokās.

— Divdesmit piecus gadus, — viņš, pievērsdamies Kalinovičam, īdzīgi teica, — šis kungs tēlo galvenās lomas, un kaut viņš būtu pateicis jel vienu sirsnīgu vārdu! Klaigā bez mitas — un tas arī viss! Man stāstīja, ka viņam esot lielisks paņēmiens lomu iestudēšanai: tā, piemēram, viņš ņem kādu no tām un tur saskaita, teiksim, piecsimt divdesmit divas dažādas izjūtas. Tās visas no pirmās līdz pēdējai tiek iegaumētas un tad, rūpīgi izceltas ar zināmām ķermeņa kustībām, parādās uz skatuves. Ja es uz jums dusmojos — tūdaļ aizgriežos, māju pret jums ar rokām. Ja mīlu jūs — pievēršu jums dumji mīlīgu vaigu, saņemu jūsu rokas, spiežu tās pie sirds. Gribu jūs iebaidīt — šai nolūkā pārgriežu acis, sakampju jūs aiz rokām, spiežu tā, ka nobrakšķ kauli, un tas viss, protams, notiek bez jebkādas pakāpenības jūtu attīstībā, bet tāpat vien, kur ienāk prātā, kur salikts vairāk izsaukuma zīmju, un no tā jūs varat spriest, cik brīnum jauks jandāliņš tur rodas.

— Tā gan īstenībā ir franču skola, — Kalinovičs piezīmēja, ar izsmieklu domādams pats par sevi: «Vai nu

man būtu jāspriež par mākslu, ja esmu gluži neapdāvināts cilvēks!»

— Jā, — Belavins iebilda, — taču jāņem vērā, ka šajā skolā, kā jebkurā senā mākslā, ir labas tradīcijas: tajā pat rakstnieki, zinādami, piemēram, ka dažas situācijas starp personām ir labi nospēlējamas, katrā ziņā cenšas tieši tādas iespraust savā drāmā. Un aktieris arī tāpat: viņš Joti labi atceras, ka tāds un tāds kungs pārsteidza publiku ar to un to, bet kāds cits atkal ar ko citu, un cenšas to visu cik vien iespējams apgūt pats, un tādā veidā rodas kaut kas ciešams, kaut kas tāds, kur vismaz ir saskatāms prāts, savaldība, skatuvisks takts. Bet te nu nav nekā, gluži nekā, izņemot spēcīga buļļa negantumu!

Visu šo Belavina monologu students noklausījās, ne acu nepamirkšķinājis.

— Močalovs * šai ziņā stāv daudz augstāk, — Kalino-vičs piezīmēja — atkal tikai tāpēc, lai kaut ko teiktu.

— Apžēlojieties, kā nu tā var! — Belavins izsaucās. — Šis ir liekulis, virves dejotājs, bet tas — cilvēks. Apžēlojieties: jau šī saprātīgā, skaistā un izteiksmīgā seja, šī simpātiskā balss vien . ko tur runāt!

— Citi apgalvo gluži pretējo, Močalovam neesot ne balss, ne auguma, — students iejaucās.

— Nezinu, cienītais, kāda balss un augums tad ir vajadzīgi; varbūt tāda kā feldfēbelim vai vecākajam bundziniekam, taču, ja es redzu savā priekšā cilvēku, kas pārdzīvo to pašu, ko Hamlets, es droši secinu, ka tas ir liels cilvēks un aktieris! — jau ar zināmu īgnumu atteica Belavins un apsēdās krēslā.

Aizkars pacēlās, cēliena beigās viņš atkal uzrunāja Kalinoviču:

— Ievērojiet, ka šis kungs atklāj tikai vienu Otello īpašību, kura viņam īstenībā nepiemīt: tā ir asinskāre, vai ne? Kā jums šķiet? Šo kaismīgo, nemierpilno un maigo cilvēku viņš tēlo tikai kā miesnieku; to vien viņš zina kā — «Asins! Asins alkstu es!». Velns zina kas tas īsti ir!

To pateicis, Belavins piecēlās.

— Iziesim laukā! — viņš, pamājis ar galvu, teica Kali-novičam.

Tas klusēdams viņam sekoja. Viņi iegāja foajē, kur, zināms, galvenokārt sapulcējās publika no beletāžas un

zāles pirmajām rindām. Kāds apstāklis te Kalinoviča acīs viņa jauno paziņu pacēla vēl augstāk. Abi tūliņ sastapa kādu ģenerāli.

— Lieliski tēlo! — ģenerālis teica Belavinam, nepārprotami vēlēdamies uzzināt viņa domas.

— Tiešām kareivīguma atlikām! — Belavins atbildēja ar divdomīgu smaidu.

•— Jā, — ģenerālis apstiprināja un devās tālāk.

Tad viņus panāca kāds sirms kungs ar stingru stāju un zvaigzni pie frakas.

— Sveicināti, Pjotr Sergej ič, — kungs sacīja gandrīz pieglaimīgā tonī.

— Sveicināti, — garām ejot, ļoti familiāri atbildēja Belavins.

Kāda dāma, nākdama pretī, viņu uzrunāja gandrīz vai lūdzoši:

— Kad gan jūs, chei ami, atbrauksiet pie manis?

— Šodien pat, grāfien, šodien pat, — viņš tai ar smaidu atbildēja.

— Lūdzami, — grāfiene vēlreiz teica un devās tālāk.

Nebija nekādu šaubu, ka Belavins piederēja pie visaugstākajām aprindām un bija tur iespaidīgs vīrs.

«Kaut varētu ar viņu ievadīt sarunas par darbu!» Kali-novičs nodomāja un pusizmisis ķērās pie lietas.

— Atbraucu šurp, lai nodotos literatūrai, bet, liekas, būs jāmeklē kāda vieta, — viņš sacīja.

— Kāpēc tad tā? — Belavins iejautājās.

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Tāpēc, ka tagad, — viņš atbildēja, — viss šis darbs koncentrējies žurnālos un redaktoru rokās, bet diezin vai uz tiem nemantīgs cilvēks var paļauties, jo šie redaktori esot ne tikai ļoti skopi, bet, kā stāsta, pat ne vienmēr pareizi un godīgi samaksājot.

— Tā stāsta gan Tā stāsta! — Belavins piekrita un skumīgi nogrozīja galvu.

— Bet nostājoties vaigu vaigā pret publiku, mēs jau nupat redzējām, cik daudz tā sajēdz un izprot.

— Maz, godātais, maz! . — Belavins apstiprināja.

— Un, beidzot, — Kalinovičs turpināja, — manī pašā kā rakstniekā nepavisam nav šo aktierisko spēju — kā ākstam atdarināt dažādus kungus un radīt no tiem tipus. Visam, par ko es varētu rakstīt, manās acīs ir viena vienīga jēga: tā ir doma, bet tieši to nav iespējams izvērst!

— Ko nu par domu! Mums vajadzīga bezjēdzība!...— Belavins izsaucās.

— Un tā iznāk, ka jāstājas dienestā, — Kalinovičs ar smaidu pabeidza.

Belavins vispirms pavērsa acis pret griestiem, tad nolaida tās.

— Tādā zemē, kur visi ir valsts dienestā, protams, ērtāk un patīkamāk ir ieņemt kādu vietu protams! — viņš sacīja, un kādu laiku valdīja klusums.

— Taču man arī šajā ziņā ir grūtības, — Kalinovičs atkal uzsāka, — jo es galīgi nezinu, kā to uzsākt.

— Kas tad tur? — Belavins ar uzsvaru iebilda. — Tas ceļš ir zināms: klaudziniet, un jums tiks atvērts!

— Sākumam tomēr vajadzīga kaut neliela protekcija, — Kalinovičs viņu pārtrauca un brīdi klusēja, nogaidot, vai šoreiz Belavins nepiedāvāsies viņam palīdzēt.

Bet tas nekā neteica.

— Man ir vienīgi vēstule direktoram, — Kalinovičs turpināja, nosaukdams direktora uzvārdu, — bet kas tas ir par cilvēku? . — viņš piebilda, plecus paraustīdams.

— Stāsta, esot labs cilvēks, — Belavins beidzot teica, pa pusei smaidīdams un dievs vien zina ko gribēdams ar šiem vārdiem sacīt.

— Un es nezinu pat to, kad viņu var sastapt, — Kalinovičs apvaicājās.

— Manuprāt, no rīta, tā līdz pulksten divpadsmitiem, kamēr viņš vēl ir priekšnieks, jo vēlāk viņš parasti pats kļūst par visnožēlojamāko vergu, kas saņem rājienus, un tādēļ labāk iet no rīta, — Belavins atbildēja jau gluži zobgalīgā un pat naidīgā tonī.

Kalinovičs uzskatīja par labāku mainīt sarunas tematu.

— Laikam starpbrīdis drīz beigsies, — viņš teica.

— Jā, bet es eju prom Lūdzu, apmeklējiet mani! Dzīvoju Ņevas prospektā, Engelharta mājā, — Belavins sacīja un aizgāja.

Kalinovičs apsēdās savā vietā. Tur students viņu tūliņ uzrunāja.

— Kā sauc jūsu paziņu?

— Belavins.

■— Bet jūs?

— Kalinovičs, — viņš atbildēja, cerēdams, ka students apvaicāsies, vai viņš nav pazīstamā stāsta «Savādas attiecības» autors; taču students to nedarīja.

«Pat šis puišelis nezina, ka es esmu rakstnieks,» Kali-novičs nodomāja un devās prom no teātra. Atgriezies mājās un nolicies gulēt, viņš gandrīz vai līdz rītausmai pūlējās pats sev iestāstīt: «Jādabū vieta, noteikti jādabū vieta,» — tomēr Zikova spriedums, ka viņš nav mākslinieks, joprojām pildīja viņa sirdi ar negantu, mokošu rūgtumu.

IV

Neraugoties uz ciešo apņemšanos sākt strādāt, Kalino-vičs tomēr gandrīz nedēļu vilcinājās iet pie direktora un stādīties tam priekšā. Pēterburga jau lika sevi pa īstam manīt, un, kaut arī viņš pilsētas birokrātisko pusi vēl nebija iepazinis, taču jau iepriekš māca slikta nojauta. Beidzot viņš kādu rītu bikls un neapņēmīgs devās ceļā un ar daudz nedrošāku roku, nekā to bija darījis, iedams pie redaktora, parāva direktora dzīvokļa zvanu. Durvis atvēra kurjers.

— Man ir vēstule .. — Kalinovičs mazliet nedroši teica.

— Ģenerālim? — kurjers apvaicājās.

— Jā, ģenerālim, — Kalinovičs vilcinādamies atbildēja, jo vēl nezināja, ka Pēterburgā arī ceturtās klases * civilpersonas sauc par ģenerāļiem.

Kurjers norādīja viņam uz zāli un pats uz pirkstgaliem devās kabinetā.

Kalinovičs iegāja un sāka lūkoties apkārt.

Zāles sienas bija aplīmētas ar apbrīnojami patīkamas krāsas tapetēm; kaktā atradās marmora kamīns ar bronzas rotājumiem un parastajiem kamīna piederumiem, kam rokturi bija zeltīti. Cauri smagajam drapējumam bija redzams, ka viesistabā izvietota vesela birzs kaktusu, banānkoku, oleandru un tie visi meta sarežģītas ēnas uz visdažādākā veida mēbelēm, kas atradās starp tiem. Direktors dzīvoja kroņa dzīvoklī, un tas bija mēbelēts par kroņa līdzekļiem.

Bez Kalinoviča zālē atradās vēl arī citi cilvēki; tur bija kāds jauns ierēdnis ar nenozīmīgu, taču diezgan patīkamu ārieni, ģērbies vicmundierī, kam visas pogas bija aizpogātas, un ar portfeli rokās. Kabineta tuvumā šurpu turpu staigāja cits jauns cilvēks, arī ģērbies vicmundierī, ar smalki veidotu, bet miegainu seju un dubult-

lorneti uz deguna. It kā par pierādījumu tam, ka pārāk neciena vietu, kur atrodas, viņš svilpoja āriju no «Lūcijas» * — tomēr paklusām. īstie lūdzēji bija šādi: jauna dāma ar brīnišķīgām brūnām acīm, taču ar vāju cietējas seju un apkaltušām lūpām. Viņa bija ģērbusies pārkrāsotā kleitā, lētā cepurītē un apnēsātos cimdos. Neraugoties uz trūcīgo apģērbu, tajā bija saskatāma zināma gaume: varēja redzēt, ka šī sieviete prot ģērbties un kādreiz valkājusi citādas drēbes. Netālu no viņas bija apmeties plikpaurains večuks, viens no tiem Pēterburgas somu tipiem, kuru āriene skaidri liecina, ka tie nekad nav bijuši nedz gudri, nedz skaisti un tiem nekad nav piemitušas nekādas cildenas jūtas, un savu mūžu tie pasaulē nodzīvojuši tāpat vien — velns zina kā īsti —, neko lielu necerēdami. Par spīti nožēlojamai ārienei, večuks bija ģērbies ārkārtīgi tīrīgi. Tālāk nost no citiem varen oficiāli stāvēja kāds cits kungs, ģērbies apnēsātā devītās klases mundierī, ar zobenu pie sāniem un cepuri padusē; pēc nepatīkamajām dzeltenajām acīm, pēc nelielā uzrautā deguna un dīvaini skābā smaida varēja viegli nojaust viņa ātro dabu.

Gaidot pagāja kāda pusstunda. Jaunais cilvēks ar monokli acī jau sāka žāvāties.

— Vai Ļevs Nikolajičs drīz iznāks? — viņš apjautājās otram ierēdnim.

— Domāju, ka drīz, jūsu gaišība, — tas atbildēja ar zināmu cieņu.

Jaunais cilvēks atkal sāka staigāt un svilpot.

Beidzot no viesistabas parādījās gadus desmit veca meitenīte īsos iestīvinātos svārciņos ar jostu un ar kailiem stilbiem pēc skotu modes.

— Labdien, mīlulīt! — viņai teica jaunais, biklais ierēdnis.

Meitenīte viņam pakniksēja un, manāmi koķetēdama, devās uz tētiņa kabinetu, droši vien novēlēt viņam labu rītu, un, iznākusi laukā, nu jau priecīgi aizskrēja atpakaļ, turēdama rokās skaistu groziņu ar konfektēm.

Viņai nopakaļ iznāca arī pats tētiņš. Tas bija kalsnējs gara auguma vīrietis ar izvirzītu apakšžokli kā pērtiķiem, ģērbies švītīgā vicmundierī, ar zvaigzni labajā pusē pie krūts. Viņam parādoties, visi izslējās.

— Pardon, comte,1 — viņš ierunājās, ātri pieiedams klāt un draudzīgi sasveicinādamies ar jauno cilvēku. — Tik daudz darīšanu — līdz kaklam! — viņš piebilda un ar roku parādīja pat vēl augstāk par kaklu, taču, to darot, visiem redzamie garie, rūpīgi koptie nagi stipri vien lika domāt, ka direktors pirms tam bijis aizņemts nevis ar darīšanām, bet ar sava nīcīgā un izkaltušā ķermeņa izdaiļošanu.

— Pardon; dans un moment je serai à vous. Ayez la bonté d'entrer dans ma chambre. Pardon![42] [43] — viņš atkārtoja.

Jaunais cilvēks familiāri pamaja ar galvu un iegāja kabinetā. Direktors pievērsa acis večukam.

— Nokārtota, jūsu lieta ir nokārtota, — viņš teica, pieiedams vecajam klāt un paspiezdams tā dzīsloto roku.

— Tātad, jūsu ekselence, šodien pat varu arī saņemt? — večuks apprasījās.

— Varat, cienītais, un šodien pat varat arī notriekt,— direktors piebilda ar jautrību, kāda nemaz nebija raksturīga viņa ārienei un stāvoklim.

Večuks pavēra smaidā savu milzīgo muti.

— Ko var zināt, jūsu ekselence! Man jau kā jaunam puisim, kā paruna saka, «mati sirmi, bet velns sirdī.» Uz redzēšanos, jūsu ekselence, — viņš sacīja, pazemīgi klanīdamies.

— Uz redzēšanos, — direktors atkārtoja un vēlreiz paspieda večukam roku.

Večuks aizgāja.

Mundierī ģērbtā ierēdņa sejā pavīdēja kaut kas izsmējīgai grimasei līdzīgs. Tikmēr direktors laipni, bet nopietni ar rokas kustību paaicināja dāmu sev līdzi tālāk pie loga. Sieviete gāja arī un tad sāka klusi runāt: varēja manīt, ka vārdi viņai kaklā aizķeras un elpa aizraujas. «Mon mari mes enfants .»[44] [45] Kalinovičs sadzirdēja. Direktors, viņā klausīdamies, tikai raustīja plecus.

— Que puis-je faire, madame? 4 — viņš izsaucās un turpināja, pat roku piespiezdams pie sirds. — Pat ja jūsu vīrs būtu mans dēls, pat ja visbeidzot es pats būtu

nonācis viņa stāvoklī — pat tādā gadījumā es neko nevarētu un negribētu darīt.

Jaunās dāmas sejā parādījās nāves bālums.

— Mums ir sava taisnība, sava juridiskā sirdsapziņa,— direktors runāja tālāk. — Politisko noziedznieku vidū ir viscēlākie cilvēki; viņu likteni apraud, tomēr viņus notiesā uz nāvi, jo juridiski viņi ir vainīgi.

Nabaga sieviete uzmeta viņam trulu, tukšu skatienu.

— Mans vīrs, ģenerāli, nav noziedznieks: viņš godīgi pildīja dienestu, — viņa jau runāja ar sašutumu.

— Que faire! Viņš veselu gadu slimo, bet dienests nav slimnīca vai nabagu patversme. Je vous répète encore une fois, que je n'en puis rien faire,1 — direktors pateica un, mierīgi aizgriezies, pat nepaskatījās, ar kādu ciešanu pilnu seju lūdzēja, gandrīz grīļodamās, devās prom.

«Šis kungs vis nav pārlieku jūtīgs!» Kalinovičs klusībā nodomāja, bet direktors pienāca tieši pie viņa un vaicājoši paskatījās.

— Titulārpadomnieks Kalinovičs! — viņš pateica.

— A, jā! Attendez un peu,[46] [47] — direktors diezgan labvēlīgā balsī noteica un pēc tam, griezdamies pie mundierī ģērbtā kunga, jau pavisam stingrā priekšnieka tonī noprasīja: — Kas jums?

— Es gribētu zināt, jūsu ekselence, par ko man jāiet bojā, — kungs prasīja, veltīgi pūlēdamies panākt, lai balss skanētu lūdzoši.

Direktors nicinoši saviebās.

— Jūsu lieta vēl nav izskatīta, tātad es nekā nezinu un neko jums nevaru pateikt, — viņš ātri nobēra un, aši uzgriezis muguru, iegāja kabinetā.

Ierēdnis noskatījās viņam pakaļ ar īstu odzes skatienu, bet tad uz brītiņu nolaida acis un, it kā kaut ko izdomājis, viltīgā un izmanīgā gaitā piegāja pie jauniņā ierēdņa ar portfeli.

— Šķiet, man ir tas gods runāt ar Makrejeva kungu? — viņš vaicāja.

— Tieši tā, — jaunais ierēdnis laipni atbildēja.

— Tad jau Zabokova lieta izskatīšanai atrodas jūsu galdā? '

— Jā, pie manis.

— Es pats jau esmu šis nelaimīgais Zabokovs, — runātājs turpināja, — tādēļ atļaujiet vismaz jums kaut ko paskaidrot — esiet nu tik laipns! ... — viņš vēl piebilda, cik spēdams lūdzoši.

— Lūgtum, — jauniņais ierēdnis tikpat laipni atbildēja.

— Guberņas priekšnieka kungs tagad raksta, — Zabokovs iesāka, uz pirkstiem skaitīdams, — ka es esot dzērāja cilvēks un nevaldāmas dabas, taču, rakstot šo apmelojumu, viņa ekselence laikam būs aizmirsis, ka ikreiz, kad viņš apbraukāja guberņu, man bija tā laime uzņemt viņu savā mājā un man tika parādīts pat tāds gods, ka viņš kļuva par krusttēvu manam jaunākajam dēlam: tātad, ja nu es patiesi esmu cilvēks ar tik nelādzīgiem tikumiem, kā gan tad guberņas priekšnieka kungs varēja mani tik ļoti tuvināt savai personai?

— Jā, godātais, bet tas ļoti maz attiecas uz lietu, — galda priekšnieks visai kautrīgi iebilda.

— Kā — maz attiecas uz lietu? Atjaujiet! — ierēdnis savukārt iekarsīgi iebilda. — Un vēl guberņas priekšnieka kungs tagad raksta, ka es itin kā esot darbā nolaidīgs un noskaņots uz mantkārību ... Atļaujiet! . Bet kādā sakarā tad viņš nolaidīgu un mantkārīgu ierēdni sešus gadus turēja dienestā? Vēl vairāk: pēc katras revīzijas šim nolaidīgajam ierēdnim tika izteiktas pateicības, kas publicētas arī guberņas pārvaldes tūkstoš astoņi simti trīsdesmit devītā, četrdesmitā un četrdesmit pirmā gada ukazos, bet tūkstoš astoņi simti četrdesmit otrajā gadā mani pēc viņa ierosinājuma apbalvoja ar Svētās Annas trešās pakāpes ordeni . Vai ari tas neattiecas uz lietu? — viņš beidza runāt, nikni pasmaidīdams.

— Nu un tad, pat ja tas attiektos uz lietu, ko tas dotu? — jauniņais galda priekšnieks, sākdams manāmi apmulst, atjautāja.

— Likumā ir paredzēts, kas draud par melīgiem dienesta ziņojumiem, — Zabokovs viņam noteikti atbildēja. — Es tā vis neatstāšu, — viņš turpināja, — griezīšos visaugstākajā tiesā, jo te nu ministrija pati pieļāvusi kļūdas savos rīkojumos.

— Kas tad tās varēja būt par kļūdām? — jaunais cilvēks iejautājās, cenzdamies zobgalīgi pasmaidīt.

— Tās ir tādas kļūdas, — toni nemainīdams, atbildēja Zabokovs, — ka es tagad esmu atcelts no amata, nodots

tiesai. Mana lieta pēc apspriešanas krimināllietu palātā sprieduma pieņemšanai nonākusi senātā, un nu ministrija piepeši dod rīkojumu par jaunu izmeklēšanu sakarā ar mani un pavēl ieslodzīt mani kazemātā .. Uz kāda pamata tas darīts? Atļaujiet jums jautāt!

— Tas, cik atceros, darīts, pamatojoties uz guberņas priekšnieka jauno iesniegumu pamata, — galda priekšnieks iebilda.

Provinces jurists dzēlīgi pasmīnēja.

— Nē, godātais, piedodiet! To nedrīkstēja darīt, — viņš iesāka, — guberņas priekšnieka jauno iesniegumu vajadzēja nodot valdošajā senātā vispārējai apspriešanai — tikai tā, godātais, jā! Un, ja nu tad senāts ar savu vis-augsto, tam uzticēto varu atzītu par nepieciešamu iesniegumu izmeklēt, tad lai ministrija rīkojas un uz senāta pieprasījumu ieslēdz mani kaut dzelžos, bet ministrija pati to nevarēja darīt, jo tai pāri stāv senāta augstākā vara ... Tā vismaz ir teikts likumos, un tā bija senāk, bet, kā tagad, nezinu, godātais!

— Lieliski! — jauniņais galda priekšnieks izsaucās, turpinādams liekulīgi smaidīt. — Tad jau jūs tagad varat nogalināt cilvēku un pieprasīt, lai šis apstāklis tiktu nodots apspriešanai kopā ar kādu pret jums ievadītu lietu?

— Ai, nē, cienītais, nē! Jūs nespriežat pareizi: ja es nogalinātu cilvēku, tad es, tā sakot, būtu izdarījis noziegumu, kam neizbēgami sekotu visu ieņemamā stāvokļa tiesību atņemšana, un šādos gadījumos policija patiešām rīkojas uz karstām pēdām, cilvēkus nešķirojot, vai es esmu feldmaršals vai tiesājams ierēdnis — tai vienalga; bet pret mani vērstās apsūdzības, cienījamais kungs, ir tīri ierēdnieciskas; tātad tām vajadzēja nonākt tieši vispārējā apspriešanā kopā ar citām tādām pašām apsūdzībām, par kurām jau ievadīta lieta. Likumi, man domāt, tiek rakstīti visiem vienādi, un arī mēs tos mazliet zinām: es, lūk, arī esmu nosirmojis un zaudējis matus cara dienestā, tā ka ir laiks šo to sajēgt; taču, kā es galu galā esmu ziņojumā paskaidrojis arī ministra kungam, visa mana nelaime ceļas vienīgi no guberņas priekšnieka kunga tuvās pazīšanās ar Markovas kundzi, ko es vairākkārt esmu arī valdībai lūdzis likumīgā ceļā noskaidrot, un, kālab mana prasība atstāta bez ievērības, — man nav zināms.

— Sazin kādu Markovas kundzi jūs te pinat klāt! — jauniņais galda priekšnieks noteica, smaidīdams un nodurdams acis.

— Jā gan, godātais, tieši Markovas! — Zabokovs apstiprināja. — Jūs, redz, smejaties, bet varbūt viņas dēj ciešu ne tikai es vien, nenozīmīgs tārps, bet visa guberņa. Valdībai jau sen vajadzēja pievērst uzmanību šim apstāklim. Mīlestībai ir liels spēks: tā aptumšojusi ne tādus prātus vien kā mūsu priekšniekam un novērsusi tos no likumos paredzētās taisnības.

Jauniņais galda priekšnieks vēl zemāk nodūra acis. Tik tiešs un atklāts izskaidrojums, pēc viņa domām, vairs nepavisam neiederējās dienesta sarunā, bet Zabokovs, kuram lūpu kaktiņos krājās baltas putas, nelikās mierā.

— Ne jau aiz kādas savas vainas, — viņš turpināja, — es tieku pazudināts, bet tāpēc, ka mana vieta bija vajadzīga Siņicka kungam, viņas brālim, tieši tāpat kā vēl arvien vakanto Bahtinas pilsētas priekšnieka vietu ieņem kāds cits viņas radinieks, pret kuru jau ievadīta lieta sakarā ar viņa dzimtzemnieku meičas pastrādāto slepkavību: viņa iemetusi akā pati savu bērnu, taču šis radinieks to noslēpis, jo meiča bijusi viņa mīļākā.

Jauniņais galda priekšnieks divdomīgi pasmaidīja.

— Tas viss, kā jūs pats saprotat — viņš jau iesāka, taču tobrīd kabinetā ieskanējās zvans — un no sulaiņu istabas turp mudīgi aizsteidzās kurjers.

— Vai ziņojums par grāfu ir gatavs? — viņš, nākdams ārā, vaicāja.

— Gatavs, — galda priekšnieks steidzīgi atbildēja.

— Ienesiet, — kurjers norādīja.

Galda priekšnieks, portfeli paķēris, iemetās kabinetā, un provinces ierēdnis nikni noskatījās viņam pakaļ.

— Ja tu esi sīks cilvēciņš, — viņš sāka runāt ar dzēlīgu smaidu sejā, daļēji pievērsdamies Kalinovičam, — tad tevi pazudina, bet, ko pastrādā lielāki vīri, to neviens negrib klausīties — tā ir! Teiksim, atsūta priekšnieku: miljons cilvēku viņa varā, un mēs būtu dievam pateicīgi, ja viņš jel drusku kaut ko sajēgtu no sava darba, citādi atbrauc un pirmāk sāk spārdīties un ārdīties gluži kā stepes zirgs. «Es, sak,» viņš teic, «meklēju taisnību,» — taču paraugies vien, nav ne pusgads apkārt, kad jau tāds pats mūsējais, spalvaskāta grauzējs, kancelejas priekšnieks ticis šai taisnībai seglos un tik jāj .. Un

likums tiem visiem viens: «Mums dod, bet pats neuzdrīksties ņemt!» Bet kur tad es lai rauju? No gaisa lai pagrābju, vai? Un, ja nav tā, tad nupat, āre, tādus jaunus un dūšīgus pasākuši sūtīt; tāds kaut kur Troickas ielā sameklēs sev jaunkundzi un ne jau vienu vien, bet kā īsts turku pašā — divas vai trīs, un tad nu lai visa guberņa krīt šo priekšā ceļos — tā jā! Taču vainīgi pie visa esam tikai mēs, sīkie ierēdņi. Ak kungs un dievs! — Zabokovs nobeidza, nesapratnē paraustīdams plecus, un tad, pievērsies Kalinovičam, piebilda: — Un jūs, cienītais, vēlaties te turpināt dienestu vai

— Jā, es droši vien te kalpošu, — viņš atbildēja.

— Un tas būs labi, cienītais; lai dievs jums dod laimi! Bet kalpot mūsu nomaļajās vietās — tas jaunam cilvēkam ir tīrais kauna traips. Man šai sakarā ir pašam sava pieredze. Mans vecākais dēls, bez lielības sakot, ir jauks, gudrs puisis; Demidova liceju pabeidza kā labākais students, nu un tad sāka strādāt par sevišķu uzdevumu ierēdni — šķiet, jaunam cilvēkam tas nebūtu slikts sākums, ja vien viss norisinātos, kā nākas, bet, lūk, zēns gluži bez pieredzes, un par priekšnieku pagadījās augstprātīgs, stūrgalvīgs cilvēks. Tiklīdz ieradās guberņā, ne ko apskatījis, ne papētījis — bāc! — ziņojumu uz Pēterburgu, ka visur esot nekārtība un nolaidība; bija sagribējies, zināt, ātrāk izkalpoties. «Sak, re, kāds es brašulis; dodiet par to man činas un krustus! .» Tur tomēr pieprasīja faktus. Tad nu viņš savervēja šos jaunos ļaudis un izsūtīja pa guberņu; un — ak tu tētīt! — dzirdam, tie braukā apkārt un ālējas. Es savējam aizrakstīju. «Paklausies,» es saku, «Aleksandr, lai izdabātu priekšniekam, ar muti mels, ko vien gribi, bet uz papīra turies ciešāk pie likuma!» Taču kas to deva, godātais! Dēls atbild. «Mūsu priekšniekam,» viņš saka, «tētiņ, ir tāda teikšana un tāds virziens, ka viņam ar likumiem nav jārēķinās!» Redzat nu, šie grib būt gudrāki par likumiem! Bet, kad pārbaudīja, tad sanāca tā, ka to viņu gudrinieku par neapdomātiem rīkojumiem pārcēla uz citu vietu, bet jaunie ļaudis tā arī palika kā zivis uz sēkļa. Nākošais ieradās jau ar citādu gudrību; cilvēks gados, precējies, trūkst naudas; tātad jaunie viņam vairs nederēja, bija nepieciešami pieredzējušāki vīri, kas zina arī to, kur un kā ar gruntsnomas līgumpantiem blēdīties. Viņš mūsu mīlīšus paaicināja pie sevis un itin delikāti liek: «Izskatīt, sak,

viņu darbu pēc dokumentiem!» — bet tajos, skaties vien, te varas robežu pārkāpums, te nepamatots apvainojums, te vēl vienpusēji noformēta lieta. «Nē,» viņš teic, «kungi, tā nu dienestu pildīt nevar!» — un diviem piesēja krimināllietu, bet manējam pavēlēja atlūgties. «Nu, Aleksandr,» es saku, «vai daudz ko ieguvāt? Sevi esat pazudinājuši, labuma nav nekāda, un nelikumību ari esat pastrādājuši atlicin — tā jā!»

— Katrā ziņā daudz cēlāk ir darbā ciest tādā veidā nekā tikt padzītam par kukuļu ņemšanu! — viebdamies sacīja Kalinovičs.

— Ko nu, godātais, par kukuļiem! — Zabokovs iebilda.

— Kurš gan tos tagad neņem? Kaut vai tie paši jaunie ļaudis: nu viņus sūta pa visādām tiesu iestādēm, un, jāsaka klaji, nepatīk ne skatīties. Senāk priekšsēdētājs sēdēja aiz spieģeļa: bija cienīgs vīrs ar ordeņiem un sirmiem matiem; bet kas tagad — ak tu dieniņ! — tup tur tāds pienapuika — jauniņš, tieviņš un vēj īgs .. Kukuļus, stāsta, neņemot, bet, ja ieskatās labāk, tūliņ redzams: tiesājas, par piemēru, viens muižnieks ar otru; vienam ir taisnība, tomēr, raugi vien, lietu vērš par labu otram. Aiz kam tā? Tālab, ka pie šī otra mēdz notikt balles un pusdienas ar šampanieti, ar porterīti un konjaciņu, un, ja ne, tad sieva — jauna un gudra sieviete — veikli māk jaunos ļaudis apvārdot franču mēlē, jā! Tātad cik garš tik plats: tie paši vēži, tikai citā kulītē; mēs aizmirstam to, ka zvēresta lapā nosolāmies neliekuļot — ne aiz mantkāres, ne aiz iedabas, ne radniecības dēļ, ne ari draudzības vārdā. Dieva priekšā visas netaisnības vienādas, citādi naudu un kukuļus vien dzird daudzinām! Kukuļu ir daudz un dažnedažādi, bez tiem pasaule nevar pastāvēt.

— Ārzemēs tomēr tādas kukuļošanas nav?

— Kā nu nav! Tas nevar būt! — Zabokovs apšaubīja.

— Tas gan, cienītais, nevar būt! — viņš pārliecinoši atkārtoja. — Kur cilvēki, tur ari kukuļošana. Mūsu Pēterburga tagad nu lielās: «Mūsu ierēdņi, sak, kļuvuši cildenāki,» — nu un acīmredzot liekas, ka tā ari jābūt; ja es dzīvotu šitādās istabās, liekas, — Zabokovs turpināja, telpu aplūkodams, — tad ari es vairāk domātu par muižnieka godu un man varbūt rokas nebūtu ar taukiem notašķītas, kaut arī man vairāk pa prātam sviests; bet kas

1,1(1 izrādās, ja apskatās labāk? Viņa ekselence mums <ibiem nupat ne ar galvu nepamāja, bet tam večukam — liis apgādā direktoru ar kurināmo, apgaismošanas līdzekļi (*m un kancelejas piederumiem —, tam pasniedza ioku Un, kā tas jāsaprot, — par to orākuls klusē. Kaut arī dzīvojam, cienītais, tālu, tomēr par šejienes kārtību dzirdējuši esam gan. No šejienes vis nebūtu jā-suta revidenti pie mums, bet no mums uz šejieni gan, tad šo to uzurķētu ... Dažu labu jau ieceļ augstā amatā, bet tad, kā par nelaimi, prātiņš izrādās par īsu. Zināms, jāsavāc sev spējīgi ļaudis; nu, bet arī cilvēki tagad kļuvuši gaužām gudri, ja kāds redz, ka ir tev nepieciešams, tad ņem tevi dīrāt pēc patikas . . Pielūko vien, ka paziņos: es godīgi kalpoju dzīve galvaspilsētās dārga trūkst naudas. . nu, tātad jāķeras vien pie saimnieciskajām summām, jo tās ir prāvas. . Tad nu atskaita viens otram savus piecus tūkstošus sudrabā, tā jā! Bet mūsu pusē gubernators piesējās kādam lauku policijas priekšniekam, revīzijā pēc grāmatām nevarēja sadzīt galus divdesmit rubļiem, un par to priekšnieku nodeva zaldātos: izrādās, šis esot valsts kases apzadzējs! Vai atkal atbrauc zemstes ierēdnis uz valsts sādžu un palūdz, lai pabaro, un atkal pārmet: «Jūs, sak, esat rīkļu rāvēji,» — to vis nepadomā, ka labā sētā pat svešu izsalkušu suni pabaro, ja tāds iemaldās, — tā tas ir!

Kalinovičam galu galā apnika klausīties Zabokovā.

— Kas ir tas jaunais cilvēks, tas grāfs? Vai jūs nezināt? — viņš pavaicāja, lai mainītu sarunas tematu.

Zabokovs pasmīnēja un papurināja galvu.

— Tas, cienītais, ir jaunais vicedirektors, — viņš atbildēja šķelmīgā tonī. — Viņš, kungs, ir no labas dzimtas un nedrīkst velti zust tēvzemei. Vēl viņam nav ne ūsu, ne bārdas un prāta varbūt ne tik, taču viņam iedeva piektās klases vietu un droši vien savus trīs tūkstošus algas; viņš par to šiem varbūt parakstīs kādus trīs papīrus nedēļā — jā gan! Bet mēs, sīkie ierēdnīši, pūlamies no gada gadā, papīra vien aprakstām veselām kaudzēm un tikpat algu par velti saņemam — ko tur lai dara? — Zabokovs izsaucās. Taču tobrīd kabineta durvis atvēras — un cauri zālei ātri izgāja jaunais vicedirektors. Provinces liberālis vienā mirklī apklusa un nostiepās kā stīga.

— Jūs lūdz ģenerālis, — pēc tam iznākušais galda priekšnieks teica Kalinovičam.

Viņš iegāja kabinetā, kas nebija mazāks par redaktora kabinetu un atšķīrās tikai ar stingrāku, ierēdniecis-* kāku kārtību. Direktors pats sēdēja pie rakstāmgalda.

— Sēdieties, — viņš teica, sakārtodams uz kakla krustu.;

Kalinovičs apsēdās uz koka krēsla maliņas.

— Voulez vous fumer?[48] — direktors diezgan laipni turpināja, piedāvādams viņam cigāru un pat uzšķildams' uguni.

Ar visu savaldīšanās prasmi Kalinovičs manīja, ka sāk apjukt: ar drebošām rokām viņš paņēma cigāru un neveikli aizsmēķēja, arī direktors aizsmēķēja un, šķiet, sagatavojās runāt ilgi un gari.

— Kņazs raksta, — viņš ierunājās, — ka jūs vēlētos kalpot Pēterburgā.

— Man tas ir nepieciešams, jūsu ekselence, — Kali-ļ novičs pieceldamies atbildēja.

— Jā, — direktors stiepti noteica, — taču es jums teikšu to pašu, ko esmu teicis kādiem desmit jauniem cilvēkiem, kuri šo pašu nedēļu griezās pie manis ar gluži tādu pašu lūgumu. Kas tā jums, kungi, visiem ir par tieksmi kalpot tieši Pēterburgā? Paraugieties, kas iznāk: te mēs nezinām, kur likt lieliskus, izglītotus jaunus cilvēkus, kamēr provincē kalpo tādi ļaudis kā, lūk, šis padzītais kungs, kuru jūs redzējāt un kurš, protams, nav darījis nekā cita kā vien ņēmis kukuļus un perinājis intrigas. Kā jums, jaunajai paaudzei, nav kauna to pieļaut!

— Kāds nu provincē var būt dienests? — Kalinovičs nedroši piezīmēja.

— Visāds, kādu vien gribat! — direktors izsaucās. — Ko jūs te varat sasniegt? Galda priekšnieka palīga vai galda priekšnieka vietu, varbūt daļas vadītāja vietu Bet jums jāpiekrīt, ka tas taču ir sīks kancelejas darbs, vienmuļa nedzīvu papīru pārcilāšana, kamēr provincē, lai pie kā jūs stātos, kaut vai, piemēram, izmeklēšanas daļā, — vai tur nav pats rosīgākais darba lauks? Tur jūs nonākat ciešā saskarē aj tautu, iepazīstat tautas dziņas, netikumus, vajadzības Vai arī jūs dienesta vietā ieņemat, teiksim, kriminālpalātas sekretāra amatu, un līdz ar to vienīgi jūs izšķirat cilvēku likteņus, jo locekļi, es zinu, tikai paraksta papīrus. Apžēlojieties — kā nu tā var? . Province ir vislabākā darba skola ..

— Provinces dienestam, jūsu ekselence, nav nekādu perspektīvu, — sacīja Kalinovičs.

— Tieši otrādi, tur tās ir daudz lielākas nekā galvaspilsētā! — direktors iebilda. — Te jums ir tūkstošiem iespēju tikt, kā saka, darbā aizmirstam, bet tur ar savu izglītību jūs dienestā noteikti izcelsieties. Guberņas priekšnieks vai kāda cita resora vadītājs iepazīs jūs, un, tā kā viņi visi jau nebeidz savu dienestu provincē, bet pa lielākai daļai pārnāk uz šejieni, tad priekšnieks arī jūs ņems sev līdzi kā zināmu un noderīgu ierēdni, bet jūs savukārt jau būsiet dzīvē un dienestā pieredzējis cilvēks. Tad jūs Krieviju iepazīsiet nevis pēc statistikas, bet apgūsiet pārvaldes mehānismu tieši dzīvē, un tas ir ļoti svarīgi. Praktiski cilvēki, kuri prot ne vien domāt, bet arī darīt darbu, mums pašlaik ļoti vajadzīgi.

Kalinovičam uz to no savas puses nebija ko iebilst, un viņš klusēja.

— Es jūs, jaunos cilvēkus, visus ļoti labi pazīstu, — direktors turpināja, — Pēterburga vilina ar savām smalkajām izpriecām, taču ticiet, ka strādājot jums nebūs ne laika, ne līdzekļu, lai tām nodotos; un, beidzot, pat ja tas prasītu zināmu pašaizliedzību, paraugieties, kungi, uz angļiem: viņi reizēm visu mūžu nostrādā kādā tālā kolonijā ar tādu pašu prieku, kā būtu strādājuši Londonā; bet mēs acīm redzamā vispārības labā negribam nieka trīs četrus gadus pa garlaikoties provincē! Tāds egoisms, pēc manām domām, nav piedodams. Bet ko tad es runāju? Pat aiz egoisma katram būtu jābēg no šīs Pēterburgas jau pretīgā klimata dēļ vien, jo tas sagandē un nomoka cilvēku ar katru elpas vilcienu.

«Nu, ar tādiem marmora kamīniem es Pēterburgas klimatu pārciestu gan,» Kalinovičs nosprieda.

— Mani, jūsu ekselence, uz šejieni vairāk vilina apstākļi, jo es mazliet nodarbojos ar literatūru, — viņš teica, cerēdams ar to sevi izcelt direktora acīs, bet tas palika vienaldzīgs, un uz tā lūpām pat pazibēja kaut kas līdzīgs zobgalīgam smaidam.

— Ak jūs nodarbojaties ar literatūru? . Kņazs man par to neraksta, — viņš noteica.

— Jā, bet ļoti maz, — Kalinovičs atbildēja, noprazdams, ka nošāvis greizi.

— Ko tad jūs rakstāt, prozu vai dzeju? ■— direktors prasīja.

•— Prozu.

— Kāda veida?

— Es rakstu stāstus, — Kalinovičs atbildēja, juzdams, ka piesarkst pār visu seju.

— Stāstus? — direktors atkārtoja. — Tādā gadījumā es uzskatu, jums būtu jānodarbojas tikai ar literatūru vien. Kam jums vajadzīga vieta? Tas tikai traucēs jūsu poētisko darbu, — viņš sacīja.

Nu jau viņa tonī bija skaidri saklausāms izsmiekls.

— Mana nozīme literatūrā, jūsu ekselence, ir tik niecīga, ka esmu gatavs to upurēt dienesta labā, — Kalinovičs steidza paskaidrot.

— Jā-a, — direktors gari novilka un kādu brīdi domāja, raudzīdamies savos garajos nagos.

— Es ļoti vēlētos, — viņš, galvu pacēlis, iesāka, — izdarīt kaut ko kņazam patīkamu .. Pašreiz man nav laika, bet, lūdzu, kad jūs viņam rakstīsiet, tad pasakiet, ka es viņu mīlu un cienu tāpat kā agrāk un esmu neapmierināts vienīgi ar to, ka viņš tagad sācis reti braukt uz Pēterburgu.

— Katrā ziņā, godātais, — Kalinovičs palocīdamies apliecināja.

— Jā-a, esiet tik laipns! — direktors atkārtoja. — Kas attiecas uz jums pašu, es varu vienīgi, ja jau to katrā ziņā vēlaties, ieskaitīt jūs par rakstvedi bez algas, turklāt man jūs jābrīdina, ka vairāk nekā desmit jaunu cilvēku pie manis jau pakļāvušies šādam liktenim un viņi, protams, gaida ilgāk, tāpēc saņems norīkojumu ātrāk par jums, ja vien tāds gadīsies, bet, kad tieši rinda nonāks līdz jums, — nevaru nedz ko pateikt, nedz ko noteiktu solīt.

Sacīdams pēdējos vārdus, direktors jau cēlās kājās.

Arī Kalinovičs piecēlās.

— Bez algas, jūsu ekselence, es strādāt nevaru, — viņš teica.

Direktors paraustīja plecus.

Kalinovičs sāka atvadīties.

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, — direktors teica, sniegdams viņam roku un acis jau pievērsdams priekšā guļošajam dokumentam. Ar to šī sastapšanās beidzās.

Gausi un ar tādu kā cietsirdīgu smaidu sejā mans varonis kāpa lejup pa kāpnēm, ko klāja mozaīkas plāksnītes. Diena bija drūma, lietaina. Smagi mākoņi gūlās gandrīz

p<ir skursteņiem, šurpu turpu braukāja važoņi ar stulbām, h,imirkušām sejām. Veicīgi soļoja pikti kājāmgājēji ar lirlussargiem rokās. Lūku pinumos satinušies, pa ielas vidu aizbrauca smagie ormaņi, nepievērsdami uzmanību nevienam un nekam. Kalinovičam likās, ka piecu un sešu stāvu nami ar saviem milzīgajiem logiem noraugās kā nepieejamas un nelaipnas pilis.

— A! Jums tur iekšā ir labi! Bads un nabadzība jums netiek klāt! — viņš čukstēja, dūres sažņaugdams, un, pats nezinādams, kāpēc, atjēdzās uz Aņičkova tilta, kur, atspiedies uz čuguna margām, sāka vērot Fontanku. Tur viss virmoja rosmē: veļas sievas uz plostiem skaloja veļu; vairākās vietās dzirdīja zirgus; ūdensvedēji smēla ūdeni; laivinieks veda savā laivā kādu ierēdni; novārguši zaldāti ķerrās stūma laukakmeņus pie milzīgas mājas; divi somi ar kārtīm grūda tālāk no tilta milzīgu liellaivu ar malku. Kalinovičs apskauda visus šos cilvēkus.

«Šķiet, katrs zemnieks,» viņš domāja, «kurš kā darba lops spēj uz savas muguras pārnest smagumus, Pēterburgai ir vajadzīgāks nekā domājošs cilvēks, it kā te gudrības būtu sakrājies vairāk par visu citu, kamēr īstenībā te iespraukušies tikai viltus, blēdība un pacietība. Patiesīgi ir vārdi, ka šajā bezgaumīgajā greznībā, kas visur duras acīs, galu galā par spīti šīm izdaudzinātajām simts izpriecām, kuras — tas ir skaidrs jau iepriekš — nesniegs ne mazākā baudījuma, vienīgais iespaids, kādu no tā visa var rast domājošs cilvēks, ir izmisums, bezcerīgs, drūms izmisums. «Lasciate ogni speranza voi ch'en-trate!» [49] * es būtu rakstījis uz vārtiem, pa kuriem šeit iebrauc godīgi nabaga ļaudis,» viņš nobeidza domu un devās uz savu viesnīcas istabu, gandrīz nejuzdams, ka sejā sitas lietus lāses, tecēdamas pat aiz kaklauta, un ka viņa jaunie puszābaki pilnīgi izmirkuši.

v

Sagrautās cerības kļūt par literātu un neveiksmīgais mēģinājums dabūt vietu — šo divu triecienu, ar kuriem Kalinoviču sagaidīja Pēterburga, pilnīgi pietika, lai, ņemot talkā arī klimatu, nogāztu viņu no kājām: viņš

saslima ar nervu drudzi, un slimības sākumā, kad Kalino-vičs gulēja gandrīz nesamaņā, viņam vēl bija kaut cik vieglāk, bet, apziņai atgriežoties, viņa noskaņojums brīžiem jau robežojās ar nepanesamām skumjām. Cerējis uz komfortablu dzīvi, ievērojamu stāvokli sabiedrībā, cerējis iepazīties ar dažādiem valsts darbiniekiem, kam vajadzīgs literāts, kam vajadzīgs gudrs cilvēks, viņš tagad drūmā, drēgnā viesnīcas istabiņā gulēja slims un pavisam vientuļš. Lai nebūtu gluži viens, viņš bija spiests par niecīgu maksu pieņemt netīrīgu un noskrandušu sulaini, kurš, acīmredzot arī piedzīvojis Pēterburgā neveiksmes, bija drūms un dzedrs un ar īpašu baudu neizpildīja vai izlikās nesaprotam to, ko viņam lika darīt.

Savā mokošajā vientulībā mans nabaga varonis, kā par spīti, atcerējās to laimīgo laiku, kad bija gulējis slims apriņķa pilsētiņā, jau agri no rīta pie viņa parasti atnāca Pjotrs Mihailičs un izdomāja visdāžādākos nostāstus, lai tikai viņu izklaidētu; vēlāk, iedams mājās, vecais vīrs bija kā caur zobiem izmetis: «Pēc pusdienām, es domāju, ienāks Nastja,» — un viņa patiešām ieradās; bet tagad varbūt simtiem visapburošāko sieviešu skaistās ekipāžās braukā garām viņa miteklim un neviena pat acu neuzmet viņa tumšajiem, netīrajiem logiem. Pēc dažām dienām no piecsimt tūkstošiem iedzīvotāju tomēr atradās viena lāga dvēsele: tas bija Kalinoviča kaimiņš, kurš dzīvoja stāvu augstāk, — jauns vācietis ar resnām kājām, vientiesīgu seju un it kā dīvaini labsirdīgām matu sprogām klātu galvu. Kalinovičs bija ar viņu iepazinies jau agrāk, reizēm iedams pusdienās pie kopējā galda, un jau no pirmajiem vārdiem vācietis likās tik stulbs, ka viņš ar to nemaz neuzsāka valodas. Neraugoties uz to, lādzīgais jauneklis, padzirdējis par Kalinoviča slimību, kādu ritu piesardzīgi pavēra durvis un, pabāzis iekšā tikai sprogaino galvu, pavaicāja:

— Vai esat slims?

— Jā, slims. Ienāciet, — Kalinovičs vārgā balsī atbildēja.

Vācietis ienāca.

— Varbūt es jūs traucēju? — viņš teica, manierīgi paklanīdamies.

— Nē, kāpēc gan? Es ļoti priecājos Apsēdieties, — Kalinovičs sacīja, patiešām būdams iepriecināts, ka vismaz kāda dzīva būtne pie viņa iegriezusies.

Vācietis cienīgi apsēdās un sāka viņā raudzīties ar neviltotu līdzjūtību.

— Vai jūs kaut kur strādājat? — Kalinovičs, brīdi klusējis, pavaicāja.

— Jā, Eihmana tirdzniecības kantorī, — vācietis atbildēja.

— Vai alga liela?

— Jā, saņemu tūkstoš rubļu.

«Šitāds nejēga nopelna tūkstoš rubļu, bet es nekā!» nodomāja Kalinovičs un ar zināmu skaudību aplūkoja vācieša jauno, tīro uzvalku un spilgti balto, plāno holandiešu linaudekla kreklu.

— Vai kārtis spēlējat? — viņš apjautājās.

— Jā, spēlēju, — vācietis atbildēja.

— Saspēlēsim, un, lūdzu, ienāciet pie manis vēl kādu reizi: aiz garlaicības nezinu, ko iesākt.

— Ļoti labprāt, ja jums tas sagādā patikšanu, — vācietis atbildēja.

— Bet pašlaik jūs esat brīvs?

— Jā, tikai šodien ir svētki, mana brīvā diena, un es vēlētos pastaigāties pa Ņevas prospektu.

— Nu, pie velna Ņevas prospektu! Vai tiešām jums tas vēl nav apnicis? Tagad saspēlēsim!

— Labs ir, — vācietis piekrita, kaut arī, šķiet, patlaban viņam nepavisam negribējās spēlēt.

— Padod galdu un kārtis! — Kalinovičs teica sulainim.

Tas piebīdīja galdu un aizgāja uz savu būceni.

— Kārtis, stulbeni! — Kalinovičs uzsauca.

Sulainis parādījās.

— Es nezinu, kur kārtis, kungs, — viņš sacīja.

— Galdā, tu lops, tu kustonis gatavais! — aiz dusmām vai raudādams, teica slimais.

Dusmīgi saimniekā paskatījies un beidzot sameklējis kārtis, sulainis tās rupji padeva.

— Visas šīs dienas nezinādams aiz garlaicības, kui dēties, es jau sāku likt lielo pasjansu, — Kalinovičs ar rūgtu izsmieklu turpināja.

— Cik žēl! — vācietis sacīja, un, kad abi sāka spēlēt, izrādījās, ka viņš to pieprot gaužām vāji. Jau ar pirmo partiju Kalinovičs sāka bez kādām ceremonijām lādēties; iedzīdams bētē, viņš sacīja: «Tā nevar spēlēt; tas nozīmē iezāģēt! . Jums ir visas pieņemtas kārtis, bet jūs pasējat.»

— Ak, jā Piedodiet.. jā! — vācietis vientiesīgi atzinās un pēc tam sāka spēlēt tā, ka palika galīgi sausā.

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Jūs spēlējat gluži kā bez prāta! — viņš teica, nicinoši smaidīdams.

— Ak, jā! Šoreiz es spēlēju muļķīgi . — partneris

piekrita arī tam.

Tā viņi nospēlēja kādas trīs partijas. Pēc pulksten septiņiem vācietis gribēja aiziet.

— Kurp tad jūs? — Kalinovičs noprasīja.

— Man jāiet, es gribu aiziet ciemos uz vienām mājām, — puisis smaidīdams atbildēja.

— Ko niekus, neejiet: ko tad es darīšu? Tas būtu šausmīgi! Neejiet!

— Nu labi, — vācietis padevīgi atbildēja, un tā nu abi spēlēja kārtis līdz kādiem diviem naktī.

Turpmākajās dienās Kalinovičs, izmantodams savas spējas valdīt pār citiem, saņēma kaimiņu pilnīgi savā varā. Tiklīdz tas pārradās no darba un bija paēdis, Kalinovičs viņu iesauca pie sevis un sēdināja pie spēles. Karsti sakurinātajā istabā vācietis nežēlīgi svīda, viņš visādi pūlējās apspiest žāvas, tomēr iet projām neuzdrošinājās, un tikai vēlāk viņa liktenis nedaudz uzlabojās; uzzinājis, ka viņš labprāt iedzer, Kalinovičs reizēm sūtīja nopirkt pāris pudeļu alus, taču vācietis kautrējās arī no tā. Ieliedams trešo vai ceturto glāzi, viņš parasti sacīja. «Vai es ar to jūs netraucēju?» Tik pārspīlēta pieklājība Kalino-viču saērcināja.

— Dzeriet, lūdzami Kas tur ko runāt? — viņš pikti sacīja.

Sadzēries alu, vācietis parasti sāka spēlēt vēl muļķīgāk un gandrīz katru reizi paspēlēja trīs četrus rubļus sudrabā. Sākumā tas Kalinoviču iepriecināja, kaut arī viņš, protams, spēlei vairāk bija pieķēries tāpēc, ka tā neļāva viņam nodoties bēdīgām un smagām domām, bet, no otras puses, pastāvīgi laimēdams, viņš tomēr kaut ko iemantoja un tā mazliet apmierināja savas praktiskās tieksmes. Tomēr pēc mēneša viņam apnika arī kārtis, bet vācietis ar savu vientiesību un atpalicību beidzot kļuva neciešams. Veltīgi Kalinovičs, mēģinādams no viņa kaut ko izspiest, uzsāka sarunas par Vāciju, par tās izveidošanos, par nozīmīgumu politikas laukā, vācietis itin nekā nesajēdza. Viņš dzīvoja dieva pasaulē, vērodams to ka bērns un tomēr juzdamies laimīgs, kas Kalinoviču n«itracināja visvairāk. Viņam bija vairāki draugi vācieši, droši vien tādi paši cietpauri; visu vasaru viņi katru svētku dienu brauca zvejot, nopirka zvejas vietas un tad tur apdzērās vai ari rīkoja izjādes vasarnīcu rajonā. Uez tam vācietim bija vairākas radu un paziņu mājas, kurp viņš gāja pavadīt vakarus, un nākošajā dienā vienmēr bija ar gājienu ļoti apmierināts.

— Ko tad jūs tur darāt? — Kalinovičs viņam reiz ieprasījās.

— Nu, mēs spēlējam loto, dejojam, ir ļoti patīkami,— vācietis atbildēja.

— Vai esat ar kādreiz mīlējis? Vai jums ir kāda sieviete? — Kalinovičs turpināja, vēlēdamies par vācieti uzzināt itin visu.

Tas piesarka un nodūra acis.

— Nē, — viņš noteica.

— Kā tad nav? Manuprāt, jums jau būs savi divdesmit pieci gadi.

— Jā, man ir divdesmit seši gadi, un, kad apprecēšos, tad . Bet tagad nav

«Kas par bezkaislīgu koka gabalu!» Kalinovičs nodomāja un jau gribēja viesi izvadīt laukā, sacīdams, ka vēlas gulēt, bet tobrīd ienāca sulainis.

— Ivolgins atbraucis, — viņš paziņoja savā aizkapa balsī.

— Kas tas par Ivolginu? — Kalinovičs pikti un diezgan skaļi noprasīja.

Sulainis klusēja.

— Nu, lūdz iekšā, — viņš piebilda.

Viesis ienāca. Tas bija students, kurš teātrī viņam bija tik naivi uzplijies, gribēdams iepazīties. Kalinovičs kļuva vēl drūmāks.

— Jūs varbūt mani nepazināt? — jaunais cilvēks teica.

Viņa krāšņie mati šoreiz bija vēl vairāk izpūruši, kaklasaite sagriezusies greizi, svārkiem trūka trīs pogu.

— Nē, cienītais, tieši otrādi — Kalinovičs atbildēja, ar roku norādīdams uz tuvāko krēslu.

Students apsēdās, ieņemdams mazliet nevērīgu pozu.

— Es, zināms, — viņš diezgan familiāri iesāka, — jau sen būtu izmantojis jūsu atļauju atnākt ciemos, bet laikam toreiz būšu pārklausījies adresi, pat šodien izstaigāju vismaz kādas desmit mājas, jūs meklēdams.

«Bija gan vajadzība pūlēties!» Kalinovičs klusībā nodomāja.

— Bet jūs kopš tā laika esat briesmīgi pārvērties, novājējis, — students turpināja.

— Esmu slims, — Kalinovičs sausi atbildēja.

— Cik žēl! — sacīja jaunais cilvēks ar patiesu nožēlu sejā. — Bet es tieši šodien nācu pie jums ar kādu lūgumu — viņš piebilda, nodurdams acis.

Kalinovičs klusēja.

— Jūs toreiz runājāt par Karatiginu un vispār par aktieru spēli ar to kungu kā tak viņu sauca?

— Belavins.

— Jā, Belavins; liekas, viņš ir ļoti gudrs cilvēks, un es ari ļoti vēlētos ar viņu iepazīties.

«Nu, diezin vai Belavins arī to tik ļoti vēlas,» Kalinovičs atkal klusībā nodomāja.

— Man toreiz bija kauns runāt par sevi, — students turpināja, — bet es pats esmu kaislīgs teātra cienītājs, un šī kaisle manī mīt kopš bērnības un ir reizē mana lielākā svētlaime un mans posts.

— Kāpēc tad posts? — Kalinovičs iejautājās.

Students rūgti pasmīnēja.

— Tāpēc, — viņš zobgalīgi atteica, — ka man bijusi nelaime piedzimt par ļoti bagāta cilvēka un turklāt vēl ģenerālleitnanta dēlu, un tēvs saka — krievu muižniekam esot kauns būt aktierim.

«Ir taču pasaulē arī tādi muļķi, kas cieš tāpēc, ka ir bagāti un viņu tēvi ir ģenerāļi,» Kalinovičs klusībā nodomāja.

— Un jūs domājat kļūt par aktieri? — viņš apvaicājās.

— Jā, tāds ir mans gandrīz galīgais lēmums, — jaunais cilvēks atbildēja, — un es uzskatu, ka tēva ideja ir gluži maldīga. Pēc manām domām, ja jau jūs tagad esat muižnieks un rakstnieks, kāpēc tad es nevaru būt muižnieks un aktieris, vai jums tā neliekas?

— Nevienam, zināms, nav kauns būt aktierim, bet pašā darbībā ir starpība.

— Kāda starpība? Māksla cilvēkus nolīdzina, rakstnieks ir mākslinieks, un aktieris — ari mākslinieks.

— Pastāv liela un būtiska atšķirība: pirmajam radošā darbība ir brīva, savdabīga; otram — atkarīga. Attiecības te tādas pašas kā izpildītājam un komponistam, viens rada, otrs tikai apgūst, izprot... — Kalinovičs sacīja.

— Bet vai tad aktieri nerada tikpat brīvi? Viens spēlē lomu tā, otrs citādi — vai nav tiesa? — students prasīja vācietim.

— Jā, tā ir, — tas atbildēja.

— Es domāju ko citu, — Kalinovičs negribīgi iebilda un, acīmredzot necerēdams, ka abi klausītāji spēs viņu saprast, negribēja vairs tālāk izskaidrot savu domu un

apklusa.

— Bet sakiet man, lūdzams, — students turpināja, vai jūs piekrītat Belavina kunga domām par Karati-

ginu?

— Kuiš tad tam nepiekrīt? — Kalinovičs smīnēdams atjautāja.

Students paraustīja plecus.

— Nezinu, cienītais; es viņu līdz šim esmu uzskatījis un arī uzskatu par izcilu traģiķi un, saprotams, viņu neviļus atdarināju, kaut arī vienmēr, zināms, centos parādīt kaut ko savu, savdabīgu, — viņš sacīja.

— Tātad jūs, patiesību sakot, esat izraudzījies dramatisko žanru? — Kalinovičs sacīja.

— Jā, dramatisko. Un tāpēc es tagad, īstenībā, lai sevi pārbaudītu, esmu ķēries tieši pie Šekspīra; jau otro mēnesi strādāju pie tā un, liekas, esmu šo to panācis.

— Kā tad jūs strādājat? — Kalinovičs ar apslēptu izsmieklu pavaicāja.

— Gluži parasti, ieslēdzos savā istabā, nostājos trimo spoguļa priekšā un sāku mācīties.

«Bet lekcijas, nejēga, droši vien neklausās,» Kalinovičs nodomāja.

— Kurā kursā jūs esat? — viņš skaļi pavaicāja.

— Otrajā, — students nicinoši atbildēja, — un jādomā, ka ar to arī beigšu, — viņš turpināja. — Lai jau tēvs, kā viņš apgalvo, atņem man savu svētību un simttūkstoš rubļu mantojuma, mani tas neatturēs, ja vien man izdosies tieši no Hamleta iztaisīt to, ko esmu iecerējis.

«Ir nu gan muļķis!» Kalinovičs turpināja domāt savā nodabā.

— Hamleta loma, liekas, ir ļoti grūta ar sava veido juma smalkumu, — viņš sacīja.

— Ārkārtīgi grūta! — jauneklis apstiprināja. — Taču varu jums atklāti teikt, ka pilnā mērā tai simpatizēju, jo pats esmu gandrīz vai Hamleta stāvoklī. Mans tēvs, par nelaimi, ir pieķēries mūsu agrākajai guvernantei, kuras

dēļ nācās ciest mūsu mātei, un varbūt māte pat nomira šīs sievietes dēļ, bet tagad viņas dēļ ciešam mēs visi, un es kā vecākais jūtu, ka vajadzētu šai sievietei atriebties, taču nevaru saņemties, jo savu tēvu tomēr mīlu un cienu.

«Pat ģimenes noslēpumus izklāsta, ir gan lops!» Kali-novičs nodomāja.

— Mana aicinājuma dēļ, — students turpināja, — tā kā es nevēlos dancot pēc viņu stabulītes un kļūt par kaut kādu virsnieku, viņi uzskata mani, tāpat kā Hamletu, gandrīz par traku. Šķiet, pēc visa tā es šo lomu varētu nospēlēt ar sirdsdegsmi; un tagad mani, taisnību sakot, kavē tas, ka man nav paziņu, kuri mīlētu un izprastu teātri. Pats sev jau nevar uzticēties, un tāpēc, ja jūs man atjautu nolasīt jums šo lomu Es pat atnesu grāmatiņu Ja vien jūs atļaujat

— Ja jums tā tīk, tikai es esmu slikts kritiķis, — Kali-novičs atbildēja, savā sirdī nolādēdams viesi ar visu viņa kaislību.

— Jūs esat lielisks kritiķis, — jaunais cilvēks atbildēja, jau celdamies kājās un vilkdams laukā no kabatas Poļe-voja tulkojumu.* — Vai jūs nebūtu tik laipns un nenolasītu karaļa un karalienes tekstu? — viņš piebilda, pievērsies vācietim.

— Lūdzu, tikai es ļoti slikti runāju krieviski, — puisis atbildēja.

— Tas nekas, lūdzu! — students atteica un nostājās Hamleta drūmajā pirmā skata pozā. — Sāciet! — viņš teica vācietim, kurš, ar pūlēm sameklējis, kur runā karalis, nolasīja.

— Bet nu, mans brālēn Hamlet un mans dēls![50]

— Teikts svešam tas par daudz, bet tuvam — pārāk maz, — jaunais cilvēks ar skumju smaidu norunāja.

— Vai vēl arvien tumst mākoņi pār jums? — vācietis nolasīja.

— Ne tā, mans kungs, man saules pārāk daudz, — ar drūmu ironiju atsaucās Hamlets.

— Kam tu ar lejup vērstu skatu tēvu arvien vēl pīšļos it kā meklēt mēdz? Tu zini, tas, kas dzīvo, arī mirst un, dabas pārveidots, iet mūžībā! — vācietis atbildēja.

— Jā, kundze, ta tas ir, — students daudznozīmīgi apliecināja.

— Bet, ja tas tā, kas savāds liekas tēva liktenī? — karaliene turpināja.

— Tik liekas, kundze! Nē, tā ir, ne liekas. Ne tumšais apmetnis vien, mīlā māte, ne sēru tērps, kā parasts, svinīgs, melns, ne nopūta, kas izlaužas no krūts, ne valgmes straume, kas no acīm plūst, ne grūtsirdības noēnotais vaigs ar visiem skumju vaibstiem, veidiem, zīmēm tev nepateiks, kas notiek manā sirdī, — norunāja jaunais cilvēks, plecus paraustīdams un pievērsies vācietim. — Vai labi? — viņš vēl piebilda, nu jau pats savā balsī.

— Jā, labi, — vācietis atbildēja.

Kalinovičs dusmīgi skatījās kaktā. Students to nemaz nepamanīja.

— Tas vēl nav tik labi, sarunas iznāk neveikli. Labāk es norunāšu viņa slaveno «to be ar not to be», — viņš ātri nobēra, tūliņ izgāja pa durvīm un ienācis pavisam drūmi un skumīgi iesāka. — Būt vai nebūt — tāds ir jautājums. Kas prāta cienīgāk: vai ciest tās bultas, ar ko mūs vajā ļaunais liktenis, vai pacelt ieročus pret posta jūru un izbeigt visu? Nomirt, aizmigt, ne vairāk... Nē, tā neiet, iznāk salti: tas neskan sirsnīgi — vai nav tiesa? — viņš griezās pie vācieša.

— Tas skan salti, jā! — vācietis apliecināja.

— Salti, — piekrita arī aktieris pats. — Atļaujiet, es labāk nolasīšu ko citu, kur ir vairāk pacilājuma, — viņš atkal ātri nobēra un iesāka. — Ak, kaut šī pārāk izturīgā miesa jel izkustu un izgaistu kā rasa! Kaut dievi nesodītu pašnāvi! Ak dievs, ak dievs! Cik smaga, smacīga un pliekana, un sekla šķiet man visa pasaule! Ak, kauns! Ak, kauns! Tā ir kā nekopts dārzs, kur sēklas dīgst un nezāles vien viešas. Vai tam bij jānotiek! Tik divi mēneši pēc nāves! Nē, nē, vēl mazāk, divi nav Tāds karalis pret šo kā saules dievs pret satīru! Cik karsti mīlēja viņš manu māti. Pat vēsmai neatļāva to asāk skart. Vai atcerēties man? Ak dievs! Kā gan tā viņam pieķērās, it kā ik mirkli mīla pieaugtu. Bet nu pēc mēneša. Prom atmiņas! Ak, vājība, tavs vārds ir sieviete! īss mēnesis, nav kurpes novalkātas, kas kājās bija, tēvu pavadot, kad viņa mirka asarās kā Niobe.. Ak debesis, pat neprātīgais zvērs daudz ilgāk sērotu. Nav mēnesis, bet viņa precas jau ar tēvoci, kas tēvam līdzīgs kā es —

Hēraklam! — traģiķis ar iedvesmu norunāja. — Vai tā ir labi — sakiet man, lūdzami? Vai izpildīju godam, vai ari man vēl jāpiestrādā? — nu viņš uzplijās Kalinovičam.

— Labi, — uzrunātais atteica un nodomāja. «Kas tas galu galā ir?»

— Patiešām labi? — jauneklis pārprasīja, acīm priekā mirdzot. — Kāda cita vieta man tomēr iznāca vēl labāk. Tāpēc atļaujiet! — viņš piebilda un, atkal ieņēmis dramatisku pozu, sāKa runāt: — Vai tas nav brīnums, ka šis aktieris ar iedvesmu un fantāziju vien kā sāpēs dvēseli un visu sevi spēj ielikt darbībā, ka seja bāl, līst asaras un vaibstos izmisums, balss aizraujas un katra kustība tam saskaņā ar gribu? Par it neko! Par Hekābi! Kas viņam Hekābe un kas viņš tai, ka viņš to apraud! Ko gan viņš darītu, ja cēlons kaislei būtu tāds kā man? Viņš liktu skatuvei siīkt asarās, un visu ausis šaustu briesmu vārdi; tas traku padarītu vainīgo, bet brīvais bītos, nezinātājs mulstu.

Pēdējie vārdi tika izrunāti tik skaļi, ka dzīvokļa saimniece, garām ejot, satrūkās un, durvis pavērusi, apprasījās:

— Mīlīši! — kas te pie jums notiek?

— Nekas, — Kalinovičs atbildēja un, nespēdams vairs ilgāk noturēties, sāka pilnā kaklā smieties.

Jauneklis apjuka.

— Man nez kāpēc neiznāk .. Es pats jūtu.. Vai nav tiesa? — viņš gribēja zināt.

— Nē, kāpēc? Nekas! — Kalinovičs atbildēja. — Bet cik tad ir pulkstenis? — viņš žāvādamies uzrunāja vācieti.

— Deviņi, un man nu atļaujiet iet: es gribu vēl aiziet uz kādu vietu, — viņš atbildēja, celdamies kājās.

— Esiet tik laipns, — Kalinovičs noteica un tīšuprāt nožāvājās otrreiz.

Students saprata, ka arī viņam laiks doties prom.

— Arī es neuzdrošinos jūs ilgāk aizkavēt, — viņš sacīja, paņemdams cepuri, — bet, lūdzu, atjaujiet man kādreiz, kad būšu labākā formā, atnākt vēl pie jums un pacitēt.

— Ar lielu prieku, — Kalinovičs sausi atteica un, kad viesi aizgāja, palika galīgi saniknots. — Tas ir šausmīgi! — viņš izsaucās. — No visas Pēterburgas man tikuši vienīgi šie abi plānprātiņi, ar kuriem kopā vēl pēc mē-nesa arī pats kļūsi stulbs kā auns. Nē! — viņš izsaucās un, tūliņ pasaucis sulaini, uz stingrāko piekodināja studentu nemaz nelaist iekšā, bet vācieti nolēma vairs neaicināt. Tas savukārt bija ar to ļoti apmierināts un vairs nerādījās.

VI

Apmēram nedēļu mans varonis palika gluži viens un gandrīz visu laiku domāja par Nastjeņku. Vientuļās atmiņas atdzīvināja viņa acu priekšā mīlestības ainu ar visniecīgākajiem, svētlaimes pilnajiem sīkumiem. Pēc dabas noslēgts un sevī iegremdējies, viņš sāka neciešami ilgoties ar kādu sirsnīgi parunāt, izstāstīt par savu mīlestību, zināms, ne aiz tukšas lielības, bet vēlēdamies paanalizēt pats sevi, savas jūtas un izteikt tos tikumiskos jautājumus, kas viņam visvairāk nelika miera. Pārcilādams atmiņā visus savus paziņas, Kalinovičs neviļus apstājās pie Belavina. «Lūk, ar šo cilvēku, liekas, varētu aprunāties un kaut mazliet atvieglot sirdi,» viņš nodomāja un, vēl nebūdams pārliecināts, ka Belavins nāks, nolēma aizsūtīt viņam zīmīti, kurā, atsaukdamies uz slimību, atvainojās, ka pats nav aizgājis pie viņa, un reizē pazemīgi lūdza, lai viņš izdarot patiesi dievam tīkamu darbu un apmeklējot slimu, vientuļu un skumju nomāktu cilvēku. Par atbildi uz šo vēstuli tajā pašā vakarā mazajā priekš-namiņā atskanēja pazīstamā balss:

— Vai kungs mājās?

Kalinovičs aiz prieka pat pielēca kājās. Patiesi ienāca Belavins savā mazliet gāzelīgajā gaitā.

— Sveicināti! — viņš teica, laipni pastiepdams roku.

— Esmu jums ļoti pateicīgs! — Kalinovičs izsaucās kvēlas pateicības pilnā balsī.

— Ko tad jūs, laikam maksājat nodevas Pēterburgai? — Belavins turpināja, apsēzdamies un atspiezdamies uz sava spieķa ar zeltīto rokturi.

— Jā, Pēterburga mani nav lutinājusi ne fiziski, ne morāliski, — Kalinovičs atbildēja.

— Apžēlojieties! Kuru tad tā ir lutinājusi, šī pilsēta, kurā nav svaiga gaisa, pilsēta bez reliģijas, bez vēstures un bez tautības! — Belavins nopūties sacīja. — Nu, bet ko jūs man pastāstīsiet, — viņš pavaicāja, — toreiz jūs

*

teicāt, ka gribot apmeklēt kādu kungu . . Kā jums pie viņa gāja?

Kalinovičs pavīpsnāja.

— Sis kungs šķiet īsta ierēdnieciskā birokrātisma esence, uzlieve, kurā viss jau ir nobeidzies.

— Viņā, man liekas, nebija pat kam nobeigties. Patiesībā viņš vēl ir labāks par citiem, gadās daudz sliktāki.

— Pietiek jau ar šo! Nekur citur laikam tādu neatrast.

— Patiesi. Tāds eksemplārs un virkne viņam līdzīgu var rasties, tikai garīgi un fiziski veidojoties šejienes augsnē cauri vairākām paaudzēm un sabiedrības slāņiem . Taisni apbrīnojami! Viss, kas, šķiet, pat visvienkāršākajā, kur nu vēl attīstītā cilvēkā citos apstākļos modinātu sašutumu, izraisītu smieklus, niknumu, īgnumu, — tas viss viņiem sagādā neizsakāmu prieku. Tā, piemēram, ļoti labi zinādami, ka viņu darbībā nav nekā auglīga, dzīva, jo tā vai nu slīd pa dzīves virspusi, vai arī to liec un lauž, viņi tomēr lieliski prot tērpties savā oficiālajā togā un paslēpt zem tās savu iekšējo tukšumu, domādami, ka neviens to pat nenojauš. Kaut kas neticams .., taisni neticams!

— Mani šis kungs, starp citu, sūtīja uz aktīvāku darbu, uz provinci, teikdams, ka te neesot ko darīt! — Kalinovičs piezīmēja.

— Tas ir laipni, tas ir laipnāk par visu — kāda naiva atzīšanās! — Belavins izsaucās, sākdams smieties. — Un viņam, neģēlim, taču ir taisnība! Tas varbūt ir vienīgais gadījums, kad, pats to nejuzdams, viņš pateicis lielu patiesību, jo provincē patiesi, kaut arī šķībi, greizi un nemākulīgi, tomēr kaut ko dara, bet šeit neko citu — tikai raksta vienā rakstīšanā .. Taisni brīnums! Bet jums tātad vēl nav vietas? — viņš piebilda, brīdi klusējis.

— Nē, nav, — Kalinovičs atbildēja.

— Un tā ir labāk, nudien, labāk! — Belavins izsaucās, — sakiet, ko gribat, es uz visu to viņu korporāciju skatos kā uz tādu neizprotamu dievieti, kurai par godu katru gadu tiek upurēti simtiem jaunu prātu un galīgi samaitāti un pazudināti cilvēki. Un, ja jūs neesat savervēts, tad uz altāra jau guļ pietiekami daudz upura jēru Skaits ir bagātīgs! Bet vai jūs kaut ko rakstāt?

— Nē, neko, — Kalinovičs atbildēja.

— Lūk, tas gan ir slikti, godātais... ļoti slikti! — Belavins sacīja.

— Ko lai dara? — Kalinovičs iebilda. — Vissliktāk tas, protams, ir man pašam, jo ar literatūru es biju paredzējis saistīt visu savu nākotni un šo efemero cerību vārdā nomācu sevī visas jūtas, katru sirds kvēli. Atklāti runājot, braukdams šurp, es biju spiests pamest sievieti, kurai nozīmēju visu, bet saraut šādas saites nav viegli — kaut vai sirdsapziņas dēļ!

— Jā, gadās ari tā — Belavins apstiprināja, — un vispār, — viņš turpināja, — ja nedrīkst domāt, tad jau labāk nodoties jūtām, kaut vai vissīkākajām, visikdienišķākajām. Es tagad vispār pats esmu neprecējies un gluži vientuļš cilvēks, ar novēlotu nožēlu noskatos uz šiem lādzīgajiem ģimenes tēviem, kuri mierīgi dzīvo kā tādā apburtā lokā, un visu, kas notiek ārpus šī loka, viņi pamana tikai tad, ja tas skar viņus pašus vai kādu no viņu ģimenes locekļiem, un, tā kā aiz šī iemesla viņu prasības ir niecīgākas, tad ari tās apmierināt ir vieglāk — tiešām apskaužami!

— Bet vai katrs spēj sevi tā ierobežot? — Kalinovičs iebilda. — Nemaz jau nerunājot par materiālajiem, par naudas priekšnoteikumiem, reizēm gadās arī tikumiski sarežģījumi.

— Ko nu par tikumiskiem sarežģījumiem Apžēlojieties! — Belavins izsaucās. — To visu laiks tik labi izlīdzina, izdzēš, pielāgo

— Nu, dievs vien zina vai uz laiku var tik ļoti paļauties! — Kalinovičs pārtrauca. — Lūk, tagad mans paša stāvoklis, — viņš ar smaidu turpināja, — pateicoties mūsu attīstības līmenim, mēs nevaram, vismaz ne ilgu laiku, sevi apmānīt ar jūtām. Es ļoti labi sapratu, ka — lai gan mīlēju šo meiteni, cik vien esmu spējīgs mīlēt,— tajā pašā laikā literārās un sabiedriskās intereses un beidzot manis paša godkāre un pat daudz rupjākas, egoistiskākas prasības — tas viss manī dzīvo, mani satrauc; un kā gan lai es uzdrošinātos to visu upurēt un uz mūžu par savu tikumisko barību paturēt vienīgi mīlas jūtas, kas nebūt neaizpilda visu manu sirdi Kā gan? Un tomēr tas mani moka.

Ieklausīdamies Kalinoviča vārdos, Belavins noraudzījās viņā ar savu gudro, ciešo skatienu. Viņš noprata, ka jaunais cilvēks grib kaut ko teikt, bet nepasaka līdz galam.

— Kas tad īsti jūs nomoka? — viņš prasīja.

— Mani, protams, moka jautājums, vai, šķirdamies no

šīs meitenes, esmu rīkojies slikti vai neesmu, — Kalino-vičs paskaidroja tuvāk.

Belavins pavīpsnāja un, noliecies pār savu spieķi, brīdi domāja.

— Par to pēdējā laikā ļoti daudz raksta un runā, — viņš iesāka. — Un, zināms, ja sieviete sākusi jūs mīlēt tāpat vien — bez pamata, bez kāda iemesla no jūsu puses, tad nemaz nav ko prasīt: jūs varat rīkoties, kā gribat; kaut arī es pazinu tik delikāta rakstura vīriešus, kas arī šādos gadījumos sevi piespieda un kļuva par īstiem šī smalkā tikumiskā pienākuma mocekļiem.

— Un gluži neesoša un iedomāta pienākuma dēļ, — Kalinovičs piezīmēja.

— Jā, gandrīz vai, — Belavins atbildēja, — taču ir jau tā, — viņš turpināja, — ka sieviešu tiesību emancipācija izvirzījusi šo jautājumu tik redzamā vietā aiz tā iemesla, ka mēs pa lielākajai daļai līdzīgi Pilātam mazgājam savas rokas nevainībā,* būdami tomēr pie daudz kā vainīgi. Ja sieviete nopietni pieķeras vīrietim, tad tas gandrīz arvien noticis tādēļ, ka viņa uz to pavedināta, maldināta ar cerībām, solījumiem, — nu, un te nu mēs, paldies dievam, neesam senlaiku cilvēki un nevaram nesodīti pieļaut, ka amors savus zvērestus raksta ūdenī.* Jokot ar otra cilvēka jūtām ir tikpat nepieļaujami kā neatlīdzinot tērēt svešu naudu.

— Jūs sakāt: «pavedināta»! Kurš tad mūsu dienās uzdrošinātos kļūt par kaut kādu Lovelasu*? — Kalinovičs iebilda. — Nu, kaut vai es pats, arī es biju aizrāvies un to neslēpu, bet vēlāk pats noskaidroju savu jūtu stiprumu un redzēju, ka tomēr nevaru

— Ko tad galu galā nevarat? — Belavins vaicāja, uzmetis Kalinovičam vēl ciešāku skatienu.

Uzlūkotais mazliet sastomījās.

— Nevaru ar viņu precēties, — viņš atbildēja.

Belavins atkal uz brīdi iegrima domās.

— Precēties! — viņš atkārtoja. — Ko tad! Ja jūs savu apstākļu dēļ nevarat izšķirties par laulībām vai arī negribat riskēt aiz tikumiskām bažām — mīliet tāpat vien.

— Kā — tāpat vien? — Kalinovičs izsaucās. — Tā jau būtu pārmērīgi bruņnieciska un donkihotiska mīlestība bez miesas un asinīm.

— Donkihotiska! — Belavins atkārtoja, skumji papurinādams galvu. — Tā vis nesakiet. Jums kā literātam būtu īpaši liels grēks atbalstīt šo nāvējošo virzienu, kas visu oficiāli par autoritāti neatzīto, visu, kas nedod taustāma labuma, dēvē par donkihotismu. Un, ticiet man, — jūsu paaudze nodzīvos neauglīgu dzīvi, jo tā ir pilnīgi zaudējusi romantismu — to vispārējo romantismu, kas, no vienas puses, izpaudās sentimentālismā, bet, no otras, bija saklausāms Bairona liras skaņās un izpaudās tvaika mašīnas atklāšanā. Jā, cienītais; dzelzceļu un dzenskrūvi radīja un izgudroja nevis jūsu komercija, šī pasaules mēroga krāpniece, kas tagad piedzīvo ziedu laikus: tos radīja romantisms zinātnē. Par ko jūs smaidāt? Zināms, sakums tam, nudien, neslēpjas pat veikla mehāniķa galvā, kurš pūlējies lietas labā, bet tieši alķīmiķu pusārprātīga-jās teorijās. Apžēlojieties, kā tas iespējams! Es ar šausmām noskatos uz mūsdienu jauniešiem, — viņš turpināja ar vēl lielāku degsmi. — Kas tad galu galā viņiem sagādā dzīvē baudu? Nauda un izvirtība! Pēc viņu domām, sieviete var būt vienīgi bagāta līgava vai publiska persona — tas taču šausmīgi! Bet es vēl ļoti labi atceros mūsu tēvočus un tēvus, kuri salīdzinājumā ar mums šķita īsti atlēti, mācēja gan iedzert, gan uzdzīvot, un tomēr šie vīri tikai tāpēc, ka bija ostījuši romantismu, prata un nekaunējās sievietes mīlēt, desmitiem gadu tās neredzēdami un saglabādami jūtas, vienīgi sarakstoties.

Pie pēdējiem vārdiem Kalinovičs atkal pasmaidīja.

— Uz romantismu, taisnību sakot, uz Sterna romantismu,* — viņš iebilda, — es skatos gluži citādi. Pēc manām domām, tas prasa vislielāko bezkaislību. Jau šī spēja apmierināties tikai ar saraksti vien norāda uz morālisku kroplību, jo, sakiet, ko gribat, taču mūžīgi tikai vēstules vien normālu, nesalauztu cilvēku allaž iespaidos drīzāk satricinoši nekā nomierinoši.

— Kāpēc tad satricinoši? Jūs jūtas jaucat ar juteklis-kumu, — Belavins piezīmēja.

— Ak mans dievs! Bet kā gan citādi iespējams, it īpaši runājot par mīlestību, šķirt dvēseli no miesas? Tam ir tāpat kā saknēm ar zemi: saknes stīdz zemē, bet zeme līp ap saknēm; un es tieši tāpēc neatļaušos sarakstīties, lai nenodarītu meitenei vēl lielāku ļaunumu.

— Kad galva pagalam, lai zūd mati arī! Un, liekas, jūs ar to attaisnojat tikai savu kailo nevēlēšanos, — Belavins smaidīdams sacīja.

— Gluži pretēji, man ir Joti grūti nerakstīt, — Kalino vičs iebilda. — Es tagad dzīvoju kaut kādā smacīgā tukšumā! Sirdī iztvīcis, es zinu, kur plūst svaigs avots, kas spētu dzesēt manas slāpes, taču neeju pie tā, šīs nolādētās analīzes atturēts, kas kā tārps sagrauž katras jūtas, katru prieku jau aizmetnī un, nudien, ir viena no briesmīgākajām cilvēka nelaimēm.

Belavins atkal pasmīnēja.

— Jā, — viņš teica, — tā ir izdarījusi daudz laba, bet ari daudz ļauna; tā gandrīz vai nogremdēja filozofiju, un tā tik tikko spēja uz Hēgela pleciem iznirt no atvara un arī tad vēl ne pilnīgi, bet dievs vien zina kur palikušas pārējās zināšanas. Tās sairušas dētajās, sīkumos; kopīgais ir pilnīgi zudis no acīm, un kas zina, vai tas viss kādreiz saliedēsies kaut kādā vienā veselā, un pie kā tas viss novedīs Apbrīnojami!

— Novedīs, protams, pie atklājumiem.

— Jā, laikam gan, taču tie būs sīki, neauglīgi, un ticiet man, ka viss patiesi diženais un krietnais, cilvēkam nepieciešamais tika atklāts sintēzes ceļā.

— Ar romantismu zinātnē! — Kalinovičs smīnēdams piezīmēja.

— Jā, tieši ar romantismu, — Belavins sacīja, celdamies kājās. — Bet nu palieciet sveiks, man jāiet.

— Kurp tad jūs iesiet?

— Laižos uz itāliešu operu. Uz redzēšanos!

— No mūsu atzinumiem, — Kalinovičs sacīja, viesi pavadīdams, — tomēr var izdarīt diezgan dīvainu secinājumu — kungam, par kuru mēs abi pirmīt runājām, jābūt vislielākajam romantiķim.

— Kā tad tā? — Belavins brīnījās.

— Sakarā ar pilnīgu analīzes trūkumu, jo tās, pēc manām domām, viņa filozofijā nav ne par grasi.

Belavins sāka skaļi smieties.

— Tieši otrādi, — viņš iebilda. — Viņam, vai zināt, analīze tomēr ir, un šī neauglīgā, loģiskā spēja izdarīt spriedumus un secinājumus viņam attīstīta pat vairāk nekā jebkuram citam; taču viņš diemžēl ir pārāk ievērojama vienība: jebkurš neglīts gadījums, ko tādai piedēvē, izliksies tīrais sīkums, niecīgāks par nulli. Taču palieciet sveiks, au ievoir! — Belavins atvadījās.

Pēc šīs sarunas Kalinovičs palika gluži liriskā dvēseles noskaņojumā. Viņa pirmais darbs bija — nekavējoties piesēsties un uzrakstīt vēstuli Nastjeņkai.

«Mans vienīgais un dārgais draugs (viņš rakstīja), mani pirmie vārdi būs: piedod man, ka tik ilgi nedevu nekādas ziņas par sevi; tam bija svarīgs iemesls — es vispār negribēju Tev rakstīt, jo aizbraukdams biju apņēmies Tevi pamest, atstāt, aizmirst, nerēķināties vairs ar Tevi — visu, ko vien gribi, un sev par attaisnojumu gribu teikt tikai vienu — kļūdams par meli un krāpnieku, es šajā gadījumā rīkojos nevis kā aušīgs un muļķīgs puika, bet kā cilvēks, kurš dziļi apzinās visu savas rīcības neģēlību un ir to slacījis ar asiņainām asarām, taču citādi rīkoties nespēj Man likās, ka no diviem ļaunumiem izraugos to, kurš mazāks Tev ne bēdas par pievilto mīlestību, ne Tavu tuvinieku sirdssāpes, ne arī sliktās valodas, kādas tagad droši vien klīst par Tevi, nekas nevar līdzināties tām mokām, kādām Tu tiktu nolemta, ja es būtu palicis un kļuvis par Tavu vīru. Es būtu Tevi nomocījis ar aizvainojošām nožēlām, ar savu veltīgo gaušanos un varbūt pat ar savu naidu. Ko lai dara! Neesmu dzimis ģimenes dzīves laimei nabadzībā. Šķiet, ka godkāre manī mājo uz visu citu kaislību un jūtu rēķina, it kā manī būtu atdzimis senais romietis. Es sapņoju vienmēr dzīvot tikai in forum, uz laukuma, un vienīgi slava spēj remdēt manu nemierīgo dvēseli. Vēl bērna gados, kad mani sūtīja prom uz skolu un kad visi, gan mirstošā māte, gan pati beidzamā grīdu mazgātāja, raudāja, es vienīgais nenobirdi-nāju ne asariņas — un visa šī raudāšana man likās tik muļķīga un nepatīkama. Neveiksmes nespēja manī noslāpēt kaislību, neveiksmes to tikai apspieda un padarīja negantāku un nevaldāmāku. Šīs kaislības mudināts, es pametu Tevi, savu vienīgo dārgumu, kaut dievs mans liecinieks, ka simtiem cilvēku, no kuriem Tu būtu varējusi izraudzīties sev krietnu un maigu vīru, — simtiem tādu nespētu Tevi mīlēt tā, kā mīlu es; taču, nolēmis sevi šim lielajam mērķim, es to nesasniedzu, un nu Pēterburgā, kad visas manas cerības sagrautas, slimības izvārdzināts, garīgi tuvu izmisumam, turklāt gluži bez naudas, es rakstu Tev šīs rindas, lai Tu atkal man dāvinātu un atdotu savu mīlu. Neceri nedz kļūt par manu sievu, nedz pat mani redzēt, jo esmu apņēmies palikt līdz galam šajā pretīgajā Pēterburgā, tomēr mīli mani un raksti man. Ta ir vienīgā morālā greznība, ko varam atļauties. Tu, zināms, sapratīsi visu, ko es Tev gribēju teikt, un atkal draudzīgi pastiepsi pretī roku šim pašmoceklim.

Tavs K a 1 i n o v i č s.»

Šo vēstuli Kalinovičs uzrakstīja gluži neliekuļoti — bez kādas slēptas vēlēšanās pagausties, uzrakstīja tāpēc, ka tā lika viņa sirds, tāpēc, ka šajos brīžos viņš patiesi mīlēja Nastjeņku.

vil

Nosūtījis Nastjeņkai vēstuli, Kalinovičs dzīvoja vienās vienīgās gaidās: izģindis kā spoks, ar skumju izteiksmi sejā viņš klīda pa Pēterburgas ielām, aizmirsis gan savu godkāri, gan nabadzību, gan šausmīgo nākotni. Ik dienas viņš loloja vienu vienīgu domu, ka, lūk, ienāks pastnieks un atnesīs viņam aplaimojošo vēstulīti. Kādu rītu, nezinādams, ko iesākt pašam ar sevi, viņš kvernēja savā istabiņā, ar krūtīm uzgūlies uz palodzes, un trulā un bezjēdzīgā ziņkārē vēroja ielu, kur bija redzama parastā aina. pretējās mājas sētnieks, ģērbies katūna kreklā un adītā vamzī, kūtri slaucīja ielu; no apakšstāva dzīvokļa, kura logus aizsedza sarkani aizkariņi, izšāvās izpūrusi skuķe ar kafijkannu rokās un aizjoza uz tuvāko traktieri pēc ūdens, tad pagāja garām bēru gājiens ar lāpu nesējiem, ar garīdzniekiem priekšā un karietēm aiz muguras, karietēs rēgojās melnas aubes un baltas sēru lentas. Zivju iznēsātājs, soļodams pa ielu ar bļodu uz galvas un grozīdamies uz visām pusēm, sauca. «Lasis, dzīvas zivis!» — bet otrs tirgotājs, kurš soļoja pa trotuāru, varen skanīgā tenorā it kā centās pirmo pārspēt: «Svaigi gurķīši!» Tas viss bija tik pazīstams un tik pretīgs, ka piktumā Kalinovičs nospļāvās un tikko netrāpīja uz cepures garām ejošam ierēdnim. Bet redz, kur brauc vēl kāda droška, tajā ar muguru pret viņu sēž, domājams, jauna dāma ar ļoti neizskatīgu cepuri galvā. Viņa kaut ko pavaicāja ūdensvedējam, kurš ar lielu piepūli vilka savu mucu. Tas atbildes vietā pabadīja ar pirkstu uz vārtiem; droška piebrauca. Kalinovičam piepeši kļuva vieglāk, viņš uzelpoja, it kā nokļuvis citā pasaulē. Neapjēgdams, kas īsti notiek, viņš atgūlās uz dīvāna un — savādi! — pats nezinādams, kāpēc, sāka ieklausīties: visas asinis, šķiet,

bija saplūdušas sirdī. Gaitenī atskanēja soļi, vērās durvis, un viņš izdzirdēja pazīstamo balsi. Kalinovičs pielēca kājās. Neizprotamā priekšnojauta viņu nebija vīlusi: istabā ienāca Nastjeņķa.

— Sveicināts! — viņa sacīja.

Kalinovičs gluži vai bez prāta metās pie Nastjeņkas un, satvēris aiz rokām, sāka viņu aptaustīt, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai tas nav rēgs, un tad starp viņiem norisinājās tā mēmā negaidītas un priecīgas sastapšanās scēna, kad cilvēki jūtu pārpilnībā neatrod pat vārdus. Nast jeņķa, pati neapjēgdama, ko dara, noņēma apmetni un cepurīti un nolika tos katru savā kaktā, bet Kalinovičs tikai raudzījās viņā.

— Kā tad tu sadomāji atbraukt? — viņš beidzot ierunājās, saņemdams Nast jeņķu aiz rokas.

— Un tu, mans draugs, par to priecājies — vai ne? Cik gan vājš tu esi! Ko tas nozīmē? Kādēļ vajadzēja tā skumt? — viņa atbildēja, ielūkodamās Kalinovičam sejā.

— Priecājos, — viņš atbildēja, apsēzdamies uz dīvāna un pievilkdams Nastjeņku sev klāt. — Kungs dievs! — viņš izsaucās un, saķēris galvu rokās, sāka raudāt.

— Kas tad nu, mans draugs, kā tev nav neērti? Rimsties! — Nastjeņka teica, ar mutautiņu noslaucīdama viņam acis.

— Kā tad tu sadomāji atbraukt? Kungs dievs! — Kalinovičs atkārtoja.

— Tāpat vien atbraucu. Tu atrakstīji, ka esi slims, es to pateicu tēvam un atbraucu.

— Un ko tad tēvs? Izstāsti man

— Viņš, nabadziņš, redzi, kādas bēdas, guļ slims, viņam ir paralīze, — Nastjeņka atbildēja, un viņas balss sāka drebēt.

— Kā tad tā? — Kalinovičs atkārtoja, vēl arvien nespēdams atgūties.

Lai kā viņš priecājās par Nastjeņkas atbraukšanu, taču viņa sirds dziļumos jau bija sakustējies derdzīgais jautājums: «Kā gan un no kā mēs dzīvosim?»

— Liec taču, lai no važoņa paņem manas mantas! Vai tev ir kāds cilvēks? — Nastjeņka turpināja.

— Ir Ei, Fjodor! — Kalinovičs uzsauca.

Fjodors, zināms, uz pirmo aicinājumu neatsaucās.

— Kur tu paliec, nejēga! — Kalinovičs sauca vēlreiz. — Aizej tūlīt un atnes no važoņa ratiem mantas!

Fjodors, dusmīgi kaut ko zem deguna noņurdējis, aizgāja.

— Nu, nevajag, ko tu viņu bar! — Nastjeņka sacīja.

Kalinovičs rūgti pasmaidīja.

— Ja tu, manu sirsniņ, zinātu, ko es, slims būdams, tiku izcietis šī kustoņa dēļ — viņš teica.

— Es jau vienmēr esmu zinājusi un zinu, bet tagad tev būs labi: es pati par tevi rūpēšos, — Nastjeņka atbildēja, viņam piekļaudamās.

Fjodors atnesa trīs aizsaiņus, kas bija visa viņas bagāža.

— Cik daudz naudas es tev atvedu, mans draugs! — viņa turpināja, veikli pielēkdama kājās no dīvāna, un, no kāda maisiņa izvilkusi lādīti, atvēra to un parādīja Kalinovičam. Tur bija kādi pāris tūkstoši sudrabā.

— Ak tu, neprātīgā! Kas tad tā par naudu? — viņš prasīja.

— Kas tev daļas, — Nastjeņka atbildēja. — Bet es esmu briesmīgi nogurusi, un man gribas ēst. Kāpēc tu neliec pasniegt man tēju? — viņa piebilda.

— Fjodor! Patvāri! Ātrāk! — Kalinovičs uzkliedza un atkal pievilka sev klāt Nastjeņku, apsēdināja viņu sev blakus, apkampa un sāka skūpstīt.

Viņam acīs atkal sariesās asaras.

— Ak, cik tu esi kļuvis histērisks! Nu taču es esmu pie tevis: par ko tad jāraud? — Nastjeņka ierunājās.

Fjodors atnesa nespodrinātu patvāri un divas vecas tasītes.

— Rimsties tak, man gribas tējas. Vai tu ari dzersi? — viņa pajautāja.

— Jā, ielej man ar! Tik sen tu neesi mani dzirdījusi ar tēju, — Kalinovičs atbildēja.

— Sen, mans draugs, — Nastjeņka teica un, vēlreiz noskūpstījusi Kalinoviču, apsēdās ieliet tēju. — Ak, kādas pretīgas tasītes! — viņa teica, rūpīgi nomazgādama no tām netīrumus. — Un vispār, chei ami, paskaties, cik tavā istabā viss netīrs un nejauks! Es tā neatstāšu, visu savedīšu kārtībā.

— Nebija jau vajadzības: taisījos mirt . — Kalinovičs atbildēja.

— Tādas runas tagad neuzdrošinieties ņemt ne mutē! Tagad jums jābūt laimīgam un jābūt tādam pašam fran-tam, kādu jūs ieraudzīju pirmoreiz, — to es pieprasu! —

Nastjeņka iebilda un, padzērusi tēju, apsēdās pie Kali-^ noviča. — Nu, cienītais! Izstāstiet nu — kā jūs bez manis te, Pēterburgā, dzīvojāt: esat mani krāpis vai neesat?

— Par tādām lietām nebija kad domāt! — Kalinovičs atbildēja, ar liekuļotu nopūtu apslēpdams, ka balss skan nedroši.

— Es zinu, draugs, ka tu mani nepievilsi, tomēr gribētos tevi labi sāpīgi saplūkāt aiz auss: lūk, tā! — Nastjeņka teica, vieglītēm raustīdama Kalinoviča ausi. — Nez ko tur perina tai savā galvā, neraksta ne rindiņas, pats slims

— Nu, piedod man! — Kalinovičs teica, skūpstīdams viņai roku.

— Piedot? Bet tu nemaz nezini, ka biji novedis mani līdz pašnāvībai.

Kalinovičs paraudzījās uz viņu.

— Ak, kādas aplamības! — viņš sacīja.

— Nē, nav vis aplamības, ja tu tā domā, tad tu nepazīsti ne manu raksturu, ne manu mīlestību uz tevi, — Nastjeņka iebilda. — Kad tu aizbrauci, es domāju, ka dzīvošu un smelšos spēku no vēstulēm; un viņš pēkšņi ņem un neraksta vienu mēnesi, otru, trešo beidzot pusgadu! Ko citu gan es varēju domāt kā vien to, ka esi miris! Izvaicāju visus, lasīju avīzes un žurnālus, lai tikai ieraudzītu tavu vārdu, — un nekur itin nekā! Tad pilsētā iebrauca kņazs, es atmetu kaunu un aizgāju pie viņa Gandrīz vai uz ceļiem lūdzos, lai pasaka, vai viņš ko nezina par tevi. «Nekā nezinu!» viņš saka.

Kalinovičs klausījās, galvu nodūris.

— Un tad es noteikti būtu sev kaut ko nodarījusi, — Nastjeņka turpināja, — jo domāju — ja šis cilvēks ir miris, kas tad atliek man? Kam tad vairs dzīvot pasaulē? Labāk jau tad padarīt sev galu, un tikai dievs acīmredzot vēl negribēja pieļaut manu galīgo bojā eju un iedvesa man domu un vēlēšanos iet pie dievgalda Es tad ieturēju gavēni un devos izsūdzēt grēkus pie tā paša Serafima tēva — vai atceries? — klostera priekšnieka: izstāstīju viņam visu, kā tu mani iemīlēji, pameti un nu esi miris, un ka esmu nolēmusi padarīt sev galu.

Kalinovičs mazliet pasmaidīja un papurināja galvu.

— Ko tad Serafima tēvs tev uz to atbildēja? — viņš prasīja.

— Atbildēja tā: «Pasaulīgās pieķeršanās tevī ir spēcīgas — bet vai tu arī dievu kādreiz esi mīlējusi, vai par viņu esi padomājusi, neprātīgā?» Es stāvu kā notiesāta, un, zināms, tādā šausmīgā brīdī, tiklīdz iedomājos un atminējos visu savu dzīvi, man kļuva baigi pašai par sevi «Vai tiešām,» viņš saka, «tava samaitātā sirds ir kļuvusi kā akmens un nejūt baiļu arī dieva priekšā — bargā soģa priekšā, kura prāts notiek debesīs un virs zemes? Lūdz dievu,» viņš saka, «līdz asins sviedri sāk lit! .» Tad mani, draugs, pārņēma neizprotamas dvēseles trīsas, šausmas Zini, kā dažkārt pirms dievgalda liekas, ka, lūk, tūlīt debesu pērkoni tevi, necienīgo, sadedzinās. Es sažņaudzu rokas, nokritu ceļos un patiesi sāku lūgt dievu, šķiet, visu savu dvēseli, visu sirdi izraudāju. «Es,» viņš saka, «tagad uzlikšu tev epitimiju * un, kad redzēšu, ka tava sirds sākusi apskaidroties, tad pieņemšu pie dievgalda,» — un tad viņš sāka man stāstīt par dievu, par cilvēka pienākumu pa īstam izraisīja mani reliģiskas jūtas. Es toreiz sapratu, ka mēs, kā viņš izteicās, uzveikt savu kaislību karapulkus varam, vienīgi bruņojušies ar dieva mīlestības zobenu.

Kalinovičs atkal pasmaidīja, un vispār viņš Nastjeņkas vārdos klausījās, kā dažkārt māte klausās sava bērna mīļajā tērgāšanā. Viņa beidzot to pamanīja.

— Tu smejies? . Es biju tuvu nāvei — bet viņš smejas! Ko tas nozīmē, mans draugs? — viņa teica ar asarām acīs.

— Es jau nesmejos par to — Kalinovičs sacīja, skūpstīdams viņas roku.

— Es zinu, par ko! — Nastjeņka viņu pārtrauca. — Un dievs tevi, Žak, par to sodīs. Redz, tagad tu arvien esi neapmierināts ar dzīvi un nelaimīgs, bet vēlāk ar tevi būs vēl ļaunāk — tici man! Arī par mani dievs tevi sodīs, jo, kamēr nebiju satikusi tevi, es tomēr biju gluži citāda, bet pēc tam šīs šaubas, izsmiekls . un kāds no visa labums? Kā jau Serafima tēvs saka. «Sirds nocietinās, prāts nekļūst gaišāks. Vienīgi uz dievticības, bijāšanas un mīlestības stūrakmens mēs varam celt savu dvēseles namu.»

Kalinovičs tīšuprāt centās skatīties kaktā.

— Neiznīcini manī spēku, ko man deva šis svētais cilvēks .

— Nu labi! — Kalinovičs viņu pārtrauca. — Pasaki labāk — vai tēvs jau sen slimo?

Nastjeņķa nopūtās un atbildēja:

— Viss notika tajā pašā laikā. Viņš briesmīgi skuma pēc tevis .. Nu, un bez tam redzēja mani tādā izmisumā. Ja šai laikā mūs kāds būtu redzējis — tīrās šausmas! Mēs visi, piemēram, nemitīgi domājām par tevi, bet cits citam par to nebildām ne vārda; beidzot mani reiz naktī modina un saka — tēvu ķērusi trieka. Ja man sirdī nebūtu stipras ticības, es, protams, atkal būtu izšķīrusies par pašnāvību, jo nepārprotami esmu tēva slepkava, bet nu es to uztvēru kā jaunu man uzliktu pārbaudījumu un nolēmu atsacīties no pasaules, kopt tēvu — un viņš, mans mīļais, šķiet, to bija sapratis: nevienam citam neļāva pasniegt zāles vai apmainīt veļu kā vienīgi man

— Kā tad viņš tevi atlaida? — Kalinovičs ieminējās, raudzīdamies viņai sejā.

Nast jeņķa tikai atmeta ar roku.

— Labāk neprasi! — viņa teica. — Kad saņēmu tavu vēstuli, es, zināms, nenoticēju visām tām muļķībām, kādas tu biji sarakstījis par to, ka esot gribējis mani pamest, jau iepriekš zinādama, ka tas nemūžam nevar notikt. Sapratu tikai vienu: ka tu esi slims . Un man sirdī viss it kā sagriezās otrādi, aizmirsu visu — gan tēvu, gan savu solījumu un tūliņ apņēmos, lai tas man maksā ko maksādams, braukt pie tevis.

Kalinovičs mazliet pasmaidīja.

— Un ko tad Serafima tēvs? Ko viņš par to teica? — viņš prasīja.

Arī Nast jeņķa pasmaidīja.

— Ko nu vairs par Serafima tēvu! Vai gan es drīkstēju rādīties viņam acīs ar šādu nodomu! Visu izdarīju paklusām un aizbraucu, tā ka reizēm es prātoju un galīgi neizprotu pati sevi. Kāda īsti ir mana mīlestība uz tevi? Liekas, it kā tev būtu pār mani kāda pārdabiska vara. Grēks? Attiecībā pret tevi arī tas man it kā nepastāv. Šķiet, ja mani galīgi pārliecinātu, ka par mīlestību uz tevi tikšu nolemta mūžīgām mokām, arī tad es nenobītos un no tevis neatteiktos. Pret tēvu Tagad Domā, kā gribi, — viņa turpināja, aizraudamās arvien vairāk un vairāk, — es viņu bezgala mīlu, bet, kad ir runa par tevi, — man nav viņa žēl. Kad sadomāju braukt pie tevis, cik daudz tiku viņam melojusi Kungs dievs! Viņš pats lasīt nevar, es pirmkārt, atdarinādama tavu rokrakstu, uzrakstīju vēstuli, ka tu visu šo laiku esi bijis slims un tāpēc neesi rakstījis, bet tagad tev ir labāk un tu aicini mani pie sevis, lai mēs apprecētos, tomēr pats braukt nevari, jo tev darbs žurnālā, — vārdu sakot, sacerēju veselu romānu . Arī Palageju Jevgrafovnu pielabināju ar piemērotu ēsmu: paklusām ievedu viņu savā istabā, nometos viņas priekšā ceļos. «Dārgā Palageja Jevgra-iovna,» es saku, «neuztrauciet un neatrunājiet tētiņu! Jūs pati varbūt kādu mīlat, un kā gan būtu jums, ja viņš slims atrastos tālu no jums; jūs tak, protams, kājām aizskrietu pie viņa ..» Nu, un iežēlināju gan.

Kalinovičs purināja galvu.

— Nu, bet ko tad kapteinis? — viņš iejautājās.

— Ak, mīļumiņ, ar kapteini man bija īsts piedzīvojums! — Nastjeņķa atbildēja. — Pirmajās dienās viņš tikai pūtās vien, es jau nodomāju, ka ar to viss beigsies: viņš klusēs kā parasti. Tomēr piepeši viņš ierodas pie manis un savā, tu jau zini, stostīgajā valodā saka — es, redz, aizbraucot, tēvs esot pie miršanas, un kā gādībā es viņu atstāšot Mocīja un spīdzināja mani, es tev saku, kā vien prazdams Un pēdīgi bez aplinkiem pateica, ka tu mani atkal piemānīšot, ka tu, vēl būdams tepat, esot lūdzis tās pašas Polinas un kņaza meitas roku un uz Pēterburgu esot aizbraucis tādēļ, ka tev visur atteikts Tad nu es vairs neizturēju un zaudēju savaldību. «Neuzdrošinieties, tēvocīt,» es teicu, «runāt ar mani par šo cilvēku, kuru jūs nespējat saprast, bet, kas attiecas uz mani, tad jūsu mīlestība nedod jums tiesības mani mocīt. Ja es, sak, pametu mirstošu tēvu, tad man nav viegli to izdarīt, bet jūs nevis mēģināt mani kaut mazliet atbalstīt un mierināt šai grūtajā brīdī, bet lejat vēl manā sirdī indi un gribat sēt neuzticību pret cilvēku, kura labā es upurēju visu!» — un pati, vai zini, sāku rūgti jo rūgti raudāt, tomēr viņš arī tad mani nepažēloja, bet iegāja pie tēva un sadomāja pavēstīt, ka, ja nu es gribot braukt, tad lai ņemot viņu līdzi par aizstāvi pret tevi. Vari gan iedomāties, kā tas satracināja mani un manu patmīlību. Es ar citu cilvēku starpniecību liku viņam pateikt: lai arī esmu meitene, taču man ir divdesmit trīs gadi, un guvernante man nav vajadzīga un nav arī līdzekļu, par ko tādu vadāt sev līdzi. Tā tas beidzās, un tā es aizbraucu, no tēvoča gandrīz neatvadījusies.

Kalinovičs atkal pakratīja galvu.

— Nuf kālab tā vajadzēja? Tēvocis tevi mīl . — viņš noteica.

— Varbūt, — Nastjeņka nopūzdamās atbildēja, — tikai viņš ir drausmīgi stūrgalvīgs cilvēks! Iedomājies vien: man, projām braucot, viņš nekā negribēja palīdzēt, tā ka par itin visu vajadzēja rūpēties pašai. Vispirms vajadzēja sadabūt naudu. Es ļoti labi zināju, ka tev tās ir maz, un piepeši es tā ierastos bez nekā Izšķīros ieķīlāt muižiņu, pateicu tēvam — viņš atļāva, tomēr dzirdēju, ka tik ātri to nevarot izdarīt. «Ak kungs,» es domāju, «ko nu lai iesāku?» — bet sirds tikmēr kļuva tik pilna, ka glābiņa nekur — tikai ātrāk pie tevis. Sadomāju aizņemties no pastmeistara un, lūk, manu sirsniņ, dabūju matīt skopu cilvēku — tīrās šausmas! Veselu nedēļu katru dienu braukāju pie viņa. Beigās viņš piekrita par kādiem tur briesmīgiem procentiem Vēlāk jau man izskaidroja. Pēdīgi sadabūju visus tos papīrus. Rumjancevs, lai viņam paldies, arvien palīdzēja, viņu tad arī vienmēr sūtīju. Atvedu tos papīrus pastmeistaram, sāk šis skaitīt naudu un — iedomājies tikai — dreb, asaras acīs. «Nepiemāniet, sak, mani!» tīri vai raud.

To izstāstījusi, Nastjeņka pagura un iegrima domās.

— Tad sākās visas tās atvadīšanās, šķiršanās, — viņa atkal turpināja. — Tēvu tikai ar to vien nomierināju, ka nosolījos rudenī pie viņa noteikti atbraukt kopā ar tevi. Un, lūdzu, mans draugs, aizbrauksim Tas man būs vienīgais mierinājums par manu egoistisko izturēšanos.

Kalinovičs domāja.

— Kā tad tu brauci? Vai patiesi bez kalpones? — viņš pavaicāja, it kā vēlēdamies novirzīt sarunu uz citu pusi un neatbildēdams uz Nastjeņkas pēdējiem vārdiem.

— Jā No pilsētas gan izbraucu kopā ar kādu muižnieci, — viņa atbildēja, — tā tik bija stulbene, un tu jau vari iedomāties, cik nepacietīgi es vēlējos ātrāk nonākt galā, bet viņai bail: tiklīdz satumst, meklējam naktsmājas, tālāk nebraucam Man katrs kumoss sprūst kaklā, bet viņa gremo kā govs un krāc. Vēlāk salūza ritenis, važonis mums sarunāja rupjības, un beidzot Maskavā es paliku gluži viena. Neviena nepazīstu — šausmas! Tad aizbraucu uz dzelzceļa staciju, gribēju ietaupīt, paņēmu biļeti trešajā klasē — un, iedomājies, nokļuvu starp zemniekiem vien. kažoki ož, un tad vēl piesējās kāds piedzēris — sāka man uzmākties. Uznāca nakts .. tīrās šausmas, es tev saku. Kad šeit izkāpu no vagona, gribējās tiri vai krustu pārmest. «Ak kungs!» es domāju. «Vai tiesām nu vairs neesmu viena pati un ieraudzīšu viņu, savu draugu, savu eņģeli!» Ak, kā es tevi mīlu!

Pēdējos vārdus teikdama, Nastjeņķa apskāva Kalino-viču un pieglaudās viņam pie krūtīm. Viņš, domās iegrimis, Nast jeņķu noskūpstīja.

— Nē, tā mīlēt nevar! — viņš teica.

— Kāpēc tad nevar? — Nast jeņķa gribēja zināt.

— Tāpat vien, nevar, — atkārtoja Kalinovičs, un viņam acīs atkal sariesās asaras.

VIII

Pirmajā laikā Nast jeņķa Kalinoviča dzīvē ienesa īstu svētlaimi. Viņš galīgi izveseļojās, viņa apģērbs atkal bija tīrs un džentlmenisks kā agrāk. Viesnīcas netīrās istabiņas vietā tika noīrēts neliels, bet spodrs un gaišs dzīvoklītis, ko viņi ļoti jauki iekārtoja. Pirmajā laikā Nastjeņ-kai vēl darīja raizes arī doma par kāzām, taču sākt par to runāt un prasīt to pašai bija ļoti neveikli, ur arī Kalinovičs par to cieta klusu. Tomēr, lai nomierinātu tēvu, viņa aizrakstīja, ka ir salaulājusies, un ar nodomu šo vēstuli parādīja Kalinovičam.

— Paskaties, mans draugs, ko es rakstu, — viņa smaidīdama sacīja.

— Jā, labi, — arī viņš atbildēja ar smaidu, un tā saruna beidzās.

Pateicoties galvaspilsētas brīvajiem tikumiem, abu kopdzīve neizraisīja nekādas valodas, nedz nosodījumu, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņi dzīvoja gandrīz vientulībā. Pie viņiem mēdza ienākt vienīgi Belavins un jaunais students Ivolgins. Pirmo ataicināja Kalinovičs pats, jau iepriekš pateikdams Nastjeņkai: «Es tevi, mans draugs, iepazīstināšu ar kādu ļoti gudru cilvēku — Belavinu. Šodien ieiešu pie viņa, un viņš droši vien vakarā atradīs iespēju iegriezties pie mums.» Pirmoreiz tas Nastjeņkai nebija diezin cik patīkami.

— Nē . es nerādīšos, — viņa teica, — man būs neērti dari, kā zini, bet mūsu attiecības Es labāk aiz šī aizslietņa paklausīšos, kā jūs, divi gudri cilvēki, runāsieties.

— Kas par blēņām! Vai ar tik attīstītu un delikātu cilvēku maz var būt neveikli? — Kalinovičs iebilda un devās prom.

Tajā pašā rītā, laiski zvilnēdams Voltēra atzveltnī, Belavins sēdēja savā kabinetā, kam gar visām trim sienām atradās skapji ar grāmatām, uz tiem bija novietoti marmorā veidoti izcilu cilvēku krūšutēli. Uz galda viņam priekšā gulēja veselas kaudzes visdažādāko žurnālu un avīžu. Vai nu aiz gara laika, vai aiz patikas uz šādu nodarbošanos — Belavins jau krietnu pusstundu ar jājamo pātadziņu rokā kaitējās ar brīnum skaistu ņu-faundlendieti, kura acis nudien bija gudrākas nekā dažam cilvēkam un kurš, it kā uzjautrinādams savu saimnieku, te laipnīgi atņirdza zobus, veltīgi mēģinādams ar savu baismīgo muti satvert pātadziņas galu, te novēlās uz mīkstā paklāja un sāka graciozi vāļāties.

Ienāca Kalinovičs.

— Sveicināti, — savā laipnajā balsī sacīja Belavins, un, kad abi, kā parasti, bija nogaudušies par Pēterburgas klimatu, Kalinovičs teica:

— Esmu tagad pārcēlies uz citu dzīvokli.

— Ā! — Belavins izsaucās.

— Tā persona, par kuru es jums stāstīju, arī ir atbraukusi šurp, — viņš piebilda, smaidīdams un nodurdams acis.

— A! — atkal izsaucās Belavins, arī mazliet nodurdams galvu. — Ļoti priecājos, — viņš piebilda.

Kalinovičs ar nelielu piespiešanos pateica, ka viņš Belavinu labprāt iepazīstinātu ar atbraukušo un tāpēc lūdzot ziedot kādu vakaru viņu abu apciemošanai.

— Katrā ziņā, godātais, ja atļausiet, šodien pat, — Belavins atbildēja.

Tad viņi vēl kādu pusstundu parunāja par visādiem jaunumiem, turklāt mājastēvs, starp citu, sāka runāt par kādu plašu žurnāla rakstu, izanalizēja to ar sev raksturīgo smalkumu un, neatradis tajā nekā jauna un nopietna, izsaucās:

— Kas gan tā par gara nabadzību — taisni jābrīnās!

— Jābrīnās gan! — arī Kalinovičs viņam piebalsoja.

Atvadījies viņš devās pie savas Nastjeņkas. Tikmēi

Belavins, pasaucis sulaini, lika, lai piebrauc ekipāžu, vēlēdamies pāris stundu pastaigāties pa Ņevas prospektu un tad braukt uz Angļu klubu pusdienās. Lasītājam šie divi cilvēki, kurus mēs nupat redzējām kopā, var izlikties dīvaina un diezgan interesanta parādība. Belavins, c ik nu viņu varēja izprast, pēc savas pārliecības bija īsts romantiķis, ideālists — sauciet, kā gribat. Kā jau bagāts cilvēks, viņš tikpat kā nebija strādājis, apgalvodams, ka nespējot iekļauties nekādā dienestā. Gandrīz visu agro jaunību viņš bija pavadījis ceļojumos: Romā pazina jebkuru vietu, katru nomaļu šķērsieliņu; visu Šveici bija izstaigājis kājām; bija dzīvojis un mācījies Parīzē, Londonā ... un tas arī viss! Viss cits viņa dzīvē bija ārkārtīgi vienveidīgs un bezkrāsains. Tā it kā sastāvēja no šīs tiekšanās pēc izglītības, no sarunām par skaistumu, par zinātni, par politiku, bez tam no labām pusdienām, no vasarām muižā vai vasarnīcā, bet vienmēr brīnum jaukā apkārtnē. Pat savu muižu viņš pārvaldīja kaut kā sevišķi apdomīgi un mierīgi. Belavina vistuvākie draugi par viņa sirds noslēpumiem zināja vienīgi to, ka viņš reiz bijis iemīlējies meitenē, kura pie viņa nav izdota, tad bijis vistintīmākajās attiecībās ar kādu ļoti jauku un gudru dāmu, kas nomirusi, bet pats Belavins to visu acīmredzot pārdzīvojis viegli, šķiet, viņa dzīvē nav bijis nevienas dienas, kad viņš būtu skumis, un tam jau arī it kā trūka iemesla, turpretī manu varoni ar visām viņam raksturīgajām praktiskajām tieksmēm mēs jau gadus trīs sastopam patiesi romantiskā situācijā. Kāds tam iemesls? Vai tiešām romantismam piemīt liela daļa vienaldzības, vai arī romantiķi, kā jau prasīgāki cilvēki ar noteiktāku ideālu, retāk aizraujas un tāpēc it kā rāmāk dzīvo un retāk paklūp?

Gaidīdami Belavinu, mani jaunie ļaudis mazliet sagatavojās. Mazajā zālītē un kabinetā novaskoja grīdu, tika aizdegta tikko pirktā lampa, bija paredzēts, ka tēju, ko sagatavos ar visai smalkiem piederumiem, ielies Nas-tjeņķa pati, vārdu sakot, tika gatavots viens no tiem tējas vakariem, kādus tik bieži rīko ierēdnieciskajā Pēterburgā.

— Jūs, lūdzu, apģērbieties vienkārši, bez greznības, tikai labi pievilcīgi, — Kalinovičs teica Nastjeņkai. Belavina priekšā viņš gribēja ar savu draudzeni palepoties.

— Jā, mans draugs, labi, — Nastjeņka atbildēja, uzminēdama viņa vēlēšanos.

Ap deviņiem atskanēja zvans: bija atbraucis Belavins.

Kalinovičs viņu stādīja priekšā Nastjeņkai kā namamātei, viņa mazliet sakautrējās.

— Mēs jau agrāk tikām daudz par jums runājuši, — viesis teica vienkārši un laipni, paspiezdams viņas mazo rociņu.

— Un viņš runāja par mani? — Nastjeņka apprasījās, uzmetusi skatienu Kalinovičam.

— Jā, — Belavins ar uzsvaru atbildēja, apsēzdamies un atspiezdamies uz sava dārgā spieķa. — Nu, bet sakiet, — viņš turpināja, uzrunādams Nastjeņķu kā vecs paziņa, — jūs droši vien Pēterburgā esat pirmoreiz? Sakiet — kādu iespaidu tā uz jums atstāja? Man vienmēr gribas zināt, kā to visu uztver jaunatbraucējs.

— Es Pēterburgu vēl tikpat kā neesmu redzējusi un varu vienīgi teikt, ka arhitektūra vai, pareizāk sakot, skulptūras ir vienīgais, kas mani pārsteidza, jo citur Krievijā es nezinu, ja arī kaut kas tāds ir, tad tik maz, ka to pat nevar pamanīt, bet šeit var just, ka šī māksla pastāv, tā uzreiz pamanāma. Šie zirgi uz tilta, sfinksas, statujām rotātie nami

Tā Nastjeņka centās izklāstīt savu domu, acīmredzot vēlēdamās uzsākt sarunas par kaut ko pēc iespējas gudru.

— Jā, tas laikam gan ir taisnība! — Belavins viņai atbildēja. — Es tagad, lūk, pats pārliecinos! Tik tiešām tā tas ir; kaut gan mēs aizņemam ne vien dažas jūdzes, bet simtiem grādu, taču, lai iegūtu izpratni par arhitektūru, jābrauc uz Pēterburgu — tas ir neiespējami! . . Mūsu zemē, nudien, ir pārlieku maz daiļo mākslu Nudien, pārlieku maz!

— Tagad mēs visu laiku pošamies uz teātri, bet nekādi netiekam — tas ir tik nepatīkami! — Nastjeņka turpināja.

— Uz teātri gan, godātā, visādā ziņā aizejiet uz teātri! — Belavins mudināja. — Tikai ne uz Aleksandras — lai dievs pasargā! — citādi sabojāsiet pirmo iespaidu. Ejiet uz itāliešu operu! Tā un Ermitāža, es jums teikšu, ir divas vietas Pēterburgā, kur var patiešām estētiskā baudījumā pavadīt laiku.

— Jā, Ermitāžā arī, — Nastjeņka piekrita.

— Visādā ziņā. Un došu jums padomu, nesāciet ar spāniešu skolu, citādi ieraudzīsiet Muriljo *, un viņš jums aizēnos visu pārējo, tā ka negribēsies ne skatīties, jo Rafaēls * te ir ļoti vājš Vācu skola ir slikta un maz pārstāvēta No frančiem jūs vēl mazliet aizkustinās

Pusēns *, taču Muriljo Kas viņam par kaismi kolorītā un situācijā mans dievs! Un tas viss atturīgs, atbilstošs vislielākajam mākslinieciskajam taktam — viņš ir neatdarināms! Muriljo un flāmu skolas * bagātības .. Tas ir brīnišķīgi

— Ak, kā es priecājos! — sacīja Nastjeņka, juzdamās satraukta, jau iedomājoties vien, ka visu to redzēs. — Nemaz nezinu, — viņa turpināja, — mūzikai es, šķiet, nepavisam neesmu radīta, jo man ir ļoti slikta dzirde, bet teātris . Es, protams, kaut cik ciešamu pat neesmu redzējusi, tomēr, liekas, es spētu to ļoti iemīlēt. Un es tā dusmojos uz Jakovu Vasiļjiču. iedomājieties, aizvakar pie viņa atnāca kāds jauns cilvēks Ivolgins, kurš, kā pats apgalvo, dedzīgi mīlot teātri un katrā ziņā gribot kļūt par aktieri, bet Jakovs Vasiļjičs tieši tāpēc negrib ar viņu saieties! Tas nav ne prātīgi, ne mūsdienīgi!

Pēdējos vārdus Nastjeņka izrunāja ļoti dedzīgi. Bela-vins viņā noraudzījās arvien ciešāk un vērīgāk.

— Jā, — viņš Nastjeņkai piekrita.

Kalinovičs tikai smaidīja.

— Tas ir tas pats students, kurš teātrī klausījās mūsu sarunā, — viņš sacīja Belavinam.

Uzrunātais pamāja ar galvu.

— Viņš ir ļoti bagāta tēva dēls, — Kalinovičs turpināja, — tēvs viņu nodevis universitātē, bet viņš tur neko nedara. Sākumā aizrāvās ar Karatiginu, bet tagad savā muļķībā studē Šekspīru. Beidzot atnāca pie manis, kad biju slims, sāka ālēties

— Nu jā, toreiz tu biji slims — bet kā tad tagad? Tu pats atzīsti, ka šī viņa tieksme ir cildena: kā tad viņam to var pārmest? — Nastjeņka iebilda.

— Un īpaši starp Pēterburgas jauniešiem, — Belavins iejaucās, — kuri ir tik kārtīgi, pieklājīgi, bezjūtīgi un kuriem nav ne mazāko tieksmju ne uz ko, kas kaut drusku atšķiras no visa ikdienišķā.

— Jā, — Nastjeņka apstiprināja. — Bet vai nav tiesa: ja pret viņu tā izturēsies, tad arī viņā zudīs šī tieksme, radīsies neticība sev pašam, atsalums un beidzot degsme izplēnēs pavisam. Es, neko nezinādama, viņu pieņēmu, bet Jakovs Vasiļjičs nemaz neiznāca laukā Šis Ivolgins, iedomājieties, lūgšus lūdza mani, lai atļaujot atnākt ciemos, stāstīja, ka viņam pēc tā esot ārkārtīga vajadzība, — man viņa tik žēl! Varbūt viņam patiesi ir] talants!

— Kas nu par talantu, ko niekus! — jau ar īgnumu izsaucās Kalinovičs. — Es briesmīgi neciešu tādu salkanu samierināšanos, kas tiecas visus žēlot, bet būtībā ir vienīgi tikumiska izlaidība.

— Man tā nu gan nepavisam nav izlaidība, bet skaidri apzinātas jūtas, — Nastjeņķa iebilda. — Viņš, lūk, ļoti labi zina, — viņa turpināja, norādīdama uz Kalinoviču un vērsdamās vairāk pie Belavina, — zina, cik briesmīgi noliedzoši es raudzījos uz dieva pasauli; bet, kad mani pašu piemeklēja tāda kļūme, tāds klupiens sabiedrības acīs, ka, liekas, katrs nesodīts varēja mest man ar akmeni, tomēr neviens, pat no tiem, ko es varbūt pati biju kādreiz apvainojusi, — neviens man to nelika manīt pat ar divdomīgu skatienu, tad es sapratu, ka ikkatrā cilvēkā ir dievišķa dzirksts, mīlestības dzirksts, un mitējos nemīlēt un nievāt cilvēkus.

— Tā ir tikumiska mainīšanās uz labo, — Belavins piezīmēja.

— Kas tad te mainās uz labo? — Kalinovičs viņu pārtrauca. — Jūs jau pats esat nesamierināms Jaunuma vajātājs Tad jau mums zināmo ierēdņa kungu atliek tikai slavēt un noglāstīt viņam galviņu.

— Pret Jaunumu ir jāvēršas, bet labais tomēr jamīl, — Belavins mierīgi atbildēja.

— Un cilvēka Jaunumu jūs dziļi ienīdīsiet vienīgi tad, ja spēsiet viņā iemīlēt kaut dzirkstīti, kaut vismazāko nieciņu labā! — Nastjeņka piebalsoja pacilātības pilna, pat uzsizdama ar roku pa galdu.

— Bravo! — Belavins izsaucās, viņai aplaudēdams. — Cik esmu ievērojis, Jakovam Vasijjičam ar nieciņu ir par maz: viņam patīk, ja visam ir jūtama vērtība, ja visam tiek uzvilkts kāds mundieris, piešķirts rangs, tad viņš varbūt sāks ticēt.

— Tieši tā, — Nastjeņka pievienojās, — šī tieksme viņam piemitusi vienmēr. Arējā forma viņu reizēm padarījusi aklu pret tādām nejēdzībām, kam no pirmā acu uzmetiena vajadzēja modināt riebumu. Atceries kaut vai savas attiecības ar kņazu, — viņa piebilda Kalinovičam, kurš ļoti labi saprata, ka strīds viņu sāk pazemot, un tādēļ ne pa jokam noskaitās.

— Pagaidiet! Es jums tūlīt sagādāšu iespēju papriecāties par šo dievišķo dzirksti. Es tūliņ rakstiski izsaukšu šo kungu. Pagaidiet vien, lai viņš pamoka jūs ar savu lasīšanu, — Kalinovičs runāja, ka pusei jokodams, pa pusei dusmīgi un tūlīt sāka rakstīt zīmīti.

— Kāpēc gan jāsauc, lai vēlāk pasmietos? — Nastjeņķa ieminējās.

Belavins piekrizdams pamāja ar galvu.

— Es nesmiešos, bet paskatīšos uz jums, ko darīsiet jūs, miera ļaudis, jo šis jūsu uzdevums — priecāties par katru labā nieciņu krāmu kaudzē — ir skaidra izdoma un dzīvē jūs to nekad neizpildāt, — Kalinovičs atbildēja un nosūtīja zīmīti.

Students nelika uz sevi ilgi gaidīt: viņi vēl nebija beiguši dzert tēju, kad viņš ieradās ar priekā starojošu

seju.

— Cik ļoti esmu jums pateicīgs! — viņš sacīja Kali-novičam.

Tas iepazīstināja studentu ar Belavinu.

— Monsieur Belavins! — Kalinovičs smīnēdams teica.

Students bija sajūsmināts.

— Kā es priecājos, ka man ir tāda laime . — viņš

stostīdamies ierunājās un apsēdās blakus savam jaunajam paziņam. — Jakovs Vasiļjičs jums varbūt ir stāstījis

Belavins viņam atbildēja ar laipnu smaidu.

— Nu, kā tad jums veicas ar Hamletu? — Kalinovičs apvaicājās.

— Hamletu es, Jakov Vasiļjič, jau esmu atmetis, — students naivi atbildēja. — Kā jūs gluži pareizi atzīmējāt, Hamleta atveidojums man ir par dziļu un par smalku, bet tagad — man tas ir tik patīkami, un es tieši vēlējos apspriesties ar jums, ja vien jūs atļautu, — kādu paziņu mājā tiek rīkota muižnieku izrāde: nu un, zināms, visu lugu jau izrādīt nevar, bet es ierosināju un katrā ziņā gribu uzvest dažas ainas no «Romeo un Jūlijas» *.

— Un pats, protams, spēlēsiet Romeo? — Kalinovičs noprasīja.

— Jā, bet nezinu, kā izdosies. Zināms, uz sevi es vēl paļaujos vairāk, jo esmu tomēr daudz strādājis, bet galvenais jaunavas, kuras tagad piedalās, neparko negrib tēlot Jūliju.

— Kāpēc tā? — Nastjeņka iejautājās.

Students paraustīja plecus.

— Viņas saka, — puisis atbildēja, — ka loma esot grūta un ka Jūlija mīlot Romeo, bet izpaust šādas jūtas uz skatuves esot nepieklājīgi.

Nastjeņķa pavīpsnāja.

— Te ir tāpat kā provincē: tur, es to zinu, kādā mājā gribēja izrādīt «Gudra cilvēka nelaimi», bet neviena dāma nebija ar mieru ņemt Sofijas lomu, tāpēc ka viņai ir tādas attiecības ar Molčaļinu, — Nastjeņka teica Bela-vinam.

— Muižnieku izrāžu kopīgais liktenis! — viņš atbildēja.

— Palasiet mums kaut ko, — Kalinovičs teica studentam ar skaidru nolūku paņirgāties par viņu.

— Ja atļaujat, esmu atnesis līdzi arī grāmatu, — Ivol-gins atbildēja, nekā nemanīdams. — Tikai vienam pašam nav ērti, es gandrīz nevaru Atļaujiet jūs lūgt nolasīt Jūlijas tekstu. Soyez si bonne!1 — viņš griezās pie Nas-tjeņkas.

— Es nekad neesmu tā lasījusi un droši vien nolasīšu slikti, — viņa atbildēja, uzmetusi īsu mirkli Kalinovičam.

— Jūs droši vien nolasīsiet lieliski!—students sacīja.

— Zināms, kurš gan cits, ja ne jūs, lai lasītu Jūlijas tekstu? — Kalinovičs viņai atteica.

Nastjeņka nemanāmi un nosodoši pamāja viņam ar galvu.

— Lai notiek, — viņa teica un, vēlēdamās izlīdzināt Kalinoviča zobgalīgo toni, paņēma grāmatu, vispirms izskatīja visu lasīšanai paredzēto ainu, bet tad sāka gluži nopietni lasīt.

Students bija sajūsmināts.

— Lieliski! — viņš izsaucās un arī pats dedzīgi ķērās pie lasīšanas.

Kalinovičs jau pameta zobgalīgu skatienu uz Nast jeņķu un Belavinu, taču viņi neatbildēja ar to pašu, bet — gluži otrādi — Nastjeņka, iesākusi nākošo monologu, jo tālāk lasīja, jo vairāk aizrāvās un iejutās lomā. kopš pašas bērnības pieradusi skaļi lasīt, viņa to darīja gandrīz nevainojami.

— Vai zināt? Jūs lieliski lasāt, jums noteikti ir skatuves dotības! — beidzot teica Belavins, kurš visu šo laiku bija saglabājis tādu sejas izteiksmi, no kuras neparko nevarēja uzminēt, kas viņam īsti padomā. [51]

— Ak, es ļoti priecājos! — Nastjeņka piebalsoja. — Ja nu es piepeši kļūstu par aktrisi, — viņa piebilda, uzrunādama Kalinoviču.

— Ko tur var zināt! — viņš atbildēja.

Tikmēr students jau bija gluži kā bez prāta.

— Brīnišķīgi, brīnišķīgi! — viņš sauca un, pievērsies Belavinam, sāka viņu tincināt: — Nu, bet kā izdodas man? Pasakiet, lūdzams, — kā izdodas man?

— Nekas, tikai ieklausieties dzejā, vajag vairāk iedziļināties jēgā un vispār spēlēt ar nerviem, nevis ar piln-asinību! — uzrunātais atbildēja.

— Jā, patiesi, es tieši to gribu panākt, — students piekrita. — Bet jūs esat lieliska! — viņš teica Nastjeņkai. — Un protams es neuzdrošinos, bet tā būtu īsta labdarība, ja būtu atļauts lūgt jūs nospēlēt pie mums Jūliju. Izrāde notiks pie mūsu labas paziņas madame Volmar Es rīt pat aizbraukšu pie viņas un pateikšu, viņa būs sajūsmināta.

— Pateicos, bet es nekad neesmu spēlējusi, — Nastjeņka pa pusei atrunājās.

— De grâce, soyez si bonne!1 Esiet augstsirdīga, esmu gatavs jūs lūgt, ceļos mezdamies! — students neatlaidās.

— Nē, cienītais, viņa nespēlēs! — Kalinovičs izlēma un, lai izbeigtu šo scēnu, pievērsās Belavinam un uzsāka ar viņu pavisam citu sarunu.

Taču studentu tas neapturēja: viņš turpināja paklusam lūgties Nastjeņķu. Viņa puisī gandrīz nemaz neklausījās un, atšķīrusi lugu, kas viņai bija gadījusies rokās pirmoreiz, pati nemanīdama, iegrima lasīšanā.

— Ak, kāda lieliska luga, mans dievs! — viņa teica.

Students noraudzījās viņā dīvaini aizkustināts; arī Bela-

vins laiku pa laikam pievērsa viņai savas gaišzilās, domīgās acis.

Ap divpadsmitiem viesi sāka atvadīties.

— Nu, draudziņ, jums pieder tāds dārgums! . — priekšnamā Belavins paklusām teica Kalinovičam.

Tas pašapmierināts pasmaidīja, tomēr pie Nastjeņkas atgriezās domīgs.

— Cik lielisks cilvēks gan laikam ir šis Belavins! — viņa teica.

— Jā, — Kalinovičs viņai it kā neviļus atbildēja.

Šajā brīdī viņš domās atradās tālu prom.

Aina, kādu es attēloju iepriekšējā nodaļā, sāka atkārtoties diezgan bieži, un Nastjeņkas un Belavina uzskatu vienprātība izpaudās arvien spilgtāk un spilgtāk. Turpretī Kalinovičs arvien vairāk no viņiem nošķīrās un gremdējās pats sevī. Viņa sirds nederēja klusas mīlestības un pieticīgas draudzības baudīšanai. Niecīgais komforts, kāds valdīja ap viņu, sāka viņam likties līdz nejēdzībai smieklīgs. Ar niknumu Kalinovičs novērsās no veikalu logiem, kuros tik vilinoši bija izliktas dažādas mantas, kas likās pilnīgi nepieciešamas katram kārtīgam cilvēkam. Iedams garām milzīgām mājām, kuru beletāžā vakara apgaismojumā cauri spodrajiem stikliem bija redzamas puķes, lustras, svečturi, milzīgas gleznas zeltītos ietvaros, viņš neviļus apstājās un ar ļaunu skaudību domāja: «Cik tur ir labi, un tur dzīvo kaut kādi laimīgi nejēgas!» Tādu pašu iespaidu uz viņu atstāja ekipāžas, lepnum lepnie kažoki un, beidzot, ierēdnieciskā, mundie-rotā Pēterburga. Bez dziļām sirds trīsām viņš nespēja noskatīties, kā no kādas valsts iestādes iznāk gados pajauns kungs zeltītā kambarkunga mundierī ar krustiem un zvaigznēm. Bez šīm izsmalcinātajām un godkārajām vēlmēm jau sāka uzmākties kāds daudz būtiskāks jautājums: nauda, ko bija atvedusi Nastjeņka, bez šaubām, kāda gada laikā būs cauri — bet kas notiks pēc tam? Kalinovičs nekur neko nesaņēma. Apzinādamies, ka ir liekēdis, viņš sāka pats sevi nicināt, just pret sevi riebumu. būdams pēc dabas rosīgs, darbam radīts cilvēks, viņš nevarēja nopelnīt pat kumosu maizes un pārtika no savas nabaga mīļākās pēdējiem grašiem — to izturēt nebija viņa spēkos! Beidzot, lai kaut ko darītu, viņš, pārvarēdams patmīlību, nolēma aizsūtīt Zikovam stāstu ar lielu lūgumu, lai to iespiež un lai vispār dod viņam darbu kāda žurnāla redakcijā. Aiznest savu sacerējumu un varbūt noklausīties vēl vairākas rūgtas sava drauga pamācības Kalinovičs nespēja; lai sevi attaisnotu, viņš paskaidroja, ka trīs mēnešus slimojis un vēl tagad nekur neizejot.

Par atbildi viņš saņēma vēstuli ar melnu zīmogu. Adrese bija rakstīta ar sievietes roku un no asarām izplūdusi. Rakstīja Zikova sieva: «Jūsu drauga, kuram Jūs rakstāt, vairs nav starp dzīvajiem, viņš nomira jau pirms

divām nedējām, visu laiku cerēdams, vēl kaut reizi Jūs redzēt. Nezinu, ko iesākt ar Jūsu lūgumu. Varbūt vēlaties, lai nosūtu Jūsu sacerējumu Pavlam Nikolajičam, kurš pēc mana nelaiķa vira nāves laikam domā ar mums izrīkoties pavisam nežēlīgi...» Lasīt tālāk Kalinovičs nespēja: tas bija pēdējais trieciens, ko liktenis viņam gatavoja. Kalinovičs zināja: lai cik dziļi un rūgti ari Zikovs viņu bija aizvainojis, tomēr tas bija vienīgais cilvēks Pēterburgā, kurš būtu cilvēciski jutis viņam līdzi un pēc savām iespējām būtu viņu iekārtojis literārā darbā, ja tas būtu palicis pats pēdējais līdzeklis iztikai, bet nu vairs nebija itin neviena .

Jūs, jaunieši un gados vecākie ļaudis, kas meklējat Pēterburgā vietu, nodarbošanos, maizi, jūs sapratīsiet mana varoņa stāvokli, varbūt no pieredzes zinādami, ko šādā reizē nozīmē zaudēt pēdējo atbalstu, kamēr jūs pašu nebeidz vajāt ērcinoša doma, ka, lūk, tepat, šai pašā Pēterbuigā, ir simtiem darbu, tūkstošiem lieliski atalgotu vietu ar pasakainiem dzīvokļiem, ar mīlošiem priekšniekiem, kuri jūsu labā spēj izdarīt itin visu — un vienīgi jums neko nedod un jūs visur atraida! Lai savu izmisumu slēptu no Nastjeņkas, Kalinovičs steigšus izgāja no mājas. Viņa prāts bija pavisam aptumšojies: te iešāvās prātā, vai nevarētu atrast pazaudētu kabatas portfeli ar simts tūkstošiem, te — vai nevarētu par naudu pārdot velnam dvēseli un, beidzot, vai nekļūt par laupītāju, iedzīvoties mantā un tad atkal atgriezties sabiedrībā.

Piepeši viņam aiz muguras atskanēja balss: «Jakov Vasiļjič!» Kalinovičs nodrebēja pie visām miesām. Tā bija kņaza Ivana balss, un pēc brīža arī viņš pats stāvēja pretim Jakovam Vasiļjičam, izlēcis uz ietves no lepna faetona.

— Kā dzīvojat un ko darāt? Man būtu jums tūkstoš jautājumu un tūkstoš pretenziju. Kā nu tā var! Kaut rindiņu būtu atrakstījis! — kņazs runāja, pa savam paradumam spiezdams Kalinovičam abas rokas»

— Nekas, dzīvoju Pēterburgā, — viņš atbildēja.

— Jā, bet sakiet — ko jūs te darāt: vai esat kādā vietā vai nododaties literatūrai?

— Nē, vietu vēl neesmu sameklējis, bet ar literatūru mazliet nodarbojos.

— Jā, — kņazs atkārtoja, — bet kā tad vispār: vai klājas labi .. ciešami?

— Ne šā, ne tā, — Kalinovičs atbildēja.

— Ne šā, ne tā! — kņazs atkal atkārtoja. — Jūs taču tagad esat mūsu ļaužu — precēts cilvēks.

Kalinovičs pietvīka.

— Nē, es neesmu precējies, — viņš atbildēja.

— Kā? . Bez jokiem? .. — kņazs pārjautāja, ielūkodamies viņam sejā. — Kā tad pie mums to tik droši apgalvoja? Mademoiselle Godņeva ir Pēterburgā.

— Jā. Viņa ir Pēterburgā.

— Un jūs patiešām neesat precējies?

— Nē, — Kalinovičs vēlreiz apstiprināja.

— Hm! — kņazs noteica. — Kā es priecājos, ka jūs satiku! — viņš turpināja, saņemdams Kalinoviču aiz rokas un soļodams viņam blakus. — Bet paraugieties, cik skaista kļuvusi Pēterburga: pēc gadiem pieciem iebraucot vairs nevarēs ne pazīt. Palūk, te būvē namu .. Cik tas būs skaists! — kņazs runāja, acīmredzot kaut ko pārdomādams.

— Vai esat šeit viens pats, jūsu gaišība, vai ar ģimeni? — apvaicājās Kalinovičs, kuram piepeši iegribējās redzēt kņazi.

— Nē, esmu viens pats. Mademoiselle Polina pārcēlās šurp. Viņas māte nomira. Viņa domā te apmesties uz pastāvīgu dzīvi, un es, starp citu, atbraucu viņu pavadīt, — kņazs izklaidīgi atbildēja un, pārdomās iegrimis, uz brīdi apstājās, — Vai jūs šodien neesat brīvs? — viņš piepeši uzrunāja Kalinoviču. — Vai negribat kopā ar mani krodziņā ieēst pusdienas, un pēc tam aizbrauksim pie mademoiselle Polinas. Viņa dzīvo vasarnīcā aiz Pēterhofas — brīnišķīgākajā vietā, kādu dievs jebkad radījis.

Kalinovičs klusēja.

— Lūdzami, — kņazs atkārtoja.

Mans varonis nemēdza ēst pusdienas citur kā vien mājās un ļoti labi zināja, ka Nastjeņķa viņu visu dienu gaidīs un uztrauksies, tomēr, pats nezinādams, kāpēc, viņš piekrita.

— Lieliski, lieliski! — kņazs sacīja un, pasaucis ekipāžu, nosēdināja Kalinoviču sev blakus.

Pelēko rikšotāju pāris abus strauji aizvizināja pa koka klucīšiem bruģēto ielu. Kalinovičs atkal juta, cik tīkami šūpo laba ekipāža, un sirdī izbaudīja pasaulīgu lepnumu — atlaižoties elastīgajā spilvenā, sēdēt un noraudzīties blīvajos kājāmgājēju pūlos.

— Uz Morskajas ielu! — kņazs uzsauca, un viņi apstājās pie Diso.

Jau pirmajā istabā ienācējus sagaidīja frakā ģērbts sulainis ar baltu vesti un kaklasaiti un ar salveti rokā.

— Sveiks, Mihailo! — kņazs viņam laipni teica.

Sulainis atieza zobus godbijīgā un priecīgā smaidā.

— Vai sen, jūsu gaišība, kopš esat atbraukuši? — sulainis apjautājās.

— Nesen, cienītais, nesen Tie visi ir tatāri, ja gribat zināt. Un, kas ir vislieliskākais, — ārkārtīgi godīgi Jaudis, — kņazs sacīja Kalinovičam, ieejot kādā no attālākajām istabām.

Mihailo abiem sekoja.

— Nu, cienītais, dodiet mums kaut ko ēst, — kņazs turpināja, ar pieredzējuša cilvēka kustībām sēzdamies uz dīvāna, — tikai, lūdzu, ne jūsu parastās pusdienas, — viņš piebilda.

— Klausos, jūsu gaišība, — sulainis atbildēja.

— Vispirms, ja vien jums ir ļoti laba teļa gaļa, pagatavojiet mums kotletes au naturel, tikai — dievs sargi! — bez sviesta. Tālāk, cienītais, cāļi, protams, ir?

— Vislabākie, jūsu gaišība, pusotra rubļa sudrabā.

— Nu jā Un arī viru, tikai ne parasto pirē, ko pie jums gatavo gaužām nelādzīgu, liec pagatavot ā la tor-tue, un lai būtu īsti pikanta — comprenez-vous l?

— Oui, je comprend,[52] [53] — tatārs atbildēja, plati pasmaidīdams.

— Nu, un tad kaut ko no zivīm.

— Foreles, jūsu gaišība!

— Labs ir No vīniem dod šampanieti un, zināms, liec atdzesēt, un vēl dod mums pudeli reinvīna. Bet jūs varbūt pie pusdienām labprātāk dzerat sarkanvīnu?- — kņazs apjautājās Kalinovičam.

— Vienalga, — tas atbildēja.

— Vienalga? Tas, starp citu, ir ļoti labs vīns.

— Par pieciem vai par astoņiem rubļiem pavēlēsiet pasniegt? — sulainis prasīja.

— Par astoņiem, par astoņiem, mans mīļais, — kņazs atbildēja.

Sulainis aizgāja.

— Apbrīnojami godīgi ļaudis! — kņazs vēlreiz noteica viņam pakaļ.

Pēc pusstundas pusdienas bija gatavas.

— Nav, nav īsta aromāta! . — sacīja kņazs, beig

dams ēst viru. — Bet kotletes, mans dārgais, neder galīgi nekur! — viņš piebilda, uzrunādams sulaini. — Sausas un ož pēc dūmiem. Nē, tā apieties ar mūsu vēderiem — tas ir barbarisms! Vai nav tiesa? — viņš jautāja Kali-novičam.

— Jā, — Jakovs Vasiļjičs atbildēja, ar īgnumu domādams, ka viņam viss bija ļoti garšojis, it īpaši salīdzinājumā ar to duļķaino viru un apkaltušo liellopa gaļu, ko viņiem gatavoja par trim rubļiem pieņemtā virēja. īgnumu viņš juta, arī izdzerdams glāzi maiga un smaržīga reinvīna, un nikni nodomāja, ka mājās pēc ārsta priekšrakstiem viņam veselības uzlabošanai vajadzētu dzert tieši šādu labu vīnu, tomēr nācās iztikt ar madeiru par sešdesmit kapeikām.

— Kūku vietā dod mums augļus! Es domāju, tā būs labi, — kņazs teica, un, kad pusdienas ar to bija beigušās, viņš, no mazītiņas glāzītes iedzerdams pa malciņam ķiršu liķiera, aizsmēķēja cigāru un atlaidās uz dīvāna.

— Pastāstiet man, Jakov Vasiļjič, kaut ko labu! — viņš ierunājās, it kā vēlēdamies patērzēt.

— Te nekā sevišķa nav Vai jūsu pusē nav kaut kas gadījies? — Kalinovičs atbildēja.

— E, apžēlojieties! Kas gan labs var gadīties mūsu nomalē! — kņazs teica. — Turklāt man pēdējā laikā bijušas pilnas rokas darba. Sakarā ar mūsu godājamās večiņas nāvi, kaut gan viņa mums sagādāja vienīgi sirdēstus vajadzēja visu kaut cik noskaidrot. Palika tik milzīga bagātība, kādu neviens nemūžam netika gaidījis. Naudas vien kredītbiļetēs par piecsimt tūkstošiem sudrabā Kaut kas traks!

Kalinovičam pār muguru pārskrēja tirpas.

— Un pati muiža laikam arī ļoti laba? — viņš apvaicājās, stipri saņemdamies, lai spētu tēlot vienaldzīgu klausītāju.

— Muiža, lūk, ir tāda, cienītais. Nemaz jau nerunājot par obroka ienākumiem, ir piecas dzirnavas, un, ja nu tagad uzliktu katrām ienākuma minimumu trīs tūkstoši sudrabā, tad uz šī pamata vien gada ienākums būtu piecpadsmit tūkstoši sudrabā, un ir jau vēl Piemaskavas muiža . . Nu, un agrāk to uzskatīja par tādu nieku, par sīkumu, bet tad piepeši — bagātiem cilvēkiem acīmredzot visur laimējas, — piepeši tiek būvēta dzelzceļa līnija; kāds kungs sadomā tur ierīkot dārzeņu plantācijas un tagad par zemi vien maksā — skaties un brīnies! — desmit tūkstošus skaidrā naudā katru gadu. Jau šis zemes gabaliņš vien citam, mans draugs, būtu vesela bagātība, no kuras varētu dzīvot bez bēdu un kurai nevajag nedz remonta, nedz apdrošināšanas. Mūžīgi ienākumi no mūžīga kapitāla — priecājies, sirds!

Kalinovičs klausījās kņazā kā dēmonā kārdinātājā. «Un tas viss varēja piederēt man!» apziņas dziļumos kņudēja doma.

Pēc rēķina kņazam bija jāmaksā trīsdesmit divi rubļi. Viņš iedeva trīsdesmit piecus, teikdams: «Atlikumu paturi sev,» — un devās prom.

Kalinovičs viņam sekoja.

«Šis cilvēks atstāj dzeramnaudai trīs sudraba rubļus tāpat kā cits desmit kapeiku, bet es raizējos, ka uz kuģa par biļeti ceļam turp un atpakaļ vajadzēs samaksāt rubli sudrabā, un es būtu ļoti priecīgs, ja kņazs mani aizvestu uz sava rēķina. Ak, nabadzība! Ar kādām pretīgām un zemiskām domām tu piepildi cilvēka sirdi!» mans varonis domāja un, lai viņa vēlēšanās nepiepildītos, pasteidzās pirmais pieiet pie kases un nopirkt sev biļeti.

Izbraucis jūrā, kuģis ātri slīdēja uz priekšu. Lielais pasažieru pūlis jautri ņudzēja uz klāja, vienīgi Kalinovičs bija domīgs, bet kņazs atkal nemanot virzīja sarunu uz agrāko tematu.

— Kuģniecība ir teicams pasākums, — viņš sacīja, — piecpadsmit, astoņpadsmit procentu; un, lūk, ja te varētu ieguldīt māsīcas naudu, — cik tas būtu labi!

— Vai tad nauda nav laista apgrozībā? — Kalinovičs apjautājās.

— Nē, — kņazs īgni atbildēja, — muļķīgā kārtā guļ tāpat vien bankā, kur to turēt mūsu rosīgajā gadsimtā, sakiet, ko gribat, ir nejēdzīgi un negodīgi. Bet ko lai iesāk? Viņa, kā jau sieviete, tagad nopirkusi šo muižu ar zvejas vietām, ar siena pļavām un govīm — un ir sajūsmināta; taču īstenībā tā ir tikai niekošanās un,

zināms, piliens jūrā salīdzinājumā ar tiem līdzekļiem, kurus vajadzētu likt lietā, un, ja rīkotos kaut drusku saprātīgāk un pareizāk organizētu saimniecību, tad droši iegūtu simts tūkstošus gada ienākumu Tā taču ir vesela vācu hercogiste! Apžēlojieties!

«Un tas viss varēja būt mans!» Kalinoviča sirdi neatlaidīgi kņudināja doma.

Kuģis tikmēr piestāja pie moliņa, tur viņus sagaidīja un uzņēma laiva. Visi apstākļi, šķiet, bija sabiedrojušies, lai apburtu Kalinoviču. Vakars bija skaidrs, kluss un silts; kā ugunīga lode kvēloja saule, kas jau bija noslīgusi zemu virs tālumā zaigojošās jūras un, zeltīdama to pie apvāršņa, dzirkstīja sīkajos vilnīšos. Divpadsmit vīri, ģērbušies sarkanos, ar pozamentu apšūtos kreklos, kā spārnus vēzēdami, sāka airēt. Krastā cita pēc citas iznira dārzos iegrimušas visdažādāko stilu vasarnīcas. Dažās dzirdēja skanam klavieres, un starp zaļumiem pazibēja balti stāvi cieši pieguļošos tērpos, ar visai glītām galviņām. Laiva beidzot apstājās pie kādas no vasarnīcām: no tās marmora kāpnes veda lejup uz mazu piestātnīti jūras krastā.

— Allons! — noteica kņazs, izlēkdams no laivas, un tūdaļ ieveda Kalinoviču dārza alejā, kur jau ar pirmajiem soļiem viņi ieraudzīja visus Pēterburgas vasarnīcām raksturīgos dekoratīvos izrotājumus: tālumā vīdēja kāda no tām visai jaukajām gotiskā stila mājiņām, kādas vēl var ieraudzīt nelielās vācu pilsētiņās. Jo tālāk viņi gāja, jo vairāk bija ko redzēt: te raiboja ķīniešu lapenīte, uz kuru pāri grāvim bija uzcelts rotaļlietiņai līdzīgs koka tiltiņš; te pavīdēja kaut kas līdzīgs grotai, un, lūk, kaut kur tālumā veda tumšs akācijām apaudzis celiņš, un tā sākumā uz pjedestāla sēdēja amors, kā brīdinādams pacēlis pirkstu: «Neej turp, mirstīgais, — pagalam būsi!» Bet laukumiņš mājas priekšā — grūti pat iedomāties kaut ko jaukāku, it kā izstiepuši pret māju savas garās lapas, tur milzīgos kublos stāvēja papelēm līdzīgi augi; laukumiņa vidū puķu dobē ziedēja rozes cilvēka dūres lielumā, tās kā vainags ieskāva visdažādāko krāsu dālijas. Viss balkons bija cieši apaudzis ar efejām. Namamāti viņi atrada pirmajā viesistabā, ērti atlaidušos uz neliela dīvāniņa, viņai priekšā atradās ar zeltu izrakstīts rokdarbu galdiņš. Polina bija ģērbusies baltā sēru kleitā, un droši vien viņai īpaši izdomātā frizūra Kalinoviča acīs darīja

viņu jaunāku un glītāku. Viņai iepretī sēdēja vecs vīrs <ir nopietnu seju un divām zvaigznēm pie krūtīm.

— Tūkstoškārt varu derēt, ka neuzminēsiet, ko es pie jums atvedu! — kņazs ieiedams teica.

— Ak, monsieui Kalinovič! Mans dievs! Kā jūs te gadījāties? — Polina izsaucās, draudzīgi izstiepdama viņam pretī roku. — Monsieur Kalinovičs! — Polina viņu stādīja priekšā vecajam vīram un tad nosauca šī cilvēka uzvārdu. Kalinovičs izdzirdēja vienu no tiem iespaidīgajiem vārdiem, kas neviļus liek nodrebēt vienkāršu mirstīgo sirdīm. Ar cieņu un bailēm viņš paklanījās pret veco vīru un apsēdās godbijīgā pozā.

— Man, jūsu gaišība, šodien bija tas gods iegriezties pie jums, bet man atteica, — kņazs sacīja. Arī viņa balsī bija saklausāma godbijība.

— Jā, es šodien agri izbraucu, — vecais atbildēja stieptā balsī, kā pavēstīdams visdiženāko patiesību.

— Un ko tad baronese? — kņazs apvaicājās Polinai.

— Ak, baronese — šausmas, kā viņa mani šodien nokaitināja! Iedomājies tikai, es, lūk, gaidīju grāfu pusdienās, — Polina atbildēja, norādīdama uz veco vīru, — viņa arī gribēja atbraukt, bet pulksten četros — nav, puspiecos — nav Briesmīgi gribējās ēst, beidzot grāfs atbrauca, viņš, protams, tūliņ dabūja rājienu — vai nav tiesa?

— Jā, rājienu, turklāt stingru, — vecais smaidīdams apliecināja.

— Bet baroneses kā nav, tā nav! — Polina turpināja. — Un, iedomājies, beidzot pēc pulksten pieciem ierodas sūtnis: viņa raksta, ka nevarot atbraukt pusdienās, jo divriču ekipāžai kaut kas salūzis, bet viņa esot nozvērējusies, ka, braucot uz vasarnīcu, zirgus vadīs tikai viņa pati.

Grāfs nogrozīja galvu.

— Brīnum jauka sieviete! Es viņu tik ļoti mīlu. Ak, cik viņa ir jauka! N'est-ce pas?1 — Polina pievērsās grāfam.

— Jā, c'est une femme de beaucoup d'esprit.[54] [55] Es viņu pazinu jau kā bērnu, un jau toreiz viņā varēja saskatīt kaut ko tādu neparastu. Une femme de beaucoup d'esprit! — viņš piebilda.

— Ak, jā, jā! — Polina apstiprināja. — Nu, kā tad ir ar jums? Pastāstiet — kā jums klājas? — viņa pievērsās Kalinovičam, acīmredzot vēlēdamās iesaistīt viņu sarunā.

— Baumas, kādas mēs dzirdējām par monsieur Kalino-viču, ir pilnīgi nepamatotas! — iejaucās kņazs.

— Vai tiešām? — Polina pārjautāja, it kā mazliet samulsdama.

— Pilnīgi nepamatotas! — atbildēja Kalinovičs, savilkdams nievīgu grimasi.

— Ko jūs sakāt! — Polina noteica un tūliņ pacentās uzsākt citas valodas, griezdamās pie vecā vīra ar kādu jautājumu.

— Liekas, ir atbraukusi baronese! — sacīja kņazs.

— Ak, kā es priecājos! — Polina izsaucās, un to pašu brīdi istabā strauji ienāca ļoti skaista sieviete, tik smalki ģērbusies, ka mūsu Kalinovičs nebūtu spējis pat iedomāties, ka var tā ģērbties.

— Bonjour, prince!1 — viņa uzsauca kņazam. — Ak dievs! Ko es redzu? Vectētiņš! — viņa vēl uzsauca vecajam vīram.

— Atkal vectētiņš! — tas atteica, plecus raustīdams.

— Nē, nē, jūs neesat vectētiņš! Jūs esat jauneklis,— baronese draiski atbildēja. — Bonjour, chère Polina! Ak, kā es esmu nogurusi! — viņa piebilda, apsēzdamās uz dīvāna.

— Divriču ekipāžā? — Polina apprasījās.

— Protams. Un iedomājieties, cik nepatīkami: esmu nupat pazaudējusi rokassprādzi, galvenais, brāļa dāvinātu, pati nezinu, kā. Tā mana neciešamā Bjutija ir tik grūti valdāma, es viņu turēju stingri un droši vien būšu kaut kā ar piedurkni vai ar cimdu aizķērusi — tik nepatīkami.

— Un barons jums atļauj pašai vadīt ekipāžu?

— O, te nu es viņā nemaz neklausos, lai rūc vien!

— Acīmredzot viņš jau atmetis katru cerību, — vecais vīrs smaidīdams teica.

— Protams! — atsaucās baronese. — Ak! A propos^56 [57] par manu rokassprādzi, kamēr neesmu aizmirsusi, — viņa turpināja, pievērsdamās Polinai. — Vakar vai aizvakar biju pilsētā un iegriezos pie monsieur Lobri. Viņš apņe-

mas sašķirot un pārtaisīt visus tavus briljantus, un, lūdzama, neatdod nevienam citam: šis cilvēks savā nozarē ir ģēnijs.

— Visus būs par daudz — kam tas vajadzīgs? — Polina sacīja.

— Chère amie, katrā ziņā visus! — iegalvoja baronese. — Zini, cik ļoti tagad valkā briljantus? Rapellez vous,1 — viņa pievērsās vecajam vīram, — Vronskas hallē madame Peināru. Viņa bija vienos briljantos, bet tie visi bija tik jauki izkaisīti, ka nekas sevišķi nedūrās acīs, un ensemble^58 [59] bija brīnišķīgs.

— Vous avez beaucoup de perles?[60] — vecais apvaicājās Polinai.

— Tik daudz, ka tas jau ir garlaicīgi, — viņa atbil

dēja.

— Iedodiet mums apskatīt lūdzu, chère amie, soyez si bonne,-[61] man briesmīgi patīk briljanti, un, liekas, es varētu kā tāda bajadera ar tiem rotaļāties visu dienu, — baronese sacīja.

— Nu, kāpēc? Nē . — Polina ieteicās.

— Es tūlīt atnesīšu, — iejaucās kņazs.

— Ayez la complaisance,[62] — baronese viņam teica.

Kņazs aizgāja.

— Nav slikta mantiņa! — viņš teica, iedams garām Kalinovičam un iedodams viņam rokās pamēģināt, cik smaga ir lādīte, ko Polina negribīgi atslēdza un uzmanīgi izņēma no tās dažādas rotas.

— C'est magnifique! C'est magnifique/[63] — vecais vīrs sacīja, aplūkodams gan solitārus, gan briljantus, gan pērļu virtenes.

— Cik jocīgi tomēr tas viss darināts! Paskatieties uz šo ķemmi, ak, kādas neprašas gan laikam bijušas mūsu vecmāmiņas! Valkāt šādu darinājumu! — baronese, acīm iekvēlojoties, izsaucās.

— Viendien mēs ar māsīcu bijām aizbraukuši, — kņazs teica vecajam vīram, — un likām novērtēt: akmeņu vien bez apdares ir par divsimt tūkstošiem.

— Droši vien, — vecais piekrita.

Pēc sarunas par briljantiem visi pārcēlās uz ēdamistabu dzert tēju, tur milzīgais senlaicīgais sudraba patvāris uz apaļā galda atkal pievērsa valodas pirmītējam tematam.'

— Lūk, ar sudrabu arī nezinu, ko iesākt: viss tik veclaicīgs — Polina sacīja.

— Kas attiecas uz sudrabu, chère ccusine, tad — sakiet,! ko gribat, — es jums nepavisam nevaru piekrist. Iedomājieties tikai visus šos veclaicīgos kausus un vāzes! Kādi apveidi, kādas brīnišķīgas formas! Un tad vēl uz trauku sieniņām iegravētās bakhanāliju un gladiatoru cīņu ainas kailās najādas Salīdzinājumā ar to visi šie tagadējie skulptori darba smalkuma ziņā nav graša vērti, un tādu skaistumu pārtaisīt — tā būtu bezdievība.

— Nudien nezinu! — Polina noteica.

— Kas tur ko nezināt? — kņazs turpināja. — Sevišķi tāpēc, ka jūsu jaunajā dzīvoklī droši vien būs kamīns, un to izrotāt ar šādiem dārgumiem būtu brīnišķīgi.

— Jā, tas varētu būt jauki, bet tikai, lūdzu, nedaudz priekšmetu, citādi izskatīsies pēc sudrablietu veikala, — baronese piezīmēja.

— Daudz, zināms, nevajag. Pietiek izraudzīties labākos eksemplārus. Kur nu visu! — kņazs atbildēja. — Nelaiķis ģenerālis, — viņš turpināja Kalinovičam gandrīz pie auss, aizlikdams mutei priekšā roku, — pēc Polijas kampaņas * pārvaldīja konfiscētās muižas, tad nu jūs varat spriest, kur bijis tas avots un ko tur varēja pasmelt.

Arī tālāk saruna ritēja tādā pašā garā. Beidzot kņazs atgādināja Kalinovičam, ka jābrauc mājās, un abi sāka atvadīties. Polina bija tik laipna, ka pameta pārējos viesus un gāja viņus pavadīt cauri visam dārzam.

— Lūdzami, monsieur Kalinovič, neaizmirstiet mani! Atbrauciet kādreiz uz visu dienu, mēs abi svaigā gaisā parunāsimies, palasīsim. Vai neesat uzrakstījis vēl kaut ko? Paņemiet, lūdzu, līdzi, — viņa teica.

Kalinovičs paklanījās.

Tā pati laiva viņus nogādāja uz kuģa. Naktī mēness apspīdētā jūra bija vēl jaukāka, bet tagad mans varonis to nemanīja.

— Šis grāfs ir lielisks cilvēks! — kņazs ierunājās. — Un viņam ir liela vara. Viņš bezgala mīl šo kaziņu, baronesi Šajā sakarā te, zināms, klīst visādas tenkas, kaut arī, saprotams, no baroneses puses nav domājams

nekas nopietns: tam viņa vēl ir par jaunu un nāk no pārāk augstām aprindām, bet, lai nu būtu kā būdams, viņai uz veco viru ir liela ietekme, tāpēc iespaidot grāfu visvieglāk ir ar baroneses starpniecību — un viņa uz to nav grūti piedabūjama, baronesei patīk šķiest naudu, pat parādos iekrīt; un, ja spēlē uz šīs stīdziņas, tad var daudz ko panākt.

Klausīdamies šajos vārdos, Kalinovičs ar drūmu skatienu noraudzījās uz tālumā spīdošo īzaka kupolu. Provincē viņš vēl bija spējis sekot citiem principiem, citiem centieniem, kas bija augstāki, godīgāki, cildenāki, bet Pēterburgā tas kļuva gandrīz neiespējami. Viņa nodomos, tīkojumos bija pilnīgi zudusi katra poēzijas atblāzma, kas agrāk tomēr bija manāma tieksmē pēc zinībām, sapņos par literāro darbu, simpātijās pret labsirdīgo Pjotru Mihailiču un, beidzot, mīlestībā pret jauko, enerģisko Nastjeņku, bet tagad tas viss bija zudis, un nākotnē viņu gaidīja vienīgi akmenī kaltā bezjūtīgā pilsēta ar savu vienīgo sadzīves aksiomu, ka nauda cilvēkam nozīmē visu.

Pie sava dzīvokļa durvīm Kalinovičs pazvanīja nikni un rupji. Nastjeņķa vēl negulēja un pati atvēra viņam durvis.

— Ak. mans draugs! Apžēlojies — ko tas nozīmē? Kur tu biji? Es jau izdomājos diezin ko.

— Kas tev bija ko domāt? Aizbraucu kopā ar paziņām uz Pavlovsku. Nevar jau mūžīgi sēdēt četrās sienās! — Kalinovičs atbildēja.

— Kā tad tu mani nebrīdināji! Es visu laiku gaidīju, pat pusdienas vēl neesmu ēdusi, — Nastjeņka sacīja.

— Kas tev to liedza! — Kalinovičs atteica un tūdaļ nolikās gulēt, tomēr miegs viņam bija nemierīgs: te viņam sapņos rādījās sudraba patvāris, te grāfs, te piecas dzirnavas rindā.

X

Kņazs bija noīrējis vienu no lielākajām istabām De-muta viesnīcā. Kādu rītu viņš pretēji savam paradumam neapģērbies, tikai ar zīda rītasvārku mugurā sēdēja pie rakstāmgalda un kaut ko aplēsa. Pie kamīna sildīdamies stāvēja kāds cits kungs mētelī, ar rudiem matiem,

uzblīdušu putna fizionomiju un diezgan lempīgs, viņā tūliņ varēja pazīt ārzemnieku.

— Piecreiz astoņi — četrdesmit, lieliski! — kņazs sacīja, saraukdams savu skaisto pieri.

Rudais kungs pašapmierināti pasmaidīja.

— Tas ir laba! — viņš sacīja.

— Apžēlojieties! Laba? Četrdesmit procentu Apžēlojieties! — kņazs turpināja klaigāt un tad, dažas minūtes padomājis, atkal, it kā pats ar sevi apspriezdamies, iesāka: — Tātad tagad vienīgais jautājums ir par kapitālu, un man, patiesību sakot, naudas avots ir, bet ko jūs, mīļumiņ, iesakāt darīt! Uz procentiem nedos: teiks — ņem tāpat! Bet šis «tāpat» man ir kā nazis sirdī. Es pēc dabas esmu tirgonis: bez procentiem nedotu, un man pašam arī nav vajadzīgs. Tā ir tāda tirdznieciska iedomība, saprotiet.

— Saprotu, — sarunu biedrs noteica, — bet kas par to? — viņš piebilda.

— Zināms, nu vairs nekas nelīdz, vajadzēs ņemt, bet man tomēr gribētos to izdarīt kaut kā smalkāk, lai pārāk nejustos pateicību parādā, — kņazs atbildēja un iegrima domās.

Ienāca sulainis.

— Kalinovičs atbraucis, jūsu gaišība, — tas ziņoja.

— Ak, velns lai parauj! Piepeši sadomājis atvilkties! — kņazs nikni izsaucās. — Lūdz iekšā! — viņš piebilda.

Viesis ienāca. Kņazs viņu saņēma tikpat laipni kā vienmēr

— Sveicināti, Jakov Vasiļjič; prenez place, — viņš teica. — Kas tad nu, jūs esat tik novājējis — gluži dzeltens!

— Visu šo laiku nejutos vesels, — Kalinovičs atbildēja, patiesi izskatīdamies gluži svešāds un ar dīvainu apņēmību sejā.

— Nav labi, nav labi — sacīja kņazs, jūtami aizņemts ar savām paša domām, un atkal pievērsās pirmītējam sarunu biedram. — Ja nu pirmās operācijas uzsāktu pēc septembra? viņš vaicāja.

— Vēlu! Mašīns nāks pa jūra, tagad ūdens arī pašā laikā viņa aizsalst, — tas atbildēja.

— Aizsalst jā navigācija izbeigsies — sasodīts, cik tas nepatīkami! — kņazs izsaucās.

— Par ko jūs raizējaties, gaišība? — Kalinovičs apvaicājās.

— Esmu iecerējis cukura rūpnīcu. Tas ir monsieui Pembroks, anglis Viņš ir tik laipns, ka dalās ar mani savā projektā, un, ja nu dievs mums tagad dos iespēju izgādāt privilēģiju, tad var rēķināties ar drošiem četrdesmit procentiem.

To teikdams, kņazs raudzījās laukā pa logu.

— Tāda nieka vien pietrūkst — naudas! — viņš, rūgti smaidīdams, turpināja. — Bet tik daudziem cilvēkiem miljoni guļ kā nedzīvs kapitāls! Kā suņi uz siena kaudzes: ne pašiem, ne citiem. Jūs kā komerciju cilvēks saprotat, — kņazs uzrunāja angli, ko tirdzniecībā nozīmē nauda. Nieks, līdzeklis, tas pats, kas vēstuļpapīrs, ko arvien visur var atrast. Svarīga ir uzņēmuma doma, ideja, bet pie mums iznāk otrādi. Lai ko jūs būtu iecerējis, kaut vai grābt zvaigznes no debesīm, taču, ja jums nebūs pašam savas naudas, jūs neko neizdarīsiet.

— Kredīts nav! Pembroks dziļdomīgi noteica.

— Nekāda! Nemaz nerunājot par akcijām, līdzdalībniekus jūs sev nesameklēsiet: jūs sagremojat, šķiet, ieliekat mutē gatavu labumu — viss velti. Nu, un nepieciešamība spiež nodarboties ar sīkumiem. Es tagad, lūk, jau trīsdesmit piecus gadus noņemos ar tirdzniecību — ko visu neesmu pasācis? Tikai apelsīnus uz sētas mietiem neesmu audzējis — un tikpat nekā! Ja gadās izspiest kādus trīsdesmit tūkstotīšus gadā, tad nemaz nezinu, ar kuru roku mest krustu.

Diezin vai Kalinovičs šo sarunu maz dzirdēja. Viņš sēdēja kā uz adatām un, izmantodams pirmo mirkli, kad kņazs apklusa, piepeši viņu uzrunāja:

— Es, jūsu gaišība, šodien nācu pie jums savā jautājumā.

— Kāds tas ir? — kņazs prasīja.

— Nu nē, to es varu sacīt tikai divatā, — Kalinovičs atbildēja.

— Jā — kņazs noteica un tad, lūpas sakniebis un acis piemiedzis, sacīja anglim: — Tātad, ser Pembrok, mūsu lieta jāatliek līdz piektdienai.

— Līdz piektdienai? — anglis atkārtoja.

— Jā, līdz piektdienai. Es, lūk, arī labi apsvēršu savas iespējas, — kņazs atbildēja.

— Nuf farewell,[64] — anglis sacīja un devās prom.

— Uz redzēšanos, mori ami, uz redzēšanos! — kņazs viņu pavadīja un atgriezies apsēdās agrākajā vietā.

— Gudra galva! — viņš atsāka. — Un kas tie angļi par apbrīnojamu tautu, ak kungs! Viņš, lūk, cienītais, ir vienkāršs mašīnists un turklāt vēl katru vakaru mēdz briesmīgi piedzerties, taču apķērība, es jums saku, tāda kā pirmšķirīgam komersantam. Bet sakiet — kāds tad, mans dārgais Jakov Vasiļjič, galu galā ir tas jūsu jautājums?

— Mans jautājums, jūsu gaišība, — Kalinovičs iesāka, par varēm pūlēdamies pasmaidīt, — kā jūs jau toreiz teicāt, ka Pēterburga ir laba skola jauniem cilvēkiem.

— Laba, ļoti laba, — kņazs atkārtoja.

— Pat pārāk laba, — Kalinovičs turpināja, — pirmoreiz satiekoties, man bija kauns teikt, taču es tagad esmu nonācis visai neapskaužamos apstākļos.

— Ar jūsu literatūru tātad lāgā neiet? — kņazs pavaicāja mazliet zobgalīgā tonī.

Kalinovičs nicinoši pasmaidīja.

— Ko nu par literatūru! — viņš atteica. — Dzīvot no iedvesmas vien es neesmu spējīgs. Man literatūra tomēr ir darbs, turklāt smags darbs, par ko gan vajadzētu pieklājīgi samaksāt, taču arī tas netiek darīts.

— Ko nu par samaksu! Manuprāt, atmet nieka grašus, apžēlojieties! Ja nu ar to vēl nodarbotos tāpat — nu, izklaidēšanās pēc, kā rakstnieki nodarbojās manā jaunībā, gara laika pēc; bet pārvērst to par amatu — ak, tas taču nav pat pieklājīgi!

— Ko lai dara! — Kalinovičs iebilda un atkal turpināja: — Kļūt par zinātnieku man jau ir par vēlu; un ko tas arī dotu? Pati augstākā virsotne, ko var sasniegt, ir profesūra.

Kņazs pasmīnēja.

— Pēc manām domām, profesūra, — viņš teica, plecus raustīdams, — ir tas pats, kas strādāt skolā par skolotāju, vienīgi ar to starpību, ka priekšmetus māca nedaudz plašāk, un beidzot — kas gan paši profesori par cilvēkiem! Tie, man šķiet, visi nāk no semināristiem. Kārtīgā mājā jau tādus, manuprāt, nevar laist iekšā. Vismaz

es mūsu Pēterburgas un Maskavas paziņu lokā viņus nekad neesmu sastapis.

Kalinovičs uz to nekā neatbildēja.

Civildienestā, — viņš atkal ierunājās, nepaceldams nodurto galvu, — arī neņem. Tas kungs, kuram jūs toreiz savā laipnībā uzrakstījāt vēstuli Biju pie viņa aizgājis

— Jā, un ko tad viņš?

— Atteica: neesot vietu.

— Zēl gan! Pie viņa būtu patīkami kalpot. Viņš ir brīnišķīgs cilvēks.

Atteica, — Kalinovičs atkārtoja, — un kas ir pats šausmīgākais: pagaidām vēl apzinos sevī spēkus, šādas tādas spējas, kaut vai šo vēlēšanos strādāt, tomēr nekā nedaru! Šķiet, ja man būtu līdzekļi un protekcija pavērtu kaut kādu ceļu, es vis neatpaliktu no citiem.

— Kurš tad par to šaubās! Tur nav nekādu šaubu Tomēr kaut kas būtu jāizdomā, tā taču tas nedrīkst palikt . Man ļoti gribētos kaut ko izdarīt jūsu labā, — kņazs sacīja.

Kalinovičs atkal samulsa. Viņa sejā visi vaibsti it kā padziļinājās un piešķīra tai mums pazīstamo ciešanu pilno

izteiksmi.

— Tagad es, jūsu gaišība, vairāk par visu nožēloju kļūdu, ko izdarīju toreiz, kad jūs savā labvēlībā devāt mājienu par mademoiselle Polinu — viņš pateica.

Kņazs paskatījās Kalinovičā ieplestām acīm. Šāds sarunas pavērsiens pārsteidza pat viņu.

— Hm! — kņazs noteica un nolaida acis, it kā par

kaut ko kaunēdamies. — Kļūdījāties gan, kļūdījāties gan . — viņš atkārtoja.

— Varbūt šo kļūdu tagad varētu izlabot, — Kalinovičs turpināja, bungodams ar pirkstiem pa galdu, lai nebūtu redzams, kā tie dreb.

— Hm! Tagad! — kņazs atkārtoja un, piedūris pirkstu pie pieres, aizvēra acis. Šajā brīdī, šķiet, viņa galvā pazibēja simtiem domu.

— Katra kļūda ir grūti labojama un šī it īpaši, — viņš sacīja.

— Ar jūsu palīdzību tas varbūt ir iespējams, — Kalinovičs ieminējās.

— Iespējams! — kņazs atkārtoja. — Viss ir likteņa rokā, bet daudzas izredzes ir zaudētas . ai, cik daudzas!

Toreiz vēl bija dzīva Polinas māte, starp mums runājot, kaprīza, skopa veča. tātad meitenei, gluži dabiski, gribējās atbrīvoties no stingrās uzraudzības un izrauties no garlaicīgās provinces dzīves. Šī apstākļa tagad vairs nav Turklāt es skaidri zinu, ka toreiz jūs viņai patikāt Bet kas un kā ir tagad, dievs vien zina. Atcerieties Puškina vārsmu. «Kurš sacīs mēnesim: vai dzirdi, pie debess šajā vietā stāj! Kurš kaut arī ne jaunas, tomēr meičas sirdij teiks: tik vienu mīli — neatstāj!»* Un beidzot Pēterburga, ak dievs! Cik drīz tā uzzina, kur kāds labs kumoss pakampjams! Raugieties vien, kādi ģenerāļi un flīģeladju-tanti sāk aplidot

— Es, jūsu gaišība, zināms, nekad neuzdrošinātos sākt šo sarunu, taču, būdams pēdējā laikā vairākas reizes pie mademoiselle Polinas, manīju, ka viņa pret mani izturas ar agrāko uzmanību.

— Tas, ka esat viņu apciemojis, ir lieliski, un es tātad esmu darījis labi, ka atjaunoju jūsu pazīšanos, taču tagad, mans mīļais ja nu sākam par to runāt nopietni, tad mums abiem vispirms ir jābūt pilnīgi atklātiem vienam pret otru, un es sākšu tieši ar to, ka tiklab man, kā mademoiselle Polinai ir ļoti labi zināms, ka jūsu gādībā pašlaik ir sieviete . Un kā tad var? . . Saprotiet paši..

Kalinovičs sadrūma.

— Ja nu šis šķērslis, jūsu gaišība, arī pastāv, tad es, protams, par to esmu domājis un varu to novērst... — viņš paklusā balsī sacīja.

— Novērst, mans mīļais Jakov Vasiļjič, var dažādā veidā, — kņazs iebilda. — Es, kā dzīvē pieredzējis cilvēks, zinu, ka gadās arī tā: es, lūk, tagad ar vienu apprecēšos aiz aprēķina, bet otru tomēr turpināšu mīlēt gadās arī tā Vai ne?

— Mani, jūsu gaišība, Pēterburga vēl nav tik ļoti samaitājusi, turklāt, pēdējās reizes satiekoties, es varēju labāk iepazīt un novērtēt Polinu.

— Brīnišķīga meitene, par to nemaz nav ko runāt! Taču, kā jau gudra, patmīlīga un varbūt savā raksturā pat mazliet greizsirdīga sieviete, viņa, zināms, pieprasīs pilnīgu atteikšanos no vecās aizraušanās. Es uzskatu par savu pienākumu to minēt jums par pirmo nosacījumu: Polinas laime man ir tikpat tuva un dārga kā paša meitas laime.

— To es ļoti labi saprotu, jusu gaišība! — Kalinovičs

atbildēja.

— Jā, un nu galu galā par mani, — kņazs turpināja, pieceldamies un aizvērdams durvis uz istabu, — par manu līdzdalību, — viņš turpināja, apsēzdamies agrākajā vietā, — es gribētu jums pavaicāt: vai esat pilnīgi izmetuši no galvas visas šīs studentu gudrības, kas būtībā ir tīrie murgi, vai ne? Man šis jautājums ir ļoti svarīgs.

Kalinovičs nodūra acis. Viņš skaidri saprata, ka lietas labā viņam pilnīgi jāatsakās no tā, ko, par spīti paša gribai, vēl arvien nespēja aizmirst.

— Neesmu vairs tāds, kā biju, jūsu gaišība . — viņš teica.

Kņazs pasmīnēja.

— Platons Mihailičs arī apgalvo Čackim, ka neesot vairs tāds! * — viņš iebilda. — Saku jums atklāti, ka baidos nonākt intīmās attiecībās ar jums, lai, nudien, nenokļūtu kutelīgā situācijā, kādā jau reiz biju nonācis, kad jūs no saviem skolmeistara tikumības augstumiem atļāvāties pret mani izturēties nievājoši. Tīšu prātu riskēt otrreiz, dariet, kā zināt, nav visai patīkami.

Neesmu vairs tāds, kā biju . — Kalinovičs atkārtoja.

Kņazs mazliet pārdomāja.

— Labi, redzat — es jums ticu, — viņš iesāka, — un mans pirmais vārds būs: esmu tirgotājs, tātad cilvēks, kurš nekam neķersies klāt bez skaidras peļņas, turklāt atņemt man laiku, vienalga, kādā nolūkā, ir tas pats, kas aizņemties no manis skaidru naudu Man ir pārāk daudz pašam savu darīšanu, tāpēc, lai ar ko es nodarbotos, man katrā ziņā tajā pašā laikā vajadzēs kaut ko palaist garām un ciest skaidrus zaudējumus — tas ir viens. Otrs: mana ietekme uz mademoiselle Polinu ir spēcīgāka, nekā jūs varbūt domājat To, zināms, nosaka pa daļai veca pazīšanās, radnieciskas attiecības, mana līdzdalība visās viņu darīšanās un, beidzot, tik cieša draudzība, ka Polinai neviens cilvēks nav iepaticies tā, ka par to nezinu arī es, un, pats par sevi saprotams, viņa nemūžam nedosies laulībā, ja es iepriekš nebūšu apstākļus pārbaudījis; teikšu pat vēl vairāk: ja viņa pret kādu cilvēku būtu vienaldzīga, arī tad manā varā ir pieliet eļļu ugunī — saprotat? Un nu, treškārt, cienītais: lai kurš ar viņu apprecēsies, tas saņems ap sešdesmittūkstoš

rubļu gada ienākuma. Bet tas, mīļais, nozīmē kļūt par mazu ķeizariņu Un tāpēc dot man par saprecināšanu kādus piecdesmit tūkstošus sudrabā patiešām nebūs daudz prasīts no šī cilvēka, bet, no otras puses, man šādā gadījumā piedāvāt savus pakalpojumus bez atlīdzības nudien būtu muļķīgi. Man pašam ir četri bērni, un, ja es nepelnītu naudu, kur vien iespējams, tad jau sen būtu bankrotējis, bet šādas loģikas priekšā atkāpjas jebkura morāle, un saprotiet mani, kā gribat, taču šis pasākums ne jums, ne kādam citam uz pasaules citādā veidā neizdosies, — kņazs beidza runāt un noguris atslīga pret krēsla atzveltni.

Lai cik maz goda jūtu Kalinovičs bija cerējis atrast kņazā, tomēr šāds piedāvājums pārspēja visu gaidīto. Turklāt viņam draudēja briesmas vēl no citas puses.

— Man, kņaz, tādas naudas nav, — viņš teica.

— Ak dievs, neesmu taču jucis, lai cerētu uz naudu, kuras, protams, jums nemaz nav! — kņazs izsaucās. — Tam jānotiek citādi; tagad ir svarīgs tikai tas, vai esat mierā ar manu nosacījumu; ja tā — tad labi, ja ne — ari labi.

— Esmu ar mieru, — Kalinovičs atbildēja.

— Tātad norunāts kaut gan, taisnību sakot, es vēl pagaidām neko nesolu un vispirms ir jāuzzina Polinas domas: ja tās būs mums labvēlīgas, tad es jums ierosināšu vēl kaut ko un arī šoreiz palūgšu jūs būt vienis prātis ar mani.

— Kad tad es, jūsu gaišība, varēšu uzzināt savu likteņa lēmumu? — Kalinovičs jautāja, jau celdamies kājās un ņemdams cepuri.

— Rīt pat, jo šodien es būšu Pēterhofā un rīt man būs tas gods ziņot jums, nākošais miljonu īpašnieka kungs Tas būtu lieliski! — kņazs sacīja, spiezdams Kalinoviča roku un pavadīdams viņu.

Autors jau iepriekš nojauš to nosodījumu negaisu, kam gluži pelnīti jānāk pār Kalinoviča galvu, un domā, ka par attaisnojumu savam varonim drīkst minēt kaut dažus gadījumus, ar kādiem sastapies dzīvē. Piemēram, jūs, madame Majanova! No jūsu apburošajām lūpām, kā zināms, plūst tikai vārdi, kas pauž augstu cildenumu un godu, taču jūs savā augstākās sabiedrības viesistabā, kur reizēm tika ielaista arī autora neveiklā persona, jūs manā klātbūtnē stāstījāt, atzīdama par pareizu, ka jūsu lielis-

kais beau-ĪTČie,1 ir ļoti izdevīgi apprecējies, kaut arī jūs labi zinājāt, ka te bija tieši tāds pats gadījums. Bet jūs, mūsu draugs un Aristid *, kura lieliskās pusdienas mēs notiesājam ar milzīgu baudu, jūs, kā visiem zināms, sakarā ar kādu mantojumu desmit gadus (bet tas ir mazliet grūtāk nekā rīkoties pret savu sirdsapziņu vienu reizi), desmit gadus piekopāt tādu taktiku, ka mēs nu esam ar jūsu pusdienām nodrošināti arī turpmāk. Jūs, jaunā paaudze, kas vēl neesat īsti iemanījušies dzīvot, tomēr jau ļoti labi saprotat naudas brīnišķīgo pievilcību, vai tiešām jums mēle klausīs, lai par manu varoni teiktu «vainīgs»? Bet jūs, vecie, kam pa prātam vienīgi tikumīgi varoņi, es nemaz neņemu par zvērinātajiem. Laukā no tiesas nama! Visa jūsu dzīve pilna ar daudziem vēl melnākiem traipiem! Jūs esat sapņojuši vienīgi par labi iekārtotu muižu, mūra namu un brīnišķīgu vasarnīcu iegūšanu, vienalga, kādā ceļā. Un tagad jūs lūdzat dievu tikai par to, lai arī jūsu bērniem tas izdotos. Un, ja nu kādam jābūt pie tā vainīgam, tad lai tas ir gadsimts — kā jau abstrakts jēdziens! Viss griežas ap vienu centru. Paraugieties: ari izglītotajā, humānajā Eiropā bruņinieki ir pārvērtušies tirgoņos, cīņas arēnu vietā stājušās biržas!

Es par savu varoni vismaz varu teikt, ka viņš patiesi un dziļi cieta: kā noziegumu pastrādājis, viņš soļoja mājup pa Ņevas prospektu, kur tūliņ gadījās sastapt tik daudz mierīgu un līksmu kungu, no kuriem dažam labam uz sirdsapziņas bija tūkstoškārt netīrāki traipi. Mājās Ka-linovičs atrada Belavinu, kurš sēdēja kopā ar Nastjeņķu. Viņa bija noraudājusies un turēja rokās vēstuli. Nepievērsdams tam uzmanību, viņš klusēdams paspieda paziņam roku un apsēdās.

— Es nupat saņēmu vēstuli, — Nastjeņka ierunājās, — tēvs miris!

Kalinovičs paskatījās uz viņu un kļuva vēl bālāks. Nastjeņka pasniedza viņam vēstuli. Rakstīja Palageja Jevgrafovna, kas nu bija palikusi bez maizes kumosa un bez pajumtes, jo muižiņa pēc pastmeistara prasības jau bija pārdota. Briesmīgi ķeburainā rokrakstā viņa aprakstīja, kā vecais vīrs pēdējos mirkļos par to vien gaudies, ka meita un znots nav atbraukuši, [65]

un cik ļoti tas paātrinājis viņa nāvi . Kalinovičs nodrebēja.

— Tā vien vēl trūka! — viņš izsaucās izmisušā balsī.

Tikmēr Nastjeņka raudzījās viņam acīs, gaidīdama mie-

risinājumu, taču viņš vairs neteica ne vārda. Belavins tikai paskatījās uz viņu.

— Tas vēl ir jautājums: kurš būtu vairāk jāapraud, vai tas, kurš miris, vai tas, kurš palicis dzīvs? — viņš teica, it kā mierinādams Nastjeņku.

— Mani, Mihailo Sergejevič, patiesību sakot, nesa-triec tas, — viņa atbildēja, — zinu, ka tēvs nodzīvojis garu mūžu Es par viņu lūgšu dievu, pieminēšu viņu, bet galvenais — man gribējās kaut reizi vēl ar viņu redzēties šajā pasaulē Es to it kā paredzēju: pēdējā laikā man tik ļoti gribējās aizbraukt pie viņa, bet Jakovs Vasiļjičs nevarēja . Tā arī nepiepildījās nekas no tā, ko biju domājusi un vēlējusies.

Pēdējie vārdi Kalinoviča sirdī ielēja svelošu rūgtumu. Neciešamas mokas viņā, kā parasti, izpaudās dusmās.

— Kā tad jums gribējās braukt, ja jūs pēdējā laikā gatavojāties spēlēt teātri? — viņš noteica.

— Un tev nav kauna to teikt? Ak, Žak, 2ak! — Nastjeņka iebilda un, skumji smaidīdama, pievērsās Belavi-nam: — Iedomājieties, par ko viņš tagad dusmojas; tas students visu laiku braukāja šurp un lūdzās, lai es spēlējot; nu, un es patiešām toreiz biju teātri man ļoti patika, man patiesi gribējās — kas gan te muļķīgs vai smieklīgs? Ja es, piemēram, sagribētu spēlēt klavieres, esmu pārliecināta, ka viņš nekā neteiktu, jo tas ir pieņemts un kņazes arī spēlē, bet, tiklīdz es uzdrošinājos izteikt vēlēšanos spēlēt teātri, viņš man divas nedēļas saka dzēlības un pat šajā man tik briesmīgajā brīdī neaizmirst to pārmest.

— Es nepārmetu, bet saku to, kas bija, — Kalinovičs pārtrauca. — Šo nāvi jūs varējāt paredzēt un, ja tā jums ir tik smaga, tad labāk nebūtu šurp braukusi, — viņš nomurmināja caur zobiem.

— Vai patiesi tu arī to ieskati par manu vainu? Tu pats man rakstīji

Neko es neesmu rakstījis, — Kalinovičs sacīja vēl neskanīgākā balsī.

Nastjeņka vairs nespēja izturēt.

— Nu, saki viens cilvēks — ko viņš runā? — viņa

izsaucās, sasizdama plaukstas. — Galu galā dievs tevi sodīs par to, ko tu man nodari, Žak! Es jūs lūgšus lūdzu, Mihailo Sergej ič, jūs esat viņa draugs, parunājiet ar viņu Es nezinu, kas viņam pēdējā laikā lēcies: viņš mani moka šis zobgalības nievas. necieņa pret mani Šķiet, viņš gaidīt gaida manu nāvi. Beidzot es lūdzu dievu: kungs, pamāci mani, kā lai izturos pret viņu! Jūs pats tagad dzirdējāt . ko viņš saka tādā brīdi, kad esmu zaudējusi tēvu!

Nastjeņka vairs nespēja runāt un, gauži raudādama, iegāja savā istabā.

— Pažēlojies vēl! — Kalinovičs sacīja viņai nopakaļ.

— Paklausieties, Jakov Vasiļjič, tas nudien ir šausmīgi! — beidzot teica Belavins, kurš visu laiku bija klusējis. — Kāpēc jūs mokāt šo sievieti? Kas gan, kādi viņas pārkāpumi jums devuši tādas tiesības?

— Piedodiet, Mihailo Sergej ič, jums mazāk nekā jebkuram citam ir tiesības par to spriest: jūs nekad neesat ar savām rokām pelnījis sev maizes kumosu, un jums turklāt nav bijis jārūpējas par kaprīzu sievieti.

— Kur gan te kaprīzes? — Belavins pavaicāja.

— Es zinu, kur! Un, ja es uztraucos un dusmojos, tad man uz to ir tiesības, bet viņai — ne! — Kalinovičs izsaucās, pietvīka un iegāja kabinetā.

Tikmēr Nastjeņkas raudas istabās skanēja arvien skaļāk un skaļāk. Līdz sirds dziļumiem sašutis un aizskarts par šo scēnu, Belavins kādu laiku sēdēja, domās iegrimis.

— Paklausieties, — viņš teica, pieceldamies un ieiedams pie Kalinoviča, — Nastasjai Petrovnai ir slikti, vajag vismaz aizsūtīt pēc ārsta.

— Tur ir kalpotāji. Lai aizbrauc! — Kalinovičs sacīja.

— Uz kalpotāja aicinājumu ārsts var arī nebraukt — un pie kā tad galu galā sūtīt? Es labāk aizbraukšu pats.

— Esiet tik laipns, ja jums ir tik daudz brīva laika, — Kalinovičs atbildēja.

Belavins paraustīja plecus un aizbrauca. Pēc pusstundas viņš atgriezās ar ārstu.

Kalinovičs pat neiznāca no savas istabas. Viņš darīja visu, lai saglabātu šo velnišķo vienaldzību, zinādams, ka Nastjeņkai tie pagaidām ir tīrie nieki, bet ļaunākais vēl priekšā.

XI

Ap septiņiem vakarā Polina sēdēja pie savas granītā kaltās piestātnes, un, acis piemiegusi, raudzījās zilganajā jūras tālē. Izmantojot apstākļus vasarnīcā, viņa bija ģērbusies platā muslīna tērpā, kas gaisīgās, nevērīgās krokās krita uz raupjā laukakmens. Plecos uzmestā sermuļādas mantija pasargāja viņu no jūras gaisa nelabvēlīgā iespaida, kājās viņai bija ar zeltu izrakstītas kurpes. Šajā apģērbā Polina nepavisam nelīdzinājās jaunavai: viņa

drīzāk izskatījās pēc dāmas, kurai ir vairāki bērni. Tālumā parādījās laiva.

«Liekas, tas būs viņš!» Polina nodomāja, vēl vairāk samiegdama acis.

Atbraucējs bija kņazs, un pēc dažām minūtēm viņš jau atradās pie piestātnes.

— Bonļour, un vispirms: vai pie jums neviena nav? — viņš sacīja, izlēkdams no laivas.

— Neviena.

— Lieliski!. Mums stāv priekšā ļoti svarīga saruna Ejam!

— Ejam! Bet cik ļoti noguris tu izskaties! Nabadziņš!

— Šausmīgi! — kņazs atbildēja. — Šodien visu dienu vienās darīšanās, — viņš turpināja, ieiedams viesistabā un atkrizdams krēslā.

Polina apsēdās netālu no viņa.

— Ko tad tu tādu darīji? — viņa apvaicājās.

— Ko darīju: vispirms apspriedos par darīšanām ar vienu kungu, tad ar otru — un ar šo pēdējo runājām vienīgi par jums.

— Kā tad tā?

— Nu, tā, ka viņš lūdz jūsu roku un sirdi.

Polina mazliet piesarka.

— Kas par niekiem! Kurš tad tas ir? — viņa jautāja.

— Tas pats vecais Kalinovičs! — kņazs atbildēja un nodūra acis.

Polina tikai pavīpsnāja.

— Viņš jau sen centās no manis kaut ko izdibināt, — kņazs turpināja pavisam vienaldzīgi, — bet šodien beidzot pateica tieši un lūdza uzzināt jūsu domas.

Polina klusēja un, domās iegrimusi, ar roku glaudīja savu sermuļādas apmetni.

— Nav jau nekāds spožais līgavainis Pēterburgā, — viņa teica.

— Zināms — bet kas par to? — kņazs jau iesāka, taču aprāvās. — Patiesībā man te nebūtu jāsaka nekas, lai notiek tā, kā teiks jūsu sirds, — viņš piebilda, brītiņu cietis klusu.

Polina rūgti pasmaidīja.

— Ko gan mana nabaga sirds lai teiktu? — viņa iesāka, ar roku aizsegusi acis. — Tu Joti labi zini, ka esmu mīlējusi tikai vienu vienīgu cilvēku pasaulē, — tas esi tu! Un, zināms, lai pie kā arī es izietu, par laulību es tikai pasmiešos.

Kņazs atkal nodūra acis.

— Toreiz vēl meitene es, protams, biju neprātīga, — Polina turpināja, — taču daudz labāk nav arī tagad, es arvien esmu domājusi un sapņojusi tikai par to, ka reiz tu būsi brīvs.

— Bet tas tā nav, māsīc, ko lai dara! — kņazs iesaucās.

Polina nopūtās.

— Zinu, ka nav, — viņa teica tajā pašā skumīgajā tonī un turpināja: — Toreiz, tajos drausmīgajos apstākļos, kad māte bija dzīva un man bija saistītas rokas un kājas, es, zināms, biju gatava skriet pie kura katra, bet tagad nezinu Baidos uzlikt sev jaunas važas — un kādēļ gan to darīt?

— Važas pastāv arī tagad, — kņazs iebilda, — jums atkal apmesties mūsu lauku nomalē, kur valda garlaicība un tenkas, — tā būtu nejēdzība Bet man pārcelties uz Pēterburgu nav iespējams darīšanu dēļ — iznāk, ka mēs tikpat nevaram dzīvot viens otra tuvumā.

Polina domāja.

— Bet, ja jūs sakāt, ka līgavainis nav diez cik spožs, tad man šis apstāklis, — kņazs ar uzsvaru turpināja, — šajā gadījumā liekas galvenā ērtība, kaut arī pašreizējos apstākļos jūs, protams, varētu atrast gan ievērojamu, gan turīgu cilvēku. Tomēr, chere cousine, dievs vien zina kā šis cilvēks raudzīsies uz pagājušo un kā ievirzīs nākotni. Tad jūs varbūt patiešām uzliksiet sev daudz smagākas važas nekā agrākās.

Polina nosarka un pārdomādama klusēja.

— Pavisam citādi ir ar šo kungu, — kņazs turpināja,

— viņu mēs pievācam kā puskailu un izsalkušu ubagu uz ceļa: viņš par visu būs mums pateicību parādā. Nedodams jums itin nekār viņš gribot negribot būs spiests uz daudz ko skatīties caur pirkstiem; pat ja viņš sagribētu jūs kaut kā ierobežot, jums paliktu iespēja viņam visu atņemt.

Polina joprojām domāja.

— Ko tad viņš tagad tā sagudrojis? Vai atceraties savu pirmo sarunu ar viņu? — Polina iejautājās.

— Ek, nieki! Tīri studentiska pieķeršanās meitenei — vairāk nekas!

— Šī pieķeršanās tomēr nav zudusi vēl līdz šim. Tā kundze atrodas šeit!

— Šī kundze, — kņazs smīnēdams atteica, — tagad pasākusi zaļu dzīvi. Kalinovičs viņai ir varbūt kāds piektais vai ceturtais rindā, bet tādu pieķeršanos pārāk augstu nevērtē. Beidzot es viņam to minēju kā pašu pirmo noteikumu, tātad tas viss ir nieki! Galvenais — lai viņš jums patiktu, jo jūs tomēr būsiet viņa sieva un viņš — jūsu vīrs, tas tagad ir galvenais.

— Teikšu tev atklāti, viņš man patīk labāk par kuru katru citu, lai gan tajā pašā laikā šķiet, ka mana sirds visās līdzšinējās ciešanās ir tā izsāpējusi, ka vispār zaudējusi spējas just. Turklāt, — Polina padomājusi piebilda, — viņš ir gudrs cilvēks, viņu varēs piespiest iestāties valsts dienestā.

— Katrā ziņā! — kņazs piebalsoja. — Un viņš turklāt ir literāts, bet šie kungi bez naudas ir gaužām nožēlojami, turpretī, ja viņiem sagādā turību, tad mūsu izglītotajā gadsimtā, nudien, būt rakstnieka sievai ir tikpat liels gods, kā būt ģenerāļa sievai.

— Protams! — Polina apstiprināja.

Kņazs skaidri redzēja, ka līgava viņam jau rokā, taču viņam gribējās panākt vēl kaut ko.

— Nezinu, kā domājat jūs, — viņš iesāka, — bet es gan uzskatu, ka tagad, dzīvojot Pēterburgā, šajā jūsu diezgan labajā paziņu lokā, nevajadzētu viņu izdaudzināt par nabagu. Lai viņš uzrodas kā turīgs cilvēks. Varēs pie reizes palaist baumas, ka viņš ir jūsu veca mīlestība, kurai šķēršļus ceļā lika māte, jo viņš nebija augstos amatos, bet jūsu sirds tādus šķēršļus, protams, neatzīst: jūs ar viņu precaties, un viss ir lieliski! Un to izdarīt ir pavisam viegli: uzdāviniet viņam daļiņu no sava kapitāla, ar

to jūs viņam piešķirsiet tādu košumu, ka — mans dievs! — neviens nevarēs piesieties Tā būtu jādara.

— Zināms, to varēs izdarīt, — Polina atbildēja.

— Tā katrā ziņā jādara! — kņazs apstiprināja. — Vēl jo vairāk tādēļ, ka līdz ar to pilnīgi zudīs jebkurš pamats visādiem jautājumiem un minējumiem: kas un kā, un kāpēc jūs dodaties šādā laulībā? Atbilde būs ļoti vienkārša. līgavainis ir jauns, gudrs un izglītots cilvēks, arī turīgs — tātad līdzvērtīgs un tad arī viņam pašam, gadījumā, ja viņš nāktu ar kādām pretenzijām, varētu skaidri pateikt: «Cienītais kungs, jūs saņēmāt naudu un tāpēc varat klusēt.»

Polina sēdēja, domās iegrimusi.

— Tātad, godātā? — kņazs turpināja, sniegdams viņai roku.

Ari viņa sniedza kņazam savējo.

— Nu, ko tad lai saku šim kungam? — viņš ar zināmu maigumu vaicāja.

— Ak, kungam kungam — Polina atkārtoja, — saki, ko gribi, — man vienalga!

— Tātad: jā — vai nē?

— Nu, kaut vai jā!

Kņazs tūliņ cēlās kājās.

— Adieu, — viņš sacīja.

— Kurp tad tu? Paliec!

— Nē, nevaru, man jāiet. Adieu.

— Adieu, — Polina atkārtoja un, kad kņazs noliecās skūpstīt viņai roku, neizturēja, apkampa viņu un piespieda galvu viņam pie pleca. Pa viņas vaigiem plūstin plūda asaras.

— Man ir bail, mans draugs, man ir bail! — viņa sacīja.

— Vai veco norunu atceraties — ja izejat pie vīra, tad bez asarām, — kņazs teica, padraudēdams ar pirkstu un vieglītēm atstumdams viņu no sevis, un tad, ātri pateicis: — Adieu, — aizsteidzās.

Vēlāk Polina bieži, pat ļoti bieži vaicāja sev, kā viņa bija varējusi tik neapdomīgi un tik ātri dot savu jāvārdu. Zināms, viņai, tāpat kā visām meičām, gribējās apprecēties, un, protams, pieķeršanās kņazam, ko Polina pieminēja, bija tik niecīga, ka viņa, it īpaši pēdējā laikā manīdama kņaza mantkārīgos nolūkus, sāka no viņa baidīties; beidzot — Kalinovičs patiesībā viņai bija patīkams

kā gudrs un ārēji pat mazliet viņai līdzīgs cilvēks, tikpat kalsnējs, bāls un gaišmatains; tādi vismaz sākumā bija vienīgie cēloņi, kas Polinai lika spert dzīvē tik svarīgu soli. «Liktenis, liktenis!» viņa parasti atbildēja pati sev, tas pats liktenis, pret kuru, kā cilvēks ticēja jau senatne, bija iespējams cīnīties, un ar šo cīņas motīvu tas apzināti saistīja savas drāmas.

Pēterburgā kņazs vispirms iegriezās pie sava angļa, kuru, kā jau parasti, atrada stipri iereibušu, taču viņa domāšanas spējas bija pilnīgi saglabājušās.

— Nu, kā, ser? — viņš iesāka. — Lieta virzās uz priekšu, pēc mēneša mums būs piecdesmit tūkstoši skaidrā naudā Saprotat?

— Jā, saprotu, tas ir labi, — anglis atbildēja.

— Labi jau gan, labi, — kņazs domīgi teica, — tomēr es, — viņš nošmakstinādams turpināja, — šoreiz esmu riskējis ar tādu avotu, no kura būtu varējis smelt visu ; mūžu, bet nu jāsamierinās ar nieka piecdesmit tūkstošiem. Ko lai dara! Citādi nevaru, man tāds raksturs: ko ieņemšu galvā, to vairs neparko laukā nevar dabūt.

— Būt jūs Londonā — jums tur būt daudz darba: jums j daudz prāts ir.

— Mazliet jau ir. Jūs, draudziņ, tomēr liecieties uz auss un labi izgulieties: rīt jāsāk rūpēties par privilēģiju.

— Ja, es būšu daudz gulēt, — Pembroks atbildēja.

— Gulēt, gulēt! — kņazs mudināja.

Tā izrīkojis angli, viņš atgriezās mājās, kur pretēji visam gaidītajam sastapa Kalinoviču drūmu un bālu.

— Nu, Jakov Vasijjič — kņazs, nākdams iekšā, teica, — jūsu priekšlikums ir nokārtojies tik labi, kā to nemaz nevarēja gaidīt. Polina ir gandrīz ar mieru.

To dzirdot, Kalinovičs kļuva vēl bālāks, tā ka kņazam tas nepalika nemanīts.

— Bet kas tad jums kaiš? Jūs ļoti nelādzīgi izskatāties Vai jums nav kļuvis sliktāk?

— Nē, nekas, — Kalinovičs atbildēja, — sieviete, par kuru mēs abi runājām es nezinu es nevaru viņu pamest! — viņš caur asarām teica un, satvēris galvu rokās, atkrita uz dīvāna.

Nu savukārt bāls kļuva kņazs.

— Blēņas, mans mīļais! Kas tad nu? Kā nu tā var! Vai tad jūs viņu tik ļoti mīlat? Vai tur tā vaina?

— Nezinu, es viņu reizē gan mīlu, gan ienīstu un vairāk neko nezinu, — Kalinovičs atbildēja kā nepilnīgs.

— Ne jūs mīlat, ne ienīstat, — teica kņazs, — viņu ienīst jums nav iemesla un pārāk raizēties arī ne. Mūsu dienās sievietes, paldies dievam, no mīlestības nemirst.

— Nē, mirst gan! — Kalinovičs izsaucās. — Jūs to nespējat saprast. Jūsu kņazes patiesi nemirs, bet starp citu kārtu sievietēm tas, paldies dievam, vēl ir iespējams. Reiz jau viņa gribēja atņemt sev dzīvību tikai tādēļ vien, ka es viņai nerakstīju.

Kņazs, rokas sakrustojis, klausījās Kalinovičā.

— Tikai tāpēc vien, ko jūs sakāt? Tas nu ir pārmērīgs jūtīgums, — viņš noteica.

Kalinovičs zaudēja savaldīšanos.

— Es jūs lūdzu, kņaz, tā nerunāt! Jūsu cinismam vispār ir slikts tonis, bet te nu tas nepavisam nav vietā. Jūs pats nejūtat, cik zemu, cik bezgala zemu nolaižaties, tā runādams, — viņš uzbudināts teica.

Kņazs paraustīja plecus.

— Pieņemsim, — viņš iesāka, — ka es kļūstu ļoti zemisks, saprazdams mīlestību citādi nekā jūs, — to darīt man tomēr zināmas tiesības dod mani gadi, bet tagad es runāšu ar jums tāpat vien, kā savā starpā runā godīgi cilvēki. Ko jūs darāt? Apdomājiet labi! Vēl šodien jūs atnākat un stāstāt, ka meitene jums patīk, lūdzat viņu bildināt: jums gandrīz vai dod piekrišanu; bet tad jūs paziņojat, ka mīlat citu un nevarat viņu pamest Sakiet, ko gribat, bet tā gan var rīkoties tikai ārprātīgs cilvēks; ar jums ne vien nevar ielaisties kaut kādās darīšanās, bet ar jums nav iespējams pat runāt. Velns viņu zina kas tas īsti ir! — kņazs cienīgi secināja.

— Jā, es esmu gandrīz ārprātīgs! — Kalinovičs sacīja. — Bet mans dievs! Mans dievs! Ja vien viņa zinātu, kā es ciešu, viņa man piedotu. Vai saprotat, kas notiek te, manā sirdī? Tur ir elle! Apžēlojieties par mani! — viņš teica, dauzīdams sev pa krūtīm.

— Es visu ļoti labi saprotu, — kņazs atbildēja, — un varu jums teikt, ka viss ļaunums nāk no jūsu muļķīgās audzināšanas universitātē, kur galvu piebāž pilnu ar visādām jaukām, sentimentālām idejiņām, kas dzīvē nekad un nekur nav izmantojamas. Vācieši vismaz ālējas tikai studentu gados, bet pēc beigšanas kļūst tādi, kā vajag,

bet pie mums cilvēku samaitā uz visu mūžu. Kurš katrs gvardes junkurs jūsu vietā ne mirkli nedomātu, jo tas viss nav spļāviena vērts, bet jūs, gudrs, izglītots cilvēks, negribat kaut mazliet pacelties sev pāri, lai visu apsvērtu mierīgā garā Tas galu galā ir puiciskums!

Jums ir sakari ar meiteni, kas jūs laikam mīl, arī jūs viņu mīlat, par ko es gan tomēr šaubos bet pieņemsim! Jums pagadās cita partija, spoža, tāda partija, kas nozīmētu karjeru kuram katram šejienes kambarkungam. Šajā partijā jūs saņemat ne vien bagātību, bet ari jauku meiteni, kura, jums par lielu laimi, ir savu pieķeršanos jums saglabājusi tik lielā mērā, ka vēlas jau pirmajā brīdī, tiklīdz jūs kļūsiet par viņas līgavaini, dāvināt jums simts tūkstošus tikai tādēļ vien, lai jūs nejustos mazliet neveikli, ka, lūk, būdams nabags, jūs ieprecaties tādā bagātībā. Jau šai smalkjūtībai vien vajadzētu šo sievieti jūsu acīs pacelt nezin kādos augstumos! Simts tūkstoši, vai saprotat? — kņazs turpināja, arvien vairāk I un vairāk iekarsdams. — Šķiet, tas gan ir kapitāliņš, kura dēļ varētu atteikties no jebkuras mīlestības. Un, ja nu galu galā jūsu pieķeršanās tai meitenei patiesi ir tik nopietna — velns viņu rāvis! — tad dodiet viņai kādus piecpadsmit tūkstošus sudrabā, un ar to jūs, bez šaubām, viņas nākotni būsiet nodrošinājis daudz labāk, nekā dzīvodams ar viņu un vezdams viņu pretī vienīgi brēcošai nabadzībai. Tieši mīlestība pati jums liek tā rīkoties!

— Jā, sākumā varbūt viņa paraudās un no jums saņemto naudu droši vien pat ar nicinājumu atsviedīs atpakaļ, taču apdomājusies ieslēgs to lādītē un, ja viņa patiesi ir gudra meitene, tad noteikti sapratīs, ka jūs viņai upurējat daudz vairāk, pierādāt daudz lielāku mīlestību, aiziedams no viņas, nekā visu mūžu tēlodams maigu jūtu pilnu un uzticīgu mīlētāju, — ticiet man! . Nu, un vēlāk, kad pirmā dedzība pāries, kas viņai liegs gluži mierīgā garā tepat apprecēties ar kādu viņa augstlab-dzimtību galda priekšnieku, laist pasaulē viņa bērnus, kuru veselības labad viņi vasarās noīrēs kaut kādā Bez-borodkā vasarnīcu un no sirds svētīs jūs kā savu patiesu labdari?

— Bet ja viņa līdz šim laimīgajam laikam nenodzīvos un mazliet ātrāk nomirs? — Kalinovičs iebilda.

— Šai sievietei mani neaizstās pat miljons, — Kalino-vičs atbildēja.

— Atkal — nomirs! — kņazs smīnēdams atkārtoja. — Romānos patiesi esmu lasījis par tādiem gadījumiem, bet dzīvē, jāatzīstas, neesmu tādus sastapis. Pietiek, mans mīļais! Mēs galu galā esam sākuši melst tādas blēņas, ka metas pat kauns un kļūst garlaicīgi. Gribas jums nav, cienītais kungs, un rakstura — tur tā vaina!

Kalinovičs sēdēja, iegrimis savās domās.

— Ja es viņu vēl kaut reizi redzēšu, tad visam būs beigas! Tad es nespēšu neko uzsākt . Turklāt vēl šis Belavins — viņš sacīja.

Kņazs pasmīnēja un, sašūpojies ar visu augumu, atlaidās pret krēsla atzveltni.

— Ak tu dieviņ, tētiņ! Trakāku bērnišķīgumu grūti iedomāties! — viņš izsaucās. — Nu, tad jel neredzieties ar viņu! Patiesi, kāpēc gan jāklausās šajās sievišķa vaimanās un vaidos; palieciet pie manis, pārguliet un rīt uzrakstiet zīmīti: tā un tā, mans draugs, esmu sveiks un vesels, bet aizbraucu kādā ārkārtīgi svarīgā darīšanā, kas sniegs mums labklājību. Vēlāk, kad apprecēsieties, aizsūtiet naudu — un beigta balle: liekas, tas nu ir vieglāk par vieglu! Jāatzīstas, Jakov Vasiļjič, ka es par jūsu prātu un raksturu biju krietni augstākās domās

— Salūzīs katrs, kurš nonāks jūsu pāraudzināšanā, kņaz, — Kalinovičs atteica.

— Jūs nevis lauž, bet iztaisno! — kņazs iebilda. — Es, bez šaubām, daru ļoti muļķīgi, tik daudz runādams, un tas ir mans pēdējais vārds: kā gribat, tā dariet! — viņš pikti noteica un, paņēmis no galda dokumentus, sāka nodarboties ar tiem.

Kādu stundu abi klusēja.

— Kņaz! Paglābiet mani no sevis paša! — Kalinovičs pēdīgi teica lūdzošā balsī. Šajā brīdī viņš likās pat nožēlojams.

— Bet, mans mīļais, ko tad ar jums lai iesāk? — kņazs līdzjūtīgi ievaicājās.

— Dariet, ko gribat, — es esmu jūsējais! — Kalinovičs atbildēja.

— «Tu mūsējais, tu mūsējais! Pie zobena to apzvēri!»

tā teikts kādā drāmā, neatceros, kurā, bet, tā kā mūsu dienās zobenu nav, mēs labāk apzvērēsim uz zīmogpa-pīra; un tādēļ — vai jūs gribat mani uzklausīt vai ne? — kņazs prasīja.

— Esiet tik laipns, — Kalinovičs atbildēja.

— Šī laipnība pirmkārt būs šāda: tā kā jūs, cienītais kungs, ar savu pēdējo rīcību — neatceros, no kuras lugas ir šie vārdi, — esat sev uzspiedis neuzticības zīmogu un ļoti iespējams, ka vienā jaukā rītā jums piepeši ienāks prātā atgriezties pie jūsu agrākās idilliskās mīlestības, tad vai jūs nebūtu tik laipns pirms tam izsniegt man vekseli par norunātajiem piecdesmit tūkstošiem, kas nodrošinātu manu tālāko rīcību? Jums tas nepavisam nav bīstami, jo jums pie dvēseles nav ne kapeikas un man arī nav nekāda aprēķina, nedz prieka jūs ietupināt un maksāt uztura naudu . Bet, kad jūs ar manu starpniecību saņemsiet naudu, tad — dodiet tikai šurp! Tā taču ir?

Visa šī monologa laikā Kalinovičs skatījās kņazam tieši acīs.

— Mēs abi, kņaz, tomēr esam drausmīgi blēži! ... — viņš noteica.

— Mazliet jau esam gan! — kņazs piekrita. — Bet ko lai dara! Nekas!

Kalinovičs nešpetni nosmīnēja.

— Protams, laupītāju vidū arī pašam jābūt laupītājam, — viņš sacīja un, palikdams pie kņaza pārgulēt, sakopoja visus dvēseles spēkus, lai izliktos mierīgs.

XII

Nākošajā dienā viss sāka pamazām nokārtoties. Kalinovičs, it kā pilnīgi zaudējis savu gribu, pēc kņaza diktāta uzrakstīja Nastjeņkai kaut arī mīklainu, tomēr diezgan nomierinošu zīmīti. Aristokrātiskajā Itāliešu ielā tika noīrēts divdaļīgs dzīvoklis: viena puse kņazam, otra līgavainim, kuram kņazs, starp citu, aizdeva nelielu summu — divus tūkstošus sudrabā —, turklāt vairāk gan, zināms, lai neaizmirstos, paņēma no viņa vekseli par piecdesmit diviem tūkstošiem. Pēc pāris dienām Kalinovičs kopā ar kņazu beidzot brauca pie līgavas. Šī sastapšanās bija diezgan dīvaina.

— Sveicināti, Kalinovič! — viņus sagaidīdama, Polina teica neparasti zīmīgā balsī.

Viņš neko neatbildēja. Pēc tam viņi visu ritu pavadīja, aplūkodami vasarnīcas nelielo saimniecību, kurā pati galvenā bija govju kūts ar trim brangām čerkesu govīm. Zirgu stallī stāvēja divi pelēki ērzeļi, ar kuriem mēs redzējām kņazu braucam pa Ņevas prospektu. Polina lika atnest maizi un sāka droši pati ar savām rokām barot abus niknos dzīvniekus. Pa nelielo pagalmu staigāja arī vistas, kuras jaunā saimniece turēja, gribēdama te visu iekārtot kā laukos. To visu Kalinovičam kā nākamajam saimniekam rādīja ļoti sīki, un tikai pēc pusdienām, kad cilvēki vispār ir vairāk noskaņoti uz sirsnīgām sarunām, kņazs uzsāka valodas par galveno jautājumu.

— Māsīca, Jakovs Vasiļjičs droši vien vēlas, lai jūs pati apliecinātu to, ko esmu viņam pavēstījis, — viņš teica.

Polina nodūra acis un samulsa.

— Esmu ar mieru, — viņa sacīja.

— Tas jādara, tas jādara, cienītā! — kņazs piebalsoja un vispirms it kā piegāja pie balkona, bet tad nozuda pavisam.

Palikuši divatā, līgavainis un līgava diezgan ilgi klusēja.

— Vai es jums, Kalinovič, patīku — pasakiet man?

Zinu, ka neesmu ne jauna, ne skaista. — Polina

iesāka.

Viņai par atbildi Kalinovičs gandrīz nomurmināja, ka nekādas citas jūtas jau nebūtu varējušas viņu piespiest tā rīkoties.

— Bet vai jūs Godņevu mīlējāt? — Polina pavaicāja.

— Jā, es viņu mīlēju, — Kalinovičs atbildēja.

— Ļoti?

— Ļoti.

— Vai jūs viņu tiešām pametat?

Kalinovičs ar spēku ievilka krūtīs veselu šalti gaisa.

— Viņa mani pievīla, — viņš sacīja.

— Nevar būt! Nē! Kā gan viņa tā! To gan es negaidīju Nē, tas nu laikam gan nav tiesa!

— Pievīla! — Kalinovičs atbildēja, savilkdams seju dīvainā grimasē.

— Un jums, kā redzu, par to ir grūti runāt.

— Jā, viegli nav.

— Nu tad nerunāsim, — Polina teica un iegrima domās. — Bet paklausieties, — viņa iesāka, — es pati arī gribu būt pret jums atklāta un pateikt, ka arī es reiz esmu mīlējusi un domājusi pilnībā piederēt kādam cilvēkam. Varbūt tā no manas puses bija briesmīga kļūda, kas tagad vairs nav bīstama. Šis cilvēks vismaz man ir miris, taču es viņu ļoti mīlēju.

Kalinovičs klusēja.

— Vai jūs uz mani par to nedusmosities? — Polina turpināja.

— Ar kādām tiesībām gan? — Kalinovičs beidzot sacīja.

— Ar vīra tiesībām, — smaidīdama teica Polina.

— Ko tur teikt? — arī Kalinovičs atbildēja, pa pusei smaidīdams.

— Nedusmojieties . . Man liekas, es jūs ļoti mīlēšu! — Polina teica un sniedza viņam roku, kurā pirmoreiz, Ka-linovičam to satverot, nebija cimda: roka bija sasvīdusi un auksta. Kalinovičam pār visu augumu pārskrēja nervozi drebuļi, bet tad Polina, kā par spīti, pieliecās viņam tuvāk — un viņš juta, ka pat elpa viņai bija kā slimīgai sievietei. Baroneses atbraukšana beidzot darīja galu šīm mocībām. Kņaza pavadībā viņa raibā kleitā iespurdza kā tāds daudzkrāsains taurenītis un izsaucās:

— Bonjour!

— Bonjour! — Polina atbildēja un tūliņ stādīja viņai priekšā Kalinoviču kā savu līgavaini.

— Ah, je vous félicite,1 — baronese izsaucās.

— Et vous aussi, monsieur.[66] [67] — viņa piebilda, pāri galdam pasniegdama Kalinovičam roku, kuru spiezdams tas nodomāja:

«Lūk, ja es varētu iegūt tādu rociņu, tad laikam gan spētu aizmirst arī Nastjeņku!»

Baronese, zināms, tūliņ uzsāka sarunu par modēm un sakarā ar gaidāmajām kāzām pārsprieda beidzamo sīkumu: viņa izlēma, kādu un pie kā darināt pūru, kas lai drapē un gatavo mēbeles guļamistabai un pārējām istabām, turklāt atklādama tik lielisku gaumi un praktiskās zināšanas, ka kņazs brīnījās vien, sajūsminājās un visur viņai piekrita. Arī Kalinovičs izlikās, ka viņam tas viss interesē, kaut gan sirdi māca neciešamas skumjas un mokas.

Notikumu tālākajā gaitā līgavainis un līgava, kā jau tas pieņemts, sāka satikties ik dienas, un šīs tikšanās izraisīja gandrīz vai gaidāmās sekas. Kurš gan nezina, ar kādu spēku vairs ne gluži jaunas, neizskatīgas un parasti gudras meičas iemīlas savas kaisles izraudzītajā objektā, kurš tām dod kaut niecīgāko iemeslu un tiesības to darīt? Izskaidrojums tam ir gluži vienkāršs: vīriešu uzmanība viņas nav izlutinājusi, bet pēc sava prāta un savas attīstības viņas alkst mīlestības; šīs jūtas viņām ir nepieciešamas, un, kad pie viņu apvāršņa uzlec šāda zvaigzne, šīs meičas kā pēdējās nabadzes kaismīgi un bažīgi pieķeras savai pēdējai cerībai. Lai kādas būtu bijušas Polinas agrākās jūtas pret kņazu, taču pašlaik ar viņu notika tieši tas pats: likās, viņa ar katru stundu vairāk un vairāk iemīlēja Kalinoviču. Būdama tikpat skopa un taupīga kā māte, viņa, negaidīdama kņaza atgādinājumu, uzdāvināja līgavainim kredītzīmi uzreiz par pusotra simta tūkstošiem sudrabā. Tad Kalinovičs viņai noskūpstīja roku un it kā atmaiga pret līgavu, taču nauda acīmredzot nepavairoja ne viņa laimi, ne sirdsmieru, tā ka jaunais cilvēks atkal neizturēja šo morālisko lūzumu un kādā jaukā, lietainā un vējainā Pēterburgas rītā pamodās gluži dzeltens: viņu bija piemeklējusi žults lēkme!

Polina pārbijās, nekavējoties pārcēlās uz pilsētu un katrā ziņā pati gribēja kopt slimnieku, pūlēdamās viņu visu laiku izklaidēt ar savu maigumu.

Kalinovičs, kuru slimība bija padarījusi vēl nervozāku un vēl ātrāk sakaitināmu, pēdīgi sāka just pret līgavu tik briesmīgu fizioloģisku riebumu, ko noslēpt vairs nebija cilvēka spēkos, un, kā tas viss būtu beidzies, nevar zināt. Par laimi, ārsts, kurš slimo dziedināja, uzzinājis, kādas ir viņu attiecības, un, šķiet, sapratis, kas kaiš pacientam, sekmīgas ārstēšanas labad atzina par nepieciešamu, lai līgava slimo netraucē un vairāk atstāj viņu mierā — vienatnē. Viņš to pateica kņazam, kurš savukārt, arī labi saprazdams patiesos apstākļus, sagudroja visādas viltības, lai aizkavētu Polinu dzīvoklī, kā arī nemitīgi vadāja viņu pa veikaliem un, ja nu līgava visādā ziņā gribēja būt pie Kalinoviča, tad ne uz mirkli neatstāja abus divatā, lai neļautu izpausties un atplaukt Po-linas maigumam.

Sagatavošanās kāzām tuvojās beigām. Kalinovičs, iz-ģindis kā skelets, sēdēja savā gultā kā parasti. Sulainis pavēstīja, ka atnācis ģenerālienes Grigorijs Vasiļjevs.

— Ielaid! — Kalinovičs teica.

Ienāca mums jau pazīstamais vecais pavārs ar vēl jo plikāku galvvidu, vecmodīgā tumšsarkanā svārkā ar augstu apkakli, spoži nospodrinātos zābaciņos un ar sudraba gredzenu labās rokas pirkstā.

— Ko tu gribēji? — Kalinovičs pavaicāja.

— Tā nu, kā iznāk, esmu ieradies pie sava kunga un pavēlnieka visām savām atlikušajām dzīves dienām — Grigorijs Vasiļjevs atbildēja, mazliet pašķiebdams galvu un nostādamies pamatstājā.

Kalinovičs paraudzījās viņā.

— Taisnību sakot, tāpat kā pie vecā ģenerāļa, par kuru tagadiņ visām mūsu domām un mūsu siržu jūtām jāplūst visaugstākā troņa priekšā viņa laipnīgās dvēseles remdēšanai, un vairāk nekā Tā, redz, es to saprotu!

Kalinovičs noprata, ka vecais ir stipri sadzēries, un, gribēdams no viņa ātrāk tikt vaļā, sniedza vīram trīs sudraba rubļus, taču Grigorijs Vasiļjevs pakāpās dažus soļus atpakaļ.

— Ne jau tāpēc es nācu, Jakov Vasiļjič, — viņš smīnēdams atbildēja, — bet gan aiz tam, ka vakar mūsu kundzene Polina Aleksandrovna ar kņaza muti nodeva pavēli, ka tagadīt, kad viņa iziet pie jums par sievu un aiz tam būšot visādīgas pusdienas un balles, bet es sava vecuma un nederīguma pēc ar to galā netikšot, aiz tam man tūdaliņ jāpošoties un jābraucot uz sādžu Kā es to visu lai saprotu? No kādas puses? — vecais beidza un nostājās vaicājošā pozā.

Taču Kalinovičs viņam nekā neatbildēja.

Nevis sava darba nespēju padarīt — tā viņi mani tikai pa tukšu apvaino, — Grigorijs Vasiļjevs turpināja, — vaina tā, ka es, kazi, esu bīstams cilvēks, — tas gan var būt! . — viņš piebilda ar daudznozīmīgu izteiksmi sejā.

— Kādā ziņā tad tu esi bīstams cilvēks? — Kalinovičs pēdīgi noprasīja, jo viņu šī tērgāšana sāka uzjautrināt.

— Ja tiks vēlēts, es varu droši sacīt laukā, — vecais atbildēja ar tādu kā lepnumu, — neba nu Grigorijs Va-siļjevs tāds cilvēks, ko var ar gardu kumosu iekārdināt vai ar pirkšanu uzpirkt, kurš danco uz pakaļkājām, kā tikai galviņu noglauda, tas nu nemūžam nenotiks. Grigo-rijam Vasiļjevam, — viņš aizkustināts turpināja, norādīdams uz griestiem, — bija viens kungs — ģenerālis Viņš nu ir debesīs, bet jūs, kā iznāk, būsiet viņa pēctecis, tā es to arī saprotu.

— Zināms, — Kalinovičs apliecināja.

— Un, ja nu jūs tagadiņ, — vecais tapināja vēl pacilātāk, — no visas tiesas esat viņa činu, krustu un tikumu mantinieks, tad jūs sacīsiet skaidri: «Griška! Aizej, brāl, paņem savā kukņā visdraņķīgāko slotu un iztrenc šiteno pašu kņazu laukā no manas mājas!» Bet man to vajadzētu izpildīt, un vairāk nekā!

Pēdējie vārdi Kalinoviču jau manāmi ieinteresēja.

— Kāpēc tad tev kņazs tā nepatīk? — viņš pavaicāja.

— Kņazs! .. — vecais iesaucās ar asarām acīs. — Es viņu šitā izprotu, rudzu lauks, āre, zaļo, stiebri rudzī-šiem, brālīšiem, šmaugi, vārpas brangas, rudzpuķes zied, vējiņš tās pieglauž, uzpūš tīruma smaržu, un zemnieciņa sirds priecājas; bet tad aizjoņo pāri stepes zirgs, visu jaukumu sabradā un aplauž, nomin gludu kā klonu — gluži tāpat kņazs mūsu dzīvē, šitā es viņu saprotu.

— Kas tad ir, vai viņš jūs izputināja, vai? — Kalinovičs apprasījās.

— Nospļauties mums būtu bijis par viņa izputināšanu! — atbildēja Grigorijs Vasiļjevs. — Pēc ģenerāļa nāves mantības, paldies dievam, palicis pulka: pietiktu vīzēm ne tādam nekauņas kņazam vien, bet veselam desmitam šitādu; mēs, pats par sevi, brīnījāmies, zinādami savu kundzēni naudas būšanās varen stingru un cietu sievu, aba šam nežēloja nekā. Toreiz, kad nomira laulātais draugs, mēs jau prātojām — kundzene jebšu zaudēs prātu, jebšu padarīsies galu, bet, kad nu iejavs sāka rūgi, tad tikai bija ko redzēt: gan jau būsiet manījuši, ka ir šitādas augstas kārtas sievišķi nepamet vis savas vājības. Kad nu atbrauca atraiknē uz sādžu, šitais kņazs ņēmās smalki apvārdot zobus. Ģenerāļa portretēs vēlēja akurāt kā malku krāsnī sadedzināt, lai tās neplosītu viņai sirdi, un gluži kā ļaunais gars kopš tās reizes ieperinājās kun-dzenei sirdī un līdz pat viņas nāvei tur mitinājās un izri-kojās. Gadījās, šis ar nepatiksim uz kādu no saimes ļaudīm noskatījās, un raugies tikai: ģenerāliene jau dod par šito cilvēku savus rīkojumus.. Visiem vajadzēja izdabāt, drebēt un kā vergiem zemoties kņaza priekšā!

Kalinovičs kļuva drūms.

— Kas tad viņiem tur bija, kāda dēka, vai? — viņš prasīja.

Grigorijs Vasiļjevs paraustīja plecus.

— Istabmeitas, ja vien nemelo, šo to gvelza... — viņš

sacīja, rūgti pasmīnēdams. — Un to visu mēs, kungs, viņam būtu piedevuši, kā sakāmvārds teic: «Arī atraitne ir cilvēks,» — aba, tētiņ Jakov Vasiļjič!.,. Mūsējās jaunkundzes gan mums žēl! . — viņš izsaucās, spiez

dams roku pie sirds. — Ja nu mūsu vecais ģenerālis ta-gadiņ nojaustu, ka šis nav ij viņa vienīgo meitu pietaupījis un nav viņas jaunību un ziedošos gadus pasaudzējis Tētiņ! Ģenerālis no viņa prasīs atbildes Pastarajā tiesā, un vairāk par to es nekā nevaru stāstīt!

— Kālab nevari stāstīt? — Kalinovičs drūmi noprasīja, acis nodūris.

— Stāstīt! — vecais vīrs atbildēja, rūgti smīnēdams. — Kā lai mēs stāstām, ja mūsu rokas ir valgos, kājas pinekļos un mēle piesieta? Un, ja nu, taisnību sacīt, jūs tagadiņ mūsu vecā ģenerāļa vietā to amatu uzņemat un tad nu jūs teiktu. «Griška! Atver man savu sirdi!» — Griška atvērtu ar. «Griška! Neslēp neko ne par manu sievu, ne meitu!» — un Griška neslēptu ar. Vienu pašu vārdiņu, nemaz vairāk nevajadzētu.

— Zināms, saki tik laukā, jo vairāk tāpēc, ka esi jau sācis, — Kalinovičs atkārtoja vēl nopietnāk.

— Saki laukā! — Grigorijs Vasiļjevs atkal atkārtoja, rūgti smīnēdams un galvu purinādams. — Pēc taisnības, tētiņ Jakov Vasiļjič, vajadzētu sacīt tā, ka jaunkundzei varbūt vēl vairāk nekā viņas māmiņai bija patikšana uz to kņazu. Es esmu kalps — nekas vairāk .. Un varu prasīt tikai vienu: vai šitais cilvēks ir tatārs jebšu kristīgais? Kā viņa savas acis neizskatīja, lūkodamās uz to pusi, no kuras šis vēl tikai bija solījies atbraukt.. Tētiņ, mūsu jaunais kungs! Un, ja nu jums tagadiņ izstāstītu, kādi viņai ar māmiņu šitās būšanas dēļ cēlās ķīviņi, tad vienīgi debesu valdniece to visu redzēja, saprata, un izsprieda . Mēs, tie tuvākie kalpotāji, nezinājām, kuram un kā lai izkalpo; un es, te iegrozījās, sava nelāgā rakstura dēj, vecajai ģenerālienei vēl dzīvai esot, droši teicu tiem laupītājiem, kņaza sulaiņiem: «Ko jūs,» es teicu, «laupītāji, esat te pie mums pastrādājuši! Ar visu savu kungu uzklupāt kā tāda tatāru orda te pie mums, visu sagrābāt un izpostījāt, suņi gatavie!»

Kalinovičs klausījās klusēdams un tikai galvu nokāra vēl zemāk.

— Tētiņ Jakov Vasiļjič! — Grigorijs Vasiļjevs izsaucās, atkal piespiezdams roku pie sirds. — Varbūt es ta-gadiņ būšu pie vainas, bet tikpat kā Kazaņas dievmātes bildes priekšā ar asarām acīs no visas sirds jūs lūdzamies: nenotiesājiet mūsu kundzēni, bet apžēlojiet, tētiņ! Nav viņa vainīga nevienā vietā, tikai tas ļaunais cilvēks viņu uz to pavedināja, aba tagadiņ viņa ar visu sirdi ir pieķērusies jums — tā mēs to esam sapratuši.

Kalinovičs klusēja.

— Zināma lieta, mēs, kaut arī vergi, — Grigorijs Vasiļjevs turpināja, — tikpat jutām, kā viņas meitenes gadi pagāja, no sākta gala bija liela mācīšanās, bet tad sākās skumība; kas nu par priekiem kopā ar vecu, turklāt vēl skopu māmiņu? Tik vien bija acu priekšā gaišuma un prieka kā vienīgi kņazs ar savu gludeno mēli Nu, un viņa ieķērās ar, kā pie mums uz laukiem saka.

— Kāpēc tad Polina Aleksandrovna precas ar mani, ja ir iemīlējusies kņazā? — Kalinovičs piepeši prasīja.

— Viņa, kungs, ir atsalusi no kņaza Stipri vien atsalusi, nav vairs kā agrāk, — Grigorijs Vasiļjevs atbildēja nomierinošā tonī, — mēs to nu jau gadus četrus nomanām; to vien stāsta savām istabmeitām: «Ak,» saka, «manas mīļās, cik labprāt es izietu pie vīra!» Jaunkundze ir gudra, kungs, ar smalku apķeršanu un savas jūtīgās sirds dēļ varbūt visu ir sajutusi, ka grēko visaugstā kunga radītāja priekšā. Cik ļoti viņa tagadiņ priecājas par jums — nevar ne izstāstīt; to vien visiem taujā: «Vai manu līgavaini redzējāt? Vai ir smuks?»

Noklausījies to visu, Kalinovičs nopūtās. Viņš pavēlēja vecajam nepļāpāt par to, ko stāstījis viņam, un, piespiedis viņu paņemt trīs rubļus, lika tagad iet mājās, taču Grigorijs Vasiļjevs nekustēja ne no vietas.

— Es vēl par to savu nederīgumu, mūsu labais un jaunais kungs! . — viņš teica, nostādāmies skumīgā pozā.

— Tu paliksi, — Kalinovičs viņam teica.

Tomēr Grigorijs Vasiļjevs it kā neticīgi pagriezās un gausi izgāja.

Tikmēr slimais saķēra galvu rokās un bez spēka atkrita gultā. «Mans dievs! Mans dievs!» viņš murmināja, un tūliņ pēc tam viņam kļuva tik slikti, ka sulainis, kurš viņu apkalpoja, pārbijās un aizsūtīja pēc Polinas un kņaza. Tie abi atsteidzās, Kalinovičs sāka neatlaidīgi lūgt, lai kāzas notiktu jau rīt. Liekas, viņš baidījās par savu apņēmību. Arī Polina par to nopriecājās, un tā nu nelielajā mājas baznīciņā notika laulības.

Līgavainis stāvēja baznīcā pie lasāmā galdiņa izģinais kā mironis. Uz garīdznieka jautājumu: «Vai neesi kādai solījies?» — viņš neko neatbildēja.

Ceremonijā piedalījās vienīgi kņazs un baroneses vīrs. Tie kā liecinieki ar saviem dižciltīgajiem parakstiem apstiprināja ierakstu laulību grāmatā. Pēc laulāšanas ceremonijas pie jaunā pāra, kā tas Pēterburgā bija parasts, tuvākie paziņas vienīgi padzēra tēju ar saldējumu un augļiem un, iztukšojuši pāris glāžu vīna uz jaunā pāra veselību, drīz vien aizbrauca.

Jaunais vīrs greznā rītasvārkā, zeltu izšūtās kurpēs, ar gluži nedzīvu seju devās pa zīda paklāju uz sievas guļamistabu — un tad viss apklusa. Ari ielās līdz kādiem pulksten trijiem bija kluss, bet rītausmā Liteinija prospektā izcēlās ugunsgrēks. Dažos mirkļos liesmas apņēma visu māju. Atjoņoja ugunsdzēsēju komanda, saskrēja ļaudis. Trešajā stāvā sāka kliegt kāda sieviete, saukdama pēc palīdzības. Pūlis nodrebēja, tomēr neviens nepakustējās. Piepeši parādījās kāds kungs neaizpogātā mētelī un bez kaklauta Ar spēku, kāds acīmredzot viņam nebija raksturīgs, kungs pieslēja milzīgas kāpnes un kā vāvere veikli uzrāpās pa tām augšā, ar roku tūliņ izsita rūti un, neraugoties uz to, ka pretī sitās dūmi un liesmas, pazuda ugunī. Visi gaidās sastinga. Pēc pāris mirkļiem glābējs parādījās ar samaņu zaudējušo sievieti uz rokām. Pūlis viņu sagaidīja ar skaļu «urā!» un «bravo!», taču viņš nozuda.

Tas bija jaunlaulātais Kalinovičs.

Kā gan un kāpēc viņš te gadījās? Jau pirms pusstundas viņš bija kā neprātā izmeties no mājām, kādu laiku klīdis pa ielām, nejauši ieraudzījis ugunsgrēku un meties liesmās, šķiet, nevis lai glābtu nelaimīgo, bet lai tur atrastu sev nāvi. tik daudz jaukumu un baudījumu viņam, redzams, bija sagādājusi laulības gulta.

XIII

Kurš gan var nepiekrist tam, ka lielākajā daļā laulību aiz ārējiem apstākļiem slēpjas tik daudz netīra un nepievilcīga, ka daža jauna zēna un jauniņas meitenes slepena sastapšanās tikumiskā ziņā, bez šaubām, stāv daudz augstāk par visiem šiem pustirdznieciskajiem darījumiem, tomēr īstenībā visiem «jaunajiem» pāriem arvien ir tik svētdienīgs un iespaidīgs izskats, it kā viņi patiesi būtu izdarījuši kādu dižu un kādam ļoti svarīgu varoņdarbu. Arī manis aprakstītās kāzas, zināms, bija tāda paša rakstura. Jaunā sieva ar pienācīgu tīksmi sejā ik rītu dzēra šokolādi un tad reizes divas trīs mainīja savu tualeti. Ap pulksten diviem jaunlaulātie parasti sēdās karietē un devās vizītēs, kuru rezultātā viņu marmora vāzē parādījās kartītes: comte Koulgacoffl; m-mu Digavouroff, nee comtesse Miloff,[68] [69] Ivans Petrovičs Zaharjins, ģenerālleitnants, Serge Milkovsky,[70] Pjotrs Nikolajičs Trubnovs, flī-ģeladjutants, un tā tālāk, bija pat kāds spāņu grands Auto de Salvigo — vārdu sakot, viss Pēterburgas sabiedrības zieds un krāšņums, kas mūsu vulgārajām acīm Ņe-vas prospektā un Itāliešu operā parādās tik valdzinošs, tik grezns un ar ko satuvināt manu jauno pāri nemitīgi pūlējās Polinas draudzene baronese. Cik lielā mērā tas viss glaimoja mana varoņa patmīlībai — grūti pateikt, katrā ziņā viņš, liekas, sāka jau pierast pie sava, zināms, ne gluži godīgi sasniegtā, toties spožā jo spožā stāvokļa. Kad viņš, domās iegrimis un salicis rokas uz muguras, soļoja pa savu milzīgo zāli, tad visā viņa cienīgajā stājā, pat frakas piegriezumā jaustiņ jautās nākošais īstenais valsts padomnieks, lai gan tai pašā laikā autora sirdsapziņa man liek pateikt, ka viss šis miers bija tīrā maska: savā sirdī Kalinovičs cieta un nemitīgi domāja par Nastjeņku! Otrā dienā pēc kāzām viņš aizbrauca uz Pavlovsku un no turienes nosūtīja viņai divdesmit piecus tūkstošus sudrabā ar īsu vēstulīti, kurā paziņoja par savām laulībām un lūgšus lūdzās tikai vienu — lai Nas-tjeņķa saudzē savu veselību un nenolād viņu. Atbildi viņš negaidīja, jo neuzrakstīja pat savu adresi.

Divdesmit trešajā oktobrī pie baroneses bija paredzēta plaša balle — īstenībā par godu jaunlaulātajiem. Iepriekšējās dienas rītā Kalinovičs sēdēja savā greznajā kabinetā. Iešķindējās zvans, un tūliņ pēc tam zālē bija dzirdami kņaza pazīstamie soļi. Kalinovičs saviebās.

— Esiet sveicināti, un reizē ari uz redzēšanosl — ienākdams sacīja viesis.

— Kāpēc tad tā? — Kalinovičs bez steigas apvaicājās.

— Braucu prom, godātais Jautājums sakarā ar privilēģiju ir nokārtots, tad nu tagad jādodas uz sādžu jāsāk strādāt rīkoties — kņazs atbildēja un apklusa, it kā nepateicis kaut ko līdz galam, taču Kalinovičs saprata.

— Varbūt vēlaties saņemt naudu? — viņš prasīja, brīdi klusējis.

— Jā, Jakov VasiJjič, es gribētu lūgt. Es tagad sākšu tā rosīties, ka par daudz jau nebūs, — kņazs runāja gandrīz pazemīgi.

Kalinovičs tīšuprāt nožāvājās, lai noslēptu nievīgo smaidu, un nevērīgi atvēra galda neaizslēgto atvilktni.

— Vai gribat kredītzīmēs? — viņš jautāja.

— Vienalga! — kņazs atteica, izvilkdams un atdodams Kalinovičam viņa parādrakstu.

Kalinovičs pasniedza kņazam aizbildniecības padomes kredītzīmi. *

— Piecdesmit divi tūkstoši līdzīgi! — viņš teica.

— Ticu un pateicos jums, godātais! — kņazs paņēma un augstsirdīgi, summu nepārbaudījis, iebāza kredītzīmi kabatā.

Tikmēr Kalinovičs, ar nicinājumu saplēsis savu parādrakstu un nosviedis to uz grīdas, turpināja klusēt, tā ka kņazs sāka justies neveikli.

— Un sakiet — ko tad jūsu baronese? Es viņu šinīs: dienās redzēju un runāju ar viņu par jums, — kņazs uzņēma valodu.

— Arī es pats ar viņu runāju, — Kalinovičs zobgalīgi atbildēja. — Šodien pulksten divos braukšu pie viņas, —• viņš vēl piebilda, it kā vēlēdamies izbeigt šo sarunu.

— Aizbrauciet, aizbrauciet, — kņazs piekrita, — nevar taču laist garām tādu izdevību! Ar kādu sīkumu jāiegūst viņas pateicība — un kāda perspektīva tad pavērsies! Apžēlojieties! Ar literatūru jūs tagad, zināms, vairs nenodarbosities: tātad jāstājas valsts dienestā; bet Pēterburgā bez šāda apkārtceļa nekas nav panākams; tā ir labākā svira, kuru izmantojot vēl var ko pieklājīgu sasniegt.

Šos vārdus dzirdot, Kalinoviča sejā izpaudās nepārprotams nicinājums. Tūliņ pēc kāzām viņš sāka visus kņaza padomus uzklausīt vai nu nevērīgi, vai zobgalīgi.

— Bet kā klājas Polinai? Vai es varu viņu sastapt? — kņazs turpināja.

— Nē, viņa nav apģērbusies, — Kalinovičs sausi atteica.

Nu, tad uz redzēšanos! — kņazs, mazliet apmulsis, atvadījās.

Mājastēvs tikai pamāja ar galvu un pat nepiecēlās. Kņazs aizgāja.

— Nelietis! — Kalinovičs diezgan skaļi noteica viņam aiz muguras un drīz vien izbrauca no pagalma. Atgāzies, pārlicis vienu kāju pār otru, viņš sēdēja savā nelielajā karietē un ātri traucās pa Ņevas prospektu. Morskajas ielā ekipāža apstājās pie kādas krāšņas mājas parādes durvīm.

Kalinovičs nosauca šveicaram savu uzvārdu.

— Lūdzami, — tas noteica un ar zvanu padeva ziņu uz beletāžu.

Kalinovičam neviļus ienāca prātā pirmā vizīte pie ģe-nerālienes. Nu viņš atkal devās iekšā kungu mājā, starpība tikai tāda, ka te aristokrātisms bija īsts: samta drapējums pie logiem izskatījās sevišķi cienīgs; zeltījums, mēbeles, spoguļi — viss bija smagnējs un grezns; savu sulīgo zaļumu uz visām pusēm pleta tropu augi, gandrīz vai aizēnodami logus; vēl Katrīnas laikā darinātais parkets nevienā vietā nebija pat ne ieplaisājis. Arī gaisā vēdīja kāds veclaiku aristokrātiskums. Baronese šausminājās par visām šīm vecajām grabažām, tomēr barons palika nepielūdzams un nevēlējās neko mainīt. Iekārtot pēc pašas prāta viņš sievai atļāva tikai viņas nelielās telpas, tomēr nedodams tam ne kapeikas naudas. Taču baronese, neraugoties uz to, bija iekārtojusi sev īstu paradīzi gluži modernā gaumē. Taisni kā fejas mājoklī Kalinovičs iegāja viņas mazajā viesistabā, kur viņa, vēl ģērbusies rīta tualetē un dzerdama kafiju, viesi jo laipni pieņēma.

— Bonjour! — baronese uzsauca Kalinovičam, smaidīdama eņģeļa smaidu, tāpat kā reiz bija smaidījusi kņaze, tikai ar to pārākumu, ka darīja to it kā saprātīgāk un lietišķāk.

— Bonjour, madame! — viņš atbildēja ar pašcieņu, bet arī laipni.

— Désirez vous du café?1 — baronese apprasījās.

— Je vous prie![71] [72] Kalinovičs atbildēja.

— Un smēķēt? — baronese piebilda, piebīdīdama tuvāk sudraba glāzi ar papirosiem.

Kalinovičs aizsmēķēja.

— Es jums atvedu nelielu summu — viņš iesāka.

— Ak, jā, jā, merci! — baronese ātri noteica, mazliet samulsusi, un tūliņ mainīja sarunas tematu. — Sakiet, — viņa turpināja, — vai jūs jau sen bijāt iemīlējies Po-linā? Mani tas ļoti interesē.

— Jā, sen, — Kalinovičs atbildēja, jūtami valdīdamies.

— Viņa ir ļoti jauka, ļoti gudra . nav glīta, bet tieši tāda, kādas sauc par une femme d'esprit: gudrs cilvēks, literāts var tieši viņā iemīlēties. Voulez vous prendre encore une tasse?[73]

— Non, merci, — Kalinovičs atbildēja. — Nauda — viņš piebilda, izvilkdams no kabatas biezu paciņu asignāciju.

— Jā, bet man, liekas, vajadzētu jums dot kādu dokumentu?

— Nē, nevajag, — Kalinovičs atbildēja.

— Merci, — baronese atbildēja, domīgi likdama naudu atvilktnē.

Kādu laiku abi klusēja.

— Man, baronese, ir lūgums arī jums — Kalinovičs iesāka.

— Ak, jā, zinu, zinu! — viņa atcerejas. — Tikai pagaidiet: kā to lai nokārto? Šis grāfs . viņš mani ļoti mīl, pat baidās.. Pagaidiet, ja jūs tagad brauktu pie viņa ar vēstuli no manis, nebūtu nekāds brīnums, ka jūs pūlī pazustu; viņš gribēs gan jums kaut ko pateikt, bet var gadīties, ka nepagūs. Vai labāk nebūtu tā: grāfs būs pie manis ballē, es jūs gluži vienkārši pievedīšu pie viņa, iepazīstināšu un skaidri pateikšu, ko mēs gribam.

— Ja tas būtu iespējams, tad zināms — Kalinovičs teica.

— Protams, var Vai tiešām jūs domājat, ka Pēterburgas ballēs runā par ko citu. vienīgi par darīšanām Tik neciešami cilvēki! baronese sacīja. Tajā brīdī atskanēja piešu šķindoņa. Kalinovičs piecēlās.

Adieu, līdz rītam, — baronese teica.

Kalinovičs paklanījās.

Sakiet Polinai, lai viņa katrā ziņā ierodas savā baltajā kleitā. Elle est magnifique!

— Klausos, kundze, — Kalinovičs atbildēja un devās prom.

Patīkamais smaids, kas vizītes laikā padarīja izteiksmīgu viņa seju, acumirklī nozuda, tiklīdz viņš iesēdās ekipāžā, viņam gribējās kaut vai līdz nesamaņai piedzerties, lai tikai nebūtu jāredz un jāsaprot, kas ap viņu norisinās. Mājās, kā par spīti, viņam pretī iznāca Polina jaunā vatētā pastaigu ģērbā un apvaicājās: «Vai es izskatos labi?»

Labi, — Kalinovičs, savilcis seju grimasē, atbildēja, un pusstundu vēlāk abi zem rokas pastaigājās pa Ņevas prospektu.

Balle! Balle! Reiz tik skurbinošais un iejūsminošais vārds! Jau Puškins rakstīja: «Tīk trakā jaunība un jūsma, tīk spožums, līksmība un drūzma, tīk dāmu krāšņie tērpi man!» * Taču mūs, sava laika bērnus, ar to vairs nevar piemānīt. Mēs zinām, ko nozīmē balle, it īpaši augstākajā sabiedrībā. Vajag būt tikpat bērnišķīgi naivam kā viens man pazīstams praporščiks, kurš neprot novērtēt pat ēdienu, vajag būt tieši tādam pašam vientiesim kā viņš, lai noticētu baronesei, kad viņa jums laipni apgalvo, ka balli rīko par prieku sabiedrībai, nevis tādēļ, lai novilcinātu viņas nelielā parāda — trīsdesmit tūkstoš rubļu piedzīšanu, par ko viņa tepat, Ļadova orķestrim * burvīgi spēlējot, runās ar personām, no kurām viss atkarīgs. Bet, lūk, tur tas kungs, kurš, tāpat kā Dombijs*, aizpogājis visas pogas un kuram, pēc ārstu domām, katru dienu izplūstošā žults esot galīgi saēdusi aknas, — vai tiešām šī odze cilvēka izskatā šurp atbraucis palīksmoties? Un jūs, jaukā, blondā dāma, kas izklaidīgi ienirstat pūlī! Es nomanu, ka jūsu sirds asiņo, iedomājot, ka jūsu vīrs vēl nesen kādā strīdā sarunāja tādas blēņas, kas galīgi atklāja, cik bezgala vāji ir viņa garīgie spēciņi, un diezin vai jums izdosies paturēt lielisko posteni, kurā jums ir tik ērti. Bet jūs, jūsu ekselence, kāpēc jūs tā samokāt savu ierēdņa dabu un nopūlaties savu miroņgalvu noturēt iestīvinātā apkaklītē, neliecot to ik uz soļa lejup, pēc kā jūs jūtat tīri organisku nepieciešamību, — es zinu gan, to visu jūs darāt aiz pasaulīgas vēlēšanās izlikties par brīvdomātāju, redz, tur tā bārdainā kunga priekšā, kurš, domās iegrimis, stāv pie kolonnas. Bet jums madame Hmarova, lai cik dziļi es jūs cienu, man atklāti jāsaka — es neticu jūsu kristīgajai lēnprātībai, lai cik vienkārša un necila ir jūsu balles tualete un lai cik lēnīgs ir jūsu skatiens, kurā jūs ietverat visu šo izgreznoto pasaulīgo pūli.- Ai, nē! Šobrīd jūsu sirdi grauž niknuma tārps! Gabalos saplosīt un samīdīt kājām kā odzi jūs būtu gribējusi šo lielisko ģenerāli, kurš nevērīgi sēž krēslā, atbalstījis savu sprogaino galvu pret krēsla atzveltni. Viņš nu jau pusstundu labāk par kuru katru francūzi runā franciski un katru domu vēl nobeidz ar kalambūriem. Jūs ļoti labi zināt, ka viņš jūs atklāti sauc par liekuli un stipri kaitē jūsu autoritātei! Tu, civilais karotāj, kas esi vīrišķīgi panesis tik daudz pret sevi vērstu triecienu un iemantojis tādu slavu, ka tad, kad tevi kāds sabiedrībā nolamāja, viens no taviem klientiem piezīmēja: kādas tiesības gan šim cilvēkam esot tā teikt, ja viņš tevi nemaz nepazīstot? «Velnu arī neviens nepazīst, bet lamā visi!» pārdrošnieks atteica un ar savu atbildi sajūsmināja publiku. Tu visu to pacieti, bet tagad arī tu, atstāts vienīgi ar pāva spalvām, bez tā spēka apziņas, kāds reiz piemita tavam parakstam, jūties neveikli. Tu esi atbraucis gandrīz vai nepieciešamības dēļ, un tavs vienīgais mērķis ir ar savu ērgļa skatienu sekot četrām paša radītajām sārtvaidzīgajām aušām, lai viņu sirdīs neieperinātos vulgāras jūtas pret kādu proletārieti. Un, beidzot, ar dziļu līdzjūtību spiežu roku tev, mans labsirdīgais jaunekli, savas bargās dievietes mātes nelaimīgajam upurim, viņa atsūtījusi tevi šurp meklēt spožas galmadāmas roku un sirdi, kamēr tava paša sirds tiektin tiecas uz mazu dzīvoklīti Pesčanajas ielā, kur dzīvo vViņa, tavas dzīves dārgums, kaut gan tu pat domās neiedrošinies viņas vienkāršo vārdu kādreiz izrotāt ar savu dižciltīgo ģerboni. Bet vēl jo vairāk man žēl tevis, godīgais vīrs, dižciltīgās dzimtas pēcteci, cik vientuļš tu stāvi ar rūpju aizmiglotu prātu, zinādams, ka tepat desmitiem cilvēku vērpj pret tevi sazvērestības tāpēc, ka esi sācis apkarot dažādas līdz šim mierīgi pastāvējušas nelietības. Nevienam, it nevienam no jums, godkāres, naudas, izsmalcinātas izvirtības un tukšas, dīkdienīgas dzīves mocekļiem, nav jautri!

Pēc vienpadsmitiem beidzot ieradās jaunlaulātie. Tie bija aizkavējušies vienīgi sakarā ar jaunās sievas tualeti, viņa jau no pulksten sešiem noņēmās ar frizūras kārtošanu, bet viņai likās, ka nekas lāgā nepiestāv Likdama vairākas reizes no vietas par jaunu sasukāt matus, viņa bārās, tad sāka pati tos sprogot, apdedzinājās ar šķērēm, iesvieda tās frizierim sejā, nomainīja kādus piecus tērpus, saplēsa kurpes un pēdīgi sāka raudāt. Kalinovičs, pirmo reizi redzēdams šādu sievas rakstura izpausmi, noskaitās.

— Vai nu tūliņ saģērbieties, vai ari es braukšu viens pats! — viņš uzkliedza tādā toni, ka Polina uzskatīja par labāku samierināties un slēptā satraukumā nekavējoties saģērbās, tikai pavisam bezgaumīgi. Kad viņi ienāca zālē, mājasmāte nekavējoties devās viņiem pretī.

— A, vēlu, vēlu! — viņa sacīja.

— Es nejutos vesela, — Polina atbildēja.

Tikmēr Kalinovičam, ieraugot veselu baru skaistu, apburošu sieviešu, sirds vai pamira, uzmetot acis sievas greizajam augumam, taču viņš, protams, savaldījās un sāka sasveicināties ar paziņām. Spāņu grands viņam paspieda roku, senatora Ridvinova sieva, kas, acis piemiegusi, skatījās caur lorneti, jau iztālēm māja viņam ar galvu. Baltmatainais poručiks Samovskis, ļoti pieglaimīgs jauns cilvēks, pienāca viņam klāt un paklanījās, ļoti vēlēdamies uzsākt sarunu.

— Sakiet — vai jūs tagad kaut ko rakstāt?

— Nē, — Kalinovičs strupi atbildēja.

Valodīgais poručiks mitējās tikai uz īsu brīdi, viņš vēl vairāk izrieza krūtis un apvaicājās:

— Bet sakiet — kurš tagad ir pats ievērojamākais rakstnieks?

— Katrs, es domāju, uzskata, ka viņš pats, — Kalino-vičs atbildēja.

Poručiks iesmējās.

— Jā, droši vien — viņš jau iesāka, taču Kalino-vičs neuzskatīja par vajadzīgu sarunu ar viņu turpināt un pēc iespējas laipnāk aizgriezās prom no viņa, un uzrunāja mājasmāti, kas gāja garām.

— Vai grāfs ir te? — viņš prasīja.

— Jā Paturiet mani acīs: nokārtosim .. — viņa, garām iedama, atbildēja.

Kalinovičs ar smaidu viņai pateicās un devās pie ma-dame Digavouroff, nee comtesse Miloff, un uzlūdza viņu uz kadriļu.

Spožas un asprātīgas sarunas starp kavalieriem un dāmām dejas laikā un vēl jo vairāk sarunas par jūtām jau sen piederēja pagātnei. Mūsu augstākās sabiedrības rakstnieks kņazs Odojevskis, šķiet, jau trīsdesmitajos gados asprātīgi paredzēja to, ka, sabiedrībai attīstoties, izcili franti vairs nerunās ne vārda. Mūsu dienās katram kārtīgam cilvēkam pietiek ar vārdos neizteiktu tīksmi, ka viņš atrodas nevis kaut kur, bet gan kopā ar cilvēces vislabāko daļu

Mans varonis, pārmijis ar savu dāmu ne vairāk par desmit vārdiem, atradās tieši šādas domas varā: redzēdams sevi šīs sabiedrības vidū, viņš ar gandarījumu atcerējās, ka vēl pirms mēnešiem trim bija vienīgi no ielas noraudzījies un logos redzējis pazibam šīs apburošās sieviešu galviņas un apbrīnojami brašos vīriešu augumus. Tomēr šī tīkamā izjūta vienā mirklī bija pagalam, tiklīdz viņš ielūkojās kādā zāles stūrī un pamanīja tur bārdaino kungu vēl arvien stāvam pie kolonnas un viņam blakus — Belavinu. Kalinovičs vai pamira. Šajā brīdī viņš bija ar mieru atdot pusi savas milzīgās bagātības, lai tikai te nebūtu šī atmaskotāja, kurš bija spējīgs, visam šim augstākās sabiedrības pūlim dzirdot, viņam uzsaukt Ju esi nelietis! «Bet es nemaz neesmu nelietis, ak dievs! Ja vien viņš zinātu, kā es ciešu!» Kalinovičs drudžaini domāja, un viņam tūliņ radās vēlēšanās, lai notiek kas notikdams, pieiet pie Belavina, atklāt viņam savu sirdi un lūgt un pieprasīt, lai tas nenicina viņu, Kalinoviču, jo viņš to nav pelnījis. Ar tādu nodomu viņš piegāja pie Belavina un pēc iespējas brīvāk teica:

— Sveicināti, Mihailo Sergej ič!

— Sveicināti! — tas atņēma sveicienu.

Drauga maigajā balsī Kalinovičs saklausīja dziļu nicinājumu. Nezinādams, kā tālāk izturēties, viņš nostājās blakām. Belavins nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

— Man vēl jāatdod atpakaļ jūsu nauda, — Belavins sacīja un izvilka no kabatas Nastjeņkai nosūtīto kredīt-zīmi.

Kalinovičs neattapa, kā lai rīkojas, steigšus paņēma to un iebāza kabatā. Belavins savukārt arī nodūra galvu. Arī viņam acīmredzot bija neērti veikt šo uzdevumu.

Kalinovičs tomēr negāja prom un neveikli mīņājās uz vietas.

— Nu, kā tad klājas? — viņš ierunājās, taču Belavins viņam vairs nepievērsa uzmanības un teica bārdainajam kungam:

— Jūs pirmīt teicāt, ka Čičikovs nav pelnījis tādu tikumisku nosodījumu, kādam viņu pakļāvis autors, jo sabiedrība pati nav viņā attīstījusi izpratni par goda jūtām; bet ko gan te spēj sabiedrība, ja viņš pats ir nelietīgs

cilvēks?

— Iespējams, ka tā būtu viņu atturējusi, — bārdainais kungs sacīja.

— Bet pie mums ir otrādi, visi nopūlas cilvēku pazudināt, — Kalinovičs bikli iejaucās.

— Hm! Pazudināt! — ar izsmieklu teica Belavins. — Ne jau tieksme pazudināt vainojama, bet nekrietns raksturs. Un ko gan šādiem cilvēkiem nozīmē sirdsapziņa? Tīrais biedēklis, ko viņam blakus nostādījusi audzināšana un pieklājīgā sabiedrība! Palaikam jau viņš varbūt arī uzmet tai acis, itin kā satrūkstas, tomēr iedzimtie instinkti dara savu. Pretējā gadījumā var nonākt pie šausmīga secinājuma, ka sirdsapziņa patiesi ir kaut kas nosacīts. Labais, kas cilvēkam iedzimts, arvien izpaužas netieši — bez viņa paša gribas. No visattīstītākās līdz pašai mežonīgākajai cilvēku sabiedrībai varam vērot goda un labsirdības mocekļus. Aklie redzīgo no ceļa nenovedīs, bet viņš gan tos aizvilks sev līdzi. Un, ja tā nenotiek, tad nav ko vainot spoguli, tad pašam mūlis greizs! — Belavins ar patosu nobeidza un nepiespiesti, kā cilvēks, kurš pieradis uzturēties sabiedrībā, atgāja nost un apsēdās blakus kādai dāmai.

Kalinovičs bija satriekts. Viņš itin labi saprata, ka Bela-vins tīšuprāt runāja asi, lai viņam sāpīgāk iedzeltu.

— Jūs lūdz baronese, — ātri piesteidzies viņam klāt, sacīja Samovskis.

— Ā! — Kalinovičs izsaucās, ar acīm stīvi pārlūkodams zāli.

— Viņa ir tur, otrā viesistabā, — poručiks paskaidroja. — Ja vēlaties, es jūs pavadīšu.

Kalinovičs viņam sekoja.

— Es te pazīstu katru kaktiņu, — poručiks pašapmierināti turpināja, jo patiešām visu viņam pazīstamo augstākās sabiedrības māju telpas pārzināja līdz beidzamajam sīkumam.

Nelielā mājīgā istabā viņi atrada mājasmāti ar veco grāfu, kura sejas izteiksme šoreiz bija vēl iespaidīgāka. Ar savu balto kaklautu un zvaigznēm pie frakas viņš Kalinovičam likās kā noslēpumainā nišā novietota Jupitera statuja. Viegla un stalta kā kalnu kaza viņam blakus sēdēja baronese.

— Tas ir viņš! — mājasmāte teica, norādīdama uz ienākušo Kalinoviču.

Mans varonis laipni paklanījās.

— Liekas, esmu jūs redzējis pie jūsu tagadējās laulātās draudzenes? — vecais sacīja.

— Tieši tā, jūsu gaišība, man bija tas gods reiz tur ar jums sastapties, — Kalinovičs atbildēja.

— Apsēdieties te, tuvāk pie mums, — baronese uzaicināja.

Kalinovičs apsēdās.

— Baronese man teica, — iesāka vecais, — ka jūs vēloties iestāties pie manis dienestā.

— Ja vien jūsu gaišība atļautu man cerēt — Kalinovičs ierunājās, taču grāfs ar galvas mājienu viņu pārtrauca.

— Viņa man paskaidroja, — vecais turpināja, — ka alga jums neesot vajadzīga un jūs vēloties pēc iespējas ievērojamāku posteni.

— Dzīvē esmu vairāk nekā nodrošināts . — Kalinovičs atbildēja, taču vecais viņu atkal apklusināja, pieliekdams galvu.

— Bet jūs esat literāts, kaut ko tur tādu rakstot ..

— Ja, es rakstīju.

— Tas viss nav nekas, ļoti labi, un tomēr, kad iestāsieties dienestā, es jūs lūgšu to pārtraukt. Un vispār jums kā ierēdnim, kā valdības pārstāvim pēc iespējas ieteicams pārtraukt attiecības ar šiem kungiem, uz kuriem, starp mums runājot, vispār neskatās labi.

Kalinovičs neko neiebilda un klusēja.

— Vai ar Aleksandru Petroviču mēs viņu esam iepazīstinājuši? — vecais apjautājās baronesei.

— Vēl ne, bet iepazīstināšu, — viņa atbildēja.

— Jā, iepazīstiniet gan, tā būs labāk, un sakiet, ka man jūs jau esat stāstījusi un es vēlos, lai viņš to man rīt atgādina.

— Mērci, — baronese pateicās.

Vecais viņai uz to atbildēja vienīgi ar smaidu, un tālāk saruna starp viņiem risinājās vairāk ar mājieniem.

Kalinovičs saprata, ka viņš jau ir lieks, un devās laukā no istabas.

Viņam neizgāja no prāta Belavins. «Kādas tiesības gan,» viņš domāja, «šiem kungiem ir no saviem utopiskajiem tikumības augstumiem tādā veidā noniecināt cilvēkus, kuri dzīvē cenšas izsisties uz augšu un strādāt? viņš, es domāju, jau kopš dzimšanas tērpjas batistā un mežģīnēs. Tādos apstākļos nekas nekaiš kaldināt savā galvā lieliskas idejas un tajā pašā laikā neko nedarīt! Viņš droši vien nav pakustinājis ne pirkstiņa, lai kaut vienu no savām sentencēm izpildītu dzīvē, bet tikai kā kaija bez spārniem vienā mierā tup siltā liedagā un skumīgi šūpo galvu, kad viņai acu priekšā viļņos cīnās un iet bojā kuģi. Vai nu esmu slikts, vai labs, bet manī ir dziņa rosīgi darboties; es neesmu dzimis, lai sēdētu, rokas klēpī salicis. Un vai tiešām viņi nezina, ka dzīvē, lai paveiktu kaut vienu labu darbu, vispirms nākas pastrādāt tūkstoš nekrietnību? Un galu galā ar kādām tiesībām šis cilvēks atļaujas izsvērt manas attiecības ar šo meiteni un ar nicinājumu atsviest manu naudu, ko tās pašas sievietes laimei esmu ieguvis ar sviedriem un asinīm?»

Tā mans varonis stiprināja sevi ar sadzīves morāli, taču sirdsapziņa, noslēpusies dvēseles dziļumos, skaidri pateica priekšā, ka tās ir blēņas, kas ne mirkli nespēj atvairīt Belavina patiesību. Lai būtu kā būdams, viņš apņēmās panākt, ka Belavins paņem naudu atpakaļ un rīkojas ar to pēc saviem ieskatiem, ja jau ir šajā lietā tiktāl iejaucies. Ar šādu sadomātu frāzi viņš devās uzmeklēt draugu un atrada viņu jau kāpjam lejup pa kāpnēm.

— Monsieur Belavin! — viņš uzsauca, pieskriedams pie margām. — Ņemiet naudu! Jums nav tiesību to man atdot, tāpat kā man — paturēt to pie sevis.

— Lai nu paliek, paturiet vien! — Belavins atsaucās un aizcirta parādes durvis.

Bija vajadzīga necilvēcīga pacietība, lai spētu panest šādu knipja sitienu. Mana varoņa pirmais nodoms bija paaicināt tepat kādu no jaunajiem ļaudīm par sekundantu un aizsūtīt savam ienaidniekam izaicinājumu, taču, nepavisam nebūdams gļēvulis, viņš tomēr dueļus uzskatīja par galīgu neprātu. Turklāt, lai būtu kā būdams, taču pret jums pavērsts pistoles stobrs nav nekāds joks — un tas viss tāpēc, ka pret jūsu personu nejūt cieņu kāds tur kungs

Kamēr visas šīs saprātīgās domas Kalinoviča sirdī remdināja niknumu, viņam blakus atskanēja mājasmātes balss.

— Monsieur Kalinovič, kur jūs esat? Nejaukais! Ejam, es jūs iepazīstināšu ar jūsu direktoru. Es jau nupat viņam stāstīju, — baronese sacīja un paņēma viņu pie rokas.

Kalinovičs viņai sekoja.

— Es jūs nosēdināšu kopā ar viņu pie kāršu galda — zaudējiet: viņam tas patīk.

— Patīk? — Kalinovičs pārvaicāja izsmējīgā balsī.

— Patīk, baismīgs nelietis! — mājasmāte atbildēja.

— Monsieur Kalinovičs, Aleksandrs Petrovičs! — viņa sacīja, pienākusi klāt mums jau pazīstamajam direktoram.

— Mēs jau esam pazīstami, — tas atbildēja, pastiepdams Kalinovičam pretī roku.

— Esat pazīstami? — baronese noprasīja Kalinovičam.

— Man reiz bija tas gods būt pie viņa ekselences, — viņš atbildēja.

— Jūsu galds, kungi, ir viesistabā, — mājasmāte vēl pateica un aizgāja.

Direktors un Kalinovičs nomēroja viens otru ar acīm kā divi dzīvē sastapušies karotāji.

— Jūs esat apprecējies? — direktors pirmais iesāka.

— Jā, lūk, tā ir mana sieva, — Kalinovičs atbildēja, norādīdams direktoram uz Polinu, kura kopā ar kādu citu dāmu gāja garām un, neraugoties uz savu neizskatīgo augumu, prata augstprātīgi paklanīties, bet direktors savukārt klanīdamies pievērsa skatienu Polinas prāvajiem briljantiem, ko šajā iepazīšanās reizē Kalinovičs tieši vēlējās.

— Iesim taču pie mūsu spēļu galda! — teica direktors, kad dāmas bija pagājušas garām.

— Iesim! — Kalinovičs pievienojās.

Pirms vakariņām ieskanējās valodas, ka viņš savam partnerim paspēlējis divus tūkstošus sudrabā, un savam varonim par attaisnojumu man jāteic, ka šajā gadījumā viņš pēc tā tik ļoti nemaz necentās, bet drīzāk bija patiesi izklaidīgs: zobgalīgi smaidošā Belavina neciešamais tēls kā rēgs stāvēja viņam acu priekšā.

Pēc pāris nedēļām tika dota pavēle, ka titulārpadom-nieks Kalinovičs iecelts par speciālo uzdevumu ierēdni pie*** Šajā gadījuma priekšniecība nebija kļūdījusies: no mana varoņa iznāca spožs izmeklētājs. Gadu vēlāk viņš tika paaugstināts par kolēģijas asesoru, tad apbalvots ar trešās pakāpes Annas ordeni, bet vēl pēc gadiem diviem iecelts par galma padomnieku. Vēlāk, kļuvis par piektās klases sevišķu uzdevumu ierēdni, viņš četru gadu laikā ieguva kolēģijas padomnieka pakāpi un kaklā karināmo Vladimira ordeni un beidzot tika iecelts par M-as vicegubernatoru.

CETURTĀ DAĻA

I

Kalinovičs tika iecelts par vicegubernatoru tieši tajā guberņā, kur reiz bija strādājis par sīku skolas pārlūku. Lasītājs varbūt zinās, ka pie mums katrai guberņai ir pašai sava politika, kam, protams, nav nekā kopēja ar to, par kuru raksta «Débats», «Siècle» un «Times». Mums ir gluži vienalga, kurš valda Francijā — Filips vai Napoleons; Anglijas karalieni varat izprecināt kaut vai turku sultānam, lai tikai nebūtu rekrūšu vervēšanas. Toties mūsu sirds ļoti dzīvo līdzi un tai ļoti tuvs ir jautājums par to, kas ir priekšnieks mums pašiem, kas ir mūsu gubernators. Iedzēruši kādu glāzīti traktierī vai pagrabiņā, šo politiku pārspriež sekretāri, galdu priekšnieki un citi prikazu sīkie ierēdnīši, pārspriež ar putām uz lūpām aiz dvēseles saviļņojuma, un viņiem uz to ir pilnīgas morālas tiesības, jo šī politika liek stirkšķēt viņu apkaklēm. Arī izglītotā muižniecība par šo politiku spriež ar daudz dzīvāku interesi nekā par to, ko izlasa avīzēs. Guberņas politika nosaka dažādu resoru darbību un lielākoties labi zināmā veidā vada taisnprātīgo prokurora aci.

Svārstīgums un nepastāvība šajā politikā tā saucamajiem valstiski domājošiem cilvēkiem ir visļaunākais. Ar vienu cilvēku tomēr var saprasties, lai viņš būtu kaut gatavais zvērs; un es ar prieku varu teikt, ka mūsu izraudzītā guberņa šajā ziņā dzīvoja labas dienas: jau piecpadsmit gadus to pārvaldīja ģenerālleitnants Bazarjevs. Guberņai klājās labi — un viņam arī labi, lai gan, zināms, dzīvē neviens ceļš nav bez ērkšķiem, kur nu vēl gubernatora ceļš, un tāpēc arī ģenerālleitnantam gadījās vairāki dzeloņi. Viņam sanāca diezgan nopietnas nepatikšanas ar guberņas muižniecības priekšnieku sakarā ar nolaidīgu vizīšu veikšanu, ko bija atļāvusies gubernatori ene, kas, vīram par nelaimi, patiesi izturējās kā nezin kāda cariene, taču gubernators, pateicoties savai atklātajai un īsti gubernatoriskajai dzīvei, mācēja tā saprasties ar muižniekiem, ka tie, taisnību sakot, viņam izpatikdami, jau pirmajā balsošanas reizē muižniecības priekšnieku

izgāza cauri. Tad viens no prokuroriem sadomāja paspuroties viņam pretī un sāka guberņas pārvaldē protestēt pret guberņas priekšnieka ierosinājumiem, taču viss beidzās ar to, ka prokurors dienesta labā tika pārcelts uz citu — attālāku guberņu. Beidzot pēdējā un visnopietnākā cīņa gubernatoram bija ar agrāko vicegubernatoru, kurš sākumā likās pavisam nekaitīgs, kā jau cilvēks, kas gandrīz nemaz nerunāja, bija neapdāvināts un iecelts šajā amatā vienīgi tāpēc, ka apprecējis kāda augstmaņa ārlaulības mazmeitu, bet tad piepeši, kā driģenes saēdies, sāka ne vairāk, ne mazāk kā ierobežot nodokļu atpirkšanu, visur klaigādams un plātīdamies, ka viņš iznīcināšot gubernatoru ar visiem viņa zvērinātajiem, tā ka daža ne pārāk gudra galviņa sāka svārstīties un bija gandrīz vai ar mieru viņam noticēt, bet vairāki nelojāli protestētāji jau pavisam droši un priecīgi izslēja galvas — tomēr uz neilgu laiku. Bazarjevs tikmēr izturējās tā, it kā neko nezinātu, un atļāva resnajam Četverikovam, veselas guberņas nodokļu atpircējam, pašam sevi aizstāvēt, un tas visu iegrozīja tā, ka jau pēc trim nedēļām vicegubernators tika pieskaitīts pie tiem, kas «atrodas ministrijas rīcībā», bet gubernators nākošajā Jaungadā atkal saņēma apbalvojumu. Vārdu sakot, gluži kā zelts, ko attīra ugunīs, arī vecais gubernators iznāca no visām savām cīņām jaunā varas spožumā, un viņa pēdējā uzvara jau skaidri pierādīja, cik stipras viņa pozīcijas Pēterburgā, un galīgi nostiprināja mīlestību un cieņu pret viņu tepat uz vietas. Acīmredzot viņš nebija izsviežams no segliem; lai nu kā, tomēr katrai slavai, sasniedzot augstāko attīstības pakāpi, arvien piemīt kaut kas nelaimi vēstījošs un liktenīgs Jautājums, kas par putnu ir jaunais vicegubernators, daudzus skāra īpaši sāpīgi un modināja sevišķas bažas. Tomēr atbildes sekoja vispatīkamākās.

Pie mums, kā zināms, gan pa priekšu, gan aiz muguras katram priekšniekam soļo pavadoņi, kas pazīstami ar apzīmējumu savi ierēdņi, kuru personā tie, kas vairs nav savi ierēdņi, jau iepriekš nojauš savu galu. Pirms mūsu vicegubernatora šoreiz ieradās kāds viņa departamenta ierēdnis, kuru viņš bija aicinājis sev līdzi, gados vēl ļoti jauns, bet jau ar tādu sejas krāsu kā cilvēkam, kas slimo ar hemoroīdiem, ģērbies kā frants, slaids un pēc sava toņa un manierēm vispār ļoti līdzīgs Kalinovičam jaunībā un varbūt arī nākošais vicegubernators, taču pagaidām vēl, kā runāja, tikai nākošais guberņas pārvaldes sekretārs. Bet pats jaunais cilvēks, jūtami mazrunīgs, kā jau visi pēterburdzieši, to nelika manīt ne ar pušplēstu vārdu un nodarbojās vienīgi ar dzīvokļa nolīgšanu vicegubernatoram: šim nolūkam viņš pilsētas labākajā daļā, piekrastē, bija izraudzījis prāvu mūra māju un sāka to iekārtot.

«Kā redzams, jaunais vicegubernators ir bagāts!» pilsētā izplatījās baumas.

«Ja jau tik plaši iesāk, tad drīz vien vāks meslus!» citi nosprieda, bet to visu noskaidrot tuvāk riskēja guberņas pirmais arhitekts — no sejas, šķiet, pastulbs cilvēks, kurš slikti pārzināja savu darbu, taču viņam piemita apbrīnojama spēja pieglaimoties priekšniekiem jau tad, kad tie vēl atradās savu pusotra tūkstoša verstu attālumā. Pārāk neapgrūtinādams sevi ar pieklājības formām, viņš ieradās jauniekārtojamā miteklī, stādījās priekšā jaunajam cilvēkam un tūliņ iesāka:

— Gatavojat telpas viņa augstlabdzimtībai?

— Jā, viņa augstlabdzimtībai, — jaunais cilvēks atbildēja, neizņemdams no mutes papirosu.

— Amatniekus šeit ārkārtīgi grūti dabūt un tie ir dārgi, — arhitekts turpināja.

— Nē, var iztikt, — jaunais cilvēks atbildēja negribīgi, raudzīdamies uz savu spožo zābaku purngaliem.

Arhitekta sejā parādījās daudznozīmīga izteiksme.

— Vai viņa augstlabdzimtība nevēlētos norīkot darbu veikšanai arestantu rotu? Šīs komandas priekšnieks kapteinis Timkovs ir zināmā mērā padots man, brīnišķīgs cilvēks. Viņš daudzām ievērojamākām personām no tuvākās priekšniecības ir to uzņēmies, jo viņam tas nesagādā nekādas grūtības. Ja kādam darbam nepieciešams piecpadsmit cilvēku, viņš tos grāmatā arī ieraksta, protams, ar apmaksu, bet atsūta četrdesmit cilvēku. Kas nu viņus, laupītājus, ko žēlot! Pat ar likumu noteikts, ka jācenšas viņus nodarbināt un izmantot. Un, ja viņa augstlabdzimtība vēlētos, es varētu tūdaļ dot attiecīgu rīkojumu.

— Nē, viņa augstlabdzimtība to nevēlas, — jaunais cilvēks atbildēja nu jau ar skaidri manāmu izsmieklu un, nometis zemē izsmēķētā papirosa galu, devās uz citām istabām.

Arhitekts izgāja uz ielas ar gluži pliekanu dūšu.

— Nelādzīgi! — viņš noteica un, iesēdies droškā, brauca uz savu komisiju.

— Nāku taisni no vicegubernatora dzīvokļa, bija atsūtījuši pakaļ, lai šo to apskatu, — viņš iesāka.

— Nu, kā tad ir, draudziņ? Ko dzird? — štāba virsnieks interesējās.

— Ko nu par dzirdēšanu! Spriežot pēc visa, ko redzēju un dzirdēju, vajag būt brīnišķīgam cilvēkam ar stingriem principiem, — arhitekts atbildēja.

— Stāsta, ka esot lielisks cilvēks, — muižniecības deputāts nosvepstēja savā vienmuļajā balsī, šajā sakarā pat nolikdams pie malas «Severnaja pčolku», ko lasīja kopš paša rīta.

Sākumā slavēt priekšnieku ir viens no visraksturīgākajiem ierēdņu paradumiem, tikai šajā ziņā tos var iedalīt trīs grupās: vieni — tie ir paši jaunākie un, jāteic, paši cēlsirdīgākie, tie slavē tāpat vien, paši nezinādami, kāpēc Tikai tālab, ka priekšnieks jauns, nevis vecais, kurš ar savu priekšniecisko fizionomiju vien tiem apnicis kā rūgta nāve. Otri — tie ir diplomāti, kas savās sirdīs priekšniekus nemaz nemīl, bet slavē tāpēc, ka tā tomēr ir labāk: nav zināms, kuru priekšnieks galu galā vairāk ieredzēs, varbūt pašu — tad lai vēlāk nav jāgriež kažoks uz otru pusi. Visbeidzot, trešie, visvientiesīgākie, kuru zemiskums ir pat nesavtīgs un pauž tādu kā lirisku viņu dvēseles pārdzīvojumu. Tie slavē vienīgi tāpēc, ka tas ir priekšnieks, kuru viņi arī patiesībā no sirds mīl. Komisijas sekretārs piederēja tieši pie tādiem cilvēkiem. Klausīdamies, kā komisijas locekļi slavē jauno vicegubernatoru, viņš pat pārdzīvoja zināmu aizkustinājumu un, jūtu pārpilnībā nespēdams nociesties, tūliņ par to pavēstīja visai kancelejai, kas savukārt šo vēsti iznēsāja pa koka mājelēm, kur tās darbinieki dzīvoja un ēda, bet vakarā pa traktieriem un pagrabiņiem, kur tie iedzēra. Pārējo kanceleju ierēdņi arī bija dzirdējuši kaut ko līdzīgu, un divi guberņas pārvaldes rakstveži, kurus iepriekšējais vicegubernators bija vajājis, tik ļoti sajūsminājās, ka tepat traktierī, publikai par prieku, sāka cīkstēties — sākumā pa jokam, bet iekarsuši saplēsa viens otram krekla elsiņu un tad jau sakāvās līdz asinīm un nonāca policijā. Pat ierēdņu večiņas baznīcās pēc rīta dievkalpojuma ar citām tādām pašām večiņām pārsprieda par jauno vicegubernatora tētiņu, bet gados jaunākās žadzināja par viņu tirgū. «Runā, cienītā, ka esot labs cilvēks! Ļoti labs! Un visi mūsu kalpotāji par to priecājas!» viņas stāstīja savām paziņām. «Nu, kā gan, cienītā, lai nepriecājas?. . Apžēlojieties! Vai cilvēks slikts vai labs!» sekoja atbilde un tā tālāk; visi interesējās, un visi slavēja.

Krietni augstākā sabiedrības vidē izplatījās Kalinovi-čam ne mazāk glaimojošas valodas, turklāt ticamas, jo nāca gandrīz vai no paša gubernatora. Pie viņa jau sen ceturtdienās tika rīkoti mazi vakari, kuros, patiesību sakot, sapulcējās viņa nelielais galms, proti, paši tuvākie cilvēki. Uz vienu no tiem, kā parasti, ieradās kamerālpa-lātas priekšsēdētāja sieva, ārkārtīgi jauka un vēl jauna dāma. Pati gubernatoriene salīdzinājumā ar viņu bija krietni vecāka, toties viņai piemita neparasti cēla āriene un viņa likās kā radīta, lai piedalītos svinībās un sēdētu savā gubernatoriskajā viesistabā, kur gar dibensienu bija pat ierīkots paaugstinājums,, uz, kura viņa dažkārt iekārtojās, lai izskatītos vēl iespaidīgāka, tādās, reizēs atgādinādama kārnās, samtā ģērbtās teātru hercogienes, kuras operu un baletu izrādēs izved hercogi ar resniem stilbiem un nosēdina zeltītā sēdeklī, lai tās palūkotos un patīksminātos par dejojošo pūli. Abas dāmas viena otru necieta ne acu galā, un viņu draudzība bija tīri diplomātiska; taču abas centās parādīt, cik vienkāršas ir viņu attiecības.

No vīriešiem tur atradās muižniecības priekšnieks, kuru mēs reiz sastapām pie kņaza un kurš pēdējā laikā, iededzies neciešamā kārē dabūt kaklā karināmo Annas ordeni ar kroni, ļoti pieglaimojās gubernatoram un parasti uzturējās pie viņa no rīta līdz vakaram, ja vien tika laists iekšā. Savrup no pārējiem sēdēja gubernatoram pavisam tuvs cilvēks, kancelejas priekšnieks, kungs, kurš jau sāka pieņemties miesās, taču vēl arvien nebija pieradis sēdēt gubernatora apartamentos nesabozies. Viņa pienākums, starp citu, bija pēc katra mājasmātes galvas mājiena trūkties kājās un uz pirkstgaliem iziet zālē, lai dotu kalpotājiem rīkojumu pasniegt tēju vai saldējumu. Tur sēdēja arī viņa sieva, jauna sarkanvaidzīga dāma, ar rokdarbu klēpī, taču gubernatoriene viņai nepievērsa nekādu uzmanību; toties ļoti mīlīgus skatienus viņai raidīja pats gubernators — vēl apbrīnojami žirgts sirmgalvis neaizpogātos svārkos, ar biezām, nokarenām epoletēm un vispār tik izskatīgs, ka tad, kad viņš liturģijas laikā stāvēja dievnamā, ģērbies baltās biksēs, ar stulmu zābakiem kājās, daudzas ļoti jaukas dāmas apgalvoja, ka viņā vēl noteikti varot iemīlēties. Stāsta, ka vislabāk šo iespēju esot sapratusi kancelejas priekšnieka jauniņā sieva. Ne-e-varētu teikt, ka visu šo personu sarunas būtu bijušas sirsnīgas. Augstāko aprindu dāmas, zināms, neies pļāpāt kā pansionāta audzēknes. Muižniecības priekšnieks tomēr turējās stalti, bet pats gubernators, tikko apstiprinājis veselu kaudzi guberņas pārvaldes žurnālu, bija mazliet gurdens.

— Vai nevēlaties cigāru? — viņš uzrunāja muižniecības priekšnieku.

— Vai tas netraucēs dāmām? — muižniecības priekšnieks vaicāja, saņemdams gubernatora sniegto cigāru.

— Bet lūdzu! Viņš mani jau pieradinājis, — mājasmāte atļāva.

— Cigāri nav slikti, — gubernators teica.

— Lieliski! — muižniecības priekšnieks piebalsoja, ar roku vēdīdams dūmu strūklu tuvāk degunam un klusībā skaudīgi domādams: «Kas nekaiš tādus smēķēt, ja nodokļu atpircējs tev sadāvina tūkstošiem!»

Ap pulksten desmitiem atbrauca inženierporučiks Hov-skis, kurš ļoti patika gubernatorienei, jo lieliski spēlēja klavieres; viņš beidzot ievirzīja sarunas mazliet interesantākā gultnē.

— Es, jūsu ekselence, nāku taisni no kuģu pieturas. Atvestas vicegubernatora mantas, — viņš vērsās tieši pie gubernatora.

— A! — tas izsaucās.

— Lieliskas! — poručiks turpināja, nu jau vairāk pievērsdamies dāmām. — Mēbeles tapsētas ar koši sarkanu, melni puķotu samtu — šķiet, ļoti parasti, bet izskatās varen jauki. Un tad tie kandelabri, lustras un, beidzot, milzīgās flāmu skolas gleznas! Es dažas izpētīju, un, zināms, noteikt jau ir grūti, taču jādomā, ka oriģināli, — patiešām īsts brīnums!

— Kas tur nu par brīnumu? Kuram gan tādu nav? — nevērīgi izmeta kamerālpalātas priekšsēdētāja sieva, kura neparko negribēja pieļaut, ka varētu būt vēl labāka viesistaba nekā viņai.

Tikmēr muižniecības priekšnieks it kā sevī pasmaidīja.

— Nezinu, jūsu ekselence, — viņš nedroši iesāka, — kādas ziņas ir jums, bet es, jāatzlstas, šurp braukdams, iegriezos pie kņaza Ivana. Jaunais vicegubernators no sievas puses esot viņam rada — nu, un viņš to ārkārtīgi slavē. «Jau tas vien,» kņazs saka, «ka tik bagāts cilvēks gudrs, ar zināšanām cilvēks ar raksturu, neatlaidīgs .» — nezinu, var jau gadīties, ka, radinieks būdams, pārslavē.

— Nepavisam! Ne mazākā mērā! — gubernators apliecināja. — īsts retums, labākais cilvēks ministrijā, kādu es arī tiku prasījis, jo man taču būtu laiks saņemt tādu palīgu, kādu vēlos.

— Patiešām, jūsu ekselence, jo jūs taču to vien vēlaties, lai viss būtu uz to labāko, — muižniecības priekšnieks piebilda.

— Uz to labāko — tikai tā! — gubernators apliecināja.

Šīs sarunas laikā kancelejas priekšnieks ar visu augumu saspringa, lai varētu dzirdēt, un, kad muižniecības priekšnieks pirms kāršu partijas apstājās pie galda, viņš piegāja tam klāt.

— Vai jums ar viņa ekselenci labpatika runāt par vicegubernatoru? — viņš apprasījās.

— Jā, jūsu vecais ir apmierināts, — tas atbildēja.

— Kā tad lai nebūtu apmierināts, apžēlojieties! —kancelejas priekšnieks ar glaimīgu seju piebalsoja. — Viņa ekselencei tagad kancelejā vien ir tūkstošiem papīru, bet nu viņš vismaz par guberņas pārvaldi varēs būt mierīgs, zinādams, kāds cilvēks viņam tur sēž, apžēlojieties! Un kaut vai tas vien: prasības tomēr tiek ņemtas vērā — kādu cilvēku pats sev izvēlējās, tādu arī sūta. Tas ir ļoti svarīgi, cienītais.

— Kā nu nebūs svarīgi! Tātad spēks rokā, — muižniecības priekšnieks piebilda.

— Liels spēks, cienītais; paldies dievam, varam kalpot uzcītīgi un ar mierīgu prātu! — kancelejas priekšnieks, acis miegdams, apliecināja.

Izspēlējis pie gubernatora nelielu partiju preferansa, muižniecības priekšnieks aizbrauca pie cita muižniecības priekšnieka, pie kura viesnīcas istabā jau ceturto dienu no vietas tika trumpots uz nebēdu. Ap galdu, kas bija piemētāts ar saplēstām un salauzītām kārtīm, sēdēja vairāki spēlētāji. Sejas gandrīz visiem bija nosmulētas ar kritu, apslēptu ciešanu un prieka izķēmotas, bezmiega un dzeršanas novārdzinātas. Citam mugurā žakete, citam rīta svārks, citam krekls, taču ari te runāja par jauno vicegubernatoru.

— No kurienes nākdams? — apvaicājās mājastēvs, kurš bija nospēlējies līdz beidzamajam grasim, tomēr gluži sibarītiskā pozā zvilnēja uz dīvāna.

— No gubernatora mājas, — muižniecības priekšnieks atbildēja ar brīvdomigu smaidu. — Par jauno vicegubernatoru vien runāja.

— Nu, un ko tad, mīļais? Ko tad runāja? — guberņas pārvaldes padomnieks apvaicājās.

— Nekas! Jūsu vecais slavē, ir apmierināts! — muižniecības priekšnieks atbildēja.

— Vai te ir runa par Kalinoviču? — interesējās bankas turētājs, pavisam melnmatains kungs un, kā redzams, īsts īgņa un cilvēknldējs pēc rakstura.

— Jā, par Kalinoviču. Kas tad ir? . — muižniecības priekšnieks savukārt apvaicājās, mazliet aizvainots.

Bankas turētājs pasmaidīja.

— Tas j\ims parādīs: slavējiet vien! Viņš manā klātbūtnē revidēja mūsu guberņu, tad ta šos, nabadziņus, ņēma priekšā, būs ilgi ko atcerēties.

— Esat gan jūs skeptiķis! — noteica sibarītiskais mājastēvs, tīdamies savā pēc Parīzes modes šūtajā rīta svārkā.

— Viņš jums parādīs skeptiķi! Pat mūlis kā odzei, taisni kā mēdz teikt: ragā salieks, ne aci nemirkšķinādams.

Taču bankas turētāja vārdiem neviens neticēja, un labās vēstis par Kalinoviču turpināja izplatīties.

ii

Pēc nedēļām trim Anglijā kaldinātai guļamkarietei priekšā aizjūgtie astoņi zirgi pa traktu pilnos auļos drāzās uz guberņas pilsētu. Tur brauca jaunais vicegubernators. Viņam kaklā tagad patiesi karājās Vladimira krusts, par ko viņš reiz bija tik pārdroši sapņojis.

Viņa ekipāžai pa priekšu, tikko spēdams turēt līdzi, sagrabējušā tarantasā auļoja apriņķa policijas priekšnieks, pieturēdams savu trīsstūraino cepuri, lai tā neno-ripo no galvas, un vēl arvien pūlēdamies braši atbalstīties uz sava plānā zobentiņa. Pats guberņas priekšnieks bija viņu izsūtījis pretī, lai ar lielāku cieņu sagaidītu savu palīgu. Taču šis pagodinājums un efekts, šķiet, pārāk maz interesēja un iepriecēja manu varoni — viņš vairs sen nebija tas plātīgais puišelis, kādu mēs sastapām pirmoreiz, kad viņš uzsāka dienesta gaitas. Viņš sēdēja karietē, nodūris pirms laika sirmot sākušo galvu. Pār viņa iekritušajiem dzeltenīgajiem vaigiem stiepās dziļas grumbas, un vienīgi pelēko acu skatiens likās kļuvis vēl tāds kā neatlaidīgāks un tvirtāks.

Polina, kas sēdēja viņam blakus, arī bija novecojusi un izģindusi kā mūmijn. Kopš pēdējās stacijas Kalino-vičs nebija ar sievu pārmijis ne vārda un vispār nepievērsa viņai nekādu uzmanību. Pie viņu mājas durvīm, kad Kalinovičs kāpa laukā no ekipāžas, policijas priekšnieks, izlēcis no sava tarantasa, jau grasījās viņu pieturēt zem rokas.

— Liecieties mierā! — Kalinovičs noteica, mazliet piesarcis, un tad, it kā vēlēdamies pateikto mīkstināt, piebilda. — Es jums ļoti pateicos, tikai jūs velti pūlējāties: jums droši vien arī bez visa tā ir daudz ko darīt.

To teicis, viņš aizgriezās prom un ieraudzīja policij -meistaru — apakšpulkvedi ar sarkanu degunu, lielisku sava darba meistaru. Pielicis roku pie cepures naga un paspēris divus soļus uz priekšu, viņš raportēja par pilsētas labklājību, kas pēc likuma tomēr netika prasīts, taču policijmeistars uzskatīja par labāku pārcensties.

— Vai jums labpatiks stādīties priekšā viņa ekselencei šodien vai rīt? — viņš apvaicājās, verdziski sekodams Kalinovičam.

— Ne šodien, ne rīt, cienītais: esmu vēl noguris, — tas atbildēja.

Policijmeistara sejā pavīdēja zināms izbrīns, ko viņš tomēr, kā jau labam padotajam klājas, pacentās apslēpt, un viņš paklanoties atvadījās. Tajā pašā dienā ieradās guberņas pārvaldes locekļi, lai iepazītos ar jauno priekšnieku, taču netika pieņemti. Beidzot pēc dienām četrām notika pirmā iepazīšanās ar vicegubernatoru. Vispirms polici j -meistars ar savu kazaku aizauļoja ziņot gubernatoram, ka jaunais vicegubernators brauc vizītē. Kancelejas priekšnieks, kurš priekštelpā gaidīja uz pieņemšanu, pārbaudīja mundiera pogas. Adjutants, kurš lasīja armijas pavēles, atlika tās pie malas. Dežurējošais ierēdnis pie spoguļa sasukājās.

Kalinovičs piebrauca vieglā, skaistā faetonā, ko vilka pāris nelielu tīrasiņu ērzeļu. Priekštelpā nometis savu bebrādas apmetni, vicegubernators palika izsmalcināti elegantā un teicami pieguļošā mundierī, kādus prot šūt vienīgi Pēterburgas drēbnieki. Tad, Pēterburgas ierēdņa manierē un tonī ar visiem ļoti laipni sasveicinājies, viņš ātri iegāja kabinetā, kur, apakšnieka godbijībā noliecis galvu, stādījās priekšā gubernatoram.

— Ļoti priecājos, mīļais Jakov Vasiļjič, ar jums iepazīties! — Tas viņu saņēma mazliet oficiāli, tomēr tūliņ laipni piedāvāja krēslu un apsēdās arī pats. — Kas tad notiek Pēterburgā, pastāstiet — vai tā ir tikpat trokšņaina, tikpat rosīga? — viņš iesāka.

— Kā jau vienmēr, — Kalinovičs atbildēja.

— Lieliska pilsēta, lieliska! — gubernators mazliet dziļdomīgi turpināja. — Bet vai jūs savus biedrus pārvaldes locekļus jau redzējāt? — viņš piebilda.

— Viņi bija pie manis, jūsu ekselence, bet es pēc ceļa nejutos tik vesels, lai varētu viņus pieņemt.

— Ak jā! Tas nav svarīgi, un šodien tātad jūs atļausiet man viņus ar jums iepazīstināt.

Kalinovičs viņam pateicās ar galvas mājienu.

— Jūs varbūt pat gribēsiet guberņas pārvaldē izdarīt revīziju, lai pēc tam varētu darbu stingrāk kontrolēt.

— Es tikko gribēju jūsu ekselencei to lūgt, — Kalinovičs atbildēja.

— Esiet tik laipns! Arī es jums to lūdzu. Nepiederu pie tiem gubernatoriem, kas iedomājas, sak, ja es šeit piecpadsmit gadus esmu pie varas, tad tas nozīmē, ka viss ir labi un lieliski, tieši otrādi: esmu tikai cilvēks un, jo vairāk jūs man atklāsiet, jo pateicīgāks es būšu Droši vien daudz kas ir palaists garām, daudz kas notiek pārāk lēni Un es jums kā savam tuvākajam palīgam lūgšu tikai vienu, lai mēs kopīgiem spēkiem pacenstos to visu izlabot un savest kārtībā. No Pēterburgas man par jums ir tik daudz informāciju, ka jau iepriekš esmu gandrīz vai pārliecināts par mūsu panākumiem.

Kalinovičs atkal pateicās vienīgi ar mēmu paklanīšanos.

— Kaut arī man jums jau iepriekš jāpasaka, — gubernators turpināja, — ka pārvaldīt šo guberņu un būt gubernatora amatā ir visai grūti: būtībā mēs te katrs esam kā tāda atsevišķa hercogiste. Teiksim, valsts īpašumu palāta vai arī finansu palāta un kur tad tieslietas apanāža * un, visbeidzot, jūsu guberņas pārvalde ar saviem apriņķa policijas priekšniekiem, pilsētu priekšniekiem — un ir taču pats par sevi saprotams, ka nevienam no šiem resoriem nebūs pa prātam, ja cits iebrauks viņa dajā un sāks gudri runāt Tātad lai katrs dara savu darbu, bet tā tas nav, — gubernatoram saka: tu esi priekšnieks, guberņas saimnieks.

— Bet jūs, ekselence, liekas, esat spējis laimīgi tikt galā ar visiem, — Kalinovičs piezīmēja.

— Patiesi ar visiem, ar ko vien tas ir bijis iespējams,— gubernators sacīja zināmā uzvaras priekā. — Kādēļ man jāķildojas? Kāds no tā labums? Tagad pat, lūk, rekrūšu komisija jau sākusi darboties, un, ja jums interesē, lūk, tepat uz galda ieraudzīsiet veselus blāķus kroņa zemnieku lūgumu sakarā ar viņu priekšniecības visāda veida nelikumībām, bet tajā pašā laikā neko panākt nav iespējams, bet sev kaitēt gan, nu jau būs kāda nedēja, kopš atbraucis flīģeladjutants, visa šī pasākuma tiešais novērotājs, un, kā es esmu dzirdējis, jau trešo dienu pilnīgi apmeties pārvaldnieka kunga mājā, un tur, liekas, ar viņa laulāto draudzeni, vai, kopīgi muzicējot. Ko te, pēc jūsu domām, lai iesāk gubernators?

Kalinovičs uz to atbildēja tikai ar smaidu.

— Vai atkal tie vecticībnieki, — gubernators turpināja jau daudz klusāk, — kas gan tas īsti ir? Zināms, kurš tad no mums visiem, pareizticīgajiem kristiešiem, nesaprot, ka visas šīs sektas ir mūsu sabiedrības posts, un kurš no krievu cara pavalstniekiem, piemēram, mana ranga cilvēkiem gan nevēlas šo postu iznīdēt? Taču ir jāzina, ko vajāt. Saka — pavedinātājus un tūliņ jums norāda uz turīgu zemnieku vai kupci, viņu, sak, visi ciena, pie viņa nāk daudz cilvēku uz veikalu vai kā paziņas, bet, ka viņš patiešām ir pavedinātājs, to vēl neviena izmeklēšana nav pierādījusi, ir tikai kāda sūdzība, ka, lūk, tāda un tāda jaunava Marja Grigorjevna līdz piecdesmit gadiem gājusi pareizticīgo baznīcā, bet sestajā gadu desmitā vairs ne un no īstā ceļa viņu esot novedis kāds tur Fjodors Kuzmičs, — tas ir viss! Taču pieņemsim pat, ka tas tā ir, pieņemsim, ka viņš divas trīs aklas, greizas vai klibas jaunavas viņu dvēseles glābšanas nolūkā ir pievērsis savai ticībai, bet te nu, kā es uzskatu, vajadzētu likt uz svariem gan ļaunumu, gan arī labumu, ko viņš dara sabiedrībai. Es, piemēram, varu noteikti sacīt: lai kur arī atrastos šāds cilvēks, viņš arvien ir vesela apvidus labdaris — gan maizīti aizdos, gan ar naudiņu izlīdzēs; beidzot, ja tādam pieder kāda fabrika — pagādās darbu vai arī izgudros kādu nodarbošanos, liks lasīt kādas nekādas sēnes un iepirks tās no nabadzīgajiem, vēlāk pārdodams tajās sīkajās bodītēs, kurās sēž tādi paši bezdievji kā viņš pats. Un es tādus cilvēkus vienmēr augstu vērtēšu, lai tad saka par mani ko sacīdami. Pavisam kas cits ir tie viņu blandoņas, svētceļnieki, kuri ar savu viltus mācību, patiesību sakot, šo garīgo ķecerību atbalsta, tie ir pavisam kas cits. Tiem es neļauju ne iepīkstēties; tiklīdz dabūju rokā, tā cietumā iekšā: mērdēju tur, cik vien iespējams.

Ja gubernators nebūtu runājot tā aizrāvies un šajā laikā vērīgāk ielūkotos sava palīga sejā, tad viņš tur būtu pamanījis ne visai glaimojošu smaidu.

— Kādi ir šejienes ierēdņi, jūsu ekselence? — Kalino-vičs apvaicājās, acis nodurdams un, šķiet, vēlēdamies izaicināt gubernatoru uz tālākām vaļsirdīgām valodām.

— Labi, — gubernators atbildēja, — vismaz savā resorā, taisnību sakot, esmu centies savākt pēc iespējas labākus, un galu galā es pret saviem ierēdņiem esmu stingrs. Manam ierēdnim ir jābūt manam otram es. Mans likums ir tāds: revidēdams es uz tiem viņu papīriem neskatos — tās ir blēņas, otršķirīga lieta, — es pētu novadu, raugos uz tā vajadzībām. Ja par kādu ierēdni sūdzību nav, — tad skaidrs, ka labs. Zināms, te ir jāņem vērā, kas sūdzas. Apmelojumus no sīkpilsoņu vai padzīto prikaza ierēdņu sūdzētājiem es ne tikai neņemu vērā, bet tieši otrādi — cenšos viņus pašus piežmiegt. Tie ir sava veida sērga, ļaujot izplatīties, nevienam no tās vairs nebūs miera. Toties, ja jums žēlojas muižnieks vai kupcis — kārtīgs cilvēks —, tad skaidrs, ka ierēdnis ir viņu izvedis no pacietības, un tad nu es vairs žēlastības nepazīstu. Ne jau guberņa pastāv mūsu labā, bet mēs esam guberņas labā, tātad cilvēkiem jābūt ar mums apmierinātiem, lūk, tāda ir mana sistēma!

Cik lielā mērā Kalinovičs bija vienis prātis ar šo sistēmu, pēc viņa sejas izteiksmes nevarēja pateikt.

— Taču pulkstenis jau divpadsmit, ir laiks! — gubernators sacīja un pazvanīja.

Ar ķiveri rokā ienāca adjutants. Ģenerālis viņam franciski teica, lai dodot rīkojumu piebraukt ekipāžu, un uzaicināja vicegubernatoru kopā aizbraukt uz guberņas pārvaldi, ja viņam tā labpatiktu. Pieņemamā istabā abus uz bridi aizturēja lūdzēji: kāds mundieri ģērbies atvaļināts štāba kapteinis, kurš vēl arvien nēsāja trīsstūrainu, ar spalvu rotātu cepuri, bija atnesis sūdzību par aizbēgušo sievu, kura pie reizes paņēmusi līdzi arī abu divguļamo laulības gultu, ko viņš licis taisīt par savu naudu, vēl kāda sīka, grumbaina večiņa ar skrofulozām acīm, ieraudzījusi gubernatoru, tūliņ krita viņam pie kājām, gauzdamās par savu pašas dēlu, kurš viņai sitis ar flautu pa galvu. Acīmredzot vēlēdamies jaunajam palīgam parādīt savu rūpīgumu dienesta jautājumos, ģenerālis abus diezgan sīki izvaicāja un nodeva adjutantam viņu rakstiskos lūgumus.

— Taisni jābrīnās, cik rupji vēl cilvēku tikumi! — viņš sacīja, kopā ar Kalinoviču dodamies laukā. — Viens sit savu veco māti, bet otram bēda nevis par to, ka sieva aizbēgusi, bet gan par to, ka aizvedusi līdzi pēli .. Un ar visu to kaut kā jātiek galā.

Uz lieveņa abus pamatstājā sagaidīja policijmeistars. Gubernators cēli pameta ar roku, lai piebrauc ekipāžu, un, kad Kalinovičs gribēja sēsties savā faetonā, viņš neļāva.

— Sēdieties pie manis, patērzēsim vēl!

Kalinovičs viņa vēlēšanos izpildīja. Policijmeistars ar kazaku aizjoņoja pa priekšu, gubernators, liekas, ar nodomu visu ceļu dzīvi un gandrīz draudzīgi sarunājās ar vicegubernatoru. Ceļā pagadījušies ierēdņi un tirgoņi, kas palika gluži vai pamatstājā, to nevarēja nepamanīt; bet kāda sevišķu uzdevumu ierēdņa sieva, vēl ļoti jauna dāma, vizinādamās droškā, lika kučierim tīšuprāt braukt soļos un ilgi, acis piemiegusi, noskatījās pakaļ abiem varasvīriem. Pie valsts iestāžu parādes durvīm drebinājās eksekutors*, neraugoties uz vēso rudens dienu, tas bija ģērbies tikai mundierī, taču drīz vien šis vīrs nomira gan no apsaldēšanās, gan no dvēseles pārdzīvojumiem.

— Sveiks, mīļais, — gubernators viņam teica un, stalti turēdams galvu, uzsteidzās augšup.

Kurš ir izbaudījis patīkamo sajūtu, kas rodas, kā

saimniekam kāpjot augšup pa valsts iestādes kāpnēm, tas sapratīs, ka nudien jābūt cilvēkam ar gluži truliem nerviem, lai šajā brīdī nejustu tādu kā lepnu savas personiskās cieņas apziņu, taču mans varonis, liekas, tādu nejuta — tik daudz smagu un drūmu domu laikam bija viņam sakrājies uz sirds. Viņš gāja, galvu nodūris un cenzdamies tikai nepalikt iepakaļ savam priekšniekam.

Tiesas kanceleja jau stāvēja pamatstājā.

— Te visi ir kārtīgi cilvēki! — gubernators pačukstēja.

Pie ieejas tiesas zālē jaunajam vicegubernatoram stādījās priekšā tiesas locekļi.

— Cik gadus jūs, Sergej Nikolajič, jau esat padomniekos? — gubernators apvaicājās vecākajam no padomniekiem.

— Astoņpadsmit gadus, jūsu ekselence, — tas atbildēja rāmā balsī.

— Un cik rājienu guberņas pārvalde šajos gados saņēmusi no senāta? — gubernators turpināja.

— Cik atceros, liekas, nevienu pašu, — padomnieks atbildēja.

Gubernators pasmaidīja.

— Nav slikti, cienītais, nevienu pašu! — viņš teica, izriezdams krūti.

— Asesora kungs mums ir beidzis Maskavas universitāti, bet, lūk, Valentīnam Osipičam mēs esam pateicīgi par tādu pilsētas saimniecības iekārtošanu, kādas, jādomā gan, nav nevienā citā guberņā, — gubernators secināja, norādīdams uz otrās nodaļas padomnieku, kurš patiesi izskatījās ļoti saimniecisks un kā vērsis blenza tieši Kali-novičā.

Vecākais sekretārs, kā izrādījās, bija rudmatainais Me-diokritskis: viņa laimīgā zvaigzne bija uzlēkusi reizē ar kancelejas priekšnieka zvaigzni, jo abi bija svaiņi, apprecējuši divas māsas, garīdznieka Kiprenska meitas. Uzzinot, kurš īsti tiek iecelts par vicegubernatoru, Medio-kritskim pamira sirds, taču viņš nevienam to neteica un, cerēdams, ka viņu nepazīs, pēdējā laikā bija vienīgi uzaudzējis milzīgu vaigu bārdu, tā ka vicegubernators patiešām likās viņu nepazīstam. Gubernators, cildinoši atsaukdamies par padomniekiem, šai gadījumā galvenokārt vēlējās viņus apbalvot par to, ka viņi ar lielu prieku bija tam izdevuši iepriekšējo vicegubernatoru.

No tiesas viņš tālāk veda vicegubernatoru pa nodalām.

— Kungi! Lūk, jūsu jaunais un tuvākais priekšnieks, kurš turpmāk rūpēsies par jūsu morāli un centību dienestā! — viņš visur teica skanīgā balsī, bet pēc tam neatļāvās Kalinoviču vairs ilgāk aizkavēt — un tas aizbrauca.

Taču ar to viss vēl nebija galā. Tajā pašā dienā gubernators ieradās pretvizītē un katrā ziņā vēlējās, lai viņu iepazīstina ar mājasmāti, tā ka Polina bija spiesta viņu pieņemt, ģērbusies ce]a virsjakā, turklāt pavisam nesakārtotā viesistabā, kas bija piekrauta ar kastēm, kartona kārbām un citiem tamlīdzīgiem krāmiem. Šīs vizītes laikā noskaidrojās, ka gubernators pazinis jau Polinas nelaiķi tēvu, kura virsvadībā kādu laiku pat dienējis un kurš esot bijis lielisks cilvēks. Uz šādu laipnību arī vice-gubernatoriene nepalika parādā un, lai cik ļoti viņa bija nogurusi ceļā, tomēr pēc pāris dienām devās vizītē pie gubernatorienes, kura viņu aizturēja vismaz kādas divas stundas un, piespiedusi katrā ziņā dzert kafiju, lūdza Po-linu, dieva dēļ, būt piesardzīgai paziņu izvēlē un iedeva pat mazu sarakstiņu, norādot dāmas, ar kurām būtu iespējams tuvināties. Neapmierinādamās ar to, guberna-toriene, šoreiz aizmirsusi savu lepnumu, jau nākošajā dienā devās pie Polinas pretvizītē, tāpat dzēra pie viņas kafiju un nosēdēja stundas trīs, bet pēc tam sāka visur stāstīt, ka jaunā vicegubernatoriene, kaut arī neesot glīta, tomēr esot ārkārtīgi jauka sieviete. Arī par Kalinoviču tiklab vīrieši, kā dāmas, kas bija viņu redzējušas, stāstīja, ka neesot skaists, toties viņam esot ļoti gudra sejas izteiksme.

iii

Draudzīgās attiecības, kādas sāka rasties starp guberņas priekšnieku un vicegubernatoru, ļoti nāca par labu sabiedrībai, un sakarā ar to visi gatavojās lieliskai ziemai. Vispirms uz pilsētu pārcēlās kņazs Ivans un, protams, iekārtoja savu māju. Otru māju atklāja viņa znots, resnais Četverikovs: viņš jau pirms gadiem pieciem bija apprecējis burvīgo kņazi, kas tagad bija kļuvusi par apburošu dāmu. Trešā — tāpat ļoti laba māja bija muižniecības priekšniekam, kurš centās izpelnīties Annu kaklā. Par kamerālpalātas priekšsēdētāju nemaz nav ko

runāt: šī persona un tai padotais dzērienu nodaļas padomnieks visur dzīvo sabiedriski. Valsts īpašumu palātas pārvaldnieks, par spīti savam skopumam, šajā ziemā jutās spiests sarīkot divus vai pat trīs vakarus, lai sabiedrībā noslāpētu visādus neglītus spriedelējumus par viņu sakarā ar rekrūšu vervēšanu un lai izklaidētu flīģelad-jutantu. Kas attiecas uz gubernatoru, tad bez parastajām ceturtdienām pie viņa bija paredzētas trīs lielas balles. Turklāt viņš izteicās, ka darīšot visu, lai no Kalugas atvilinātu šurp antreprenieri ar lielisku aktieru trupu. Arī no vicegubernatora gaidīja vismaz vienu balli, kaut arī viņš neizrādīja nekādu interesi par sabiedrisko dzīvi. Vārdu sakot, viss bija lieliski — un viss jau sāka virzīties savā gaitā. Kņazs, kā jau vicegubernatora radinieks, manāmi nopūlējās, lai viņu tuvinātu ar gubernatoru, un gandrīz visur izteicās, ka vicegubernators esot sajūsmināts par kārtību pārvaldē un par pašu guberņu. Sabiedrībā tam gandrīz vai ticēja, tomēr cilvēki, kas atradās visam tuvāk, piemēram, guberņas pārvaldes padomnieki un prokurors, — šie cilvēki ļoti labi redzēja un saprata, ka diezin vai tā ir. Katrā ziņā bija skaidrs, ka vicegubernators grib rīkoties pilnīgi patstāvīgi. Viss iesākās ar guberņas pārvaldes eksekutoru, kurš, kā mēs zinām, nomira aiz pārliekas centības darbā. Šai brīvajā vietā gubernators sakarā ar kādu mazu lūgumu no malas bija paredzējis iecelt viņa palīgu un iesniedza guberņas pārvaldei šo priekšlikumu, taču vicegubernators ieradās pie viņa un paskaidroja, ka vēlas šajā vietā iecelt savu ierēdni — mums pazīstamo mednieku Ļebedevu, kuru viņš jau bija izsaucis pie sevis.

— Kādēļ gan mums jāpieņem cilvēki no citiem resoriem, ja mums ir atliku likām savējo? — gubernators pamatoti iebilda.

— Es, jūsu ekselence, šo cilvēku pazīstu un esmu pārliecināts, ka viņš vismaz nezags ne kroņa sveces, ne papīru.

Gubernators tikai pasmaidīja un, nevēlēdamies šādu sīkumu dēļ strīdēties, piekrita. Nākošais negaisa mākonis savilkās pār Mediokritska galvu. Izdarījis revīziju tiesas kancelejā, vicegubernators iegāja pie gubernatora ar ziņojumu, paskaidrodams, ka vecākā sekretāra dokumentos atklājis lielas tīšuprāt pieļautas nekārtības, kas skaidri parāda, ka Mediokritska kungs, kurš jau agrāk, kā viņam tas personiski esot zināms, bijis iejaukts tūkstoš sudraba rubļu nolaupīšanā kādai privātpersonai, arī tagad tikumiski nav labojies, un tādēļ viņš uzskatot, ka dienesta labā šis cilvēks jāatbrīvo no darba bez paša lūguma. Kurš pazīst dienesta attiecības, tas, zināms; sapratis, ka ierasties ar šādu iesniegumu, iepriekš nebrīdinot pat guberņas priekšnieku, bija nekaunība un skaidra vēlēšanās nodarīt nepatikšanas kancelejas priekšniekam, kurš, kā visi zināja, pārvaldē bija gubernatora labā roka un otra dvēsele. Trīs dienas vecais vīrs vilcinājās, taču no vicegubernatora tika saņemta jauna pa pusei oficiāla vēstule, kurā viņš rakstīja, ka, gadījumā, ja viņa ekselence neatbrīvos sekretāru Mediokritski, tad viņš jutīsies spiests lūgt ministriju, lai viņu pārceļ uz citu guberņu. Šie vārdi visu iegrozīja tā, ka gubernators tikko atrada par iespējamu nepamest nabaga upuri gluži bez maizes kumosa un dot tam uzrauga vietu cietumā, kas, bez šaubām, pēc godpilnā vecākā sekretāra amata bija briesmīgs kritiens. Ieceļot vietnieku šajā amatā, atkal iznāca nepatīkama sadursme: gubernators vismaz te gribēja iekārtot kādu no saviem kancelejas ierēdņiem — piemēram, vienu no sava pārvaldnieka palīgiem, gubernatoram pilnīgi uzticīgu un padevīgu cilvēku, taču vicegubernators paziņoja, ka šim amatam paredzējis citu — atkal mūsu senu paziņu Ekzarhatovu, par kuru iepriekš tika ievāktas ziņas, vai viņš nedzer tāpat kā agrāk, un, kad bija noskaidrojies, ka Ekzarhatovs, kļuvis par atraitni, jau gadus septiņus neko neņem ne mutē, Kalinovičs pats uzrakstīja viņam vēstuli un piedāvāja vecākā sekretāra vietu. Ekzarhatovs, atcerēdamies savu bijušo priekšnieku, sākumā atteicās, taču vicegubernators viņam rakstīja otrreiz, atvainodamies par savu toreizējo rīcību, kurā vainojama, no vienas puses, viņa neiecietība, bet, no otras, — arī Ekzarhatova nelaimīgā vājība. «Bet, tā kā mēs abi (viņš piebilda) ar gadiem esam no saviem trūkumiem atbrīvojušies, tad, domājams, tagad sapratīsimies, un es Jūs draudzīgi lūdzu dalīties ar mani smagajos dienesta pienākumos un palīdzēt man ieviest dzīvē tās godīgās un cēlās patiesības, ko mēs abi jaunībā apguvām universitātes svētajās sienās.» Lādzīgais Ekzarhatovs šādam aicinājumam nespēja turēties pretī un ieradās pie sava jaunā labvēļa. Pirmajā tikšanās reizē bija mazliet savādi noskatīties uz abiem vecajiem biedriem: viens bija gandrīz ģenerālis, sēdēja lieliskā kabinetā ar paklājiem un safjānādas mēbelēm, ģērbies samta rīta svārkā, otrs godbijīgi stāvēja viņa priekšā apvalkātā vicmundierī un nošķiebtos jēlādas zābakos, viņa seja, kā parasti, bija skumīga, un tās smalkajos vaibstos vēl arvien bija nomanāmas krietnas un nopietnas domas. Kalinovičs viņu pieņēma neparasti laipni, un pēc pāris dienām Ekzarhatovs jau bija iecelts darbā. Gubernators ierobežojās tikai ar to, ka izturējās vēsi un, kur vien varēja, centās jaunpieņemtajam piesieties.

— Guberņas pārvaldē, — viņš atklāti runāja sabiedrībā, — es esmu galīgi nodomājis visu nodot vicegubernatora rokās, jo viņš ir tās tiešais priekšnieks; viņa vieta ir tur, mana — guberņā. — Bet vēlāk izrādījās, ka vicegubernators sāk jaukties arī guberņas darīšanās. No vairākiem ļoti dažādiem gadījumiem aprakstīšu vienu, jo tajā iejauktas mums labāk pazīstamas personas. Kurš gan nezina, ka mūsu dienās parastā apriņķa policijas priekšnieka vieta nav ne plika graša vērta: kādi trīs vai četri simti rubļu no nodokļu atpircēja, maksa par zirgiem, un ja nu vēl ko gadās noplēst tiesas izmeklēšanās, bet no tā paša, starp citu, vēl jādod arī kancelejas priekšniekam un jāiesmērē guberņas pārvaldē, lai pārlieku nesienas klāt. Pāri tātad paliek tīrie nieki. Taču to nekādi nevarēja teikt par vismierīgāko policijas priekšnieka vietu mums zināmajā Enskā. Pat muižnieki, kam piederēja trīssimt dvēseļu, pirms balsošanas sprieda: «Sak, ieceliet mani Enskā par policijas priekšnieku, un es negribēšu būt pat par Anglijas karali.» Iemesls tam bija šāds: katru pavasari lejup pa upi tika aizlaistas līdz trim tūkstošiem barku, un to īpašniekam, biļeti saņemot, no katras barkas iedot policijas priekšniekam pa zelta monētai bija ļoti sens paradums, — tur sanāca ap piecpadsmittūkstoš sudraba rubļu. Šo vietu savam vīram bija ieguvusi un nodrošinājusi policijas priekšnieka kundze, pati visur pielīzdama un lūgdamās; no tā varat spriest par šīs kundzes pārdzīvojumiem, kad viņa uzzināja, ka par jauno vicegubernatoru iecelts — kurš gan? — mīļotais Kalinovičs! Varu droši apgalvot, ka tajā mirklī viņai aizmirsās visas tenkas, ko bija kādreiz izdomājusi par Kalinoviču un Nastjeņķu. Ar drebošu sirdi un diezgan histēriskā balsī viņa, plaukstas sasizdama, itin visiem stāstīja: «Trīs gadi es ar viņu redzējos vai ik dienas; jau toreiz viņa sejā bija manāms kaut kas nozīmīgs, kaut kas tāds, zināt, pēterburdzisks. Un viņa mīļā sieviņa? Kungs debesu valdniek! Ar viņas māju man bija vairāk nekā draudzīgas attiecības vairāk Par abu mīlestību smalki visu zināju. Vēlāk viņā samīlējās cita, viņš nu svaidījās te pie vienas, te pie otras, un tas viss bija tik jauki, ka nav ne izstāstāms. Viņš būs, viņam jābūt mana Semjona Ņikitiča labvēlim!» Tā runādama, policijas priekšnieka sieva savos slavinājumos kļuva gluži dzejiska — pat aizkustinājuma asaras ritēja pār viņas apaļajiem vaigiem. Nekas tomēr nelīdzēja, un neviens no viņas pareģojumiem nepiepildījās. Lielā gavēņa laikā, kad vajadzēja sākties biļešu izsniegšanai, vicegubernators pēkšņi iegāja pie gubernatora ar ziņojumu, ka Enskas pilsētas zemstes policija no kuģotājiem jau izsenis sev par labu nelikumīgi iekasē naudu, tāpēc, lai šo iekasēšanu izbeigtu, pašreizējais policijas priekšnieks kā cilvēks, kurš pie minētās ļaundarības jau pieradis, jāatceļ no amata, pretējā gadījumā, ja viņa ekselence šo ar faktiem nepierādīto apsūdzību uzskatīs par nepietiekamu, šis apstāklis jāatklāj formālas izmeklēšanas ceļā un gan ar pašām vainīgajām personām, gan ar tām, kas pieļauj šo nelikumību, jārīkojas pēc likuma. Saņēmis šo dokumentu, gubernators rokas vien noplātīja. Kā nu lai rīkojas? Ja lietu nodos izmeklēšanai, tad muļķa zemnieki droši vien izpļāpāsies par visām sūdzībām, kuras viņi iesnieguši pret policijas priekšnieku un kuras tomēr nav ņemtas vērā, bet, no otras puses, — kā lai, pamatojoties uz vicegubernatora vārdisko apsūdzību, bez izmeklēšanas upurē ierēdni, kurš stingri izpildījis gan savus tiešos, gan netiešos pienākumus! Večuks pat saslima, kopā ar kancelejas priekšnieku lauzīdams galvu, kā labāk rīkoties; un, tā kā paša āda katram tomēr tuvāka, tad tika nolemts, neko neizpaužot, sakarā ar kādām it kā slepeni saņemtām ziņām policijas priekšnieku ieskaitīt kandidātos uz policista vietu. Autors pats pēc šī nelaimīgā gadījuma tika redzējis policijas priekšnieka sievu, kas bija atdrāzusies uz guberņas pilsētu un raudāja nevis asaras, nē, akmeņus, īstus dzirnakmeņus. No Kalinoviča viņa neko lielu necerēja: viņš tā bija rīkojies aiz naida, jo viņa savā muļķīgajā cēlsirdībā nekad nebija spējusi klusēt par Kalinoviča nekrietnajiem sakariem ar Godņeva nelietīgo meitu; bet galvenais -r- kā gubernatoram, šim vecajam kraķim, kuram viņa pati ar savām rokām ik gadus samaksāja, nebija kauna viņus nodot?

Ar tādu pļāpāšanu šī dāma nonāca tik tālu, ka policij-meistars viņu pēc guberņas priekšnieka slepenas pavēles izraidīja no pilsētas — galvenokārt tāpēc, ka gubernators, kā redzams, vēl negribēja izpaust savu neapmierinātību ar vicegubernatoru un joprojām apgalvoja, ka esot vēlējies sev tieši tādu palīgu, lai tas nāktu talkā atklāt ļaundarības, kas gubernatoram pašam kā cilvēkam paliek apslēptas. Taču vicegubernatora jaunais izlēciens neļāva šādu taktiku turpināt. Guberņas valdē bija paredzēta garīgo spēju noteikšana muižniekam Javzinam, kurš ar mantinieku gādību jau tika turēts trakomājā. Gandrīz visa guberņa zināja, ka gubernatoram ir īpašas attiecības ar radiniekiem, kas pretendē uz mantojumu, un viņš šajā lietā ir ļoti ieinteresēts, tāpēc uz sanāksmi, zināms, ieradās personiski. No pārējiem bija ieradušies vienīgi ārsti, inspektors ar krustu ap greizo kaklu un garais ķirurgs — vācietis ar tādām kā saniknotām acīm. Abi šie vienmēr un; visuT gubernatoram padevīgie vergi valdes mājā ienāca reizē, godbijīgi paklanījās un apsēdās savās vietās. Tūliņ pēc viņiem ieradās prokurors, vēl jauns cilvēks, kurš visās gubernatora ballēs vienmēr līdz nesamaņai dejoja poļu mazurku, bet no priekšsēdētājiem neatnāca neviens; tāpat neieradās muižniecības priekšnieks; aiz cieņas pret guberņas priekšnieku tie reizi par visām reizēm bija pateikuši: ko vien gubernators parakstīs, tam piekritīs arī viņi. Vārdu sakot, viss bija, kā nākas! Pulksten divpadsmitos ieveda vājprātīgo. Tas bija jauns cilvēks ar loti šauru pieri un gluži plakanu galvaskausu, iekritušām krūtīm un izspīlētu vēderu, ģērbies flaneļa rīta svārciņā, rupjā, salāpītā veļā un apvalkātām kurpēm kājās. Viņu zem rokas turēja milzīga auguma vahmistrs ar tik zvērīgu sejas izteiksmi, ka, šķiet, spētu savaldīt simt velnu, kur nu vēl vienu pašu plānprātiņu. Abus kautrīgi pavadīja mums jau pazīstamais Prohorovs, viens no radiniekiem, kas pretendēja uz mantojumu un tagad vis neklaigāja kā viņreiz zemstes tiesā, bet itin lēnīgs, pasitis padusē vatētu cepuri, nostājās pie durvju stenderes, taču gubernators ar galvas mājienu uzaicināja viņu apsēsties, un Prohorovs rātni apsēdās uz paša attālāk stāvoša krēsla maliņas.

— Šo kungu mēs jau reiz esam ņēmuši priekšā! —gubernators teica Kalinovičam, kurš sēdēja pa labi no viņa. — Taču senāts prasa, lai pārskatām no jauna ...

— Jā, es zinu, godātais, esmu izlasījis visu šo lietu, — Kalinovičs atbildēja.

Inspektors ar greizo kaklu sāka vājprātīgo izvaicāt: kā viņu sauc, kādas ticības viņš ir, kāds viņam tituls. Vaicātais atbildēja gausi, ar muļķīgu smaidu, it kā nesaprazdams, ko tas viss nozīmē, tomēr neko aplamu nepateica.

— Klausieties, mīļais, — gubernators piepeši uzrunāja vājprātīgo, — kā jūs domājat: kas īsti griežas — zeme vai saule?

— Ko ta jūs tur sakāt? Es nesinu, kas griešas, jūsu ekselense! — tas atbildēja.

— Nu, viens no abiem taču griežas — zeme vai saule; un kurš tad īsti? — gubernators atkārtoja.

— Ta kas tur griešas? Ko jūs te pļāpājat, jūsu ekselense, — vājprātīgais atbildēja, bailīgi kāpdamies atpakaļ.

— Nesaprot! — plecus paraustījis, noteica gubernators.

— Pēc acīm jau redzams, ka nespēj domāt, — ķirurgs apliecināja.

— Bet pasakiet — kāpēc uz mēness neaug sēnes? — asesors, vēlēdamies turpināt jautājumus tādā pašā tonī kā guberņas priekšnieks, pēkšņi izmeta asprātību.

Vājprātīgais tikai noskatījās uz viņu, gubernators un visi pārējie komisijas locekļi pasmaidīja. Aiz labpatikas nespēdams valdīties, Prohorovs laida vaļā skaļus smieklus.

— Nē, tādā veidā jautāt un to pierakstīt nedrīkst! — pieceldamies kājās, iejaucās Kalinovičs, kurš visu laiku bija klusējis, un tad teica slimajam: — Panāciet pie manis, dārgais!

Tas sāka bailīgi nākt klāt.

— Nebaidieties, nāciet tuvāk! Kāpēc jūs tā drebat? — vicegubernators teica, laipni saņemdams viņu aiz rokas.

— Šis te visu laiku kaujas, jūsu ekselense, — vājprātīgais atbildēja, rādīdams uz vahmistru.

— Kā tad viņš to uzdrīkstas? Tas viņam nav . atļauts: mēs viņu sodīsim, — Kalinovičs turpināja.

— Man, jūsu augstlabdzimtība, nav ko kauties, bet, kad briesmot trokšņo .. — zaldats nosarcis saka taisnoties.

— Klusē! — vicegubernators stingri uzsauca. Vah-mistrs drusku pakāpās atpakaļ. Kalinovičs atkal uzrunāja vājprātīgo: — Sēdieties, mīļais, lūk, te, parunāsimies, — viņš piebilda.

— Nekas, jūsu ekselense, es varu pastāvēt kājās, neesmu noguris, nudien, godātais! — vājprātīgais atbildēja jau daudz brīvāk.

— Bet kāpēc jūs visu laiku tā raustāties? Vai jums šis apģērbs nepatīk, vai?

— Ko nu, jūsu ekselense! Vai nu nezināms, godātais: visu nosaga, kas bija . Re, kādu halātinu iedeva, sienī-tais. Viņiem, jūsu ekselense, visi ļaudis sērāji vien ir, godātais; ka tik nenoser vien; bet man bija labs usvalks, godātais.

— Un cik dvēseļu jums pieder? — Kalinovičs prasīja.

— Man ir divsimt dvēseļu, jūsu ekselense, — Jazvins atbildēja, — tētiņš atstāja, nudien, godātais!

— Nu, un sakiet — kā jums aug labība, labi vai slikti?

— Kur nu, jūsu ekselense, lai labi augtu! — vājprātīgais turpināja, it kā izkļuvis uz īstā ceļa. — Tas pats tēvocis Mihailo Iljiss, āre, kur vins sēš! «Ais kam,» saka, «tev, mulki, sirgi? Nospers vēl tevi,» — visu sirgu baru paņēma sev. Nu, un kas nu laukos, jūsu ekselense, sināms, bes sirsina, spriediet pasi! Sirgs gan darbu dara, gan mēslojumu gādā. Semniesini man pēsāk saka: «Kungs,» saka, «par ko jūs sirsinus atdevāt: bes lopiem maisīte neaug,» — bet ko lai es daru! Vai re, kas viņi par palaidniekiem! It kā dieva nemās nebītos, godātais!

Prohorovs vairs nespēja izturēt.

— Ja jūs nebūtu ārprātīgs, jūs tā nerunātu, un par šo runāšanu jūs dabūsiet mācību, stulbenis tāds! — viņš sacīja, taču arī plānprātiņš savukārt noskaitās.

— Ko tu lamājies? — viņš saniknots deva pretī. — Par ko lai dabūju māsību, ja saku patiesību, bet tu domā, man no tevis bail! Kā ta! Ko tu ar to mūsu meitu isda-rīji? Jūsu ekselense, tai meitai no viņa ir puika, brunsu mednieks — meitinieks!

Gubernators zaudēja savaldīšanos.

— Muti ciet! Nemels niekus! — viņš uzkliedza.

Vājprātīgais satrūkās. Garais vahmistrs piegāja divus

soļus viņam tuvāk.

— Vai skaitīt protat, mans mljais? — Kalinovičs pasteidzās pārtraukt. — Ņemiet, lūk, šo naudu un saskaitiet: cik te ir? — viņš piebilda, pasniegdams biezu kabatas portfeli.

— Vai tā visa ir jūsu nauda, jūsu ekselense? Sik jūs esat bagāts, sienītais!

— Jā, esmu bagāts. Saskaitiet!

Vājprātīgais pakasīja galvu un saskaitīja gluži pareizi.

— Te ir divi tūkstoši un piesdesmit rubļu, jūsu ekselense, un vēl ir piešu rubļu papīrītis, — viņš atbildēja, atstumdams prom no sevis naudu, un tad, noraustījis piedurknes un it kā vēl muļķīgāk pasmaidījis, piebilda: — Jūsu ekselense, dodiet man tos piesus rubļus!

— Vai tad jums naudas nav? — Kalinovičs apvaicājās.

— Nav, jūsu ekselense, nav ne kapeisinas — jā, nudien, godātais. Mūsu semniesinc gan reis atnesa man trīs rubļus, bet usraugs ierausi ja un atņēma! «Tu,» vins teisa, «nopirksi vēl nāsi un sagriesīsies,» — bet par ko man jā-griesas? Vai es kāds muļķis, vai? Un par ko viņi mani te tur pie tiem trakajiem, par ko?

To pateicis, Jazvins apklusa, taču, brīdi klusējis, atkal turpināja:

— Liesiet, jūsu ekselense, mani laist vaļā, esiet tik laipni, šitādi man bail, nudien, godātais! Te pie mums viens jukušais, tāds negants, noķēra citu jukušu meitieti un priekšnamā so tā iekulstīja, ka tikko sīva palika, — tā tik jāskatās, ka nenosit, bet, tiklīs sāksi teikt mūsu prieksniesībai, jūsu ekselense, tā viņi tik vien šina: «Pagaidi tu mums,» viņi saka, «kā samisosim,» — jā, nudien, godātais! Esiet tik labs, mīļais, liesiet atlaist, es jums līdz semei paklanīšos! — plānprātiņš vēl piebilda un patiešām līdz zemei paklanījās Kalinovičam.

— Vai jums ir kādi citi radinieki, kas varētu jūs ņemt savā aizbildnībā? — tas noprasīja, likdams plānprātiņam izslieties.

— Kā tad, jūsu ekselense, man te ir māsīsa — naba-sīte! Piesas reises gāja sēloties, nudien, godātais! «Par ko jūs,» viņa saka, «manu brāli te turat? Es viņu ņemu pie sevis.» Bet tik vien isnāk, ka aiztries projām, jā, nudien, godātais! «Lasies prom!» — viņai saka.

— Vai jūs saprotat, ko un kā klātbūtnē jūs runājat? — Prohorovs atkal iejaucās, norādīdams uz gubernatoru.

— Vediet taču viņu prom, pietiks! — pavēlošā balsī sacīja gubernators.

Vahmistrs ar kreiso roku sagrāba slimā elkoni kā dzelzs knaiblēs un, pagriezis viņu uz labo pusi apkārt, aizveda.

— Katrā ziņā, — gubernators turpināja, — es palieku pie iepriekšējā slēdziena, ka viņš nav pie pilna prāta. Un kā jūs? — viņš apvaicājās ārstiem.

— Nav pie pilna prāta, — inspektors apstiprināja.

— Kāds te nu prāts, apžēlojieties! Gubernatora klātbūtnē šitā runāt: apžēlojieties! — Prohorovs teica visiem I klātesošajiem.

Visi komisijas locekļi tam piekrita.

— Tādā gadījumā, jūsu ekselence, es gan esmu pilnīgi pretējās domās, — Kalinovičs iebilda. — Es uzskatu, ka šis jaunais cilvēks tomēr ir pie gluži pilna prāta.

— Kā — pie pilna prāta? Ko jūs runājat? — gubernators izsaucās, it kā neticētu savām ausīm.

— Pie gluži pilna prāta, — Kalinovičs atkārtoja, toni nemainīdams, — un tādēļ uzskatu, ka turēt viņu trakomājā ir grēks un nelikumība: tas ir barbarisms!

— Pēc likuma taču pie vājprātīgajiem pieskaitāmi ari par muļķiem piedzimušie, — prokurors iebilda.

Taču vicegubernators viņa vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību un turpināja:

— Un, kas attiecas uz to, kā viņš pārvaldījis savu muižu, — par to jādabū izziņa un kopā ar muižnieku sapulces secinājumu jāiesniedz izlemšanai senātā. Bet, tā kā no viņa vārdiem ir noprotams, ka viņam atņemti visi lopi, turklāt lietā ir zemnieku lūgumi sakarā ar mantinieku varmācīgo un postošo rīcību, tad šis apstāklis īpaši jāizmeklē — un vainīgie jāsauc pie visstingrākās atbildības, jo mantinieku cenšanās uzdot aprobežotu cilvēku par ārprātīgu, lai viņu ieslodzītu vājprātīgo namā un paši tikmēr varētu izlaupīt un izpostīt viņa īpašumu, manuprāt, ir rīcība, kas pilnīgi līdzvērtīga zādzībai, mēģinājumam atņemt dzīvību vai pat laupīšanai.

Kalinoviča itin oficiālie vārdi visus klātesošos apdullināja kā pērkona spēriens. Prohorovs nobālēja, komisijas locekļi nezināja, kur likt acis. Gubernators attapās pirmais.

— Tas viss ir lieliski! Taču jums pašam jāpiekrīt, ka jūsu ieskats ir pilnīgi jauns, tas nepavisam neizriet no patiesajiem apstākļiem.

— Es uzskatu, jūsu ekselence, ka mans ieskats ir vienīgais, kāds no šiem apstākļiem var izrietēt, — Kalino-vičs savukārt ārkārtīgi laipni iebilda.

— To apgalvojat jūs, bet mēs uzskatām, ka mūsu domas ir vienīgās pareizās. Vai piekrītat, kungi? — tikko spēdams valdīt dusmas, gubernators vaicāja komisijas locekļiem.

Tie, noliekdami galvas, izrādīja savu piekrišanu.

— Tātad tieši tā arī vajadzēs ierakstīt, — gubernators ūsas virpinādams, runāja tālāk. — Tā arī rakstiet, — viņš stingri sacīja sekretāram Ekzarhatovam, — ka visi komisijas locekļi paliek pie agrākā slēdziena, bet vicegubernatora kungam jāiesniedz savi atšķirīgie uzskati rakstiski, un jūs tad nu, lūdzu, pacentieties nevilkt garumā, — viņš piebilda, pievērsdamies Kalinovičam, it kā vēlēdamies kaut šādā veidā viņu ierobežot.

— Iesniegšu jau rīt, — vicegubernators atbildēja gluži vienaldzīgā tonī.

Gubernators piecēlās un stalti izslēja savu prāvo augumu.

— Uz redzēšanos, — viņš teica, visiem laipni mādams ar galvu. — Uz redzēšanos, Jakov Vasiļjič! Ļoti žēl, ka mums abiem tik bieži rodas domstarpības, — viņš, pa pusei jokodams, pa pusei pārmezdams, piebilda Kalinovičam un lepni izgāja no guberņas valdes.

Prohorovs viņam sekoja, gubernators, dažas minūtes ar šo muižnieku kāpnēs parunājies, iekāpa karietē. Viņš izskatījās ļoti bāls un visu ceļu kodīja ūsas. Tiklīdz viņš pārradās mājās, tūdaļ žandarms pilnos auļos aizdrāzās pakaļ kancelejas priekšniekam. Tikmēr turpat uz vietas palikušie guberņas valdes locekļi savā starpā nepārmija ne vārda un, acis nodūruši, sāka cītīgi nodoties savam darbam. Katram sejā, šķiet, bija rakstīts: nu būs posts, nu būs nedienas! Un vienīgi vicegubernators palika pilnīgi mierīgs: uz viņa lūpām varēja manīt pat tādu kā zobgalīgu smaidu.

IV

Pilsētā veselu nedēļu neko citu nerunāja kā vien par abu varasvīru pēdējām nesaskaņām. Sabiedrība, galīgi nosodīdama vicegubernatoru, vēl ciešāk un uzticīgāk

sagrupējās ap gubernatoru, vienīgi kņazs mēģināja izlocīties kā zutis zirņos. Vairāk par visiem glaimodams večukam tieši acīs, viņš vienlaikus apgalvoja, ka no vicegubernatora puses tā bijusi vienkārša ietiepība, — iecirties kā āzis, taču tas neesot nekas iepriekš nodomāts, nedz arī ļaunprātīgs, un, droši vien vēlēdamies šo starpgadījumu kaut kā nolīdzināt, viņš beidzot sadomāja rīkot pie meitas vakaru ar aicinātiem viesiem. Ielūgt viesus pašam pie sevis viņam, kā stāsta, nebija nekādas iespējas: viņa cukurfabrika jau sen izputējusi. Znots, cik zināms, nedeva ne kapeikas, muiža bija aprakstīta un pārdodama. Pārcēlies uz pilsētu, kņazs ieķīlāja visas savas sudrablietas un vispār no skata bija kļuvis tāds kā mulss, bez pēdām bija zudusi viņa lieliskā runas māka un attapīgi smalkā uzvedība. Taču, lai būtu kā būdams, šo vakaru viņš tomēr plānoja ar plašu aprēķinu, aicināti tika vienīgi visintīmākie un vajadzīgākie cilvēki: gubernators ar sievu un adjutantu, vicegubernators ar sievu, kamerālpalātas priekšsēdētājs, prokurors ar diviem jauniem juristiem, kuri ļoti labi runāja franciski, un pēdīgi inženierporu-čiks — gadījumā, ja sabiedrībai kļūs ļoti garlaicīgi, varēs viņu piespiest spēlēt klavieres —, un vairāk neviens. Jau bija pagājusi kāda stunda, kopš ieradies gubernators un sapulcējusies visa nelielā sabiedrība, taču Kalinoviča vēl nebija. Kņaza sejā sāka parādīties nemiers.

— Vai jūs pats bijāt? — viņš čukstus iejautājās smagi elsojošajam znotam, kas sēdēja līdzās.

— Biju pats, apsolījās — tas atbildēja.

Kņazs paraustīja plecus.

— Savādi! — viņš teica, taču tajā brīdī ieskanējās zvans un ienāca vicegubernators. Viņš pirmais paklanījās gubernatora sievai un gubernatoram.

— Esiet sveicināti, Jakov Vasiļjič! Sen neesam redzējušies, — vecais teica, sniegdams viņam roku, bet nepieceldamies, un spēja tiktāl savaldīties, ka naida pieskaņa šajos vārdos nebija jūtama.

— Sen, jūsu ekselence, — Kalinovičs atbildēja pavisam labsirdīgi.

— Un kur tad Polina? — apvaicājās mājasmāte, pie liela, apaļa galda liedama tēju.

— Viņa nav gluži vesela, — viesis atbildēja.

Pie šiem vārdiem kņazs saskatījās ar meitu. Guberna-toriene uzmeta acis inženierporučikam, kurš vēl šorīt kā

neparastu gadījumu bija viņai stāstījis, ka vicegubernatora sieva, kas braukāja visur kur, vēl ne reizi nav bijusi nedz pie kņazienes, nedz viņas meitas. Vai viņai to neļāva vīrs vai negribēja pati — neviens nezināja. Tikmēr krēsli bija novietoti tā, ka vicegubernatoram katrā ziņā vajadzēja apsēsties blakus gubernatoram, taču viņš, uz papēžiem vieglītēm apgriezies, piegāja un apsēdās līdzās mājasmātei uz krēsla, kas patiesībā bija domāts gu-bernatorienei, bet viņa vēl nebija paguvusi to ieņemt.

— Es gribētu sēdēt tuvāk tējai — vai atļaujat? — Ka-linovičs uzrunāja Cetverikovas kundzi, kura bija ģērbusies greznā glazē tērpā un izskatījās brīnum skaista. Viņa tikai pacēla pret vicegubernatoru savas apburošās brūnās acis un, sacīdama: «Lūdzu!» — ielēja viņam tēju.

— Kāpēc jūs liekat tik daudz cukura? Tas ir šausmīgi! — Kalinovičs viņai aizrādīja.

— Ak, jā, tas tiešām ir par daudz! — Cetverikovas kundze atbildēja it kā samulsdama. — Es nepavisam neprotu tikt galā ar šo neciešamo tēju! — viņa piebilda.

— Jā tā, ko tad jūs protat? — Kalinovičs apvaicājās.

— Neko, — Cetverikovas kundze atbildēja mazliet aizvainotā balsī.

— Slikti, cienītā! — Kalinovičs noteica, un abi dažus mirkļus kvēli noraudzījās viens otrā.

— Paklausieties! — mājasmāte ierunājās, noliekusies ļoti zemu pār galdu. — Jūs ķildojaties ar šo kungu? — viņa piebilda, ar galvu norādīdama uz gubernatoru.

— Kāpēc jūs tā domājat? Nezinu, kā viņš ar mani, bet es ar viņu esmu ļoti apmierināts, — Kalinovičs zobgalīgi atbildēja.

— Nu, nē, jūs tikai jokojat! Kāpēc jūs ar viņu ķildojaties? Viņš ir tik jauks! — mājasmāte iebilda.

— Jā, viņš ir gan jauks, tikai kukuļņēmējs.

— Kāpēc jūs tā runājat? Nē, tie ir nieki! — mājasmāte iebilda.

— Patīk gan jums mani piespiest runāt niekus, kad manā acu priekšā zib jūsu rokas, kuras varētu apskaust pati Kiprida *!

— Mērci par komplimentu.

— Jums es komplimentus nesaku, — Kalinovičs atbildēja, — un zināt, — viņš visai dedzīgā tonī turpināja, — bija laiks, kad kāds jauns cilvēks par vienu pašu jūsu

skatienu, par vienu laipnu smaidu bija ar mieru atdot pats sevi, savu dzīvību, savu nākotni — itin visu.

— Jā, zinu, — Cetverikovas kundze, šķelmīgi nodūrusi acis, sacīja. — Bet paklausieties, — viņa ieminējās, — vai jūs uzrakstījāt to romānu, par kuru toreiz stāstījāt, vai atceraties?

— Nē! Es toreiz tīšuprāt to izdomāju, lai parādītu jums nākotni, kādu jūs tagad izbaudāt.

— Arī jūs neesat labāks! — pārmetoši atbildēja mājasmāte.

— Tāds pats kā jūs: abi esam vienādi labi! — Kalino-vičs atbildēja, un vispār bija manāms, ka viņš gaidītās tuvināšanās vietā ar gubernatoru visu vakaru cenšas lakstoties ar mājasmāti; tad Kalinovičam no mājām atnesa zīmīti, kuru lasot viņa sejā parādījās acīm redzams prieks.

— Adieu! — viņš teica, uzmanīgi paņemdams cepuri un zem galda paspiezdams roku mājasmātei.

— Kurp tad jūs? — viņa ieprasījās pārsteigta un neapmierināta.

— Man noteikti jāiet, kundze, netraucējiet citus! Adieu! — Kalinovičs noteica un devās prom.

Kņazs aizsteidzās viņam pakaļ, tomēr nepanāca. Bet gubernators izlikās, ka tikai pēc pusstundas pamanījis Kalinoviča prombūtni.

— Kur tad palicis mūsu vicegubernators? — viņš ap? vaicājās itin vienaldzīgā balsī.

— Nezinu, aizskrēja! Saņēma no mājām zīmīti un aizsteidzās, — kņazs atbildēja.

Gubernators uz to nekā neatbildēja un sāka aplūkot lampas transparentu *, it kā par to tīksminādamies. Drīz vien ieradās policijmeistars. Piešus un zobenu šķindinādams, viņš devās tieši pie gubernatora un, pielicis roku pie cepures, ziņoja:

— Jūsu ekselence, tikko ieradās iekšlietu ministrijas ierēdnis galma padomnieks Kuropilovs.

Gubernators piecēlās un nobālēja.

— Kādā nolūkā? — viņš vaicāja.

— Kā es sapratu no viņa sarunas ar vicegubernatora kungu, kurš nupat ieradās pie atbraukušā, tad muižnieka Jazvina lietā, — policij meistars atbildēja.

— Jā, lieliski! Ko tad jūs manī tā skatāties, it kā redzētu pirmoreiz? — gubernators viņam uzbudināti noprasīja.

Nu savukārt piesarka policijmeistars, taču drīz vien

atguvās.

— Vai nebūs kādi rīkojumi, jūsu ekselence? — viņš sacīja, atkal pielikdams roku pie cepures.

— Nekādu Kādi rīkojumi te varētu būt? . Ejiet!

Ļoti pateicos jums par rūpēm . Nekādu .. — vecais

atkārtoja sapīkušā balsī, un policijmeistars aizbrauca. — Nelga! . . — gubernators sacīja viņam nopakaļ. — Atbrauc no Pēterburgas kaut kāds ierēdnis — šim dūša papēžos, drāž šurp neiedomājams stulbenis! — viņš it kā jokodams piebilda, tomēr nespēja noslēpt nemieru un, vakariņas nesagaidījis, aizbrauca.

Drīz pēc tam paklīda baumas, ka galma padomnieks Kuropilovs pie gubernatora neesot nemaz ieradies un, sastapies vienīgi ar vicegubernatoru, aizbraucis uz Jaz-vina muižu, kur, kā stāsta, sācis izdibināt visu līdz pēdējam. Gubernatoram tuvākie ierēdņi vēlāk paziņoja, ka večuks pats esot spiests braukt uz Pēterburgu. Šī ziņa stipri satrauca ļaužu prātus. Muižnieki, jau pirmoreiz sapulcējušies klubā, nolēma sarīkot viņam pusdienas.

— Pusdienas, kungi, lai tas pienapuika redz! — daži runāja.

— Pusdienas! — atkārtoja gandrīz visi kā viens.

Bet te nu tūliņ radās jautājums: vai aicināt parakstīties arī vicegubernatoru vai ne? Muļķākie un jau drusku iedzērušie klaigāja: «Nē, nevajag!... Lai iet pie velna!...» Taču saprātīgākie šaubījās. Par laimi, tobrīd atbrauca kņazs un izlēma:

— Kādas mums tiesības izslēgt viņu no mūsu sabiedrības? Viņš ir pieklājīgs cilvēks. . Kārtīgs . Ir muižnieks . . Šejienes muižas īpašnieks . Gribēs parakstīties — jauki, negribēs — lai dara, kā zina.

— Lai dara, kā zina! — saprātīgākie apstiprināja.

Kamerālpalātas priekšsēdētājam kā priekšniekam un

saimniekam vajadzēja piedāvāt Kalinovičam lapu ar parakstiem. Šai nolūkā viņš pirmajā svētku dienā tīšuprāt ieradās pie vicegubernatora it kā vizītē.

— Mūsu večukam gubernatoram tiek rīkotas pusdienas. Vai jūs vēlētos piedalīties? — Vaicājot balss viņam neskanēja visai droši.

— A! Pusdienas, un šīs pusdienas droši vien būs ļoti labas. Man labas pusdienas ir pa prātam. Ļoti priecājos! — Kalinovičs atbildēja un tūliņ parakstījās.

Acīmredzot šajos vārdos viņš iepina kādu jociņu, kas noskaidrojās vēlāk, pašās pusdienās, uz kurām vicegubernators neieradās, bet aizsūtīja kamerālpalātas priekšsēdētājam zīmīti, izsacīdams tajā patiesu nožēlu, ka nelielas slimības dēļ nevar ar visu pārējo sabiedrību dalīties patīkamajā baudījumā — mieloties ar jaukajiem ster-letiem un nogaršot ar valriekstiem barotus tītarus; tātad viņš nožēloja vienīgi pusdienas, nevis to, ka nav piedalījies guberņas priekšniekam par godu sarīkotajās atvadu svinībās. Šis izlēciens izraisīja vēl vairāk mīlestības un cieņas pret gubernatoru. Tūlīt pēc portera sākās līdzjūtības izteikšana. Kontroles nodaļas padomnieks nevienās oficiālās pusdienās nespēja aptvert, ka tajās arvien tiek pasniegts ļoti daudz dzērienu, un parasti piedzērās, pirmās uzkodas ēzdams. Arī šoreiz viņš, jau sen apskurbis, piepeši piecēlās un aizklunkuroja līdz gubernatora krēslam.

— Es, jūsu, ekselence, nupat esmu pilnā, piedod man! — viņš sāka vervelēt. — Kad tev ministrs apvaicājās, kāds ir tavs kontrolieris, ko tad tu uzrakstīji? Es zinu, ko uzrakstīji, un sanāk tā: tu esi dzīvs — es arī dzīvs, tu pagalam — man arī gals klāt! Nu, un es esmu pilnā, piedod man, bet rociņu gan dod noskūpstīt, neņem ļaunā!

— Nekas, nekas, — gubernators atbildēja, nedodams roku, kaut gan padomnieks pūlējās to satvert.

Kamerālpalātas priekšsēdētājs, kurš tobrīd piecēlās kājās, starpgadījumu izbeidza. Viņš pamāja ar galvu īpašu uzdevumu ierēdnim, kurš vadīja šo pusdienu ceremoniju, un tas aizveda kontrolieri pie viņa paša krēsla, lai tur pabeidz apliecināt savas jūtas un izteikt pateicību, priekšsēdētājs pats gatavojās teikt īsu, bet jauku galda runu. Vispirms tomēr jāpaskaidro, ka gubernatoram līdzās labajā pusē sēdēja kāds večukiņš ģenerālis fon Veidens, sīks, nenozīmīgs cilvēciņš, apriņķa ierēdņus viņš parasti biedēja ar savu un gubernatora draudzību, bet pats gubernatora priekšā zemojās līdz nekrietnībai un nu gluži sagrauzts bija atbraucis pavadīt savu draugu un labdari. Pa kreisi no gubernatora sēdēja kāds Kalamskis, muižniecības priekšnieks, kurš karadienestā bija uzdienējis tikai līdz podporučika pakāpei, tāpēc nekādi nespēja aptvert, ka ģenerālis varētu viņam izrādīt cilvēcisku uzmanību, bet, kļuvis par muižniecības priekšnieku un ieguvis gubernatora labvēlību, sāka just pret viņu gluži fanāli sku mīlestību. Padzirdējis par viņa aizbraukšanu, Ka-lamskis divās dienās noauļoja piecsimt verstu un paguva ierasties uz pusdienām. Abas šīs personas palīdzēja runātājam atrast lielisku sižetu.

— Nedz vienam sirmais vecums, — kamerālpalātas priekšsēdētājs iesāka, norādīdams uz veco ģenerāli,

- nedz otram lielais attālums, — viņš turpināja, ar to domādams muižniecības priekšnieku, — itin nekas abiem nav traucējis izpaust jūtas, ko lolojam mēs visi. Mēs priecājamies par šo bridi, kad tu esi kopā ar mums, un nožēlojam, ka tas nevar turpināties visu mūžu, un mēs apskaužam laimīgo Pēterburgu, kas tevi uzņems savā klēpī.

— Urā! — no visām pusēm sauca pūlis, paceldams

kausus.

Gubernators, piecēlies kājās, aizkustinājumā apjuka.

— Kungi! Uz to visu es varu atbildēt vienīgi ar mums

dārgo teicienu: «Uzklausiet, ļaudis, jo dievs ir ar

mums!» — viņš izgrūda gluži nevietā.

— Dievs ir ar mums! — sajūsminātais pūlis atkārtoja viņa vārdus.

Vecais sāka raudāt, un tālākā pacilātība pārsniedza katru iespēju to aprakstīt. Pēc pusdienām gubernatoru šūpoja uz rokām. Galīgi aizkustināts viņš pieprasīja šampanieti: dzēra pats un neatlaidīgi spieda dzert visus citus; muzikantiem, kas visu laiku spēlēja tušu, viņš pasvieda piecdesmit rubļus sudrabā un, beidzot iesēdies kamanās, vēlējās, lai visi nāk klāt un skūpsta viņa pa lodziņu izbāzto vaigu .

v

Sakiet — kur un kad pūlis nav bijis melīgs un nodevīgs, kad nav lauzis zvērestus? Tiklīdz pienāca vēsts, ka vecajam gubernatoram Pēterburgā klājas plāni, turpretī Kalinovičs iecelts par valsts padomnieku, tiklīdz to uzzināja sabiedrība, gubernatoriem pameta gandrīz visi. Viņai bija vientulīgi jāsēž savā pilij līdzīgajā gubernatora mājā, un sabiedriskā doma jau skaidri nosliecās uz viņas ienaidnieku pusi, un sākās tas ar Polinu, kura pēkšņi ne no šā, ne no tā tika atzīta par lielisku sievieti, lai gan viņa bija tik bagāta un vēl jauna, tomēr nepavisam ne-greznojās, nevēlējās uzturēties sabiedrībā, bet pilnīgi nodevās ģimenei; ko īsti viņa tajā ģimenes dzīvē dara, to neviens nezināja, klīda pat valodas, ka diezin vai viņa ar vīru dzīvo saticīgi, tomēr visi slavēja viņu tāpēc vien, ka par kaut ko taču vajadzēja slavēt.

Arī Kalinoviču sāka izprast citādi: visi piepeši ieraudzīja, ka viņš ir cilvēks ar raksturu un viņam droši vien ir liels iespaids Pēterburgā. Pats pirmais savas domas viņam par labu mainīja kamerālpalātas priekšsēdētājs, agrākais armijas ģenerālis, kurš tikai pirms diviem gadiem bija noņēmis epoletes un līdz pat šim laikam vēl saglabājis ārkārtīgi staltu stāju; un tomēr viņš tiktāl pazemojās, ka ieradās pie valsts padomnieka un sāka atvainoties par piedalīšanos gubernatoram rīkotajās pusdienās, atsaukdamies uz muižniekiem, kuri viņu kā vecāko un kā saimnieku esot piespieduši to darīt. Sekretārs Ekzar-hatovs, kas šai brīdī bija klāt un, šķiet, bija ļoti kautrīgs cilvēks, tomēr nenocietās un, ieradies valdē, pastāstīja, kā priekšsēdētājs spiedis roku pie sirds, pievērsis acis debesīm, un gluži kā Gogoļa pilsētas priekšnieks apgalvojis, ka darījis to «aiz pieredzes trūkuma, aiz tīrā pieredzes trūkuma», tā ka vicegubernatoram kļuvis manāmi pretīgi viņā klausīties.

— Par ko gan jūsu ekselence tā raizējas? Man, nudien, tas ir vienalga, — viņš teicis īgni un nicinoši, taču priekšsēdētāja pieta pierei šī piezīme paslīdējusi secen, un tas tikai malis savu.

— Cik šim kungam izcilas spējas visur pielišķēties, grūti pat aptvert! — Ekzarhatovs nobeidza, un visa kanceleja sāka smieties.

Otrs vīrs, kurš nostājās zem Kalinoviča karoga, bija kņazs.

— Tā nevarēja Tā nevarēja . Večukam nevajadzēja strīdēties un spuroties pretim... Vajadzēja piekāpties.

No visa mana romāna lasītājs redzēja, ka savam varonim es nekur neesmu glaimojis, gluži otrādi — visus viņa tikumiskos trūkumus esmu centies atklāt pēc iespējas spilgti, taču šoreiz nedrīkstu noklusēt, ka viņš savā dienestā bija apbrīnojami rosīgs un droši vien pat lietderīgs cilvēks. Kņazs, kurš bija gudrāks un izglītotāks par visu pārējo sabiedrību, labāk par citiem saprata, no kurienes pūš vējš. Kalinovičs patiesi piederēja pie tās jaunās administratoru paaudzes, kura viņa dzīves laikā jau manāmi sāka spraukties cauri līdzšinējo blēdīgo rakstvežu biezajam slānim. Jaunais vicegubernators atbilstoši savai dziļākajai būtībai, jau universitātes solā sēdēdams, vienmēr bija jutis lielas simpātijas pret līdzsvarotas valsts idejas īstenošanu, kas dotu iespēju ierobežot visus kārtu un atsevišķu cilvēku tīkojumus. Pārvaldot guberņu, viņš rīkojās pēc tiem pašiem principiem. Viss iesākās ar pilsētu galvām, kuriem visiem kā vienam ļoti patīk tirgoties un blēdīties sev par labu, bet kuri necieš darbošanos sabiedrības labā. Vicegubernators visus pilsētas galvas saaicināja pie sevis un paziņoja: ja tie tūlīt neķeršoties pie sava tiešā darba domē un nepalielināšot pilsētu ienākumus, tad vicegubernators nevis izteikšot rājienus, bet aizzīmogošot viņu bodītes, fabrikas un rūpnīcas un veselu gadu neļaušot viņiem ne par grasi neko ne pārdot, ne pirkt, un lai viņi neiedomājoties atrunāties ar vientiesību un nezināšanu, jo ikviens no viņiem esot tik gudrs blēdis, ka zinot visu. Pilsētu galvas no vicegubernatora istabas nāca laukā gluži kā no karstas pirts un to pašu nakti ar pasta pajūgiem auļoja prom uz savām pilsētelēm, uz sava rēķina pieņēma domē un rātē rakstvežus un uzgāja tādus obroka likumus, par kuriem agrāk nebija ne miņas.

Arī nodokļu atpirkšana neizgāja sveikā. Nekautrēdamies no personiskās pazīšanās un attālās radniecības ar resno Četverikovu, Kalinovičs atsauca šo vīru pie sevis un apjautājās, vai viņš, saņemdams ļoti lielus ienākumus, nevēlētos kaut mazliet atlīdzināt sabiedrībai, no kuras pelna miljonus, un ziedot kādus desmit tūkstošus sudrabā pilsētas izdaiļošanai. Var iedomāties, ko skopais un mantkārīgais Četverikovs juta, dzirdēdams tādus vārdus!

— Nodokļu atpirkšana taču, Jakov Vasiļjič, neienes nekādas ārkārtējas summas šādām vajadzībām, — viņš nosarkdams atbildēja.

Kalinovičs noskaitās.

— Es, godātais, nemaz negribu zināt, vai tā jums ienes šādas summas vai ne! — viņš izsaucās. — Jums vajadzētu kaunēties tā runāt! Visa guberņa, manuprāt, zina, ka jūsu naudas lādes vai lūst, jo jums pēdējos grašus atdod nabadzīgs zemnieks un apskrandis ierēdnis. Būtu jūs kauna pēc vismaz četrus procentus no salaupītā atdevis sabiedrībai atpakaļ. Zvēru jums pie Pestītāja, — vicegubernators, gluži pārskaities, norādīdams uz svētbildi, turpināja, — ja jūs man nedosiet . tagad vairs nevis desmit, bet piecpadsmit tūkstošus, ja nu esat tā ietiepies, ja jūs neziedosiet šo summu, es ik svētdienas un katros svētkos likšu pa liturģijas laiku visā guberņā slēgt dzertuves un, tiklīdz radīsies vismazākās aizdomas par jūsu krodzinieku līdzdalību zādzībās un kautiņos, turēšu viņus cietumā gadiem ilgi!

Resnis satrūcies rokas vien noplātīja.

— Nedomājiet mani salauzt, kā jūs to izdarījāt ar iepriekšējo vicegubernatoru! — Kalinovičs turpināja ar pirkstu klaudzinādams pa galdu. — Mani tur pazīst un jums neizdos, bet es no savas puses tīšām palikšu te, lai neļautu jums ne iepīkstēties, ne elpu atvilkt Vai tagad jūs saprotat, cik liels ir mans morālais sašutums par jūsu izdarībām? — viņš beidza runāt, sizdams sev pie krūtīm.

Resnis apjuka galīgi.

— Mais, mon cher, je vous prie, ne vous emportez pas 1 — viņš sāka murmināt, — ja vēlaties, es varu to naudu atnest šodien pat.

— Esiet tik laipns, un jau rīt par jūsu ziedojumu tiks ierakstīts avīzēs un ziņots ministram, — Kalinovičs atbildēja. — Jūs varat pat neslēpt, ka es ar varu un draudiem piespiedu jūs tā rīkoties, jo uzskatu, ka arī tas man darīs vairāk goda nekā jums! — viņš, Četverikovu izvadīdams, zobgalīgi piebilda.

— Ak, jā, zināms! Kādēļ gan tas būtu jāstāsta? — Četverikovs atbildēja, par varēm pūlēdamies pasmaidīt, bet, tiklīdz viņš iesēdās ekipāžā, viņa seja kļuva ārkārtīgi skumja. — Tam vecajam velnam jau atdots par visu gadu, bet sitas pieprasa vēl piecpadsmit tūkstošus, tpi, kāda nekrietnība! — viņš nosvepstēja ar savām biezajām, atkarenajām lūpām.

Tikmēr vicegubernators aizsūtīja žandarmu pēc arestantu rotas priekšnieka, un pēc kādas pusstundas, ģērbies pilnā formas tērpā un nostiepies kā stīga, uzgaidāmajā zālē jau stāvēja kapteinis Timkovs, kurš bija uzdienējis no rekrūšiem un, par spīti savam apbrīnojami stingra - [74]

jam raksturam un tik stingai sejai, it kā to klātu krijas, nevis cilvēka āda, par spīti tam visam, šobrīd pats vēl nezinādams, kāpēc ir ataicināts, izskatījās tik briesmīgi bāls, ka jaunais ierēdnis, kuru vicegubernators bija atvedis no Pēterburgas un kurš tagad bija ieskaitīts guberņas valdes štatos, pienāca pie viņa un, zobgalīgi žāvādamies, apvaicājās:

— Kas jūs tāds esat? Vai neesat slims?

— Nebūt ne, godātais. . — kapteinis ar drebošām lūpām atbildēja.

Kalinovičs beidzot iznāca no kabineta un, kaut arī zālē bija vairāki citi ierēdņi, piegāja tieši pie kapteiņa.

— Paklausieties, — viņš iesāka, — tā ka lai izbeigtos jūsu blēdīšanās ar nelaimīgajiem arestantiem, kurus jūs izmantojat savā labā un sūtāt pie visādiem kungiem strādāt bez atlīdzības. un kuri, beidzot, tīra jūsu mīļākajai pagalmu un mēslu bedres . Tā ka lai no šī paša brīža neviens arestants netiktu nekur sūtīts! Viņi izbūvēs krastmalu: es pats katru mēnesi izsniegšu viņiem aprēķinu, un bez darba apmaksas viņi vēl saņems zināmu summu ēdiena uzlabošanai. Un vai jums, ja kāposti būs pārskābuši un gaļa iesmakusi! Es ieradīšos pats un likšu jums pieēsties pilnu vēderu šo samazgu. Ejiet!

Kapteinis vairs neko neatbildēja, bet, pēc visiem likumiem izdarījis pilnu pagriezienu pa kreisi, izgāja. Apstājies uz lieveņa, viņš paraustīja plecus, uzmeta acis vienīgi katedrālei, it kā visas cerības saistīdams ar šo svētnīcu, un devās uz kazarmām.

Visi šie Kalinoviča pasākumi galu galā modināja izbrīnu un bažas solīdos ļaudīs. «Viņš ir neprātīgs cilvēks! Vēl taču tikai vicegubernatora amatā, bet jau visu sagriež ačgārni, pārkārto .. Apžēlojieties!» tie paklusām teica cits citam. Kas attiecas uz jaunatni, kuras vidū parasti mēdz būt vairāk protestētāju pret veco kārtību, tad tā par Kalinoviču bija sajūsmā. Jauniešu vidū izcēlās ārkārtīgi resnais Tērbatas universitātes maģistrs, kurš kalpoja gubernatora kancelejā un bija nozvērējies ik dienas ierakstīt savā piezīmju grāmatiņā desmit nekrietnības un duci muļķību, kas tur būs atgadījušās. Vecais gubernators to zināja, bet nevarēja šo nepatīkamo cilvēku pats atlaist, jo maģistrs bija atsūtīts no Pēterburgas policijas uzraudzībā, ar norādījumu, ka viņam jākalpo tieši šajā

kancelejā. Otrs protestētājs bija kāds monsieur Kozļe-ņevs, ļoti izskatīgs jauns cilvēks, paša gubernatora radinieks, viņa māsasdēls: māsa, ļoti bagāta sieviete, ar asarām acīs lūdza brāli pieņemt dienestā viņas palaidni, kuru nekādā gadījumā nebija iespējams atstāt Pēterburgā, jo tur viņš drīz varēja nonākt zaldātos vai tikt izsūtīts uz Kaukāzu. No tā vien jau var secināt, kam šis kungs nodevās guberņas pilsētā, nemaz nerunājot par to, ka, tiklīdz tēvocis rīkoja lielisku balli visai guberņai, viņš sarīkoja savu istabmeitām — vienu reizi visām brunetēm, otrreiz blondīnēm, kuras tad, protams, paklusām saskrēja pie viņa no visas pilsētas, un viņš tās tik lieliski pacienāja, ka daudzas dāmas, atgriezušās no balles, atrada savas meičas galīgi piedzērušas. Gandrīz katrā svinību dienā šis nebēdnis un viņa sulainis nosēdās uz vārtu stabiem, savilka kājas zem sevis, paņēma mutē milzīgus riņķus un, dīvaini saraukdami degunu, diezgan veiksmīgi tēloja lauvas. Visas šīs izdarības vēl varēja nosaukt par daudzmaz piedodamām nerātnībām, taču ar to viņš vēl neapmierinājās: piemēram, pēc mātes pavēles, katru

dienu ēzdams pusdienas pie tēvoča, Kozļeņevs vēlāk braukāja pa visu pilsētu un stāstīja, ka viņa krustmāte gu-bernatoriene ik pēcpusdienas uzsākot ar viņu tādus pašus jokus kā Potivara sieva*, un tam par pierādījumu vadāja sev līdzi un visiem rādīja divus svārkus, kam patiesi bija atrautas stērbeles. Trešais bija atvaļināts ulānu rot-mistrs, varen iznesīgs vīrietis ar seju, kas mazliet atgādināja itāliešu bandītu ģīmjus. Savu cēlsirdīgo domu un jūtu izteikšanai viņš lietoja nevēlamu paņēmienu, kas izpaudās tā, ka brašulis ar sirdi un dvēseli centās izdauzīt zobus katram, kuru uzskatīja par nelieti. Pašlaik viņa vajāšanas objekts bija gubernatora kancelejas priekšnieks, un viņš apgalvoja, ka nemiršot, iekāms nebūšot līdz asinīm sadauzījis šī priekšnieka mūli, un ka šis mūlis bez tā nemaz nespējot pastāvēt dieva pasaulē. Reiz visi šie kungi, sapulcējušies klubā, sēdēja pie maza galdiņa un sarunājās. Resnais maģistrs sīki un smalki stāstīja, kā šorīt Kalinovičs kancelejas priekšniekam pierādījis, ka tas ir aprobežots nelga un nekrietnelis. Rotmistru pārņēma sajūsma.

— Vicegubernators ir lielisks! — viņš izsaucās. — Uz viņa veselību jāiedzer Ei tu, stulbeni! Atnes šampanieti! — viņš teica sulainim.

Vīnu atnesa. Tobrīd garām gāja jaunais ierēdnis, Ka-linoviča protežējamais.

— Paklau, draudziņ, — maģistrs viņu uzrunāja, — mēs tūliņ iedzersim uz jūsu vicegubernatora veselību! Vai viņu nevarētu palūgt šurp? Viņš tur spēlē kārtis. Manuprāt, var taču? Viņš ir krietns puisis.

— Protams, var, — uzrunātais atbildēja.

— Aizejiet un palūdziet.

— Labi, — atbildēja jaunais cilvēks un pēc brīža atgriezās kopā ar Kalinoviču.

— Atļaujiet mums iedzert uz jūsu veselību! — rot-mistrs ierunājās. — Par to, ka jūs lieliski ņemat priekšā visus šos guberņas pakalpiņus, un, lūdzami, dariet to labi pamatīgi!

— Bet es gribētu lūgt, Jakov Vasiļjič, — Kozļeņevs piebalsoja, — vai nebūtu kaut kādi iespējams izdarīt tā, lai tēvocim tiktu atņemta ģenerāļa pakāpe un krustmāti neviens vairs nedrīkstētu saukt par «jūsu ekselenci»? Viņa to nepārdzīvos un mūsu acu priekšā izkusīs kā svece.

— Lai dzīvo saprāts un taisnība! — maģistrs teica, savā mīkstajā plaukstā spiezdams Kalinoviča roku.

— Es jums ļoti pateicos, kungi; jūsu uzmanība man ir jo patīkamāka tādēļ, ka jūsu domas ir visgodīgāko un cēlāko cilvēku domas, — vicegubernators atbildēja, ar visiem saskandinādams.

— Vēl šampanieti! — Kozļeņevs jau uzsauca, taču Ka-linovičs, varbūt nevēlēdamies, ka sirsnība nonāk līdz vēl lielākai familiaritātei, pasteidzās aiziet, atrunādamies, ka viņu gaida partneri.

VI

Kamēr risinājās visi iepriekšējie notikumi, guberņa gatavojās izlemt kādu diezgan nopietnu jautājumu, proti, tuvākajās dienās vajadzēja notikt izsolei par četrdesmit verstu gara ceļa izbūvi, un pēc pirmās tāmes šim nolūkam bija piešķirti divsimt tūkstoši sudraba rubļu. Agrākos laikos nebūtu ne mazāko šaubu, ka šo izbūvi dabūs tirgonis Mihails Trofimovs Papuškins, kurš bija tik draudzīgās attiecībās ar guberņas priekšnieka ģimeni, ka daždien gubernatoriene, vēl nebeigusi savu tualeti, nevienu

dāmu nepieņēma, bet Miška Papuškins tikmēr sēdēja viņas buduārā, jo bija atvedis dāvanu: sudraba servīzi, — tas pats Miška Trofimovs, kurš vēl pirms desmit gadiem bija pilnīgi neievērojams malkas tirgotājs un kuru mēs redzējām apvalkātā virssvārkā braucam uz Maskavu kopā j ar Kalinoviču. Toties paraugieties, kas tagad viņš par varenu viru! Paskatieties, kāds viņš brauc pa pilsētas galveno ielu! Lakotās līnijdroškas līmeniskās atsperes no viņa svara zemu ieliekušās; saulē laistās sudrabā kaltās zirglietas; spīd pārlieku nobarotā ērzeļa izblīdušie sāni;-mirdz važoņa kaftāns, josta un cepure; visbeidzot, staro arī viņš pats, Mihails Trofimovs, savā vissmalkākās vadmalas svārkā, apvēlies, būs savu piecpadsmit pudu, un tikai laiski kā ronis uz visām pusēm groza savu ģīmi un mazliet pamāj ar galvu, kad pa ielu ejošie amatnieki un kancelejas ierēdņi viņam zemu klanās. Vispār, kā stāsta, no viņa izkūņojies diezgan briesmīgs tēvainis, un, tāpat kā senāk, viņš baidījās tikai no velniem un lielceļa laupītājiem, ne no viena cita. Pretī brauca guberņas arhitekts un, ticis blakus, pamāja ar roku. Uzņēmējs viņam uzsmaidīja.

— Pieturiet nu, Mihailo Trofimovič, pagaidiet! — arhitekts uzsauca.

— Gaidām, ja vajadzīgs! — uzņēmējs atsaucās. — Pieturi tak, nejēga! — viņš uzkliedza važonim.

Tas pieturēja.

Arhitekts izlēca no droškas un sīkiem solīšiem pieskrēja klāt.

— Es par to pašu veco, — viņš iesāka, — vai ņemat sev Manohinas ceļu vai ne?

Uzņēmējs saviebās.

— Ak tu, brālīt manu! Ar šitiem vārdiem tu man iedūri kā ar asu mietu! — viņš atteica un tad domīgs turpināja. — Tas jūsu Manohinas cejš nav, tā sakot, ne plika graša vērts!

— Kāpēc tad ne plika graša? Esi gan tu untumains cilvēks! Ar tāmi, liekas, pāri nav nodarīts, — arhitekts runāja, aizkustināts raudzīdamies Mihailam Trofimovam acīs.

— Nav jau runa par tāmi, mīļais, to es neesmu ij redzējis un nemaz negribu skatīties Par to es tikai nospļaujos! Tādā vērtē es viņu turu! Nav jau pirmā diena tādos darbos: ja es būšu apkrāpts, būs apkrāpti arī jūsējie. Nav nemaz ko runāt! Tas pašureiz nav svarīgi; bet tas gan, ka mēs, uzņēmēji, paši esam kļuvuši par muļķiem, — tur tā nelaime!

— Kālab tad muļķi? No Nikolaškas Travina esi nobijies, vai?

— Nikolaška Travins vēl nav ticis tādos seglos, lai es no šā baidītos un neba no viņa vien, — ne jūsu Grigo-rija Petrova, ne Polosuhina, ne Semjona Grebeņkas, neviena nebīstos, jo zinu, ka tie ir vīri uz goda.

— Uz goda gan . — arhitekts apliecināja.

— Uz goda, — uzņēmējs atkārtoja, — un mēs kaut vai tagadīt cits citam kāju priekšā neraudzīsim likt. Ja viņš man šamā reizē ļaus iespēju visā pilnībā izmantot, es viņam vai divdesmit vietās netraucēšu tikt pie peļņas, bet nelaime tā, ka mūsu darīšanās kungi pasākuši degunus bāzt. Kņazs te sācis okšķerēt, ja esi dzirdējis.

— Kā nu nebūšu dzirdējis! Lūgumu jau iesniedzis, tikai mēs tā prātojam, ka nekas viņam tur, brāl, neiznāks, — esi vien mierīgs, tāpat tikai dziras kaut ko pagrābt sev Vējabikse no cilvēka!

— Gudri jau jūs esat, kā redzams, tak vēl ne pārlieku! — uzņēmējs īgni iebilda. — Arī es, prātodams pa jūsu modei, biju pie šā aizbraucis un aprunājos.

— Nu, un kā tad ir?

— Kā ir? Es viņam tā ari skaidri pasacīju: «Met

mieru,» es teicu, «jūsu gaišība, gudrais kungs, neizjauc, sak, darīšanu! Saņem jau iepriekš atkāpšanās naudu, un cauri! Es, sak, tev aiz cienīšanas kādus piecus tūkstošus iešķiebšu.» Bet gaidi vien! Vai nu ar tādu sarunāsi? «Ko nu es,» šis saka, «Mihailo Trofimič, man tagad tādi apstākļi, ka ne vien ar pieciem, pat ar piecpadsmit tūkstošiem nevaru visus caurumus aizbāzt, un es,» viņš teic, «šai lietai pēdējo grasi netaupīšu, un guberņas priekšnieks, sak, tagad arī ir man rada, un arī viņš tā vēlas. .»

— Par guberņas priekšnieku gan tie ir salti meli, kņazs tikai pūš miglu acīs: tas nu nav tāds vīrs! — arhitekts aizstāvēja.

— To mēs saprotam, ko nu māci kā mazu bērnu! — uzņēmējs sirdīgi atcirta. — Neesam jau, paldies dievam, vakarējie! Pats arī esmu bijis pie guberņas priekšnieka.

— Ja esi bijis, tad jau labi! — arhitekts pasteidzās piekrist.

— Pateicos par šito labumu, esmu jau nobaudījis! — Mihailo Trofimičs turpināja. — Tādus piparus sadeva, ka to nu es gan vairs otrreiz dzirdēt negribētu! Pieka-sigs cilvēks — vairāk nekā! Tā es viņu saprotu. Es uzsāku runas kā ar prāta vīru. «Tā un tā,» saku, «jūsu augstlabdzimtība, galu galā es ar šitiem valsts darbu līgumiem noņemos jau daudzus gadus, un priekšniecība ar mani tak nekad un nekādi nav bijusi neapmierināta... Vai jel reizi kas būtu bijis?»

— Kurš nu ar tevi var būt neapmierināts! — arhitekts apliecināja.

— Kurš! — Mihailo Trofimovs niknā balsī atkārtoja. — Bet ko šis uz to atbild? «To es,» viņš teic, «nemaz negribu zināt, bet, kā jūs, sak, savos miljonos esat iedzīvojies, — to gan es zinu!» — «Miljoni,» — tā es šim pretī, «jūsu augstlabdzimtība, ja nu man arī tādi būtu, ir iegūti ar paša pūliņiem un rūpēm.» — «Jums,» viņš teic, «tik vien pūļu ir bijis kā apzagt valsts kasi!» Vai redz, kādu sakāmo izspēra! No vēl augstākiem vīriem nekā šis tādus vārdus nav gadījies dzirdēt.

Arhitekts nopūtās un pagrozīja galvu.

— Paklausies vien, brālīt, kādas bildes pēc tam vēl sāka mālēt, — taisni jāsmejas! — Mihailo Trofimovs turpināja tikpat niknā balsī. — «Ja nu tagad,» šis teic, «tas darbs kritīs jums, tād pielūkojiet, lai jūsu komisijas naudā — vai dzirdi? — ne tik vien kā desmit procentu,» šis saka, «bet lai neviena kapeika nenonāktu, — vai re, kā?»

Arhitekts atkal pagrozīja galvu.

— Kāpēc tad viņam tā mūsu komisijas nauda tik ļoti kož kaulā? — viņš sacīja.

— Ne jau par komisijas naudu es te runāju, bet pats par sevi Priekšniecība tagadīt ir par sevi un es par sevi: kurš man var manā darbā ko aizrādīt? Nauda ir mana! Varu to likt, kur gribu, — un cauri! Tur nav ko runāt! — Mihailo Trofimovs, iebliezis sev pa krūtīm, galīgi aizsvilās. — Bet par darbu vadītāju, «šis vadzi, teiks, «es jums šejienes cilvēku nedošu, bet izrakstīšu no Pītera: to jūs vis,» viņš teic, «neuzpirksiet.» Vai dzirdi! It kā mēs, brālīt balto, pīteriešus nebūtu redzējuši. Es, grēka pagale, kritu kārdinājumā un uz to viņam pateicu skaidri: «Tad jau, jūsu augstlabdzimtība, būs angļi, vai, jāizraksta, tiem varbūt tā kārtība ir citāda, bet pīteriešus mēs arī pazīstam — tie no mūsējiem plēš vēl negantāk nekā šejienieši.» — «Par to nu,» viņš teic, «neuztraucieties, es to nepieļaušu, un arī darbu,» viņš saka, «pieņemšu es pats; vai katrā asī caurumu ieurbšu; un tad nu, tā sacīt, pielūkojiet!» Vai redz, cik dziļi grib urķēt!

— Ko tad viņš tajos caurumos redzēs? Kas tur ko skatīties? — arhitekts pavīpsnādams iejaucās.

— Nezinu, ko redzēs, laikam jau ir uz to sava interese, — Mihailo Trofimovs divdomīgā tonī atbildēja. — Tukšs cilvēks, vairāk neko par viņu nevaru teikt! — viņš turpināja, atkal iededzies. — Ja nu viņš tagadit būtu bijis labs pilsētas priekšnieks un gribētu pēc sava prāta valsts kases labumu ievērot, tad viņam nevajadzētu vis mani apiet, bet meklēt kā mazo nazīti un aicināt pie sevis aiz tam, ka šitajā lietā neviens man nevar stāties pretī. Tā ir liela padarīšana! Sitas kņazs nupat saka, viņš turēšoties līdz beidzamajai kapeikai. Skaidra blēņošanās! Tātad viņam — ka tikai naudu nogrābt, bet pēcāk lai iet kā iedams. Pazīstam mēs tos kungu sugas uzņēmējus! Daudzi tādi mūsu acu priekšā ir izkūpējuši kā dūmi. Lētāk par mani, lai tas būtu kurš būdams, neviens nevar uzņemties: nav pa spēkam! . Pie maniem vārtiem tagad stāv varbūt savi pusotra tūkstoša parādnieku. Es jau pavasarī .. bads visiem zobu galā, un zaldātos ejamais laiks arī klāt... rokas naudu izmaksāju: tagad nu man, brāl, maza bēda — strādnieku, ka ne ar koku apmaisīt. Es varbūt nolīgšu cilvēku par desmit kapeikām dienā, kamēr cits ij par trim kvartiem neatradīs — tik daudz naudas te vajag piesviest klāt!

— Tu nu šito, Mihailo Trofimič, kā nu zini, bet varēji gan visu izstāstīt vicegubernatoram, viņš būtu tevi sapratis! — arhitekts piezīmēja.

— Nē, te nu tu, tēvocīt, dzen jokus! — uzņēmējs, acis izvalbījis, iebilda. — Izstāsti tik tādam visu atklāti, tad droši vien nonāksi tur, kur ne gailis pakaļ nedziedās, — tā, redz, es izprotu viņa ļaunprātību. Bet mēs sevi arī maķenīt pietaupām: zinām, kas ar kuru jārunā. Ar stangām viņš no manis vārda laukā neizvilks, lai dara, kā zina.

— Vai tiešām arī uz izsoli neatbrauksiet? Ko nu tik ļoti esat noskaities! — arhitekts apvaicājās.

Uzņēmējs atkal sadrūma.

— Uz izsoli jau nu aiziešu, tādas lietas bez manis nemēdz notikt, — viņš atbildēja, — un tagad lai tas viņu gaišība vai nu maksā man atkāpšanās naudu, vai arī es viņu iesēdināšu tādā bētē, ka viņš ar visu radinieku nejaudās izkulties. Dabūs tādu meldiņu vilkt, ka nāks pie manis zemu klanīties. Es pasaku skaidri: nevis viņi Mišku Trofimovu pievārēs, bet es viņus izmācīšu!

— Izmāci arī, ko viņi iedomājas! — arhitekts pasteidzās piekrist un devās uz savu drošku.

— Izmācīšu! — Mihailo Trofimovs atbildēja, ar roku pamādams važonim, lai brauc.

— Izmāci gan! — arhitekts uzmundrinoši nosauca viņam pakaļ.

— Nu, ka izmācīšu! — aizbraukdams vēlreiz atkārtoja Mihailo Trofimovs.

Septiņpadsmitajā septembrī paredzētā izsole beidzot bija klāt. Komisijas locekļu kungi un tie, kas tīkoja piedalīties izsolē, jau bija sanākuši celtniecības komisijas telpā. Par visiem vairāk uztraucās un triņājās Nikolaška Travins, sīks blēdītis, kurš tikko vēl sāka iedzīvoties bagātībā. Viņš nespēja noturēt mierīgi rokas un kājas, un vispār viņam it kā raustījās viss augums. Mihailo Trofimovs mierīgs sēdēja krēslā. Viņam blakus sēdēja Gre-beņka, izkaltis kā skelets, kā daudzināja, skopcu sektas vecticībnieks, kurš vairāk aizdeva naudu uz procentiem nekā uzņēmās līguma darbus. Arī viņš bija mierīgs. Gri-gorijs Polosuhins, vīrs ar kataraktu labajā acī, izskatījās vienīgi skumjš. Viņiem iepretī sēdēja kņazs. Seja tam bija vienos sārtos plankumos, bet acis izskatījās tik miglainas, it kā viņš vairākas naktis nebūtu gulējis. Pulkstenis nosita divpadsmit, taču vicegubernators vēl arvien nebija ieradies. Ņemot vērā viņa akurātību, tas likās mazliet savādi. Labsirdīgais sekretārs beidzot ienāca kantorī un ar smaidošu seju paziņoja: «Brauc.» Visi mazliet sakārtojās. Kalinovičs ienāca bāls; rokā viņš turēja portfeli, un tā manāmi drebēja.

— Piedodiet, kungi, ka es jūs mazliet aizkavēju, — viņš iesāka, apsēzdamies savā priekšsēdētāja vietā, un tad, pievērsies sekretāram, teica: — Padodiet man garantijas, kas iesniegtas šodienas izsolei!

Sekretārs to izdarīja.

— Vai te ir visas? — vicegubernators noprasīja, raudzīdamies viņā ar ciešu skatienu.

Sekretārs pamazām kļuva bāls.

— Visas, jūsu augstlabdzimtība, — viņš drebošā balsi atbildēja.

Kalinovičs, dokumentus pāršķirstīdams, pie kāda no tiem apstājās.

— Mēs, patiesību sakot, visus dokumentus jau esam izskatījuši, — viņš teica komisijas locekļiem, — bet, kas attiecas uz Penzas civilpalātas izdoto apliecību, tad es pēc sava pieprasījuma tikko saņēmu no turienes rakstisku paziņojumu, ka par šādu muižu palāta nekad nekādu apliecību nav izdevusi: tātad tā ir viltota

To teikdams, vicegubernators izvilka no kabatas un pasniedza štāba virsniekam civilpalātas rakstu. Te nu sejas visiem izstiepās pavisam garas. Mihailo Trofimovs pat atslīga atpakaļ krēslā. Plankumi kņaza sejā saplūda kopā košā sarkanumā.

— Tātad izsole, kungi, šodien nenotiks, — Kalinovičs teica tirgoņiem, pie viena savākdams un ieslēgdams savā portfelī garantijas. — Mums pirms tam vēl nepieciešams pārbaudīt apstākļus, kādos viltojums noticis, — viņš teica komisijas locekļiem.

— Zināms, godātais, — tie atbildēja visi kā viens.

Vicegubernators steigšus paklanījās un, it kā vēlēdamies izbeigt šo sev tik apgrūtinošo scēnu, ātri izsteidzās laukā. Kņazs tūliņ izmetās viņam pakaļ. Iedams cauri kancelejai, Kalinovičs viņam kaut ko ļoti klusu pateica. Sārtums kņaza vaigos vienā mirklī pārvērtās bālumā. Daži rakstveži redzēja, kā viņš pēc tam, gandrīz vai grīļodamies, nokāpa pa kāpnēm, kur viņu gaidīja policij-meistars, ar kuru kopā viņš kaut kur aizbrauca.

Tās pašas dienas vakarā pilsētā paklīda šausmīgas valodas, ka kņazs Ivans viltojis apliecību un vicegubernators viņu iesēdinājis cietumā. [75]

Manas mazās pasaulītes politika sagrīļojās pašos pamatos. Muižniecība galīgi sacēlās pret Kalinoviču. Kā gan muižnieku, kņazu, bez kādas tiesas un izmeklēšanas drīkst ietupināt cietumā — tika runāts visās viesībās, ballēs un klubos. Guberņas muižniecības priekšnieks, kņaza labvēļu uzkūdīts, vicegubernatoram oficiāli noprasīja, uz kāda pamata kņazs Ivans arestēts bez muižniecības deputātu klātbūtnes. Uz to tika saņemta izaicinoša atbilde, ka jautājums nav uzdots likumīgi, tāpēc uz to nav nepieciešams atbildēt. Muižniecības priekšnieks to paziņoja ministram. Jauniņais prokurors, kurš pēdējā laikā bija nolēmis izbeigt savu dejotāja karjeru un apprecēt tieši guberņas muižniecības priekšnieka meitu, arī iegāja pie vicegubernatora noskaidrot, kādu pārkāpumu tad izdarījis arestētais kolēģijas padomnieks kņazs Ivans Ramenskis, ka tiek turēts cietumā, un cik svarīgas ir pret viņu ierosinātās apsūdzības. Lakoniskajā atbildē, ka kņazs Ivans tiek aizturēts tāpēc, ka viltojis apliecību, prokurors vienlaikus saņēma uzaicinājumu pievērst sevišķu uzmanību, lai tiktu izmantoti visi likumā paredzētie stingrības pasākumi un likvidēta katra bēgšanas iespēja vai kāda cita nolaidība un nelikumība, turot ieslodzījumā šo tik svarīgo arestantu. Izmeklēšanu uzsāka sarkandegunis policijmeistars: pa daļai aiz savas cietsirdīgās dabas, pa daļai gribēdams izdabāt vicegubernatoram, viņš, kā stāsta, pašu kņazu tincinājis stundas divas trīs no vietas, turklāt neļaudams apsēsties. Nav zināms, kāpēc tika apcietināts arī viens no kņaza sulaiņiem; turklāt Enskā tika saņemts ciet kāds psalmotājs, kurš bija arī kokgriezējs, un beidzot ceļā uz Maskavu notverts izbēdzis kantonists *, kurš it kā prata atdarināt jebkuru parakstu.

Celtniecības komisijas mīkstsirdīgais sekretārs aiz bailēm pakārās. Ejot garām policijas mājai, daži bija dzirdējuši kliedzienus un vaidus, kas liecināja, ka diezin vai nelaimīgos apsūdzētos pratināšanas laikā nespīdzina. Vārdu sakot, pa visiem kaktiem tika stāstītas tīrās šausmas. Vīrieši galvas vien grozīja un dienu no dienas gaidīja, ka vicegubernators beidzot dabūs tādu knipi no augšas, ka vairs netiks uz kājām. Arī dāmas bija ārkārtīgi satrauktas. Tās nemitīgi devās vizītēs cita pie citas, lai pavēstītu vai uzzinātu kādu jaunumu. Par kņazu dāmas runāja, ka viņš, kas zina, varbūt arī esot vainīgs un tādū likteni pelnījis, taču vajadzējis pasaudzēt ģimeni. Nelaimīgajai kņazienei, šai sievietei ar eņģeļa lēnprātību, kura visu mūžu bija veltījusi mīlestībai uz vīru, vajadzēja viņu redzēt tādā stāvoklī — tas bija šausmīgi! Kņazienes parastā mazrunība, kā stāsta, bija pārvērtusies gandrīz vai ārprātā. Kņazienes ārsts nopietni bažījās par viņas garīgajām spējām; turklāt vēl resnais Cetverikovs izspēlēja tādu joku, kas pilnīgi atklāja viņa naudinieka dvēseli. Tikko uzzinājis par sievastēva nelaimi, viņš tūdaļ aizdrāzās uz Sibīriju, lai novērstu no sevis jebkādas aizdomas par piedalīšanos afērā, un pameta pat savu nabaga sievu, kura, zināms, negribēja atstāt tēvu tādā stāvoklī. Nemaz nav jāsaka, par kādu briesmoni dāmu acīs bija kļuvis Kalinovičs.

— Viņš nemaz nebūtu tik neglīts, vai ne, taču viņa sejā arvien ir bijis kaut kas inkvizitorisks, — viņas runāja gandrīz atklāti.

It kā pielāgodamies bailēm un drūmajam noskaņojumam, kas bija pārņēmis visu sabiedrību, iestājās miglains, drēgns rudens. Vakari kļuva bezgala gari. Kādā no tiem ielās alpām pūta salts, valgans vējš. Lukturi tumsā tikko manāmi mirgoja. Uz ielas nemanīja neviena gājēja, neredzēja aizbraucam nevienu ekipāžu; un šajā klusumā visi ļoti labi apzinājās, ka bez mitas norisinās briesmīgā izmeklēšana policijas pagrabos, kur žandarmi te ieveda, te izveda dažādus ar šo izmeklēšanu saistītus cilvēkus. Pašlaik vicegubernators pats piedalījās vecā Enskas pastmeistara nopratināšanā, vecais tikai nupat vēl bija saņemts ciet un atvests uz guberņas pilsētu. Kā rakstveži redzēja, vecais vīrs klusēdams ar prāviem burtiem rakstīja savas atbildes, bet, ko tieši, tas nebija zināms.

Ari vicegubernatora dzīvoklī valdīja drūms tukšums. Uguntiņa dega vienīgi milzīgajā sulaiņu istabā, kur snauduļoja šveicars un jau labu pusstundu gaidīja kāds kungs noplīsušā mētelī. Otrā mājas galā uz ielas bruģa krita gaisma no stūra istabas: tā bija vienīgā telpa, kurā augām dienām uzturējās Polina, kas pēdējā laikā nekur neizbrauca. Vīra izturēšanās pret radinieku un mājas draugu, protams, nevarēja būt viņai patīkama. Šoreiz viņa, starp citu, nebija viena pati: pie viņas sēdēja ma-dame Četverikova; un — mans dievs! — cik ļoti abas dāmas pēdējā laikā bija pārvērtušās! Vicegubernatora sieva jau rādījās gluži veca: Polinas seja, kas izskatījās slimīga arī jaunībā, tagad bija iekritusi kā mironim, viņas izģindušajos pirkstos tikko turējās daži dārgi gredzeni. Bija skaidrs, ka ģimenes dzīve, kas reiz bija devusi mazliet prieka, tagad viņu galīgi beidza nost. Ma-dame Četverikova, vēl nesen tik svaiga un ziedoša, arī neizskatījās daudz labāk: sārtuma vietā viņas vaigus bija

pārņēmis nespodrs bālums; apburošo acu plakstiņi satūkuši no asarām, viņas ģērbā neredzēja nevienas brošas, nedz ari kādas gaišākas piespraudes. Krāsaina, mirdzoša damasta auduma tērpa vietā viņai mugurā bija vienkārša melna zīda kleita. Savu krāšņo, pavirši sapīto bizi viņa bija šā tā piespraudusi ar matadatām. Vai gan viņa, noziedznieka meita, lai ģērbtos citādi? Aiz vēsturnieka objektivitātes man jāpiebilst, ka šajā augstākās sabiedrības dāmā, kas līdz šim mums nebija atklājusi nekādas cilvēciskas jūtas, piepeši bija it kā atmodusies kvēla un maiga sievietes dvēsele. Kļuva skaidrs, ka tēva labā viņa ir ar mieru darīt visu, ka tēvs ir viņas vienīgais vīrieša ideāls, viņas mīlestība, viņas laime . Kņazs bija pratis audzināt bērnus sev par labu, kā to vispār prot praktiski cilvēki.

Labu pusstundu, šķiet, abas dāmas sēdēja klusēdamas. Viņām abām sirds bija tik pilna, ka likās pat pretīgi runāt, un viņas apmainījās vienīgi ar frāzēm.

— Kad tu viņu redzēji? — Polina ievaicājās.

— Vakar. Te ir lādzīgs uzraugs, tas mani ielaiž, — Četverikova atbildēja, aizsegdama seju ar plaukstām.

— Vai viņš ir pārvērties? .. Zaudējis dūšu?

— Šausmīgi! Viņš saka, tagad visvairāk būtu vajadzīga nauda, bet man tās nav itin nemaz. Vīrs aizbrauca un atstāja tīro nieku. Iedomājies, chère amie, viņam nedod tēju; saka, nodedzināšot vēl cietumu.

To pateikusi, Četverikova sāka raudāt. Arī Polinai acis bija asaru pilnas.

— Vienīgā cerība tagad, kā man saka, esot — lūgt Jakovu Vasiļjiču. Vai tiešām viņš beidzot neapžēlosies? Kaut pilītei līdzcietības taču viņā vajag būt!

Polina rūgti pasmaidīja.

— Jakovs Vasiļjičs, liekas, vēl nekad un ne par vienu nav iežēlojies, ja aizskarta viņa patmīlība. Esmu paguvusi viņu labi iepazīt! — Polina atbildēja.

— Nē, chère amie, es viņu pierunāšu, es galu galā metīšos viņa priekšā uz ceļiem, lūgšos viņu Esmu sieviete: viņš to sapratīs. Atjauj tikai man viņu lūgt un ielaid mani vienu pie viņa.

— Labi, — Polina atbildēja, — tikai, es tev jau iepriekš saku, tu nezini, cik briesmīgs cilvēks viņš ir! — viņa piebilda, nervozi nodrebēdama.

Pēc šiem vārdiem dāmas apklusa un iegrima domās, taču drīz vien nikni ieskanējās zvans, kas viņām lika sarauties.

— Viņš pārbraucis! — Polina sacīja.

Viņš! — Četverikova atkārtoja, un abas nobālēja.

Pārradies patiešām bija Kalinovičs. Viņam ienākot, durvju sargs pielēca kājās un nostiepās kā stīga. Mētelī ģērbtais kungs piesteidzās viņam klāt.

— Vēstulīte, jūsu augstlabdzimtība. . — viņi jau iesāka.

— Gaidi te, nejēga, ko lien! — vicegubernators dusmīgi uzkliedza.

Cilvēks mētelī pakāpās atpakaļ un nostājās agrākajā vietā. Kalinovičs devās taisnā ceļā uz savu kabinetu. Kalpotājs nolika uz galda divas aizdegtas sveces. Vicegubernators, pamājis ar galvu, ka tas var iet, atslīga krēslā un iegrima dziļās domās: kā redzams, arī viņam vicegubernatora amatā neklājās viegli, it īpaši pēdējā laikā, sirmums no deniņiem jau bija iezadzies visos matos, skatiens šķita izklaidīgs, rokas nolaistas, vārdu sakot, mūsu priekšā atradās morāli pilnīgi satriekts cilvēks. Te ieskanējās Polinas klusie soļi — un Kalinoviča seja vienā mirklī ieguva saltu un skarbu izteiksmi.

— Atbraukusi Četverikova, grib satikt tevi, — viņa teica.

— Kādā jautājumā? — Kalinovičs apvaicājās.

— Nezinu. Liekas, grib tev ko lūgt sakarā ar tēvu, — Polina atbildēja.

Vicegubernators pietvīka. Pēc nelaimīgā notikuma viņam pirmoreiz gadījās sastapties ar kādu no kņaza ģimenes. Kalinovičs dažus mirkļus jūtami svārstījās. Noraidīt būtu pārāk nežēlīgi, turpretī pieņemt likās neveikli, un viņš baidījās pats par sevi.

— Lūdziet iekšā! — viņš beidzot teica.

Polina priecīgi aizsteidzās. Šī atbilde modināja nelielu cerību. Ienāca madame Četverikova un teica: «Bonsoir!!» Viņa bija tikpat stalta un gracioza kā senāk; mans varonis viņu tomēr pieņēma ar bezkaislīgu un saltu izteiksmi sejā.

— Bonsoir! — viņš ienākušajai atbildēja un ar rokas kustību aicināja apsēsties. [76]

— Esmu atnākusi, Jakov Vasiļjič, lūgt jūs par tēvu. Apžēlojieties beidzot par viņu! — viņa iesāka bez aplinkiem.

— Ko gan es varu līdzēt, Katrīna Ivanovna? — Kali-novičs jautāja.

— Ak dievs! Cilvēki stāsta, jūs varot visu, — rokas sasizdama, iesaucās madame Četverikova.

Vicegubernators paraustīja plecus.

— Paklausieties, Kalinovič, — viņa turpināja, sniegdama viņam savu brīnišķo roku, — man liekas, agrāk es jums patiku, un pēdējā laikā taču jūs bijāt tik laipns, jūs teicāt, ka vienīgi sastapšanās ar mani sagādājot jums prieku un atsaucot atmiņā jauko pagātni... Paklausieties, es visu mūžu būšu jums pateicīga, visu mūžu jūs mīlēšu, tikai glābiet manu tēvu, glābiet viņu, Kalinovič!

Tā runādama, madame Četverikova vēl arvien nelaida vaļā Kalinoviča roku, arī viņš to neatvilka.

— Par agrāko, — viņš iesāka, — es nerunāju; jūs varat mani nosaukt par tirānu, par ļaundari; bet tagad — ko es tagad varu līdzēt? Pamāciet mani pati!

— Paklausieties, — Četverikova ieminējas, — stāsta, ka tagad vajagot darīt tā: tēvam ir cita apliecība par šī vecā pastmeistara muižu; paņemiet to un sakiet, ka pie jums bija šī, nevis tā, par kuru jūs viņu turat cietumā; sakiet, ka tā ir bijusi kļūda, — jums taču tāpēc nekas nenotiks!

Kalinovičs sadrūma un atvilka roku.

— Tas vecais jau atzinās, ka tikai nupat iedevis šo apliecību, turklāt, — viņš turpināja, saņemdams galvu rokās, — jūs runājat kā sieviete. To nevar izdarīt, nemaz jau nerunājot par to, cik šāda rīcība būtu negodīga.

— Glābt cilvēku nav negodīgi, Kalinovič! — Četverikova izsaucās.

Vicegubernators paraustīja plecus.

— Un kāds no tā būs labums? Saprotiet taču mani, — viņš iebilda, — notiks tā, ka kopā ar jūsu tēvu cietumā ieliks arī mani un atbrauks cits ierēdnis, kurš rīkosies tieši tāpat kā es.

— Nē, to var gan izdarīt, nerunājiet tā, var gan! — jaunā sieviete ar dvēseli plosošām skumjām un izmisumu atkārtoja. — Es kritīšu jūsu priekšā ceļos, skūpstīšu jūsu rokas — viņa runāja un patiešām noslīga

uz grīdas Kalinoviča priekša, kalab viņš pats steigšus

pieliecās.

— Ak kungs! Katrīna Ivanovna! Ko jūs darāt? — viņš izsaucās, pūlēdamies sievieti piecelt kājās.

— Es necelšos augšā, neiešu prom! Glābiet manu tēvu! . Glābiet!... — viņa sauca un sāka histēriski raudāt.

Kalinovičs viņu turēja gandrīz apskautu.

— Nomierinieties, Katrīna Ivanovna! — viņš teica. — Nomierinieties! Dodu jums goda vārdu, ka es lietu jau šonedēļ pabeigšu un nodošu tādai tiesas iestādei, kur būs daudz vairāk iespēju atvieglot apsūdzētā likteni, beidzot, es jums apsolu, ka likšu lietā visus savus sakarus Lūgsim, lai cars apžēlo. Saprotiet taču mani, ka vienīgi cars var glābt un apžēlot jūsu tēvu, — es jums zvēru!

Četverikova piecēlās un kā neprātā ar savu apburošo roku atmeta aiz auss atrisušo matu šķipsnu.

— Jūs esat Jauns cilvēks! Dievs jums nedos laimi! — viņa sacīja un grīļodamās izgāja no kabineta. Aiz durvīm viņu sagaidīja Polina.

— Tout est fini!1 — izmisuma pilnā balsī teica jaunā sieviete.

— Dzirdēju, — vicegubernatora sieva atbildēja ne mazāk satraukta. — Ecoutez, chère amie,[77] [78] — viņa vārdus ātri bērdama, turpināja un veda draudzeni uz viesistabu, — tu mēdz braukt pie viņa. Atjauj man tavā karietē aizbraukt tavā vietā. Es pati nevaru, un mani jau arī nelaidīs iekšā, atļauj! . Es gribu, man vajag viņu redzēt! Viņš, nabadziņš, cieš manas vainas dēj.

— Jā, aizbrauc, Polina, aizbrauc, chère amie\ Ak kungs, kas gan ar viņu notiks? — Četverikova atbildēja, un abas dāmas, sākdamas skaļi raudāt, metās viena otras apkampienos.

Tikmēr Kalinovičs stāvēja, tāpat kā iepriekš ar rokām satvēris krēsla atzveltni.

«Visi mani nolād, neviens mani neieredz — bet kāpēc?» viņš noteica, ironiski smaidīdams, un tad, it kā

vēlēdamies remdēt dvēseles mokas, gribēja ar kaut ko nodarboties un pazvanīja.

Ienāca tas pats sulainis.

— Tur uz kāpnēm stāv kāds cilvēks. Sauc viņu šurp! — Kalinovičs teica.

Ienāca mētelī ģērbtais vīrietis.

— Kas tu tāds esi? — vicegubernators diezgan bargi noprasīja.

— Suflieris, jūsu ekselence, — cilvēks mētelī atbildēja. — Tā kā mūsu trupa brauc šurp, tad Minajevaš kundze, proti, mūsu pirmā dramatiskā aktrise, sāka mani uzbilst. «Tu, Mihejič, tagad,» viņa saka, «brauksi ātrāk par mums citiem, aizstaigā, tā teikt, pie paša vicegubernatora kunga un nodod,» saka, «viņam no manis zīmīti! Zīmīti, jūsu ekselence, vēlēts nodot.»

To teicis, suflieris manierīgi pasniedza nelielu vēstulīti un, pakāpies vairākus soļus atpakaļ, nostājās pozā, kādā parasti teātra izrādēs stāv sulaiņi ar zeķēm un kurpēm kājās, jo šādas lomas viņš acīmredzot bija bieži tēlojis.

— Kas tur īsti ir? — Kalinovičs minēja, locīdams vaļā vēstuli.

Tur bija rakstīts:

«Pēc rokraksta Jūs pazīsiet, kas raksta. Pēc dažām dienām varat mani redzēt uz Jūsu skatuves — tikai, dieva dēļ, nedz ar vārdiem, nedz skatienu neizrādiet, ka mani pazīstat, citādi es nespēšu izturēt, bet, ja vēlaties mani redzēt, atbrauciet parīt uz vienu no Jūsu klusajām šķērs-ieliņām, kur es apmetīšos Korkina mājā. Ak, cik ļoti es vēlētos Jums daudz, daudz ko pateikt! ... Jūsu ..»

Lasot šīs rindiņas, Kalinoviča seja iekvēlojās priekā. Sī vēstule bija no Nastjeņkas. Desmit gadu Kalinovičam nebija par viņu ne ziņas, ne miņas, kaut viņš gandrīz nekad nebija pārstājis par Nastjeņķu domāt; un beidzot pēc desmit gadiem viņa atkal bija atsaukusies, juzdama pret Kalinoviču neizprotamu, padevīgu pieķeršanos.

— Kā tad ir, saki — vai Minajevaš kundze šeit visu ziemu spēlēs jūsu trupā? — viņš apprasījās aiz iekšēja saviļņojuma gluži smieklīgā tonī.

— Tieši tā, jūsu ekselence! — suflieris teatrāli atbildēja. — Publika būs apmierināta tieši viņas dēļ — tā mēs ceram! — viņš piebilda.

— Tātad viņa ir laba aktrise? — Kalinovičs apvaicājās. Balss viņam aizrāvās.

Par šo jautājumu suflieris pavīpsnāja.

— Viņa, jūsu ekselence, ir lieliska aktrise, vajag tikai mācēt viņu pienācīgi novērtēt, — viņš atbildēja, dīvaini aizkustināts. — Kaut vai man pašam par sevi jāsaka: esmu sīks cilvēciņš! Tātad bezjūtīgs kā tāda cūka — un tomēr neiztieku bez asarām, kad viņa spēlē; neatceros pat vairs, ko vajag suflēt, kā viss viņas tēlojums aizkustina dvēseli, kaut vai tajā pašā Kalugā mēģinājuma izrādēs publika bija vai virsnieki vien, nemierīgi, aušīgi ļaudis, bet arī to sirds iesmeldzās, un visi raudāja kā nopērti Acīmredzot pats dievs viņai uz to devis īpašu mācēšanu par viņas labo eņģeļa sirdi, kuras jaukums ir neizmērojams.

To pateicis, Mihejičs ievēroja, ka vicegubernators kāri tver katru viņa vārdu, un tādēļ turpināja vēl aizrautīgāk:

— Kaut vai tagadīt, jūsu ekselence, ņemsim atkal mani pašu: cik daudz viņas laipnības esmu saņēmis — nemaz nespēju izteikt! Arī alga man maza. Trīs sudraba rubļi mēnesī, bet iztika tagad kļuvusi dārga; no tā paša arī jāapaujas un jāapģērbjas atbilstoši savam amatam: neesmu jau prasts zemnieks, bet aktieris! . Mājas ķel-derī nevaru staigāt apkārt! Bet tajā mūsu nolādētajā būdā drēbes plīst pēc traka aiz tam, ka netīrība mitrums . . šausmīgi, cienītais! Un viņa galu galā, redzēdama manus bēdīgos apstākļus, tā arī sacīja: «Mihejič,» viņa saka, «dzīvo, draudziņ, pie manis, es tevi pabarošu!» — «Tencinu, kundze,» es saku, «tencinu!» Bet ko tad es ko es? . Esmu gatavs kalpot. Tēvocītis tagadīt dzīvo pie viņas; kaut tos pašus zābakus vai drēbes būtu ar mieru aizvienam viņam apkopt, bet viņš to nepieļauj, pats vien visu dara.

— Vai tad tēvocis dzīvo pie viņas? — Kalinovičs apvaicājās, atmezdams galvu pret krēsla atzveltni.

— Pie viņas, jūsu ekselence, īsti lādzīgs večukiņš. Un tik ļoti mīl Nastasju Petrovnu, ka miesīgs tēvs viņu nevarētu labāk sargāt un lolot; lai arī grēks būtu par mūsu jaunkundzi sliktu vārdu teikt —■ pa gaisiem neskrien! Gan jau jūsu ekselence pats zina: citām tādām pašām kā viņa pa divi, pa trīs uzreiz mēdz būt, bet mēs, lai ari teātra ļaudis, dzīvojam kā klosterī — no vīriešiem mājās nav ne miņas, lai cik ari bijis tīkotāju, taču mūsu jaunkundzei ne uz vienu no tiem nav patikšanas. Citreiz, kad noskatos, kā viņas jaunība par tukšu aiziet, pat žēl sametas, un, kā jau mēs teātri visu droši sakām laukā, tā es arī: «Aiz kam jūs, Nastasja Petrovna, ne ar vienu negribat sev prieku sagādāt, kaut vai ar to pašu mīlestību vai amoru būtu izklaidējusies.» Uz to viņa tik vien atbild: «Ak,» viņa saka, «draudziņ Mihejič, esmu dzīvē daudz bēdu pieredzējusi un daudz izcietusi, neko es vairs negribu,» un nudien, ja tā nebūtu, tad jau gan patiešām vissmalkākais kungs droši varētu mūsu jaunkundzei taisīties klāt, kaunā nepaliktu, publikas priekšā jāsarkst nebūtu, — Mihejičs noteica, mazliet šķelmīgi smaidīdams, un katrs viņa vārds krita Kalinoviča sirdī kā karstas darvas piliens, kālab viņš vairs ilgāk nespēja noslēpt jūtas, kas viņā bija uzbangojušas.

— Labi, labi! — Kalinovičs pasteidzās viņu pārtraukt. — Nodod sveicienus Nastasjai Petrovnai un pasaki — es katrā ziņā būšu teātrī un izdarīšu visu, par ko viņa man raksta. Saprati?

— Sapratu, jūsu ekselence, — ar dziļdomīgu izteiksmi atbildēja Mihejičs.

— Jā, pasaki viņai to! — Kalinovičs atkārtoja. — Bet savām paša vajadzībām — še, ņem pagaidām to, — viņš piebilda un, paņēmis no galda piecdesmit sudraba rubļu asignāciju, pasniedza to suflierim.

Tas pakāpās atpakaļ.

— Jūsu ekselence dod tādu balvu, ka es pat pieņemt to neuzdrīkstos! — viņš teica.

— Nekas, ņem vien un ej: tikai nestāsti nevienam!

— Klausos, jūsu ekselence, — Mihejičs atbildēja un, manierīgi pievilcis kāju, uz pirkstgaliem izgāja ārā.

Palicis viens, Kalinovičs godbijīgi saņēma rokas, pagriezies pret kaktā uzkarināto attēlu — Kristus krustā.

— Dievs, es tev pateicos, ka tu man sūti šo glābēju eņģeli! Nu es vairs neesmu viens: viņa paglābs mani no ienaidniekiem un ļaundariem, kas man visapkārt! — viņš izsaucās un nespēkā atslīga krēslā. Pār vaigiem viņam ritēja asaras, seja atmaiga. Šķita, saltā, stindzinošā sniegputenī viņam pēkšņi uzvēsmojis pavasaris un atspīdējusi silta, gaiša un dzīvinoša saule. Desmit gadus ilgā, pretīgā ģimenes dzīve un sīvie dienesta pūliņi pagaisa, kā nebijuši. Viņa prātā no jauna atdzima un atkal iemir-

gojās jaunība ar tā laika mīlestību, priekiem un sapņiem. — Dievs! Es tev pateicos! .. Šādi laimes mirkli atsver garīgu moku gadus! Dievs, es tev pateicos!. —

viņš atkārtoja neskaitāmas reizes.

VIII

Pilsētas galvenās — Nikoļskas ielas galā, tūliņ aiz nelielām koka mājelēm, kuru logos šur tur vīdēja puķes un bērnu galviņas, nepatīkami pārsteigdams, piepeši parādījās milzīgais pēlēkais cietums ar savu augsto mūri un dzelzs jumtu. Cietumā acīmredzot viss bija labākajā kārtībā: sargzaldātu šautenes bija saslietas, un pie svītrainās būdas, aukstumā nosalis gluži zils, stāvēja zaldāts. Sāka krēslot. Šur tur ēkas logos iemirdzējās uguntiņas.

Labajā pusē sardzes istabā sēdēja garnizona prapor-ščiks Limovskis, pēc tautības polis. Pilnā virsnieka uniformā ģērbtajam praporščikam seja bija pavisam plakana un sievišķīga, un šobrīd viņš, sūkdams pīpi, gremdējās gluži romantiskās domās par dzimteni un apburošajām panēm. Uzturēties sabiedrībā, pazīties ar jaukām dāmām, dejot — tā bija praporščika kaislība. Vēlēdamies radīt augstākās sabiedrības cilvēka iespaidu, viņš centās runāt iespējami maigākā balsī un parasti lietoja visizsmalcinātākās frāzes.

Pie vidējiem vārtiem ar atslēgām rokās staigāja brašais apakšvirsnieks Karpenko. Par kārtību viņš rūpējās daudz stingrāk nekā viņa virsnieks, un nevienam nebija viegli tikt garām viņa postenim, pat pāri platformai skrejošam sunim viņš spēcīgi iespēra ar kāju, uzsaukdams: «Ek, velns, vazājas te! Sātans!» Tikmēr pie virssardzes piebrauca kariete ar nolaistiem aizkariem. No pakaļējā kāpšļa nolēkušais livrejā ģērbtais sulainis vispirms aizskrēja pie uzrauga, tad pienāca pie apakšvirsnieka un teica:

— Kņaziene atbraukusi, papūlieties atvērt!

— Nav vēlēts, — tas ar ukraiņu akcentu strupi atbildēja.

— Atbraukusi taču kņaziene — kā tad nav vēlēts? Apžēlojieties! — sulainis nerimās.

— Kas man par viņas braukšanu daļas, ja nav vēlēts! Pirmīt, āre, bija iebraucis gubernators ar policij-

meistaru... Stingri piekodināja. Atbraukusi! — apakšvirsnieks atcirta.

— Ko niekus! Es biju pie uzrauga: viņš pavēlēja, — sulainis vēl nerimās.

— Nekas nav pavēlēts. Kas man tāds uzraugs? Nav manējā priekšniecība. Man te ir pašam savs virsnieks . Uzraugs, ko domā! — Karpenko nīgri atteica.

— Virsnieks ari pavēlēs, — sulainis sacīja un aizsteidzās.

— Pavēlēs? Jā! — apakšvirsnieks nikni nosauca viņam pakaļ.

— Jūsu labdzimtība, kņaziene atbraukusi, bet zaldāti nelaiž iekšā, — sulainis ziņoja, ienākdams sardzes istabā.

Praporščiks pielēca kājās.

— Ak mans dievs! Mans dievs! — viņš izsaucās un tūliņ izskrēja laukā. — Atvērt! — viņš uzkliedza apakšvirsniekam.

— Nav atļauts, jūsu labdzimtība... — Karpenko uzdrošinājās viņam iebilst.

— Atvērt, muļķi! — bargā balsī uzkliedza izsmalcinātais praporščiks un kā īstens bruņinieks pat aizsvilās dusmās, aizstāvēdams dāmas, bet tad, smaidīdams cik iespējams laipnāku smaidu, piesteidzās pie karietes. — Paidon, madame, esmu tūkstoškārt vainīgs. Atļaujiet piedāvāt jums roku, — viņš teica, palīdzēdams izkāpt no karietes cieši aizplīvurotai dāmai. — Šie mūsu zaldāti ir tādi ļaudis, ka taisni nav izturams! — viņš sacīja, vezdams savu ceļa biedreni zem rokas, — un es, jāatzīstas, jau sen tīkoju pēc tā goda — stādīties priekšā jūsu mājā, taču nekādi neuzdrīkstējos, nezinādams, kā uz to skatīsies, bet, ja jūs atļautu, tad

— Lūdzami, mēs priecāsimies, — dāma atbildēja pārvērstā balsī.

— Man tā būs negaidīta un neaprakstāma svētlaime! —

praporščiks sajūsmināts izsaucās. — Bet madame! Jūs drebat? — viņš piebilda. — Esiet stipra, nezaudējiet drosmi, es jūs lūdzu! Un, dieva dēļ, dieva dēļ, piesardzīgāk kāpiet pāri šim šausmīgajam slieksnim, nesasitiet savu brīnišķīgo kājiņu . — praporščiks runāja, ejot

pāri iekšējam pagalmam.

Uz pašas cietuma ēkas kāpnēm viņa dāmas bailes vēl vairāk pieauga: smirdīgais, smacīgais gaiss, kas vēdīja

no visām malām, aizrāva viņai elpu. Gandrīz vai turpat blakus iešķindējās važas. Viņa neviļus atrāvās pie malas: garām paveda arestantu ar skūtu galvu un važās sakaltām rokām un kājām. Tālumā ieskanējās vairākbalsīgas lamas. Pustumšajā gaitenī zibēja sargzaldātu šauteņu stobri un durkļi.

— Kņazs ir te, — praporščiks beidzot teica, pievezdams dāmu pie stiklotām durvīm. — Novēlu jums patīkamu tikšanos, bet sevi nododu jūsu augstajai laipnībai, — viņš pateica un, atvēris durvis, ielaida dāmu, bet pats devās uz sardzes istabu, lai tur netraucēts pasapņotu, kā viņš tiks pieņemts tik lieliskā mājā.

Tikmēr dāma, iegājusi telpā, ieraudzīja, ka kņazs, ar elkoņiem atspiedies pret mazu galdiņu, sēž, gremdēdamies dziļās domās. Viņa priekšā dega tauku svecīte. Kņaza mati, kas deniņos mazliet cirtojās, jau bija pavisam sirmi; sejas vājumu jo vairāk izcēla uzaudzētās ūsas un kuplā pilnbārda, kurās tāpat baltiem lāsumiem vīdēja sirmums. Mugurā kņazam vēl arvien bija švītīgs samta rīta svārks, viņa tīrais krekls bija atpogāts un daļēji atsedza baltās, spalvainās krūtis; vārdu sakot, par spīti nevērīgajai tualetei, kņazs ar savu izteiksmīgo seju bija tāds skaistulis, kāds vien jebkad redzēts cietuma sienās. Vieglā šalkoņa, dāmai ienākot, lika viņam pagriezties atpakaļ. Viņš piecēlās, nepazīdams, kurš īsti atnācis. Tad dāma atmeta atpakaļ apmetņa kapuci, kas aizsedza viņas seju.

— Mans dievs! Polina! — kņazs izsaucās.

— Jā, — viņa atbildēja, pienākdama klāt.

Kņazs satvēra viņas roku un sāka skūpstīt. Viešņa nespēkā noslīga uz cietumnieka gultas.

— Nu, kā tev klājas? Vai esi vesels? — Polina iejautājās, it kā nezinādama, ko teikt.

— Par nelaimi, — kņazs atbildēja un arī apsēdās uz sava krēsla.

Kādu laiku abi raudzījās viens otram acīs, it kā vēlēdamies pārbaudīt, kurš no viņiem pēdējā laikā vairāk cietis.

— Kā tu varēji tikt prom no sava Argusa *? — kņazs beidzot ierunājās.

— Kņazienes karietē. Un ar viņas vārdu, — Polina atbildēja. — Es tev atvedu naudu. Catherine vakar teica ...

Te ir divi tūkstoši . — viņa piebilda, izņemdama biezu kabatas portfeli.

— Mērci! — kņazs sacīja, skūpstīdams viņas roku, un ar drebošiem pirkstiem bāza naudu rīta svārka kabatā.

Acīs viņam sariesās asaras.

— Tātad Catherine bija pie jums? — brīdi klusējis, viņš pavaicāja.

— Bija un ari lūdza

— Nu, un?

— Zināms, bez panākumiem.

Kņaza seja kļuva drūma.

— Hm!.. — viņš noteica zobgalīgā tonī un, šķiet, gribēja piebilst vēl kaut ko, taču apklusa.

— Viņš tev atriebjas manis dēļ, tikai manis dēļ, — Polina turpināja.

— Jā. Bet kā tad viņš to varēja uzzināt? Vai pats nelabais viņam to būtu papūtis? — kņazs izsaucās.

— Es pati viņam visu izstāstīju, — Polina teica aizžņaugtā balsī.

Kņazs paraustīja plecus.

— Tas ir neprāts! — viņš izsaucās. — Skuķis... pansionāta audzēkne ari to nebūtu darījusi. Apžēlojieties, Polina!

— Ko lai dara! — viņa atbildēja. — Tu pats labi atceries, kā es kļuvu viņa sieva; es taču nebiju sieviete, kam nav itin nekādu cerību. Es tomēr vēlējos būt viņam īsta sieva un nožēloju viņa priekšā grēkus, kā cilvēks to spēj vienīgi pirms nāves. Visu savu dvēseli, visu sirdi viņam atvēru, taču viņš nevis uzturēja manī šo dziņu, bet manis pašas pasniegto ieroci vērsa pret mani. — To pateikusi, Polina apklusa, bet tad, rūgti pasmaidījusi, atkal turpināja: — Vissāpīgākais ir tas, ka viņš pats mani precējis vienīgi aiz aprēķina un nekad nav bijis man īsts vīrs, tomēr atriebjas un vajā mani pagātnes dēļ. Sākumā, kad es vēl biju tik muļķe, ka pārmetu viņam vēsumu un gandrīz vai nicināšanu pret mani, viņš skaidri pateica — vai gan tādām sievietēm kā es būtu tiesības gaidīt no vīra mīlestību? Kā gan es jutos, to klausīdamās? Vai arī dažkārt Pēterburgā paziņām sanākot kopā un parastā viesību sarunā pārrunājot kādu mazliet skandalozu mīlestību, gadās pateikt: «Kā nu tā? Vai tad tā var?» — bet viņš tūlīt iebilst, ka šai gadījumā esot daudz labāk būt stingram pašam pret sevi nekā pret citiem un vajagot pavērot pašam sevi. Gluži neviļus iznāk nosarkt. Jau desmit gadus, mīļais draugs, es ciešu šīs mokas, ik brīdi sagaidīdama visvisādus apvainojumus un pazemojumus!

— Nelietis! — kņazs izsaucās.

— Drausmīgs nelietis! — Polina piebalsoja. — Es tev saku. viņš patiešām ir šausmīgs cilvēks! Reiz viņš mani ar savām dzēlībām tiktāl izveda no pacietības, ka es viņam atklāti pateicu — vai atceries? — to tavu domu, ka viņš ir mūsu kreatūra^79 «Neuzdrošinieties,» es teicu, «ar mani tā apieties! Ja jūs patiesi jūtaties aizskarts kā mans vīrs, tad uz to nu jums nav tiesību: jūs tikāt izvilkts no dubļiem, padarīts par cilvēku — un jums samaksāja naudu ..» Viņš — nekā, tikai saknieba savas plānās, gludās lūpas un nobālēja. «Jā,» viņš teica, «patiešām jūs izsacījāt pašu pirmo patieso vārdu. Pateicos jums par mācību.» Un aizgāja. Es, protams, ļoti labi apzinājos, ka ar to viss vēl nebeigsies, un patiesi — lai kas pēc tam pie mums atbrauca, lai cik cilvēku sēdēja viesistabā, viņš katrā ziņā ņēmās spriest un pierādīt, cik nekrietna un zemiska ir mūsu muižniecība un ka lielisks, kā viņš izteicās, šīs ietrunējušās kārtas pārstāvis esot tu — piedod man, — pretīgs, nelietīgs un samaitāts cilvēks, kas tiktāl pagrimis, ka ne vien dara nelietības pats, bet jūt īsti velnišķīgu baudu, ja izdodas pavedināt ari citus. Es apņēmos uz visu to nebilst ne vārda, it kā neko nebūtu sapratusi. Viņš redz, ka ar to vēl par maz, tas neiedarbojas, — tad piepeši savā naidā pret kukuļņemšanu, un ar šo naidu viņš tik ļoti lepojas, sāk veselas sabiedrības klātbūtnē bez aplinkiem stāstīt, ka mans tēvs, būdams pulka komandieris, esot zadzis; arī Polijā kalpodams, viņš esot zadzis, un par pierādījumu tam atsaucas uz mani. Meitu piesauc par liecinieci pret tēvu!

Kņazs paraustīja plecus.

— Kad es tev saku! — Polina turpināja. — Tu jau zini, vārdos viņš ir ļoti piesardzīgs cilvēks, bet, ja kaut kas attiecas uz mani, viņš, lai varētu mani aizvainot, kļūst pilnīgi traks: aizmirst pat jebkuru pieklājību, un beidzot šī rīcība ar tevi. Tagad viņš atsaucas uz savu taisno tiesu, objektivitāti, dienesta pienākumu — tas viss ir meli! Arī tagad viņš tev atriebjas, taču galvenā te esmu es. Viņš ļoti labi saprot, ka manī atkal var atdzimt mīlestība uz tevi, jo tu esi vienīgais cilvēks, kurš mani patiesi mīlējis un kuru man vajadzēja mīlēt visu mūžu, — viņš to redz un, lai manu sirdi ievainotu visvārīgākajā vietā, sagudroja šo nolādēto lietu, un, ja dievs tevi no tās izglābs, — Polina lielā aizgrābtībā turpināja, — tad es no viņa šķiršos un dzīvošu pie tevis, lai ko runātu pasaule .. Galu galā, ja tevi izsūtīs, es došos tev līdzi uz Sibīriju. Lai tad visi redz, ka viņa sieva aizgājusi ar mīļāko, ar cilvēku, kuru viņš pazudinājis aiz atriebības. Es zinu, kā tas aizskars viņa patmīlību un kāds traips tas būs viņa vārdam, ko viņš, neģēlis, sargā kā nezin kādu svētumu!

Kņazs redzēja, cik nikna Polina bija uz savu vīru, un ļoti labi zināja arī, ka šādā dvēseles noskaņojumā sieviete spēj izšķirties par daudz ko.

— Vai tu mani vēl mīli, mans draugs? — viņš pieglaimīgā balsī sacīja un, apsēdies viņai blakus uz gultas, saņēma viņas roku.

Polina pietvīka.

— Bez šaubām, mīlu! — viņa atbildēja lepnā aizgrābtībā.

Kņazs Polinu noskūpstīja. Viņas seja kvēloja kā uguns.

— Es zinu, viņš to nesaka, taču vēl līdz šim ir manis dēļ greizsirdīgs uz tevi .. Lai tad viņam vismaz ir iemesls uz to!

— Jā, lai ir! — kņazs pievienojās.

— Katrai pacietībai galu galā ir sava robeža: desmit gadu laikā arī akmens saplaisās! Es nezinu, kā un ar ko varētu viņam atriebties par visiem apvainojumiem, kurus viņš man nodarījis un nodara, — Polina sacīja.

Kņazs domāja.

— Atliek tikai viens, — viņš lēni iesāka, — uzraksti baronesei vēstuli, pārstāsti viņai visu savu drausmīgo mājas dzīvi un paskaidro, ka šis kungs tagad aizgājis tik tālu, ka aiz naida pret tevi sāk atriebties taviem radiniekiem, un es esmu kļuvis par viņa pirmo upuri... Viņi tur varētu mani aizstāvēt .. Ne vien cilvēku, man šķiet, bet pat suni nevajadzētu pamest nokaitināta un neobjektīva tirāna patvaļai. Kur gan te taisnīgums un pareiza tiesa?

— Esmu ar mieru. Bet ko tad baronese var izdarīt? — Polina iebilda.

— Viņa var daudz ko .. Viņa visur stāstīs un klaigās, žēlosies kā par brēcošu netaisnību, bet, tā kā Pēterburgā neko nemēdz darīt par velti, tu, starp citu; vēstulē piemetini, ka, uzskatīdama sevi par vainīgu manā nelaimē, esi ar mieru upurēt manis glābšanai pusi no savas bagātības.

— Esmu ar mieru, — Polina piekrita.

— Vai vislabāk . — kņazs turpināja, satverdams galvu rokās un it kā vēl kaut ko pārdomādams, — vislabāk aizbrauc pati uz Pēterburgu . Es tev uzrakstīšu plānu, kā un ar kādu cilvēku starpniecību tur rīkoties.

— Kā tad es varu aizbraukt? Viņš taču mani nelaidīs.

— Velns viņu rāvis! Nemaz nevajag atļauju prasīt. Vai nauda un dārglietas ir pie tevis pašas?

— Jā, — Polina apliecināja.

— Savāc visu, izraugies dienu, kad viņa nebūs mājās, aizsūti pēc pasta zirgiem un brauc... Tas izdarāms pusstundā.

Polina skumīgi papurināja galvu.

— Man no viņa drausmīgi bail!... Ja tu zinātu, kā

das šausmas viņš man iedveš . Šis cilvēks man pilnīgi atņēmis raksturu, atņēmis gribu... Neesmu vēl sākusi ar viņu runāt, kad jau kļūstu gluži kā bērns.. — viņa

sacīja izmisuma pilnā balsī.

— Tu pati nezini, no kā baidies, bet man draud katorga. Apžēlojies, Polina! Jūtiet taču man līdz! Tava iedoma sekot man uz Sibīriju ir blēņas, bērnišķīga fantāzija; un, ja mēs nerīkosimies tagad, kad vēl var izglābties, tad rezultāts būs tāds, ka tu ar savu laulāto draugu paliksi dzīvot svētlaimē, bet es nonākšu raktuvēs. Tas ir neģēlīgi! Tu pati tikko sacīji, ka es eju bojā tevis dēļ. Palīdzi taču man kaut mazliet

— Ak kungs! — Polina izsaucās. — Vai tiešām tu šaubies, ka es, ja vien kaut ko spētu. .

— Zināms, ka tu spēj, — kņazs viņu pārtrauca.

Polina sāka raudāt Bet tobrīd atskanēja troksnis —

un gaitenī bija skaidri sadzirdami soļi. Kņazs nodrebēja un atlēca nost no viešņas, arī viņa, pati nezinādama, kāpēc, iztrūkās un steigšus noslaucīja asaras.

— Kas tur ir? — viņa ieprasījās.

— Nezinu, — kņazs nu jau čukstus atbildēja.

Šajā mirklī durvis atvērās un ienāca Kalinovičs, ģērbies vicmundiera svārkos, ar krustiem pie krūtīm. Bāls kā krīts viņu pavadīja uzraugs Mediokritskis.

Polina pieķērās pie krēsla, lai nepakristu. Krampji izķēmoja mana varoņa seju, taču mirklis — un tā jau smaidīja.

— Dāmas, kņaz, jūs tik ļoti mīl, ka es nekādi nevaru atteikt, kad viņas vēlas jūs apciemot, un es ļāvu atbraukt pat savai sievai, kaut gan tas ir pavisam nelikumīgi, — Kalinovičs diezgan skaļi sacīja.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — kņazs atbildēja.

— Jūsu telpa, šķiet, nav laba, es pacentīšos jūs pārvietot ērtākā, — Kalinovičs turpināja. — Nu, es atbraucu tev pakaļ, laiks doties mājās! Brauksim manā karietē, — viņš piebilda, uzrunādams Polinu.

— Brauksim, — tā atbildēja.

— Nu, tad ejam! Esmu jau visu pateicis. — Kalinovičs ar roku norādīja uz durvīm.

Polina izgāja.

— Uz redzēšanos, — vicegubernators uzsauca kņazam un arī izgāja laukā.

Pie karietes viņus sagaidīja un palīdzēja iesēsties laip nais praporščiks, kam nu jau dūša bija papēžos.

— Dāmas es laižu pie kņaza . Kā tad dāmām lai atsaka? — viņš sacīja.

— Protams! Kalinovičs atbildēja, aizcirzdams karietes durvis un paceldams stiklu.

Mediokritskis tikai noskatījās viņam pakaļ ar muļķīgu un bezjēdzīgu skatienu.

Pa ceļam kučierim izlikās, ka viņš dzird ekipāžā troksni, un viņš jau gribēja pieturēt, domādams, ka kungi viņu sauc, taču drīz vien viss apklusa. Pie parādes durvīm Kalinovičs izkāpa un devās uz savu kabinetu. Polinu sulainis izcēla no karietes gandrīz nesamaņā un aizveda uz viņas istabām. Viņas seju atkal cieši sedza kapuce. [80]

Vicegubernatora braucienam uz cietumu bija diezgan jūtamas sekas. Kņazs tika pārvietots un iesēdināts telpā ar dzelzs durvīm, kur kopš pašas cietuma uzcelšanas no muižniekiem bija turēts viens vienīgs arestants — Vasi-lijs Zamjatins, kurš desmit gadus bija laupījis un slepkavojis uz lielceļiem. Bataljona komandieris izdeva visstingrāko pavēli, lai virsnieku kungi, kas pildīja sardzes dienestu cietumā, turpmāk sakarā ar guberņas priekšnieka kunga prasību nevienu svešu personu nelaistu pie arestanta kņaza Ivana Ramenska visā viņa lietas izmeklēšanas laikā. Par uzraugu Mediokritski guberņas priekšnieks iesniedza guberņas valdei priekšlikumu atbrīvot šo cilvēku no dienesta kā neuzticamu bez paša lūguma.

Pēdējā vakarā pirms sava amata nodošanas nelaimīgais uzraugs, galvu nokāris, sēdēja kņaza drēgnajā un drūmajā kamerā. Uz galda blāvi dega tauku svece. Blakus tai uz šķīvja mētājās apgrauzts gurķis un stāvēja degvīna stops, patiesību sakot, pirkts Mediokritskim, un viņš no tā jau bija dažu labu glāzīti izdzēris; kņazs staigāja šurpu turpu. Kā redzams, starp viņiem norisinājās ļoti nopietna saruna.

— Bet ko tad, sakiet, lūdzu, ko runā tas nelietīgais kantonists?

— Par kantonistu, jūsu gaišība, neraizējieties, — Me-diokritskis atbildēja pārliecinošā tonī. — Viņš jau trešo reizi sēž cietumā, divas reizes ir dzīts caur stroju; ir jau iedīdīts, neko lieku pats uz savas ādas nesarunās! Esmu visu lietu no pirmās līdz pēdējai rindiņai lasījis. Viņš pasaka skaidri: «Es jau,» viņš saka, «nemaz nemāku rakstīt ij pats ar savu roku, kur tad vēl ar svešu.» Savām liecībām pat parakstu neliek apakšā . Slīpēts zellis — skaidri jāsaka! Tagad viņi šo vairāk tincina tādā ziņā, kas viņš īsti par cilvēku. Nu, bet, atklājot savu kārtu, viņam ari trešoreiz būtu jāiet cauri zaļajai ielai — kurš nu to gribēs! Viņš apgalvo, ka nezina, no kādas ģimenes cēlies, un pastāv uz to, lai tur vai kas. «Lai jau ieliek,» viņš saka, «arestantu rotā, kad tikai bez miesas soda!» Un kāpēc viņam būtu jāizpļāpā par jums? Apžēlojieties! Kāda tur jēga? Te nu sanāk akurāt tā: pārmet krustu un paļaujies uz dievu — viņš to zina un saprot!

— Nu, bet kokgriezējs? — kņazs apvaicājās, turpinādams staigāt uz priekšu un atpakaļ.

— Arī kokgriezējs gudri liecina. Večuks runā uz goda! — Mediokritskis atbildēja ar zināmu aizkustinājumu. — «Spiedogus, sak, es tik tiešām esmu kņazam griezis, bet tikai ar ģerboņiem viņa ģimenes vajadzī-

bām — un vairāk nekā. Tā kā,» viņš saka, «mēs savā arodā pat ar parakstu apņemamies valsts spiedogus izgatavot vienīgi uz iestāžu pieprasījumu, kā gan un uz kāda pamata es tagadiņ būtu varējis tādu izgatavot privātai personai?»

— Gudri gan, — kņazs priecājās.

— Gudri, godātais! — Mediokritskis atkārtoja.

— Iznāk, ka vienīgi mans Petruška ir izpļāpājies.. Tas nu gan ir lops! — kņazs izsaucās.

— Arī jūsu Pjotrs nekā, gluži nekā! — Mediokritskis iejaucās. — Pirmkārt, dzimtļaužu liecinājumi par kungiem tiek uzklausīti tikai pirmajos trīs punktos, un, otrkārt, viņš arī melšas.

— Melšas?

— Jā, melšas. Te viendien viņu pratināja reizē ar kan-tonistu — tas viņu sakāva visos punktos. «Tu, sak, te stāsti, ka esot redzējis mani pie kunga: kādas drēbes tad man toreiz bija mugurā?» — «Tādas un tādas.» — «Labi,» šis teic, «kur tad man tādas drēbes ir? Vai izmeklētāju kungi nevēlētos apskatīt manas mantas?» Un tādu drēbju, zināms, nav: viņš jau, kazi, pa trīs lāgi nedēļā savu apģērbu nodzer un gādā jaunu. «Tu sakies mani redzējis kunga muižā: kurš cits no ļaudīm tad vēl mani būtu redzējis? Neesmu jau adatiņa, bet apaļš cilvēks; kurš mani vēl ir redzējis?» — «Kurš vēl būtu tevi redzējis, to es nezinu.» — «Te nu bija, brāl,» šis saka, «tu, kā nomanāms, runā vairāk nekā zini. Atceries vien labi, stu-bausi gatavais, — vai maz es biju tas, ko tu redzēji?» — «Kazi, arī,» viņš teic, «ka nebijāt jūs...» Vārdu sakot, putro.

— Putro! — kņazs apstiprināja.

— Gan viņš šiem saputros vēl pamatīgāk — pagaidiet vien mazliet! — Mediokritskis noslēpumainā tonī turpināja. — Nezinu, kā būs pie jaunā uzrauga, bet es viņu turēju kopā ar vectētiņu Samuilu kāds vecticībnieku večuks — varbūt esat redzējis —, tāds ar sirmu bārdu. . Tam uz šitādu darīšanu ir nags, tagad neviens pats arestants netiek no cietuma aizvests uz pratināšanu bez viņa padomiem, bet vecajam ir galva uz pleciem. . likumus zina .. Būs gadi septiņi, kamēr viņu jau vazā pa cietumiem .. Un viņš jau to nedara diezin kāda pašlabuma dēļ, bet, patiesību sakot, savas dvēseles glābšanai. «Ja es,» viņš teic, «šos ar aklību sistos cilvēkus nepamācīšu,

kur citur viņi atradīs sev aizstāvību?» Pjotram viņš pateica skaidri un gaiši: «Nav citas varas, Petruša, kā vien dieva noliktā, bet tu, kā dzirdu, ejot pret kungu. Nav labi,» viņš teic, «brāl! . . Un tak jau, ja kungam klāsies plāni, ari tu netiksi cauri sveikā.» — «Ak,» šis prasa* «vectētiņ, ko lai es tagad daru, ja viņreiz tiku devis tādas atbildes?» Bet es, kā par spīti, pie šiem pašiem viņa vārdiem eju iekšā. «Tā nu, sak, tu, brāl, nerunā: mēs arī zinām, kā no tevis pirmās liecības izdabūja. Tikām r%-dzējuši, kā rīkšu buntes aiznes garām. Gan jau reizes divas trīs muguru sutināja.» — «Tieši tā,» šis atteic, «jūsu labdzimtība, bija gan tāda būšana!»

— Ak tu, nelieši! — kņazs izsaucās, plecus paraustīdams.

— Trīs reizes slānījuši . — Mediokritskis aplieci

nāja, — nu, un šis, protama lieta, nobijies, visu izpļāpājis! . Bet mēs viņu samācījām, lai tagad tūlīt no sākuma prokuroram paziņo, bet pēcāk ari pratināšanā iestāsta un paskaidro, ka visas pirmās liecības viņš devis iebaidīts.

— Iebaidīts? Jā! Labi! — kņazs teica, piekrītoši mā- j dams ar galvu.

— Labi, godātais! Un visa lieta jau ari būtu varējusi virzīties uz priekšu taisni brīnišķīgi. Arī kokgriezējs stāsta, ka viņi šo iebaidījuši, bet kantonistam vajag tikai pasolīt rubļus desmit, un viņš piedevām parādīs rīkšu atstātās rētas. Viņam vēl no iepriekšējām reizēm visa mugura vienās švīkās — tātad, ja vajadzētu, pierādījumi būtu . Un, ja nu vēl jūs pavēstītu, ka pirmās liecības esat devis aiz bailēm no mocībām, ar kādām jums draudēts, neņemot vērā jūsu muižnieka un kņaza titulu, tad viņi velns zina kur aizsprāgtu, velns zina kur! — Mediokritskis aizrautīgi apgalvoja.

— Aizsprāgtu, nudien! — kņazs atkārtoja.

— Katrā ziņā! Pēc likuma viņi jāsauc pie visstingrākās atbildības. Taču tagad viņi balstās galvenokārt uz liecībām: viņi teic, ka jūsu rakstītais dokuments esot iesniegts kopā ar jūsu lūgumu; pat ja tagad ar šo lietu saistītās personas izrādītos no tās izslēgtas, valdīšanai vajadzēs sameklēt citas, jo viltotais akts taču pastāv un likuma priekšā tomēr jūs viens pats esat tā izgatavotājs.

Kņazs nobālēja.

— Tas jānozog! — viņš, ūsas kodīdams, teica. — Jā* nozog par katru cenu!

Mediokritskis pasmīnēja.

— Nevis nozagt, bet, kā es toreiz ieteicu, to vajadzēja apmainīt, jo bija tāda lieliska sagadīšanās: vecā pastmeistara apliecība no tās pašas guberņas, tā paša apriņķa taisni it kā abi dokumenti būtu pēc vienas formas pagatavoti, un tomēr neko nevarēja izdarīt. Stāsta, ka policijmeistars tagad šīs lietas dokumentu oriģinālus ne tikai rakstvežiem nedodot rokās, bet vispār uz policiju nemaz nenesot; visus lieciniekus pratinot pēc atmiņas aiz tā paša iemesla, ka ļoti baidoties, — tāpat jau grib sevi pasargāt . Kur nu tas redzēts, apžēlojieties! Guberņas priekšnieks dod rīkojumus, kā izdarīt izmeklēšanu, un pats tajā piedalās: tas taču nozīmē atklāti virzīt izmeklētāju, lai viņš rīkotos pēc vicegubernatora prāta, un izmeklētājs, protams, kā jau padotais, tā arī rīkojas... Kā nu tā var, godātais?

— Tiešām, — kņazs piekrita.

— Tā nedrīkst, godātais, — Mediokritskis atkārtoja, — un, ja tagad nebūtu šādas gubernatora nelikumīgas prasības, vai tad jūsu lieta virzītos tādā veidā? Vai gan tas pats policij meistars nepieņemtu naudu? Ne jau pirmo dienu viņu pazīstam; varbūt paši savām acīm esam redzējuši, cik ļoti šitā vīra rīcību nosaka ieinteresētība: par diviem trim tūkstošiem viņš būtu gatavs jums atdot ne vien jūsu nelikumīgo apliecību, bet vai visu lietu — ņemiet, tikai sadedziniet, bet mēs sāksim no jauna, — ir bijuši tādi gadījumi pat sakarā ar slepkavībām, kad nudien reizēm asinis brēc pret debesīm, bet jūs, paldies dievam, vēl cilvēku nobendējis neesat! Un vēlāk tā ari varētu uzrakstīt, ka jūs patiesi esat iesniedzis apliecību, bet par īstenībā pastāvošu pastmeistara kunga muižu, bet, kāpēc priekšniecība tā rīkojusies un ielikusi jūs cietumā, jums nav zināms, un jūs par to esat ne vienu reizi vien sūdzējies gan krimināllietu pilnvarotajam, gan prokuroram.

Kņazs pārdomāja.

— Man nav pilnvaras no šī vecā velna: to taču nevar pielikt ar atpakaļejošu datumu! — viņš iebilda.

— Lai nu pilnvaras arī nebūtu, kas jums par bēdu! — Mediokritskis izsaucās. — Tā ir viņu vaina, ka pielaiduši

jūs izsolē bez ķīlas devēja pilnvaras. Vecā komisijas žurnāla viņiem nav Es toreiz, kā jūs pavēlējāt, nobaidīju to sekretāru. Viņš manā klātbūtnē žurnālu sadedzināja, bet vēlāk aiz muļķības un bailēm pakārās. Tāpēc viņi tagad vairs nevar sastādīt jaunu, un, ja arī sastādītu, tad sekrē^5 tārs nevarētu to apstiprināt, jo ir miris; tieši uz šo apstākli pamatojoties, varētu izmest tādas cilpas, ka pats velns nekā vairs nesaprastu Mums ari ir zināms, cik tālu sniedzas tiesas vara. Ja nu jūsu lietu varētu šitā* aizmiglot un samudžināt, tad jūs varbūt vienīgi vēl pā-7 turētu aizdomās — un ari tad vēl varētu pārsūdzēt.

Kņazs ļoti labi saprata, ka Mediokritskis saka gandrīz vai patiesību. Cerība kļūt vienīgi par aizdomās turētu personu pazibēja viņa acu priekšā visā savā varavīk-šņainā jaukumā.

— Ko tad lai iesākam? — viņš vēl pavaicāja.

Mediokritskis paraustīja plecus.

— Vajadzētu tikai parūpēties par jūsu radinieka un mūsu visu kopējā ļaundara novākšanu! — viņš teica pārgalvīgi apņēmīgā balsī, tad, brīdi klusējis, ar skumīgu aizkustinājumu turpināja: — Cik pateicīgi visi jums par to būtu — nevar ne izteikt! Ko tad tagad dzird kaut vai tai pašā guberņas valdē? Viņu slavē tikai no universitātes nākušie, bet pārējie kalpotāji sten vien un vaid viņa dēļ. Tur jau sen bija tāda kārtība, ka lūdzējs atnācis devās tieši uz nodaļu, kur viņam uzrakstīja kādu izziņu, un viņš rublēnu vai divus visādā ziņā uzlika galdā; bet tagad ir nedomā: pat svešu suni kancelejas istabās nelaiž. Sēž iesprostoti kā tādi arestanti! Ja ierodas kāds apmeklētājs, tūlīt aicina tiesas istabā, tikai tur cilvēkam iznes vajadzīgo lietu un visu nolasa un paskaidro. Kad gan un kurā tiesas iestādē ir bijusi tāda kārtība? Tas taču nozīmē atņemt kalpotājam pēdējo maizes kumosu!

Kņazs Mediokritskī tikpat kā neklausījās un savā nodabā kaut ko prātoja.

— Izstāstīšu kaut vai pats par sevi, — atlaistais uzraugs tikmēr turpināja, iedzēris vēl glāzīti degvīna, — kāpēc īsti šis cilvēks visu mūžu mani trenkājis un vajājis? Par ko? Ka es viņa un, ja atļauts teikt, arī manas mīļākās vārtus notriepu ar darvu, tad šī neliete pati bija to pelnījusi; un kā viņš ar mani toreiz izrīkojās, vēl šobaltdien nespēju aizmirst.

— Jā Un vaja taču vēl arvien! — kņazs beidzot atsaucās.

— Jā, godātais Un vēl arvien... — Mediokritskis piebalsoja, — kur esmu nonācis no vecākā sekretāra amata! Labs guberņas valdes rakstvedis uz tādu vietu neietu, bet viņam pat tas nedeva mieru un šķauda, ka es ar saviem bērniem varbūt ēdu to pašu arestantu barību, — ari to viņš man tagad atņēmis! Ja saimnieks padzen dzērāju algādzi, tad tam valdība ir aizliegusi piesmērēt pasi, lai tas varētu citā vietā atrast sev maizes kumosu, bet ierēdnim nav arī tādas priekšrocības! Kur lai es tagad liekos! Apžēlojieties! Kurš katrs priekšnieks, uzmetis acis atestātam, pateiks skaidri: «Jūs, cienījamais kungs, esat bijis guberņas valdes sekretārs, esat vispirms pazemināts par cietuma uzraugu, bet tad padzīts pavisam: kā lai es jūs pieņemu!» Viņš, neģēlis, tā ar mani izdarīdamies, to zināja, — un kas tad nu man pēc tam atliek? Lauku darbiem mani spēki par vājiem, nekādu amatu neesmu mācījies, par važoni braukt — dienesta pakāpe nepieļauj, tātad paliek tikai viens: ņemt nazi un iet uz ceļa.

Pie šiem vārdiem Mediokritskis pat apraudājās un noslaucīja acis kokvilnas mutautiņā.

— Tas viss ir nieki, un ar laiku atkal viss būs labi, bet tagad radušies tādi apstākļi — kņazs ierunājās, gari stiepdams vārdus, — šis kungs ir ticis uz zaļa zara un tagad turas vienīgi aiz savas sievas žēlastības

— To esam dzirdējuši, cienītais, — Mediokritskis apliecināja.

— Jā, — kņazs turpināja, — un viņa sieva, kā jūs zināt, ir mana radiniece, turklāt ļoti labsirdīga un cēla sieviete; viņa, protams, apjēdz vīra rīcības nekrietnumu un tieši šodien man ir atrakstījusi, ka tuvākajās dienās īpaši brauks uz Pēterburgu, lai tur rīkotos un rosītos ..

Mediokritskis, galvu noliecis, klausījās kņazā.

— Un tāpēc, — tas turpināja, — jau rītu pat esiet tik laipns un dodieties pie viņas manā vārdā! Jūs jau ielaidīs! Jūs viņai pārstāstiet mūsu šodienas sarunu un papūlieties, cik nu iespējams, izskaidrot, ko tieši mēs gribam un kas vispirms būtu jāpanāk.

— To varēs izdarīt, — Mediokritskis atbildēja lēnīgā balsī.

— Jā, un vēl: tā kā viņa ir sieviete un ar visu savu

labo gribu un iespējām tomēr nespēs visu šo darīšanu vadīt un apdomāt, jo vairāk tāpēc, ka daudzus apstākļus varbūt vajadzēs norādīt apsūdzības veidā, iesniedzot rakstisku ziņojumu . .

— Tā tas ir, godātais, — Mediokritskis tādā pašā lē-a nlgā balsī apstiprināja.

— Visu šo iemeslu dēļ būtu nepieciešams, lai viņai pie rokas ir padomdevējs, un, lūk, ja gribat, es ieteikšu viņai, lai ņem jūs līdzi uz Pēterburgu kā man uzticamu cilvēku, kas labi pārzina visu lietu.

Mediokritska seja iemirdzējās priekā, tomēr viņš uz- ļ skatīja par nepieciešamu to noslēpt.

— Jums jau tagad te nav ko darīt, — kņazs nobeidza.

— Zināms, ka nav, godātais! — Mediokritskis piekrita. — Tikai, atklāti sakot, jūsu gaišība, — viņš, īsu brīdi klusējis, ar tīri skābu smaidu piebilda, — lai cik nožēlojamā stāvoklī es tagad atrodos, taču bez atlīdzības iejaukties šajā lietā nevaru.

— Kāda velna pēc bez atlīdzības! Kas jums to teica? Lūdziet tur, cik jums vajag! — kņazs sacīja.

Mediokritska sejā izpaudās aizkustinājums.

— Man, jūsu gaišība, nevajag vairāk kā citiem. Tepat vien no šejienes ne jau sakarā ar krimināllietām, bet tikai ar civilprasībām ierēdņi braukāja uz Pēterburgu, un gandrīz visiem kā vienam bija tāda cena: pusotra tūkstoša gadā iztikai un pēc tam trešā daļa vai puse no pašas prasības; bet man par jūsu lietu, ja tā laimīgi beigsies, izmaksājiet bez algas vēl desmit tūkstošus sudrabā, ar to es arī būšu mierā.

— Kā tad desmit tūkstošus? Tā taču vesela bagātība! Ko jūs runājat! — kņazs izsaucās.

— Bet kā gan citādi? — Mediokritskis, galvu nodūris, iebilda. — Kaut vai ņemsim tās pašas sūdzības: ja tās ir bez paraksta, tad tām maz vien tic, bet, ja ar parakstu, tad arī ļoti atbildīgas, īpaši tāpēc, ka vicegubernators ir liels vīrs un tādu vis nevar apvainot valdības priekšā tāpat kā vienkāršu pilsētas priekšnieku. Viņam varbūt Pēterburgā ir ducis aizstāvju, un katrs no tiem, kazi, to var saņemt vēl ļaunā. Bet es esmu sīks cilvēciņš: mani var saberzt pulverī Piesiesies kādam neveiklākam vārdam un nodos par to kriminālizmeklēšanai, bet šito iestādi es labi pazīstu: kad biju lauku policijas iecirkņa priekšnieks, par niekiem, par novilcināšanu tiku tiesājies,

un tad ari visādi diedelnieki jādzirda un jābaro .. Mani galīgi izputināja! Un jums jau nu gan, — Mediokritskis pārliecinošā balsī turpināja, — te nebūtu ko skopoties, jo, atklāti sakot, jūsu galva ir tikpat kā lauvam rīklē vai arī guļ uz bendes bluķa, kamēr vien šis cilvēks būs pie varas.

— Nu, velns parāvis to naudu! Gan norēķināsimies! — kņazs viņu pārtrauca.

— Protams, — apliecināja viņa sarunu biedrs, bet tad, it kā pats ar sevi sarunādamies, sāka skumīgā balsī prātot: — Ja nu debesu valdnieks, tā sakot, palīdzētu gāzt šito cilvēku, es nežēlotu jaunu zelta apkalumu mūsu valdniecei dievmātei, šīs pilsētas aizstāvei.

— Patiešām, — arī kņazs piekrita. — Lai tad tā paliek, — viņš nosprieda, acīmredzot vēlēdamies ātrāk izvadīt laukā savu sarunu biedru.

— Lai pagaidām tā paliek! Sāksim rīkoties, — Mediokritskis atbildēja. — Tikai atļaujiet iedzert ceļakāju,— viņš vēl piebilda, pieliedams un izdzerdams glāzīti degvīna.

— Esiet tik laipns, — kņazs atbildēja, noslēpdams grimasi un ar jūtamu nepatiku paspiezdams pretī pastiepto Mediokritska roku, tas atvadījies klusiem un lēnīgiem soļiem izgāja ārā.

Možums, kas kņazā, kā redzējām, visu laiku bija kvēlojis, piepeši viņu pilnīgi pameta. Atkritis uz dīvāna, viņš dziļi nopūtās un novaidējās: «Ak, cik grūti! Cik

grūti!»

Jāatzīstas, ka arī man, pazemīgajam stāstītājam, bija grūti novadīt līdz galam šo ainu, un es ar dziļu prieku un mīlestību pievēršu savas gara acis notikumu turpmākajai gaitai, kurā kaut uz neilgu laiku mana varoņa skarbajā dzīvē atmirdzēs tik pilnīga, neviltota un jauna laime.

x

Pie teātra durvīm dega divi lukturi. Gluži kā bruņinieks pilnā kaujas ietērpā, zirgā sēdēja žandarms, likdams lietā visas savas prāta spējas, lai viņa zirgs nedī-dītos un stāvētu mierā. Otrs žandarms, zobenu šķindinādams, staigāja tāpat vien kājām. Policijas raitnieks

ar ķiveri galvā un spieķīti rokā ari staigāja apkārt, rādamies ar muižniecības priekšnieka priekšjūga braucēju.

— Ko tu, lamzaks tāds, dīdies? — viņš teica.

— Un ko tu piesienies? — priekšjūga braucējs atsaucās.

— Es tev gan piesiešos, kad tu kārtības nezini, velns gatavais!

— Pats esi velns! Ir gan nešpetneļi atradušies, nudien! — priekšjūga braucējs, zirgus apvaldīdams, turpināja.

— Ak, nešpetneļi! Parunā vien tu man! — raitnieks atcirta un likās mierā.

Dzertuvju nodaļas padomnieka resnais kučieris, ar sava kunga tiesībām bez maksas iedzēris tuvākajā krodziņā, snauda uz bukas. Ģimnāzijas direktora kārnais zirgs, pieticīgi barots ar pansijas auzām, piepeši sazin kāpēc sadomāja ar pakavu bravūrīgi pakārpīt zemi un neganti sasmīdināja asesora kučieri, pamuļķu gara auguma tēvaini.

— Vevei, nu, kā svaida kātus! ... Viņa tev, puis, ir īsta pigornīca! — viņš teica direktora kučierim.

— Kas tev par pigornīcu! Tāds krāma zirģelis vien ir! — tas atbildēja.

— Zirģelis?

— Jā, zirģelis! — direktora kučieris apliecināja, un tad pie parādes durvīm nekā ievērības cienīga vairs nebija, taču visa guberņas publika, tik ilgi garlaikojusies, vismaz šoreiz bija sapulcējusies, gaidīdama, kad ieraudzīs, kā runāja, brīnišķīgo aktrisi Minajevu spēlējam Ei-lāliju slavenajā un drūmajā Kocebū drāmā «Naids pret cilvēkiem un nožēlas»* Arī traģiskās lomas tēlotājs, kā stāsta, esot ļoti labs un spēlējot ar sirdsdegsmi. Svinīgās izrādes dēļ teātra zāli apgaismoja divas sveču rindas. Aizkars, uz kura bija attēlots pilsētas laukums, noslēpumaini viļņojās, un pie tradicionālā caurumiņa tā vidū ik pa brīdim parādījās ziņkārīga cilvēka acs. Parters bija pilnum pilns vīriešu, krietni daudziem galvvidi spīdēja un laistījās kaili un gludi kā sīpoli, un ļoti spilgti iezīmējās kamerālpalātas priekšsēdētāja staltais augums: viņš stāvēja pirmajā rindā, nevērīgi atspiedies pret aizžogojumu, kas nošķīra muzikantus. Arī inženierporučiks, kurš lieliski spēlēja klavieres, sēdēja pirmajā rindā un visai iespaidīgi tinās šinelī ar bebrādas apkakli. Trešajā vai

ceturtajā rindā sēdēja resnais maģistrs. Atvaļināts mičma-nis, acis samiedzis, visu laiku lūkojās savā binoklī un izteiksmīgi vērsa to pret visām ložām, acīmredzot vēlēdamies šo jauko lietiņu izrādīt muļķīgajai provinces publikai, kas, pēc viņa domām, tādus binokļus nebija pat redzējusi, taču, šķiet, tīkodams apslāpēt viņa lielību, resnais Mihailo Trofimovs Papuškins, kurš sēdēja turpat blakus mičmanim, briesmīgi svīda un, starp citu, par savu vietu bija samaksājis piecdesmit rubļu, arī piepeši izvilka milzīgu droši vien rubļus septiņdesmit vērtu binokli, ko lāgā nemācēja pat turēt rokās. Mičmanis bija satriekts! Beletāžu savukārt darīja košu dāmas, no kurām daudzas, par spīti nopietnām briesmām apsaldēties, bija atbraukušas dekoltētos tērpos. Lielākajai daļai no tām bija līdzi bērni, un daži no tiem jau sāka brēkt. Izņēmums šoreiz bija tikai viena vienīga loža, kas salīdzinājumā ar citām bija gluži tukša. Tajā viens pats sēdēja trakgalvis Kozļeņevs. Viņš, kā pats izteicās, esot tīšuprāt paņēmis ložu, lai sirdi plosošajās drāmas ainās būtu kur ģībt. Beidzot pulkstenis nosita septiņi. Zālē steidzīgā gaitā, ar raižpilnu seju ienāca policijmeistars, piegāja tieši pie kamerālpalātas priekšsēdētāja un kaut ko iečukstēja tam ausī. Tas kļuva bāls. Tiklīdz policij meistars pagriezās uz otru pusi, viņu uzrunāja inženierporučiks:

— Kas ir? Vai kaut kas atgadījies?

— Mums ir jauns gubernators, vecais atstājis dienestu, — policij meistars atbildēja.

— Pēc paša vēlēšanās?

— Kāda nu vēlēšanās Likts priekšā!

— Un kas tad nāks viņa vietā? — poručiks, jau gluži noraizējies, apvaicājās.

— Diezin vai nebūs vicegubernators, — policij meistars atbildēja.

Inženierim seja izstiepās pavisam gara.

— Velns zina kā to cilvēku visur izvirza! . — viņš

neviļus izsaucās, bet tūliņ atjēdzās. — Un teātrī viņš būs? — inženierporučiks piebilda, palūkojies uz gubernatora ložu, kur vēl tik nesen bija sēdējusi viņa jaukā un uzticamā labvēle gubernatoriene, bet tagad loža bija tukša, un viņa nekad vairs tur nesēdēs. Jauno inženieri pārņēma dzijas skumjas: tikai nupat viņš aptvēra, ka bija šo sievieti mīlējis. Tikmēr policij meistars izspraucās starp citām rindām un virzījās pie maģistra, droši

vien ar gudru ziņu vēlēdamies paglaimot cilvēkam, kurš manāmi kļuva par vicegubernatora mīluli. Pieliecies tam, viņš pačukstēja:

— Gubernators atcelts, un vicegubernators ir viņa vietā.

— Jau sen bija laiks! — maģistrs izsaucās. — Un būs lieliski: viņš ir krietns cilvēks! — maģistrs piebilda.

Policijmeistars uz to nekā neatbildēja un saskatījās ar Papuškinu.

— Vai ir tā, kā man stāstīja Pīterā? — tas apvaicājās.

— Jā, jā, — policijmeistars atbildēja.

Papuškins nopūtās.

— Ek! — viņš izsaucās un iegrima domās.

Pēc īsa brīža jaunums kļuva zināms arī beletāžā.

Satrauktais kamerālpalātas priekšsēdētājs tūliņ iegāja ložā pie savas ģimenes un to iečukstēja sievai ausī. Tā viņam atbildēja ar savu lielo un vēl arvien ļoti jauko debeszilo acu zīmīgu skatienu. No vienas puses, viņa baidījās par vīru, kurš bija draugos ar iepriekšējo gubernatoru, bet ar šo te gandrīz vai ienaidā, taču, no otras puses, viņa sirds dziļumos nopriecājās, ka šī garā šķeista gubematoriene beidzot gāzta no sava troņa. Krimināl-palātas priekšsēdētāja sieva, kas sēdēja viņai blakus, tūliņ gribēja zināt, ko ģenerālis viņai pastāstījis.

— Gubernators atcelts, un viņa vietā būs vicegubernators, — kamerālpalātas priekšsēdētāja sieva šo svarīgo vēsti pastāstīja cik vien iespējams vienaldzīgi.

Kriminālpalātas priekšsēdētāja sieva rīkojās gluži citādi. Kas no tā kaut ko saprot, tam, zināms, būs skaidrs, ka šai dāmai sava vīra neatkarīgā stāvokļa dēļ mazāk nekā jebkuram citam bija jāuztraucas par to, kas būs gubernators; taču, no dabas būdama nervoza sieviete, viņa vispār raizējās un uztraucās ikreiz, kad mainījās varenas personas, tālab šo ziņu ļoti ņēma pie sirds.

— Ak mans dievs! Ko jūs sakāt! Mans dievs! — viņa sāka skaļi izsaukties, krēslā grozīdamās, tā ka blakus sēdošā meita, gadus septiņpadsmit veca meitene, viņas vietā nosarka.

— Māmiņ, nerunājiet tik skaļi! Visi skatās, — meita sacīja, bet priekšsēdētāja sieva nerimās.

— Ak mans dievs, mans dievs! — viņa turpināja kunkstēt un rosīties.

Tomēr jāteic, ka arī visa pārējā publika, gan ne tik

skaļi, taču savās sirdīs vaidēja un stenēja. Lielisko aktrisi, kuru viņi drīz redzēs, gandrīz visi bija aizmirsuši, un publika gaidīja, kad un kā parādīsies jaunais elks, par kuru pašlaik domāja itin visi. Policijas raitnieks pirmais pamanīja vicegubernatora rudos rikšotājus un trakās dusmās metās virsū kāda tirgoņa važonim, kurš tobrīd piebrauca pie parādes durvīm, un sāka tam ar spieķi vālēt pa galvu un seju, saukdams:

— Vācies prom, plukata tāds! Vai neredzi, kas brauc?

— Pagaidiet, godātais, — kas tad ir? Mēs paši tikko piebraucām, — tirgonis sāka iebilst.

— Vācies! — raitnieks uzbrēca un trakās dusmās aizrāva sānis važoņa zirgu. Piebrauca vicegubernators. Atturīgi, mazliet uzkumpis, viņš iegāja priekštelpā. Visai cienījama izskata iecirkņa pristavs, kuram te, patiesību sakot, vajadzēja stāvēt postenī, tikko bija grasījies izsmēķēt papirosu, ko bufetnieks viņam bija iedevis kopā ar degvīna glāzīti, bet, ieraudzījis guberņas pārvaldītāju, nobālēja un nosvieda papirosu zemē. Pie gubernatora ložas Kalinoviču sagaidīja pats policijmeistars un jau grasījās atvērt ložas durvis, taču vicegubernators noraidoši papurināja galvu un iegāja zālē. Viņa parādīšanās radīja milzīgu iespaidu. Visu skatieni pievērsās viņam, un viss kļuva tāds kā oficiālāks. Kamerālpalātas priekšsdētājs ar visiem dvēseles spēkiem vēlējās, lai vicegubernators viņu uzrunātu pašu pirmo. Viens no vecā gubernatora mīļākajiem rakstvežiem tīšuprāt no savas vietas aizmetās uz citu, lai vicegubernators viņu pamanītu, un, kad tas viņu ieraudzīja, tad zemu paklanījās. Pat kūtrais maģistrs piecēlās kājās un, zīmīgi smaidīdams, pamāja Kalinovičam ar galvu. Arī tas smaidīdams atņēma sveicienu. Inženier-poručiks, kurš tikai pirms brīža bija par gubernatoru izteicies tik neuzmanīgi, tagad itin godbijīgi paklanījās, pēc visiem noteikumiem pielikdams roku pie pieres. Arī skaistais dzimums šobrīd atkal pierādīja veco patiesību, ka tā acīs vīrieti nekas tik ļoti neizceļ kā publiski un oficiāli panākumi. Pat madame Potvinova, kuras gaumē, kā zināms, bija tikai pavisam jauni puiši, tā ka šīs kaislības dēļ viņa dzīvoja Pēterburgā un katru svētdienu uzaicināja pie sevis kādus piecus kadetus, — pat viņa, ierodoties gados vēl tik jaunajam guberņas priekšniekam, it kā nejauši ļāva mantijai noslīdēt no kreisā pleca un tādā veidā parādīja savu pilnīgo kaklu, ar ko viņa lepojās

vairāk nekā ar saviem pārējiem sievišķīgajiem jaukumiem. Tomēr vēl lielākā satraukumā sāka sisties sirds padzīvojušai jaunavai, valsts īpašumu palātas pārvaldnieka māsai. Šis romāna daļas sākumā viņa bija iemīlējusies flīģeladju-tantā, kurš bija atbraucis sakarā ar rekrūšu ņemšanu, bet vēlāk slepus iemīlējās vicegubernatorā un savā pusārprā-tīgajā eksaltācijā, brālim par lielu nepatiku, bez iebildumiem attaisnoja katru viņa rīcību. Arī uz skatuves sākās rosība. Tiklīdz Kalinovičs apsēdās savā vietā, antrepre-nieris, kas raudzījās pa caurumiņu aizkarā, cik spēka, sasita plaukstas — muzikanti sāka spēlēt, un drīz vien arī pacēlās aizkars. Uz skatuves bija redzama lauku ainava ar nabadzīgu būdiņu. Aktieris, kurš tēloja pārvaldnieka pamuļķo dēlu, gandrīz vai meta kūleņus, pūlēdamies sasmīdināt publiku, — neviens tomēr nesmējās. Tad parādījās Nepazīstamais ar varen augstu apkakli un nokārtu galvu. Pirmajam traģiķim aplaudēja. Tas mākslotā niknumā sāka stāstīt par savu naidu pret cilvēkiem sulainim, ko no visas sirds tēloja Mihejičs, īpaši tajos brīžos, kad viņam bija jārunā par Millera kundzi; taču traģiķis drūmā mierā noklausījās visu stāstījumu par viņas labdarību pret veco nabaga vīru, kuram viņš savukārt slepus iedeva naudu dēla izpirkšanai, un svinīgi aizgāja. Viņam atkal aplaudēja. Tad mainījās dekorācijas: parādījās istaba pilī. Ienāca Nastjeņka, kas tēloja nelaimīgo Eilāliju, kura maskējās ar Millera kundzes vārdu. Vīrieši zālē tūliņ sāka aplaudēt, dāmas ziņkārīgi pievērsa viņai savas lornetes; Kozļeņevs aplaudēja kā neprātīgs. Vecā gubernatora iemīļotais rakstvedis, kurš daudz vairāk bija aizņemts ar sava jaunā priekšnieka vērošanu nekā ar lugu, pamanīja, ka vicegubernatoram sāka trīsēt galva. Arī Nastjeņka bija samulsusi, tikko valdīdamās, viņa sāka runāt diezgan klusi un vienkārši, tomēr bez visiem vārdiem viņas balss skaņās, domīgajā pozā, smalkajā vaibstu spēlē bija jūtamas kādas dziļas, apslēptas skumjas, apvaldītas ciešanas, tā ka visi apklusa un aizturēja elpu, un tikai monologa beigās, kad viņa ar skumju smaidu, paraudzījusies uz Kalinoviču, sacīja: «Kaut arī pasaulē ir vienas vienīgas acis, no kurām man vajadzētu bijāties,» — publika nenocietās un sāka skaļi aplaudēt. Kozļeņevs, nu vairs nepavisam nejokodams un nekautrēdamies no tā, ka sēž ložā, dauzīja ar rokām un kājām. Pat kamerālpalātas priekšsēdētājs, aizmirsis domas par jauno

gubernatoru, gandrīz skalā balsī izsaucās: «Labi, ļoti

labi!» — bet gubernatora iemīļotais rakstvedis atkal ievēroja, ka vicegubernators klusēja un neaplaudēja, taču viņa acīs iemirdzējās asaras. Vārdu sakot, lai cik rupja bija publika, lai cik zems bija tās estētiskās attīstības līmenis, sirds tomēr darīja savu, un, kad nolaidās aizkars, gluži jauna, agrāk neizjusta iespaida varā visi palika itin kā apstulbuši, pat labi neizprazdami, kas tas īsti ir Uz teātra skatuves viņu priekšā pirmoreiz stāvēja nevis aktrise, bet sieviete, kuras ciešanas bija tik patiesas, ka diezin vai tādas bieži var sastapt dzīvē, kur, kā zināms, ir tik daudz liekuļu. Otrajā cēlienā aktrise savus skatītājus pārsteidza vēl vairāk. Ar majoru viņa runāja kā augstākās sabiedrības dāma, kautrīgi centās izvairīties no nabadzīgā večuka pateicības; galu galā satika savus kungus, grāfu un grāfieni, nopūlējās ar grāfu, kad viņš iekrita ūdenī; bet vienlaikus katrs, domāju, ka arī, lūk, tur tas lempīgais zemnieks, kura rudā bārda pārkārusies pāri galerijai, — katrs juta, cik viņai tas grūti. Gandrīz visas jaunās sievietes sāka skaidrāk apzināties, ka arī viņām būs tāpat jāliekuļo, — saprata to un paklusām notrausa asaras. Valsts īpašumu palātas pārvaldnieka eksaltētā māsa, atslīgusi pret krēsla atzveltni, noteica:

— Nē, tas nav iespējams! Es viņas vietā neizturētu!

Šī cēliena beigās visi jutās ārkārtīgi ieinteresēti, kas tad notiks tālāk.

— Brīnišķīga aktrise, brīnišķīga! — visur daudzināja.

— Jauka, ārkārtīgi jauka! — dāmas apliecināja.

— Tādu es tiku redzējis vienīgi Varšavā, kad mēs tur uzturējāmies, bet ne Pēterburgā, ne Maskavā tādas nav,— kamerālpalātas priekšsēdētājs gandrīz katram stāstīja.

Kalinovičs sēdēja, galvu nokāris.

Trešajā cēlienā drāma sāka atrisināties. Grāfiene sava brāļa — krietnā majora vārdā bildina nabaga Eilāliju. Atteikt nav nekāda iemesla, tomēr viņa nevar bildinājumu pieņemt, jo uzskata, ka ir vēl par maz cietusi.

— Vai esat ko dzirdējusi par tādu baronesi Meinavu? — viņa prasīja.

— Jā, — grāfiene atbildēja, — nāk prātā, ka esmu gan par šo nekrietneli šo to dzirdējusi . Man stāstīja, ka viņa padarījusi nelaimīgu visgodīgāko cilvēku.

— Pašu godīgāko! — Nastjeņķa apliecināja un paraudzījās uz Kalinoviču.

— Viņa aizbēgusi no tā ar kādu nelieti, — grāfiene turpināja.

— Tā ir, — Nastjeņka apliecināja, — bet . — viņa

izsaucās, asarās aizelsdamās. — Bet. . — viņa atkārtoja, nokrizdama ceļos, — nepadzeniet mani, dodiet man kādu vietiņu, kur es varētu mierīgi nomirt!

— Dieva dēļ... Jūs? — jautāja aizkustinātā grāfiene.

— Šī nekrietnele esmu es! — Nastjeņka atbildēja neskanīgā balsī.

Publika sāka aplaudēt, bet tad atkal svinīgi apklusa un sāka klausīties.

— Apsolu jums, ka es klusēšu, — grāfiene sacīja, viņu pieceldama.

— Bet sirdsapziņa? Vai gan sirdsapziņa kādreiz apklusīs? — sacīja Nastjeņka.

Publika ilgāk neizturēja, un nodārdēja aplausi. Nabaga sieviete izmisuma pilnā aukstasinībā turpināja savu grēksūdzi.

— Man bija mīlestības cienīgs laulātais draugs . — viņa teica.

— Saņemieties! — grāfiene viņu mierināja.

— Dievs vien zina vai viņš vēl dzīvs vai miris.

— Jūsu skatiens kļūst briesmīgs! — grāfiene viņai sacīja. Un Nastjeņkas acis patiesi kļuva it kā neprātīgas.

— Man viņš ir miris! — viņa teica, rokas nolaizdama. — Man bija tēvs, — viņa turpināja, — un skumjas par manu likteni viņu nokāva

Atkal ieskanējās aplausi. Vicegubernators novērsās un sāka raudzīties gubernatora ložā. No šīs ainas iespaids bija tik spēcīgs, ka cēliena beigas publika aiz izjūtu pārpilnības jau klausījās gluži pagurusi. Starpbrīdis pirms ceturtā cēliena vilkās diezgan ilgi. Godņeva lūdza nepacelt aizkaru. Manāmi nogurusi, viņa sēdēja uz Nepazīstamajam domātā soliņa. Viņas priekšā ar sajūsmu sejā stāvēja Kozļeņevs.

— Paklausieties, mademoiselle Minajeva, brīnišķīgi!... Lieliski! — viņš teica. — Jūs spēlējat dievišķīgi... Ņemiet vērā jau iepriekš — es katrā ziņā jūsos iemīlēšos.

— Bet es jūsos neiemīlēšos — ari jūs ņemiet to vērā, — Nastjeņka negribīgi atbildēja un uzmeta skatienu dekorācijām, starp kurām stāvošie aktieri piepeši saspringa, un parādījās vicegubernatora kalsnējais augums.

— Klausieties, — viņa steigšus ierunājās, — ejiet tur, uz savu ložu ... Lieciet mani mierā: esmu nogurusi, un man vēl priekšā ļoti grūts cēliens.

— Vai tad es jums traucēju, mana dārgā? — Kozļe-ņevs pārmetoši izsaucās.

— Nu, protams, ka traucējat! Ejiet — es to pieprasu... neciešamais cilvēk! — Nastjeņka sacīja.

Kozļeņevs paraustīja plecus.

— Paklausies tu, velnēn! — viņš teica kādam no strādniekiem. — Nolaid mani lejā pa šo lūku: citādi netieku no šejienes prom!

— Nolaid viņu, Mihailo, tikai labi ātri, došu tev rubli, Nastjeņka paskubināja.

— Tūlīt, — puisis atbildēja un, veikli aizsteidzies, ņēmās laist Kozļeņevu lejup.

— Dodos uz elli un palieku mūžam savaldzināts! — tas izsaucās, paceldams rokas, taču grīda virs viņa aizvērās, un no pretējās puses uz skatuves uznāca Kalino-vičs, ko pavadīja teātra antreprenieris, resns, apsviedīgs vīrs, agrāk pilnvarotais nodokļu atpirkšanas lietās, bet tagad nodarbojās ar teātri.

— Cik te tomēr jauki! Nekad neesmu bijis aizkulisēs! — paskatījies apkārt, teica vicegubernators.

— Tagad, paldies dievam, ir gluži jauki, — rokas berzēdams, atbildēja antreprenieris, — piecas jaunas dekorācijas vien, jūsu ekselence, esmu licis pagatavot, arī sienas nobalsināju, augšā salaboju mehānismus, citādi, pieraugi vien, nosistu vēl kādu aktieri. Nespēju teātri atstāt novārtā kā citi antreprenieri. Kad atbraucu šurp, tad ne tikai skatuve vien, bet arī zāle bija īstens ūķis. Nedēļas laikā iztērēju tūkstošus divus sudrabā. Nezinu, varbūt publika atbalstīs, bet tagad ir grūti: lai dievs dod savilkt galus kopā.

— Protams, atbalstīs. Jūsu trupa lieliski spēlē, — Ka-linovičs atbildēja, — bet es parakstījos uz vietu parterā un par ložu, taču neesmu vēl norēķinājies: te būs tieši tik, cik vajadzīgs! — viņš piebilda, pasniegdams antre-prenierim trīssimt sudraba rubļu.

Tam sāka trīcēt rokas.

— Spēlē labi, jūsu ekselence, — viņš turpināja, aiz prieka nesaprazdams, ko teikt, — trupa ir akurāta, izdarīga! Pie manis gribējuši tikt daudzi aktieri, turklāt labi

aktieri, tikai tādi, kas labprāt iedzer vai noņemas ar kārtīm, — un es tos nepieņemu. Es labāk samaksāju vairāk, bet tad vismaz zinu, ka ir kārtīgs cilvēks.

— Bez šaubām, — vicegubernators atbildēja un paskatījās uz to pusi, kur sēdēja Nastjeņka.

Antreprenieris to pamanīja.

— Un kā, jūsu ekselence, jums patīk mūsu Minajeva? — viņš apvaicājās, paskatīdamies mazliet šķelmīgi.

— Ļoti laba! — Kalinovičs atbildēja vienaldzīgā balsī, kā tas pieklājas viņa amatā.

— Ievērojama aktrise! — antreprenieris atsaucās. — Man šo retumu sūtījis vai pats dievs! Nezinu, kā būs te, bet Kalugā viņa deva lielus ienākumus.

— Kāds tur brīnums: viņa ir ļoti jauka, — vicegubernators atbildēja, izrādīdams manāmu vēlēšanos pieiet pie Nastjeņkas.

Antreprenieris bija veikls un pieredzējis šādās lietās un uzskatīja par nepieciešamu nozust. Kalinovičs piegāja viņai klāt.

— Cik brīnišķīgi jūs spēlējat! — viņš sacīja.

Godņeva paraudzījās viņā, un — ak dievs! — cik

daudz maiguma un mīlas pauda šis īsais skatiens.

— Vai šodien pēc izrādes būsiet pie manis? — viņa nočukstēja.

— Būšu, — no uztraukuma aiztrūkstošā balsī atbildēja Kalinovičs un, atgājis nost, pateica aktrisei, kura tēloja grāfieni, pāris laipnu vārdu par viņas spēli.

— Ak, ļoti priecājos, ka esmu jums patikuši! — viņa teatrāli atbildēja, un tad vicegubernators atstāja skatuvi.

Antreprenieris, pavadījis viņu līdz durvīm, tūliņ deva zvanu — aizkars pacēlās. Bet traģiķis jutās līdz sirds dziļumiem aizvainots par publikas vienaldzību pret viņu, taču aplausus saņēma ari viņš. Varbūt lasītājam zināms monologs, kurā barons Meinavs, dēvēdams sevi par Nepazīstamo, stāsta vecajam draugam majoram savu bēdu stāstu, — monologs, kurā vēl šobaltdien daudziem kā dzīvi ausīs skan nelaiķa Močalova čuksti. Šajā monologā barons stāsta, ka, atgriezies dzimtenē, gribot izdeldēt iesakņojušos muļķību, ko sedz simtgadīgo aizspriedumu tumsība. «O! Kam dārgs paša miers, lai nemūžam to neupurē cilvēku muļķībai. Mani vajāja, mani apvainoja!» ar uzsvaru runāja aktieris. «Mani sāka uzskatīt par bīs-

tamu cilvēku. Viņš ir gudrs, visur apgalvoja, bet viņam ir ļauna sirds.»

Pēc šiem vārdiem vicegubernators piepeši sāka aplaudēt, un viņa paraugam sekoja visa sabiedrība, it kā pauzdama sev publisku apsūdzību.

«Nomira mūsu pulkvedis,» aktieris runāja, «mums bija daudz apakšpulkvežu, es domāju, ka iecels kādu no tiem, un ari vēlējos to; taču kādai vieglprātīgai dāmiņai bija brālēns, stulbs un uzpūtīgs dīkdienis, kurš dienēja tikai sešus mēnešus, un viņu padarīja par manu komandieri. Es to nevarēju paciest un atstāju dienestu.»

Vicegubernators atkal sāka aplaudēt — un citi viņam pievienojās.

«Kāds no maniem draugiem,» Meinavs turpināja, «kuru es uzskatīju par ļoti godīgu cilvēku, izkrāpa pusi no manas bagātības, es to pārcietu un ierobežoju savus izdevumus. Tad uzradās kāds cits draugs, gados jauns: tas pavedināja manu sievu. Vai ar to tev pietiek? Vai vari piedot manu naidu pret cilvēkiem?»

Vicegubernators atkal sāka gluži nevaldāmi aplaudēt. Publika arī aplaudēja un ziņkārīgi viņā noraudzījās. Ka-linoviču vēroja vēl kāds, un, liekas, viņš tieši vēlējās, lai šis cilvēks viņu saprastu, — tā bija Nastjeņka, kura stāvēja, atspiedusies pret dekorācijām, un, pie visām miesām drebēdama, raudzījās viņā, acu nenovērsdama. Skatā, kur Eilālija bija kopā ar piekrāpto vīru, Nastjeņkai iznāca ar mierpilnu apņēmību uzņemties visu apsūdzības smagumu, taču, kad traģiķis viņai pavisam sirsnīgā balsī prasīja: «Ko tu gribi no manis, Eilālija?» — viss viņas augums notrīsēja. «Nē, dieva dēļ! To es nebiju gaidījusi! Ak, šī balss liek asiņot manai sirdij. Šis tu, šis draudzīgais tu! Dieva dēļ, augstsirdīgais draugs! Noziedznieces ausij jādzird skarba un nežēlīga balss!» viņa teica, un vārdi izskanēja tā, ka puse zāles paslējās kājās.

— Tas nāk no sirds dziļumiem, — teica maģistrs, un, tāpat kā viņam, arī simtiem te sēdošo kāršu spēlmaņu, kukuļņēmēju, pat blēdīgajiem tirgotājiem, iereibušajiem sulaiņiem un izlaidīgajām istabmeitām galerijā — visiem acīs sariesās asaras. Augstākās sabiedrības dāmas, pieklājību aizmirsušas, izliecās laukā no ložām — un tā visa aina pagāja diezgan klusu; taču, kad uzveda bērnus, Eilālija ar sirdi plosošām vaimanām metās vīra apkampienos, tā ka skatītāji nodrebēja; valsts īpašumu palātas

pārvaldnieka māsai kļuva slikti. Kozļeņevs atspieda galvu pret blakusložas sienu. Potvinovas astoņgadīgais puišelis sāka brēkt, un aizkars nolaidās. . Pūlī nodārdēja aplausi un saucieni. «Minajevu!» Viņa iznāca. Publika viņu izsauca vēlreiz — Nastjeņka parādījās jau mētelī un tūliņ pazuda, taču jaunieši turpināja saukt, un pārējo balsu vidū visvairāk izcēlās maģistra bass. Bet antreprenieris iznāca un paziņoja, ka Minajevas kundze aizbraukusi, jo jutusies ļoti nogurusi. Tūliņ pēc tam piecēlās arī vicegubernators. Policijmeistars, kuram viņš gāja garām, izgāja līdzi, taču drīz vien atgriezās.

— Vai aizbrauca? — kamerālpalātas priekšsēdētājs apvaicājās.

— Aizbrauca, — policij meistars atbildēja, — gribēju pavadīt — neatļāva!

— Un neatļaus arī! Bet vecajam sakārnim, vai atceraties, vienmēr vajadzēja parādi! Šis ir ļoti gudrs cilvēks! — priekšsēdētājs noteica.

— Nu , kā tad! — policij meistars apstiprināja.

XI

Vicegubernatora kariete straujos rikšos joņoja pa galveno — Nikoļskas ielu, kur ar policij meistara gādību visi lukturi dega gaiši jo gaiši, bet tad — un to nu policij meistars nekādi nebija gaidījis — vicegubernators piepeši nogriezās pa Dvorjanskajas ielu, pa kuru viņam nepavisam nebūtu vajadzējis braukt, un tālab šī iela nemaz nebija apgaismota. Te vicegubernatora karietei zem dīseles tik tikko nepakļuva ārstniecības pārvaldes inspektora droška, kas arī gribēja apbraukt peļķi un turējās gar tās malu.

— Ko tad tu, miegaini? Nezini, pa kuru pusi jābrauc, vai? — vicegubernatora kučieris uzbrēca un, strauji drāzdamies garām, aizķēra droškas priekšējo riteni un norāva streņģi. Inspektora kučieris vai, pareizāk sakot, zaldāts no slimnīcas tikko noturējās uz bukas.

— Ek, kaut tevi nelabais! īstenie vicegubernatora raz-bainieki, — viņš uzdrošinājās pusbalsī nomurmināt aizbraucējiem pakaļ.

Tikmēr kariete iegriezās labās puses šķērsielā un sāka ripot lēnām, jo te bija dziļas risēs un grambas; taču vi-

cegubernators dusmīgi uzsauca: «Ātrāk!» — un kučieris sāka zirgus trenkt tā, ka vienīgi savas vērtības apziņa dārgajām līmeniskajām atsperēm lika izturēt triecienus, kādi nu sākās. Kurp steidzās Kalinovičs, mēs zinām, un, noraugoties viņā, neviļus nāca prātā, ka dievs vien zina kurš mīl trauksmaināk: vai nepieredzējis jauneklis, kurš, pie visām miesām drebēdams, ar kvēlojošu seju un dzejiski sajukušām matu cirtām steidzas uz slepenu satikšanos, vai arī cilvēks ar solīdi apgrieztiem, jau sirmot sākušiem matiem, cilvēks, kurš desmitiem gadu nodzīvojis bez jebkādas mīlestības, nokaudamies ar sīkām dienesta rūpēm un nepatikšanām, ar sirdij netīkamu klanīšanos, ar apakšnieku apspiešanu un sodīšanu, — cilvēks, kurš no dzīves pieredzes uzzinājis un mācījies novērtēt valdzinošo jaukumu, ko sniedz šīs slepenās tikšanās, šī siržu tuvība, ko tik ļoti izsmej praktiski noskaņoti cilvēki, kuri tomēr dažkārt ir ar mieru maksāt simtiem tūkstošu, lai ar kādu ne gluži svaigu vācu vai spāņu izcelsmes mademoiselle Minnu atdzīvinātu kaut vai mākslotu šīs siržu tuvības ēnu.

Nomaļajā šķērsieliņā nelielas koka mājeles priekšā Kalinovičs uzsauca: «Pieturi!» — un, pats atvēris durtiņas, ātri iesteidzās pa vārtiņiem. Pagalmā viņam bija jāiet pa koka laipām, kas zem kājām lēkāja kā klavieru taustiņi. Mazītiņajā priekšnamiņā viņš uzgrūdās mucai, tad atsitās ar galvu pret durvju aplodas augšmalu un nonāca tumšā priekšistabā, kur steigšus nometa uz grīdas savu kažoku par divtūkstoš rubļiem, un iegāja pelēcīgā, nelielā zālē. Pretī sitās stipra turku tabakas un savītušu aiz svētbildes aizbāztu zāļu asā smarža, un — ak dievs! — cik pazīstama aina atklājās viņa skatienam: ar pavirši sasukātiem matiem un sarkanā smiņķa pēdām uz sejas atzveltnes krēslā sēdēja Nastjeņka, uzvilkusi platu, uz krūtīm pusaizpogātu blūzi. Uz kāršu galda, ko klāja vietām izdegusi vadmala, atradās patvāris, bet tēju tasēs lēja kapteinis, pusuzlīcis, ģērbies vecajā, liekas, nenovalkājamā vicmundierī ar gaišām pogām; starp tasītēm gulēja, liekas, tā pati vecā īsā putu pīpīte, un vienīgi jau savu mūžu nodzīvojušās Diankas vietā istabas kaktā uz pakaļkājām tupēja milzīgs suns Trezors, Diankas dēls, kas līdzinājās savai mātei kā ūdens pile ūdens pilei. Kā papildinājums šai Kalinovičam tik dārgajai un ne ar ko nesalīdzināmajai ainai pie stenderes ar paplāti rokās

stāvēja Mihejičs, kurš pēdējā lugā bija tīšuprāt atteicies suflēt un pašlaik bija pat novilcis zābakus un apāvis kurpes no «Bagdādes kalifa», lai mazāk klaudzētu un lai varētu veiklāk pasniegt tēju.

— Atbrauci! — Nastjeņķa pieceldamās sagaidīja sa viesi.

— Atbraucu! — viņš atkārtoja ar gluži starojošu seju.

— Man ir tas gods stādīt priekšā jums pazīstamo kapteini, — Nastjeņka turpināja.

— Jā, esiet sveicināti! — vicegubernators sacīja, sniegdams kapteinim roku, kaut gan patiesībā bija gatavs mesties viņam ap kaklu.

— Sveicināti! — tas atbildēja sirsnīgi, tomēr ar pašcieņu.

— Nu, sēdies! — teica Nastjeņka, pūlēdamās ar savu roku aizsniegt un piebīdīt Kalinovičam krēslu, Mihejičs tomēr pasteidzās pirmais: ar īstu teātra sulaiņa veiklību viņš piecēla visērtāko krēslu un tikpat veikli atkāpās un nostājās savā vietā.

Kalinovičs apsēdās un, pievērsis acis Nastjeņkai, nespēja neko parunāt.

— Vai jūsu ekselence nevēlētos tēju? — viņa jokodama apvaicājās.

— Labi, — atbildēja Kalinovičs.

Tad viņi atkal apklusa, nekādi nevarēdami atrast pavedienu sarunai, un tikai raudzījās viens otram acīs. Tikmēr kapteinis rūpīgi ielēja tēju, bet Mihejičs pasniedza paplāti, lai saņemtu tases.

— Tomēr jūsu ekselencei labpaticis krietni novecot! — Nastjeņka beidzot ierunājās, turpinādama maigi nolūkoties Kalinovičā. Viņš pārlaida roku saviem īsajiem, iesirmajiem matiem.

— Un arī jūs neesat kļuvusi jaunāka! — viņš teica.

— Kur nu! Tikai sirds nav novecojusi, — Nastjeņka atbildēja ar zobgalīgu koķetību.

— Varbūt man tāpat, — Kalinovičs smaidīdams piebilda.

Nastjeņkas seja piepeši kļuva nopietna.

— Esmu dzirdējusi, mans draugs . Man visu izstāstīja, kā tu šeit strādā, kā izturies, un man tev atklāti jāsaka — pēc tam esmu sākusi tevi cienīt vēl vairāk, — viņa nopūzdamās sacīja.

Kalinovičs nodūra acis un pasteidzās uzrunāt kapteini, kurš bija piepildījis tases un apsēdās viņam blakus.

— Un arī mums, kaptein, dievs vēl ir lēmis redzēties!

— Tā ir, cienītais, — tas atbildēja un, zināms, tālākas sarunas neuzsāka.

— Bet sakiet — vai jūs jau sen nonācāt teātrī un kā tas gadījās? — Kalinovičs apvaicājās Nastjeņkai.

— Tas ir garš stāsts, — viņa atbildēja, — bet te ir tikai savējie: tātad varu runāt atklāti. Nu jau tēvocis vairs nedusmosies — vai ne, tēvocīt?

Kapteinis nodūra acis.

— Un tu, Mihejič, nevienam neizpļāpā — vai dzirdi? — viņa, ar roku padraudēdama, sacīja suflierim.

— Saprotu, māmulīt Nastasja Petrovna, un tagadīt, jūsos raudzīdamies, no visas sirds tikai priecājos vien! — tas atbildēja un mīlīgi piešķieba galvu.

— Nu, tad, godātais, tā! — Nastjeņka atsāka. — Pēc tā brīnišķā brīža, kad jums labpatika no manis aizbēgt un vēlāk tik augstsirdīgi norēķināties ar mani naudā, ko man briesmīgi gribējās kopā ar kādu vara svečturi iesviest tev sejā Un, protams, ja toreiz man līdzās nebūtu Belavina, nemaz nezinu, kas ar mani būtu noticis

Kalinovičs viegli pasmaidīja.

— Belavina? — viņš atkārtoja.

— Jā Kāpēc tad jūs to sacījāt ar tādu uzsvaru? — Nastjeņka atjautāja.

— Vous étiez en liaison avec lui? [81] — Kalinovičs tīšuprāt vaicāja franciski, lai kapteinis un Mihejičs nesaprastu.

Nastjeņka nosarka.

— Kā tad tu to zini? — viņa apprasījās, uzmetusi Ka-linovičam mazliet šķelmīgu skatienu.

Jāteic, ka manā varonē vispār jūtami izpaudās aktrises tonis un manieres, bet Kalinoviču tas tikai vēl vairāk sajūsmināja.

— Es zinu visu, ko jūs Pēterburgā darījāt, — viņš atbildēja.

Nastjeņka pasmaidīja.

— Paklausies, — viņa iesāka, — ja tev kādreiz sieviete ir apgalvojusi vai apgalvos, ka viņa, lūk, esot mīlējusi vai nu vīru, vai mīļāko un vēlāk viņš nomiris vai arī to piekrāpis, taču viņa turpinājusi to mīlēt līdz

kapa malai, tici man, ka šī sieviete vai nu vēl nav dzīvē neko pieredzējusi, vai arī melo. Mums visām piemīt spējas nevis mīlēt tieši kādu vienu būtni, bet gan spējas vispār mīlēt vai nemīlēt. Vienai šīs spējas ir vairāk attīstītas, otrai mazāk, bet dažai to nav nemaz... Cik dziļi un stipri biju pieķērusies tev, šai ziņā, liekas, mani nevarētu pārspēt neviena sieviete pasaulē! — Nastjeņķa izsaucās.

Te Kalinovičs viņai noskūpstīja roku.

— Bet tajā pašā laikā, — Nastjeņka turpināja, — kad tu mani biji pametis un kad pie manis palika cits cilvēks, kurš, kā likās, tik ļoti jūt man līdzi, kā to spēj tikai tēvs vai māte. . es to redzēju un neviļus viņam pieķēros.

— Un . — Kalinovičs piebilda.

— Kas par un? .. Tur jau tā lieta, ka nebija nekāda un\ — Nastjeņka atteica. — Paklausieties, tēvoci, ejiet parūpējieties par vakariņām.. Kā tagad noderētu Pala-geja Jevgrafovna! Cik ļoti viņa par tevi priecātos un kā tevi pacienātu! — viņa sacīja Kalinovičam.

— Bet kur tad viņa ir? — tas apvaicājās.

Nastjeņka nopūtās.

— Viņa ir mirusi, mans draugs, ne gadu nenodzīvoja pēc tēva nāves. Viņa gan prata mīlēt, nevis tā kā mēs abi, un prata tieši tāpēc, ka bija ļoti vienkārša un nemākslota pēc savas dabas Dodiet mums, tēvoci, arī vīnu: es gribu, lai Žaks šodien pie manis dzer vīnu Vai atceries, kā mēs dzērām, kad tu kļuvi par literātu? Cik priecīgi brīži tie bija! Bet kāpēc gan es tā runāju? Arī tagad ir labi! Ejiet, tēvoci!

Kapteinis, pametis ar acīm Mihejičam, kopā ar viņu izgāja.

Kalinovičs tūliņ izmantoja abu prombūtni: viņš pievilka Nastjeņku sev klāt, apskāva viņu un noskūpstīja.

— Nu, godātā? — viņš teica, apsēdinādams Nastjeņku sev uz ceļiem.

— Nu, godātais? — Nastjeņka atbildēja. — Tu saki un Bet tu maldies: sakara man ar viņu nebija . Kāpēc jūs tik zobgalīgi smaidāt? Vai domājat, ka neesmu pilnīgi atklāta?

— Tā man liekas gan, — Kalinovičs smaidīdams atteica.

Nastjeņka noliedzoši papurināja galvu.

— Jau sen, mans draugs, — viņa, skumji smaidīdama, ierunājās, — man pagājis tas laiks, kad jāglabā un jāsargā savs vārds, un, lai tevi pārliecinātu, pateikšu atklāti, ka no tuvības ar viņu mani atturēja nevis mans pruāerie \ bet viņš pats to nevēlējās. Vai šāda atzīšanās jūs apmierina?

Kalinovičs atkal pasmaidīja un noteica:

— Ir nu gan muļķis!

— Nē, viņš ir gudrāks par mums abiem. Viņš bija ļoti labi aprēķinājis, ka nodibināt šādas attiecības ar sievieti nozīmē uzņemties vistiešāko morālo un materiālo atbildību.

— Tu tā domā?

— Protams, jo viņš ir viens no tiem jaukajiem Pēterburgas vecpuišiem, kuri šādās lietās neriskē, un tādēļ viņš, manuprāt, ir sīks cilvēciņš! — Nastjeņka aizrautīgi pabeidza.

— Oho! Ar jūsu muti runā aizvainotas mīlas jūtas, mana dārgā! — Kalinovičs izsaucās.

— Nē, mans draugs, — viņa iebilda, — tā nav aizvainota mīla, bet drīzāk dusmas par vilšanos, kas jo smagāka tāpēc, ka nāca gluži negaidīta un nenojausta .. Tu jau pats ļoti labi zini, kādā pievilcīgā augstumā šis cilvēks arvien mācēja turēties, un es to tikai vēlāk izpratu un novērtēju. Tu, piemēram, spēj saniknoties, izlikties sauss, nejūtīgs, bet Belavins nekad neuzņems nevēlamu toni: viņš vienmēr ir cildens, simpātisks un aristokrātisks. Gluži dabiski, ka es viņu sāku uzskatīt par tādu kā vīrieša ideālu, taču vēlāk jau ar pašu pirmo jautājumu, ko mums izvirzīja dzīve, visi šie spīduļi un vizuļi uzreiz nobira, tā ka tagad gribas gan smieties, gan raudāt, ja atceros, kā bija.

— Un kā tad bija? — Kalinovičs iejautājās.

Nastjeņka paraustīja plecus.

— Bija tā, — viņa turpināja, — ka es Belavinu patiesi iemīlēju, galu galā pieradu pie viņa un tajā pašā laikā manīju, ka es viņam patīku, jo, lai nu kā, viņš augām dienām sēdēja pie manis, uzminēja katru manu sīkāko vēlēšanos, lasīja man priekšā, apspriedās — bet tikmēr mana naudiņa sāka izsīkt. Zini, es savā provincietes

1 Kautrīgums (franc.).

naivumā prātoju: kas tur ko slēpt? Reiz es viņam pavisam vienkārši un tieši pateicu: «Paklausieties,» es saku, «Belavin, man nav naudas; man nav no kā iztikt; lūdzams, sameklējiet man kādu darbu.» Šo domu viņš kaut kā īpaši steidzīgi atbalstīja, un, liekas, jau nākošajā dienā es no viņa saņēmu vēstuli, ka pie kādas viņa radinieces — vecas grāfienes varu dabūt laika kavētājas vietu Bet nu laid mani va]ā tūliņ nāks tēvocis.

To teikusi, Nastjeņka apsēdās atkal savā vietā un iegrima domās. Kalinovičs viņā raudzījās, acu nenolaizdams.

— Un cik daudz man tur bija jācieš, mīļais draugs! — viņa iesāka. Tu nevari ne iedomāties: vecene bija gaužām nejauka, lepna, uzpūtīga, tā ka jau pēc kāda pusgada sāku just, ka noteikti dabūšu diloni no šiem pastāvīgajiem pazemojumiem, no mūžīgās gaidīšanas, ka tūliņ atkal vajadzēs padot soliņu vai pacelt lakatu. Be-lavins to visu zināja jau iepriekš un varēja paredzēt: tātad šajā gadījumā viņš bija mani gluži vienkārši upurējis. Tomēr visļaunāk bija tad, kad es beigu beigās sāku viņam atklāti teikt, ka nespēju te dzīvot, jo mani viss aizvaino, ka neesmu dzimusi, lai kādam kļūtu par verdzeni un kalponi Bet viņš piepeši ne par šo, ne par to sapūtās, sāka lasīt man sprediķi, ka mīlot mani kā māsu, ka esot ar mieru manā labā darīt visu, ko būtu darījis māsas labā Un tā joprojām vienā gabalā: māsa un māsa. Galu galā es sapratu, ko viņš ar to grib teikt. Manī ierunājās patmīlība. Kā raksta Gogolis — cilvēks ilgi var citiem noslēpt savu būtību, taču dažreiz pietiek ar vienu kļūmīgu viņa dvēseles kustību, lai šis cilvēks būtu jums kā uz delnas, — tā arī Belavins: pēkšņi biju viņu pilnīgi izpratusi. «Es jau pati, Mihailo Sergejič,» es saku, «mīlu jūs kā brāli un nekādus īpašus upurus no jums neprasu.»

— Un ko tad viņš uz to atbildēja? — Kalinovičam interesēja.

— Neko, klusēja, un, vai zini, viņš man likās kā tāda veca, neprecēta meita, kas savas sirds tukšībā nodarbojas ar citu likteņiem, un tādām jau nav nekā briesmīgāka par tiešām un nopietnām attiecībām dzīvē, tādām patīk vienīgi tēlot jūtas tāds, lūk, ir šis viņa humānisms No turienes tas ceļas!..

Kalinovičs pasmīnēja.

— Beidzot — ak mans dievs! — es izpratu tavu vērtību, salīdzinādama viņu ar tevi, — Nastjeņka izsaucās.

— Arī tu esi egoists, tomēr dzīvs cilvēks, tu visu mūžu pēc kaut kā tiecies, tu ciet; un tu pret cilvēkiem un pret viņu dažādajiem uzskatiem jūti vai nu simpātijas, vai riebumu un to nevilcinoties parādi dzīvē, turpretī Bela-vins to nekad nedara: viņš par visu ļoti cēli paspriedelē un tālāk nesper ne soli. Viņam ir viegli dzīvot pasaulē, jo viņš ir gļēvulis, viņam nav ne asiņu, ne sirds, tikai prāts!

Kalinovičs ilgāk nespēja izturēt.

— Ak, mana mīļā! Kas tu par gudrinieci! — viņš izsaucās un, satvēris Nastjeņku aiz rokas, atkal gribēja viņu pievilkt sev klāt.

— Nē, nevajag, viņi nāk, — Nastjeņka sacīja, un kapteinis kopā ar Mihejiču patiešām ienesa apklātu galdu.

— Šis cilvēks, — Nastjeņka atkal ierunājās par Belavinu, •— tā saudzē sevi, ka papūlēsies aizbēgt tūkstoš verstu tālumā pat no vissīkākajām jūtām, kas viņu varētu kaut mazliet apgrūtināt, nebildīs neviena vārda, kas vēlāk ļautu kādam no viņa kaut ko prasīt, bet mēs ar jūsu ekselenci gan tādi neesam, kaut arī dzīvē varbūt esam izdarījuši daudz nopietnu pārkāpumu, — vai nav tiesa?

— Jā gan, tādi mēs neesam, — Kalinovičs, ar mīlestību viņā noraudzīdamies, apliecināja.

— Galds klāts, — tobrīd ziņoja Flegonts Mihailičs.

— Lieliski, kapteini Man briesmīgi gribas ēst! — Nastjeņka izsaucās. — Monsieur, prenez votre place! — viņa nokomandēja Kalinoviču un apsēdās arī pati. Vicegubernators apsēdās viņai pretī. — Par jums abiem, kungi, manuprāt, — Nastjeņka, galvu papurinājusi, turpināja,

— par jums, abiem gudriniekiem, labāks ir mans Ivol-gins.

— Arī Ivolgins ir jūsu? — Kalinovičs jautāja, izdzerdams pilnu glāzi vīna, ko viņš gandrīz nekad nedarīja.

— Protams, mans. Un viņš ir lielisks cilvēks.

— Kādā ziņā tad viņš ir tik lielisks?

■— Viņš savā dvēselē ir mākslinieks, — Nastjeņka atbildēja. — Kurš tad pirmais atklāja un atbalstīja manī aktrises aicinājumu un deva man šo tā saucamo maizes kumosu visam mūžam? Par kaislību uz teātri vien viņu var mīlēt dievs zina kā . Toreiz, tikko bija miris viņa tēvs, viņš nekavējoties ieķīlāja muižu, sarunāja kādu

vecu antreprenieri un ieradās pie manis. «Redzat,» viņš teica, «Nastasja Petrovna, mēs abi vienmēr esam gribējuši spēlēt teātri, tomēr mums nekad tas nav izdevies, bet tagad es sastādu provinces trupu Brauciet, lūdzu, dieva dēļ, kopā ar mums un esiet mūsu pirmā dramatiskā aktrise!» Sākumā man par viņa priekšlikumu sanāca smiekli, bet tad sāku domāt: «Kas tad tur, ak kungs! Vai tad nav daudz cēlāk pelnīt sev maizi uz skatuves nekā būt kalpones vietā sazin kādai apvītušai grāfienei,» — un es piekritu Aizrakstīju tēvocim. «Brauksim,» es teicu, «mans bruņiniek, tālu meklēt ieti, kas jūtām apvainotām patvērumu dos... Karieti manu šurp! Karieti! ..» * Vai ne, tēvoc?

— Tā bija, godātā, tieši tādiem vārdiem — labsirdīgi smaidīdams, atbildēja kapteinis.

Bet Kalinovičs tikmēr nezin kāpēc kļuva drūms.

— Vai arī vēl šai ziņā, — Nastjeņka turpināja, pievērsdamās viņam, — jūs visi, jaunie kungi, ieskaitot arī jūsu ekselenci, jūs visi, lai jūs teiktu ko teikdami, skatāties uz mums, īpaši uz provinces aktrisēm, no augšas; jūs ļoti labprāt lakstojaties ar mums, aplidojat mūs, spējat mūsu dēļ pat mazliet paputināt savu mantu un tomēr tajā pašā laikā uzskatāt mūs par cienīgām kļūt vienīgi par jūsu mīļākajām — un ne par matu vairāk! Bet mans mīļais Ivolgins uz to raudzījās citādi: tas, ka esmu aktrise, mani tieši pacēla viņa acīs, divus gadus viņš par to vien sapņoja, ka es kļūšu viņa sieva; un tēvocis mani, lūk, vēl šodien bar, kāpēc es neesot pie viņa gājusi. Es taču, kaptein, nedarīju labi?

— Nē, ko nu, jūs varat darīt, kā gribat! — Flegonts Mihailičs atbildēja, ieliedams Kalinovičam vēl vīnu.

— Ivolgina kungam vēl prātiņš par īsu, lai viņš būtu jūsu laulāts draugs, — neņemiet man par ļaunu! — piepeši iejaucās Mihejičs, kurš ar šķīvi rokās stāvēja pie galda.

— Labi teikts, — izsaucās vicegubernators.

— Nu, kā tad, apžēlojieties, jūsu ekselence,— Mihejičs turpināja, — kāda partija gan tur var iznākt? Sieva, tā sakot, pēc savas audzināšanas teiks kādu vārdu, bet vīrs to nemaz nespēs saprast! Esam mēs ari bieži dzirdējuši, kā viņš ar jaunkundzi runā: trim tram — un tālāk netiek; staigā tik apkārt un bužina matus.

— Rimsties nu, Mihejič, tā vis nesaki: mēs ar tevi

jau paši arī neesam necik gudri .. Turklāt, ja ari viņš būtu tāds mazliet panaivs, toties viņam pūrā nāk līdzi divtūkstoš dvēseļu, bet tas ir tik pamatīgs skaitlis, ka es, piemēram, pazīstu ļoti labus cilvēkus, kuri reiz nespēja noturēties pretī pat pusei no tā .. — Nastjeņķa pajokoja un palūkojās uz Kalinoviču, taču, pamanījusi, ka viņš kļūst vēl drūmāks, tūliņ mainīja toni. — Tu dusmojies? Nevar būt — nu kas tad ir? Varbūt esi greizsirdīgs? Jā . Nu, tad paklausies! — viņa sacīja, sniegdama Kalinovičam roku. — Paklausies: kādā neaizmirstamā dienā es nejauši avīzē izlasīju, ka viens jums pazīstams kungs iecelts par vicegubernatoru . Ko es toreiz jutu, zina vienīgi nakts un tumšie meži. Kā neprātīga es pēc tam sāku izvaicāt, ko vien varēju... Man, zināms, pastāstīja daudz ko Lai notiek kas notikdams, prātoju, es gribu šo cilvēku redzēt — un esmu ieraudzījusi. Vai nu esat nomierinājies?

Kalinoviča seja patiesi bija noskaidrojusies.

— Un ko tad tev par mani stāstīja? — viņš apvaicājās.

— Stāstīja, zināms, ka tu kukuļus neņemot, ka esot ļoti gudrs, zinīgs cilvēks, bet despots un nežēlīgi bargs Tu neieredzot sabiedrību un uz teātri tu droši vien ne reizi neatnākšot, jo tev vairāk par teātra izrādēm patīkot nāves soda izpildīšana pilsētas laukumā; vārdu sakot, visas uzslavas bija ļoti nopietnas, bet pārmetumi — tīrās blēņas, kurām es tev iesaku nepievērst nekādu uzmanību, — Nastjeņka piebilda, atkal ievērodama, ka pēdējie vārdi Kalinovičam bijuši nepatīkami.

— Nē, tās nav blēņas! Dodiet man, kaptein, vīnu! .— viņš ierunājās, pievērsdamies Flegontam Mihailičam.

Tas nevilcinādamies ar lielu prieku piepildīja viņa glāzi.

— Tās nav blēņas! — vicegubernators, izdzēris vīnu, atkārtoja aizžņaugtā balsī. — Tūkstoš balsīs par mani runā, ka esmu skarbs, esmu tirāns un ļaundaris, bet kāpēc neviens negrib manī saskatīt kaut vienu krietnu cilvēcisku īpašību, proti, nekad neesmu bijis nelietis un nekad neviena priekšā neesmu liecis galvu.

— Ak kungs! Nu kurš gan par to šaubās? — Nastjeņka iebilda.

— Visi! — Kalinovičs izsaucās. — Un neviens pat ne zināt negrib, ka es, ja dzīvē esmu ko sasniedzis, tad

nemūžam ne ar lūgumiem, ne pieglaimojoties, bet vienmēr esmu vispirms dabūjis cilvēku savos nagos, esmu to piespiedis kaut ko izdarīt manā labā. Mana izturēšanās pret tevi un manas laulības — vienīgie gadījumi, kad es, pēc paša domām, esmu rīkojies nekrietni; taču līdz tam mani noveda tā pati jaukā sabiedrība, kas tagad mani nolād un kas mani žņaugusi kopš bērnu dienām, bet es .. ko lai es iesāku? Pēc dabas esmu plaša vēriena cilvēks, un man arvien bijuši vajadzīgi lieli ūdeņi.

— Man bezgala žēl, — Nastjeņka viņu pārtrauca, — ka tu neesi kļuvis par literātu: pēc tava prāta, tavas audzināšanas un, beidzot, pēc tavas pasaules uztveres tas ir tavs īstais uzdevums.

Kalinovičs gandrīz zaudēja savaldību.

— Pie velna šī literatūra! Man tā vienmēr bijusi tālāka par visu citu. Un galu galā, pat ja es būtu kāds krievu Bairons vai Šekspīrs, — kas tad par to? Mēs ar savām acīm esam redzējuši, kāds liktenis mūsu zemē piemeklē visus labākos šajā nozarē: citu nošauj, cits nomirst uz salmu maisa kā ubags, vēl cits nodzeras vai sajūk prātā Nav vēl, godātie! .. Nav pagaidām mūsu zemē dzīves dzejniekiem un māksliniekiem Viņiem pagaidām pie mums vēl nav paliekama vieta — To pateicis, vicegubernators uz pāris mirkļiem apklusa. Tad, it kā apspriezdamies pats ar sevi, viņš atkal ierunājās, noplātīdams rokas: — Nu jau dzīvoju pasaulē vairāk nekā četrdesmit gadus, un ko tad es redzu, kas izvirzās priekšgalā. vai krietns darbs, vai spīdošas spējas, varbūt liels prāts? Nekā tamlīdzīga! Dažs ar pievilcīgu ārieni, dažs gadījuma cilvēks vai galu galā nauda. Es izraudzījos pēdējo: vispretīgākajā kārtā pārdevos laulībā un kļuvu par miljonāru. Tad apvāršņi tūlīt noskaidrojās un ceļš visur bija vaļā. Kungi, kas nebija vēlējušies savas acis pavērst lejup uz mani, pēkšņi atradās man pie kājām! ...

— To visu es ļoti labi zinu un saprotu. — Nas

tjeņka apliecināja.

Tikmēr Kalinovičs uzbudinājās arvien vairāk un vairāk un iedzēra vēl vīnu.

— Paklausieties, — viņš ierunājās, saņēmis Nastjeņ-kas roku, — es tagad esmu mazliet iereibis, un šis laikam ir mans pirmais atklātības brīdis pēc desmit gadus ilgas ellišķas, sīkstas klusēšanas. Jūs, mans mazais draugs, un jūs, kaptein, esat vienīgie cilvēki pasaulē, no

kuriem es vēlētos saņemt kaut mazliet mīlestības un sapratnes . Uzklausiet mani! Vai jūs zināt, ka es kopš savas laulības pirmās dienas kļuvu par ierēdni, par pilsoni, sauciet to, kā gribat, tikai pats sev es vairs nepiederēju. Es tiecos un vēlējos panākt vienu: būt noderīgs citiem, izdarīt kaut ko citu labā; sakiet man — par ko tādā gadījumā sabiedriskā doma mani vajā? Lai arī bagāts, es dzīvoju gandrīz askētisku dzīvi. Kad biju ierēdnis, es strādāju dienām un naktīm, par savu naudu algoju spiegus, pats kļuvu par nosūdzētāju, par slepenpolicistu, lai atklātu sīku ļaundarību. Savā pašreizējā amatā es uzveicu gubernatoru, kurš piecpadsmit gadus nomāca visu guberņu un sūca no tās naudu. Pēdējo nelieti, jums pazīstamo kņazu Ivanu, par kriminālnoziegumu ietupināju cietumā un varbūt vēl savus piecus sešus kukuļņē-mējus esmu padzinis no darba. Un par visu to par to, ka es attīru guberņu no tamlīdzīgiem mēsliem, mani pašu apvaino Divus trīs skolotājus, par kuru godīgumu biju pārliecināts, es iecēlu gluži niecīgos amatos — arī to man pārmet: melš, ka es vācot sev bandu, kaut gan es paša dēlam, kaut vai viņš manu acu priekšā badā mirtu, ne kapeikas nepieliktu pie algas ja nezinātu, ka viņš ir noderīgs dienestā, kurā es vēlos būt gluži bezgrēcīgs — svēts un tīrs no visa personiskā — tas ir mans vienīgais sapnis. tā ir mana slava . Nekā cita dzīvē nav — To pateicis, vicegubernators aizsedza seju ar rokām un nokāra galvu. — Ja to visu saliek kopā, — viņš turpināja dīvainā nikni izsmējīgā tonī, — tad iznāk, ka nepavisam nav joks dzīvot sabiedrībā, kurā vēl pagaidām tik vāji attīstīta goda un taisnīguma izpratne; dzīvot un darboties tādā sabiedrībā — tas nepavisam nav viegli!

— Kurš gan ar to nebūs vienis prātis? Bet kāpēc tas tik ļoti jāņem pie sirds? — Nastjeņķa mēģināja iebilst.

— Jāņem pie sirds! — Kalinovičs izsmējīgi atkārtoja. — Gribot negribot jāņem, kad apzinies, ka te visi ir tavi ienaidnieki un tu viens stāvi visiem pretī. Dod tad cilvēkam, kādu spēku vien gribi, viņš pret paša gribu kļūs vājš un tiks satriekts.

Saruna uz brīdi pārtrūka, un, tā kā vakariņas bija paēstas, kapteinis ar Mihejiču sāka nokopt galdu. Nas-tjeņka ar Kalinoviču atkal palika divi vien.

— Un saki, lūdzu, — ko tad tava sieva? — viņa apvaicājās.

Sie vārdi Kalinoviču apdedzināja kā uguns. Viņš spēji izslēja galvu un teica.

— Kurš no mums abiem vairāk vainīgs, to lai iztiesā dievs: vai viņa, vai es. Vismaz pašlaik es zinu, ka viņa varētu mani noindēt, ja vien nebaidītos no likumiem.

— Ak kungs! Ko tu īsti runā, mans draugs? — Nas-tjeņķa sacīja un, piegājusi pie Kalinoviča, uzlika viņam roku uz pleca. — Kāpēc tu esi tik satraukts? Paklausies... vai tu dievu lūdz? — viņa čukstus piebilda.

— Lūdzu! — Kalinovičs nopūzdamies atbildēja. — Cik dīvaina tomēr ir mūsu sastapšanās! — viņš turpināja, uzmetis Nastjeņkai skatienu. — Kad vajadzētu teikt maigus mīlas vārdus, mēs spriežam par dievs vien zina ko .. Vai gan senāk mēs tādi bijām?

— Jā, bet kas par to? Mēs mīlam viens otru tāpat kā senāk!

— Es vēl vairāk, — Kalinovičs piebilda.

Un vai gan es ne? — Nastjeņķa piebalsoja un noskūpstīja viņu.

Ienāca kapteinis ar Mihejiču. Viņa apsēdās savā agrākajā vietā. Kādu brīdi visi klusēja.

— Bet nu uz redzēšanos, — vicegubernators piepeši sacīja, celdamies kājās.

— Kurp tad tu? — Nast jeņķa ievaicājās.

— Uz mājām, — Kalinovičs atbildēja. — Es tagad esmu sācis ticēt priekšnojautām, un, lūk, izskaidro to, kā gribi, — viņš turpināja, saņemdams galvu rokās, — tikai mani kādas neizprotamas bailes iežņaugušas kā spīlēs, un es pavisam skaidri jūtu gandrīz vai redzu, ka taisni šobrīd kaut kur tur debesīs pēc likteņa noslēpumainās gribas notiek lūzums manā dzīvē: uz Jaunu vai uz labu — es nezinu, tikai būs briesmīgs lūzums Briesmīgs.

— Šī priekšnojauta ir viegli saprotama, — Nast jeņķa atbildēja, — tu sastapies ar mani, un zināms, ka nāks lūzums.

— Nē, tas nav tas! Paliec sveika! . Palieciet sveiks, Flegont Mihailič, — Kalinovičs pateica un devās prom.

Nast jeņķa, mazliet nobažījusies un skumja, pavadīja viņu līdz priekšnamam. Kapteinis steidzās rādīt gaismu, bet Mihejičs, padevis viņam kažoku un paņēmis no

Flegonta Mihailiča sveci, pavadīja vicegubernatoru līdz pat ekipāžai.

— Nepaklūpiet šeit, jūsu ekselence, lai dievs jums stāv klāt! — viņš brīdināja Kalinoviču, mazliet pieturēdams aiz elkoņa, un tad, aizcirtis aiz viņa karietes durtiņas, dubJos pievilkdams kāju, vēl piebilda: — Novēlu jūsu ekselencei labu nakti!

— Pateicos! — Kalinovičs atbildēja laipnā balsī un aizbrauca.

Atbraucis mājās, viņš pārliecinājās, ka priekšnojauta nav vīlusi. Uz vāji apgaismotajām kāpnēm viņam pa kājām pagadījās kaut kas balts.

— Kas tas ir? — viņš noprasīja sulainim, kurš bija iznācis pretī.

— Kaste . kundzes, — tas nedrošā balsī atbildēja.

— Kāpēc tā ir šeit?

Sulainis samulsa vēl vairāk.

— Kundzei labpaticis aizbraukt, bet karietē nebija vietas, un tad atstāja tepat.

— Kā — aizbraukt? Uz kurieni tad? — Kalinovičs taujāja, iedams tālāk.

— Tālākā ceļā — laikam ar pasta zirgiem Tur uz jūsu galda ir atstāta vēstule, — sulainis atbildēja gluži bāls.

Beidzot vicegubernators apstājās un kādu laiku noraudzījās viņam sejā.

— Hm! — viņš drīzāk it kā iestenējās un, atvilcis elpu, iegāja savā kabinetā. Tur uz galda patiešām gulēja- zīmīte no Polinas. Viņa rakstīja:

«Jūsu pēdējā rīcība dod man tiesības izpildīt senu vēlēšanos un šķirties no Jums. Ja Jūs iedomāsieties mani vajāt un gribēsiet ar varu piespiest mani dzīvot kopā ar Jums, es griezīšos pie valdības un lūgšu no tās aizsardzību pret Jums.»

Pēc visa varēja noprast, ka triecienu no šīs puses Kalinovičs nekādā ziņā nebija gaidījis. Pārsteigts, satracināts, reizē izbijies no domas, ka visi to uzzinās, un arī no citiem apsvērumiem, viņš vispirms it kā pilnīgi apjuka un, pats nezinādams, ko lai iesāk, drudžaini pazvanīja.

Iesteidzās sulainis.

— Ej pasaki kučierim, lai brauc uz turieni, kur es tikko biju, un lai tur atdod šo vēstulīti! — viņš teica, pasniegdams papīra strēmelīti, uz kuras bija uzrakstījis dažus vārdus. — Pagaidi! — vicegubernators uzsauca. — Jāaizsūta žandarms pie policijmeistara un jāliek viņam manā vārdā, ne mirkli nevilcinoties, braukt uz cietumu un pārliecināties, vai tur viss kārtībā, un tūliņ ziņot man.

Nodevis šos rīkojumus, vicegubernators sapurināja galvu, it kā gribēdams tādā veidā sevi uzmundrināt, un iegāja Polinas guļamistabā. Skapītis, kurā parasti glabājās dārglietas un nauda, bija vaļā un pavisam tukšs. Ka-linovičs pasmīnēja un atgriezās savā kabinetā. Te viņš, atslīdzis atzveltnes krēslā, ar gluži trulu seju nosēdēja līdz brīdim, kad noraizējusies iesteidzās Nastjeņka, pēc kuras viņš bija aizsūtījis karieti.

— Apsveiciet mani: nu es esmu pilnīgi brīvs cilvēks šķirtenis! — vicegubernators viņai nekavējoties pavēstīja.

— Saki, lūdzu, — kas īsti noticis? — viņa vaicāja apsēzdamās, tomēr nenovilka mēteli un nenoņēma cepuri.

— Nekas! Komplots Pret mani sagatavota sazvērestība. Ne velti es Polinu notvēru pie kņaza Lūk, no kurienes tas viss nāk! Es domāju, ka tagad ir sagatavota vesela virkne mīnu un apakšzemes eju, lai mani uzspridzinātu vienā rāvienā Paskatīsimies Redzēsim . — viņš teica, savādi paraustīdams plecus.

Nastjeņka viņā noraudzījās ar bažām. Zobena iešķin-dēšanās zālē deva ziņu, ka atbraucis policij meistars. Ka-linovičs izgāja viņam pretī.

— Ko teiksiet? — viņš noraizējies apvaicājās.

— Viss kārtībā, — policij meistars atbildēja.

— Un arestants kņazs Ivans Ramenskis?

— Ir savā kamerā. Pašlaik guļ.

Kalinovičs brīdi pārdomāja.

— Tā kā nopratināšanai viņš nebūs vajadzīgs, tad lieciet aiznaglot viņa kameru pilnīgi un ēdienu pasniegt pa lodziņu, — viņš noteica stingri pavēlnieciskā balsī.

Policij meistars bija pie daudz kā pieradis un pēc savas dabas nosliecīgs uz visādiem krasiem līdzekļiem, taču, padzirdējis šo pavēli, mazliet apjuka.

— Vai tam būs priekšraksts no jūsu augstlabdzimtī-bas? — viņš apvaicājās.

— Būs, godātais! — vicegubernators atbildēja.

Policijmeistars atvadījās. Nastjeņka šo sarunu klausījās, drebēdama pie visām miesām.

— Ko tu domā darīt, mans draugs? — viņa iejautājās, kad Kalinovičs atgriezās kabinetā.

— Neko! Gribu tikai stingrāk ietupināt, citādi viņi visi aizbēgs kur kurais! — viņš atbildēja un, histēriski smiedamies, atkal noslīga uz krēsla. — Viņu ir daudz, bet es viens pats, — Kalinovičs teica, un viņa sejā raustījās visi muskuļi.

— Nu, vai tad tu esi viens, ja pie tevis esmu es? — Nastjeņka teica, pieiedama viņam klāt.

— Jā, tev jābūt manai sievai... draugam. . māsai . Un lai to zina visi — jā! Nepamet mani, mans draugs, — vicegubernators pateica un, sākdams raudāt kā mazs bērns, nolieca galvu Nastjeņkai uz krūtīm.

Nastjeņka apskāva viņu un sāka skūpstīt viņa galvu, pieri, acis. Sie kvēlie glāsti, šķiet, Kalinoviču mazliet nomierināja. Nosēdinājis Nastjeņku netālu no sevis, viņš tūliņ ķērās pie rakstīšanas un strādāja gandrīz visu nakti. Nākošajā dienā viņš nosūtīja uz Pēterburgu esta-feti ar veselu kaudzi vēstuļu. Pēc visa varēja saprast, ka viņš no kaut kā ļoti baidās un liek pret to lietā visus iespējamos līdzekļus.

XII

Cilvēku prāti guberņā tikmēr vēl arvien bija satraukti. Šim satraukumam, patiesību sakot, bija trejādi cēloņi. Pats galvenais, protams, bija jauna gubernatora iecelšana, šajā amatā patiešām bija apstiprināts Kalinovičs un reizē iecelts par īsteno valsts padomnieku. Otrais bija jaunās gubernatorienes negaidītā un pēkšņā aizbraukšana. Kā un kāpēc viņa bija aizbraukusi — daudzi izbrīnījušies lauzīja galvu. Taču Kalinovičs sarunā ar dažām personām to paskaidroja pilnīgi apmierinoši, pastāstīdams, ka viņš kopā ar ģimeni jau sen taisījies braukt uz Pēterburgu, bet tagad, iecelts jaunajā amatā, nevarot to darīt, tālab atļāvis sievai braukt vienai pašai. Trešais

cēlonis pārspēja visu gaidīto un jebkuru pacietības mēru — un tā bija oficiālā pieņemšana, ko jaunais gubernators sarīkoja ierēdņiem. Kad bija saņemta pavēle par Kalinoviča apstiprināšanu, jau nākošajā dienā poli-cijmeistars apziņoja visas guberņas un apriņķu iestādes, lai to locekļi un tāpat sekretāri divpadsmitajā martā pulksten vienpadsmitos no rīta ierodas uz iepazīšanos ar guberņas priekšnieku. Šis paziņojums, kā parasti, radīja zināmu satraukumu. Autoram, piemēram, ir skaidri zināms, ka apriņķa tiesnesis Bobkovs, kurš jau vairākus gadus bija paradis pirms pusdienām iedzert astoņas, bet pirms vakariņām desmit glāzītes sīvā, veselas divas dienas pirms tam nedzēra ne piles, lai kaut kā nejauši neuzpūstu guberņas priekšniekam šī dzēriena nepatīkamo dvaku. Pilsētas galva gluži kā pirms grēksūdzes iepriekšējā dienā mazliet apgrieza bārdu, nopērās pirtī un pirms pašas pieņemšanas pamatīgi sapomadējās. Pastmeistara palīgs vismaz no pulksten diviem līdz pieciem staigāja pa tirgu un izraudzījās sev jaunu cepuri un zobenu: viss, ko viņam piedāvāja, nelikās tik labs, kā viņam būtu gribējies. Bērnu saņēmēja Ernestīne, saklausījusies runas par jaunā gubernatora stingrību, ārkārtīgi satraukta braukāja apkārt pa pilsētu un visiem lūdzās, lai pasaka, vai arī viņai jāstādās priekšā vai ne, jo viņa, kaut arī dāma, tomēr esot kalpotāja.

Beidzot divpadsmitajā datumā jau no pulksten desmitiem rītā turpat vai visu ielu guberņas priekšnieka parādes durvju priekšā pieblīvēja visdažādākās ekipāžas, sākot ar tiesneša Bobkova neglīto drošku un beidzot ar dzertuvju nodaļas padomnieka ļoti skaisto atsperu karieti. īpašu uzdevumu ierēdņa jauniņā sieva kopā ar jauno prokuroriem it kā vizinādamās jau vairākas reizes bija nobraukušas gar krastmalu, lai ielūkotos kaut pa logiem un paskatītos, kas notiks gubernatora dzīvoklī, kur plašajā zālē patiesi bija sapulcējušies visi ierēdņi no devītās klases līdz piektajai, vairums apaļi kā bruņurupuči, izbāzuši savas mazliet plecos ierautās galvas no slikti pieguļošām, kaut arī ar zeltu izšūtām apkaklēm. Tuvāk par citiem pie kabineta durvīm stāvēja guberņas valde, beidzot ar sekretāru Ekzarhatovu, kurš, liekas, te bija mierīgākais no visiem. Kamerālpalātas priekšsēdētājs, turēdams rokās savu ģenerāļa cepuri un staigādams gar savas palātas ierindu, manāmi nopūlējās izlikties jautrs,

zobgalīgs un pat nedaudz brīvdomīgs, taču viņu nodeva seja. Būvju lietu komisija visvairāk izcēlās ar savu štāba virsnieku, kurš, pēc mēlgaļa Kozļeņeva vārdiem, sākumā bijis paredzēts par lielceļa būdu, bet vēlāk, kad kļuvis redzams, cik lempīgs viņš padevies, iekārtots pašreizējā amatā . Guberņas arhitekts, kurš stāvēja viņam blakus, izskatījās kā ar aukstu ūdeni apliets. Viņa kabatā nokļuva par saviem trim tūkstošiem mazāk jau tad, kad Kalinovičs vēl bija tikai vicegubernators, bet nu droši vien vairs nenonāks itin nekas. Valsts īpašumu palātas pārvaldnieks, lai parādītu savus ierēdņus iespējami pilnīgākā skaitā, bija attrencis šurp pat trīs pagastu vecākos, tomēr vienam no tiem zābaki tik briesmīgi smirdēja pēc trāna, ka to vajadzēja dzīt laukā. Pasta resors radniecīgo sakaru dēļ ar ģimnāzijas direktoru stāvēja vienā pulciņā ar tautas izglītības ministriju. Kad visas varas iestādes bija tādā veidā nostājušās, Kalinovičs nelika sevi ilgi gaidīt: viņš iznāca pilnā gubernatora uniformā, tomēr bez jebkādas augstmanības, bet tieši otrādi — ļoti vienkārši visiem paklanījies, nostājās zāles vidū, tā ka gandrīz visiem bija redzama viņa seja.

— Ar valdības rīkojumu es, kungi, esmu iecelts par šīs guberņas priekšnieku, — viņš sāka ātri runāt un nodūra acis. — Mani vadīšanas paņēmieni jums jau mazliet pazīstami no manas vicegubernatora un vēlāk guberņas pārvaldnieka darbības laika. Pie visa tā man atliek piebilst tikai pāris vārdu. Mēs visi, ko man ir gods šeit redzēt, esam ierēdņi, un tādēļ mums citam cita priekšā nav ko izlikties. Katram no mums, protams, ir skaidrs, ka ikvienam valstiski domājošam ierēdnim jārīkojas vienīgi saskaņā ar likumu un paša veselo saprātu un, beidzot, jābūt gatavam darīt tikai labu. Nekādu citu pamudinājumu ierēdnim nedrīkst būt; bet tajā pašā laikā kurš gan nebūs vienis prātis, ka īstenībā tas nepavisam nav tā? Es nemaz nerunāju par policiju, kas, man ir zināms, atļaujas gan nepatiesi izvirzīt izmeklēšanu, gan tīšprātīgi vilcināties, uzliekot sodus, gan pieļauj brēcošu neizdarību aiz savu pienākumu nezināšanas, aiz kūtruma, aiz pļēgurošanas; un, tā kā tas viss tieši pakļauts man, es pasaku jau iepriekš, ka pret visām nebūšanām vērsīšos ar lielāko bardzību un ar vainīgajiem rīkošos bez kādas saudzības.

Pie šiem Kalinoviča vārdiem visi neviļus paraudzījās policijmeistarā, kurš tomēr, kā jau pieredzējis cilvēks, nepamirkšķināja ne aci.

— Bet bez šiem atsevišķajiem gadījumiem, — gubernators turpināja, acis nepaceldams, — pastāv, ja tā varētu teikt, jau iedibinājušās, gandrīz vai par likumību kļuvušas ļaundarības, par kurām nav nekādu sūdzību, un tāpēc tās gandrīz nekļūst zināmas. Piemēram, braucot dienesta darīšanās, man bieži gadījies redzēt ārkārtīgi sliktus zirgus; un, kad es apvaicājos, kāpēc tas ir tā, pasta staciju turētāji man atklāti pastāstīja, ka viņi citādi nevarot, jo maksājot vietējai pasta staciju priekšniecībai piecpadsmit rubļu no katra zirgu pāra.

Guberņas pastmeistars nobālēja un saskatījās ar savu svaini ģimnāzijas direktoru.

— Jaunībā dzīvodams apriņķa pilsētiņās, es kā visparastāko parādību dzirdēju daudzinām, ka valsts kasēs liekot maksāt kādu nieku par pasēm, no zemniekiem iekasējot naudu par grīdu mazgāšanu, kuras viņi it kā ļoti pielāčojot, un, pēdīgi, liekot viņiem ziedot naudu svētbildes lampādas eļļai.

Izņemot kamerālpalātu, visu pārējo resoru ierēdņu sejām pārskrēja smaids.

— Ari rekrūšus ņemot, man ir gadījies būt par bēdīgu liecinieku tam, kā šis mūsu zemākajām šķirām jau tāpat smagais pienākums kļūst par pļauj aslaiku, par svētkiem pagastu vecākajiem, apgabalu priekšniekiem, rekrūšu iestādēm un it īpaši dakteriem, — gubernators teica un, kā visi to ievēroja, pie šiem vārdiem paskatījās tieši uz ārstniecības valdes greizkaklaino inspektoru, kurš savukārt gluži sabozās, sirds dziļumos apzinādamies, ka, rekrūšus ņemot, viņš patiesi par savām interesēm plēsās ne kā cilvēks, bet kā gatavais velns.

Arī viens no pagastu vecākajiem šajā brīdī izskatījās visai amizants, padzirdējis, ka tiek runāts par rekrūšu ņemšanu, viņš tūliņ ar visu augumu nostiepās taisns un ar acu lūdzošo izteiksmi un raudulīgi savilkto degunu un lūpām it kā sacīja: «Es ne pie kā neesmu vainīgs . Tā visa bija priekšniecības griba.»

— Visas šīs ļaundarības, — gubernators turpināja, beidzot izsliedamies un paceldams galvu, — vēl nav tik lielas kā ierēdņu kungu darījumi ar visāda veida piegādātājiem un uzņēmējiem, kuri — vai nu tie valstij piegādā vīnu un labību, vai arī uzņemas kādus darbus, — nositot izsolēs cenu, ir spiesti rēķināties vispirms ar personām, kas apstiprina izsoles iznākumu, tad ar darbu vadītājiem un, beidzot, ar tiem, kas pieņems paveikto darbu.

To pateicis, Kalinovičs uz pāris mirkļiem apklusa. Tikmēr zālē valdīja pilnīgs klusums: visi nepārprotami jutās dziļi aizskarti.

— No visa tā, ko es tikko uzskaitīju, šajā guberņā droši vien nenotiek ne simtā daļa, bet, ja arī kaut kas tamlīdzīgs notiktu, tad mēs, visas vadošās personas, uzliksim, zināms, sev par svētāko pienākumu to izskaust un iznīcināt ar saknēm, — viņš nobeidza drīzāk dzēlīgā nekā sirsnīgā tonī un tad, paklanījies uz visām pusēm, steigšus iegāja kabinetā.

Vēl kādu laiku turpinājās klusums.

— Ko tas īsti nozīmē? — pirmais ierunājās kamerāl-palātas priekšsēdētājs.

— Visi dabūja... Visus nostrostēja... — valsts īpašumu palātas pārvaldnieks piebalsoja.

— Nemierīgs cilvēks, nemierīgs! — domīgi atkārtoja būvju komisijas štāba virsnieks.

Pastmeistars ar ģimnāzijas direktoru mīlīgi raudzījās viens otram acīs. Guberņas valdes ierēdņi, kas vairāk par citiem bija pieraduši pie sava līdzšinējā vicegubernatora izlēcieniem, izklīda pirmie, bet tiem sekoja ari pārējie.

— Ko tas īsti nozīmē? — atkārtoja kamerālpalātas priekšsēdētājs, kāpdams lejup pa kāpnēm, un tūliņ pačukstēja vienai otrai nozīmīgākai personai, ka jāsanāk kopā un jāapspriež šis sarežģītais jautājums.

— Tas katrā ziņā jādara! — uzrunātie apstiprināja, un tajā pašā vakarā pie viņa sapulcējās cilvēku desmit, bet, lai citi par viņu sapulci neuzzinātu, visi ar nolūku sasēdās mājastēva kabinetā, kur bija aizvērti slēģi un pat nolaistas storas.

Visvairāk iekarsa pats mājastēvs.

— Es, jūsu ekselence, — viņš teica guberņas muižniecības priekšniekam, niknam Kalinoviča ienaidniekam sakarā ar kņaza lietu, — esmu vecāks par viņu gados, esmu ilgāk dienestā un galu galā arī augstākā dienesta pakāpē, jo viņš vēl ir tikko izcepts īstenais valsts padomnieks, bet es esmu valdnieka — sava imperatora ģenerālmajors, tomēr kā guberņas priekšniekam es viņam

arvien ierādīšu pirmo vietu, bet, ja viņš kopējā sanāksmē, visiem dzirdot, apgalvo, ka mēs visi ņemot kukuļus, to es nespēju paciest!

Guberņas muižniecības priekšnieks ar galvas mājienu viņam piekrita.

— Kādas viņam tiesības tā izturēties? — iejaucās jaunais prokurors. — Esmu kopā ar senatoriem revidējis vairākas guberņas, tos sūta daudz augstāka vara, taču arī tie ar ierēdņiem tā nerunāja.

— Viņam uz ceļa pagadās izkāmējis pasta zirgs — un es esmu tas vainīgais! — piebilda guberņas pastmeistars.

Šai brīdī ieradās inženierpulkvedis kopā ar Papuškinu.

— Atvedu šurp Mihailu Trofimiču . Viņš nesen pārradies no Pītera un tur šo to dzirdējis par mūsu jauno priekšnieku, — tas teica, norādīdams uz darbu uzņēmēju.

— Sakiet, lūdzams, — mājastēvs bez aplinkiem noprasīja, — ko par viņu domā tur: vai viņš ir ārprātīgs, vai muļķis, vai arī briesmot gudrs cilvēks, tā ka mums nav pa spēkam viņu saprast?

— Kā tad nu izproti — Miška Papuškins rupji atbildēja un, nekautrēdamies tā, ka atrodas ģenerāļa mājā, bez kādām ceremonijām atgāzās krēslā. — Izprot tā, ka šim cilvēkam ir liels spēks rokā. Es jau pats . tā kā arī, ja ņemam to pašu mūsu darbošanos, viņa dēļ nekas nekust no vietas .. tad aprunājos tāpat ar vienu otru no viņu priekšniecības «Kas ir,» teicu, «kungi, ņemiet no mums kaut kontribūciju, tikai atpestījiet mūs no šitā cilvēka!» — «Nē, Mihailo Trofimič,» šie teic, «to nu tu nemaz nelūdz, labāk lūkojiet ar viņu sadzīvot Pie mums tikai tas vien notiek, ko viņš pats iegrib! .»

— Kā, vai tad viņu tur uzskata par ļoti spējīgu vai ģeniālu cilvēku? — guberņas muižniecības priekšnieks iejautājās.

— Dievs vien zina, kungi, kā, aiz kam un par ko īsti pie jums cilvēku izceļ. Jādomā gan, ka visvairāk viņš sev sagādā gaužām labu rekomendāciju ar Hovanska pa-pīrīšiem *, bet te vēl runā arī tā, ka sieva palīdzot noturēties. Viņa tur ir radiniece kādai citai kundzenei, bet tai tajā viņu ministrijā esot liela teikšana. Vilks viņu zina! Melsa daudz ko... Šo to es, kazi, nesapratu, bet tērgāja visādi.

— Tā būs gan, — guberņas muižniecības priekšnieks domīgs noteica. — Tāpēc jau viņš tagad aizsūtīja sievu, lai savelk cilpu ciešāk.

— Varbūt gan, — mājastēvs nopūties piekrita. — Katrā ziņā, kungi, es uzskatu, ka tiklab man, kā jums, Fjodor Ivanič, — viņš teica žandarmu štāba virsniekam, — un jūsu ekselencei, protams, un galu galā arī jums, Rafaiii Ņikitič, — viņš pievērsās guberņas muižniecības priekšniekam un guberņas pastmeistaram, — mums visiem vajadzētu ziņot savai priekšniecībai, kā mēs tikām pieņemti, un lūgt aizstāvību, jo tagad viņš runā, bet vēlāk sāks arī rīkoties, un tad valsts dienestā vairs nebūs iespējams kalpot!

Tam piekrita gandrīz visi. Vienīgi Miška Papuškins visai dzedri nolūkojās kamerālpalātas priekšsēdētājā.

— Kāpēc tad nebūs iespējams kalpot? Nieki! .. Būs gan iespējams! — viņš sacīja.

— Tur tā lieta, ka nebūs iespējams, — tas pikti iebilda.

— Tu, brāl, tā runā tāpēc, ka valsts dienestu nepazīsti un nesaproti!

— Būs gan! — Mihailo Trofimovs tiepīgi atkārtoja.

— Mums sādžā tādām reizēm ir laba pasaka .. Paklausies! .

— Tagad tavām pasaciņām nav īstā reize, Mihailo Tro-fimič, — inženieru štāba virsnieks piezīmēja.

— Nu, pagaidi, pacieties ar savu nereizi! — Papuškins viņu pārtrauca. — Arī pasaciņu der paklausīties, ja tā tev noder par pamācīšanu. Viss, mani mīļie, notikās šiten tā! — viņš turpināja, noglaudījis sev ūsas un bārdu.

— Notika tas sensenos laikos Sādžā reiz dzīvoja kāds sīkstulīgs zemnieks Citreiz šis ņemas uz cira pieta rudzus malt, tā ka ne graudiņš zemē nenobirst; tā nu bez visas citas mantības viņam bija arī aitu bars . Te viņš kādudien ņem un saklausa, ka Vāczemē aitām vilnu cērpot un no tā nākot liels labums. Mūsu puisis ari nav no mujķu mājām — prom uz ganībām un tikai ņem^s aitas citu pēc citas valstīt un cirpt, bet šīs, dulbures, savā dumjā prātā, nebūdamas pie tā pieradušas, sāk spirināties un spārdīties Nu, uz tādu vīzi, zināms, nekāda veiklā darbošanās neiznāk. Un tā šis citai nejauši, bet citai aiz dusmām ņem un iebaksta ar dzirklēm sānos . Raugi vien — sprūk nabaga aitēns no viņa no'giēm vaļā, vilna nocirpta, un sāni pušu ... Aitas nobijās... Neko

darīt, ies pie āža padomu prasīt. «Ak jūs, nejēgas, nejēgas!» tas saka. «Vajag tikai mierīgi gulēt — vairāk nekā! Lai jau papriecājas, lai pacērp: gan pats metīs mieru, kad rokas būs tulznās; bet jums tikmēr vilniņa pamazām vien atkal ataugs un arī sāni paliks sveiki un veseli!» Un es jums, ģenerāļu un pulkvežu kungi, jūsu pašreizējā darīšanā tāpat iesaku āža padomu uzklausīt. Nespirinieties — ļaujiet papriecāties un pacirpt! Kā paruna saka: vienam i pie putras bļodas garš laiks sametas... Gan apniks, ticiet, kad es jums saku!

Mihailo Trofimova pasakas nobeigums lika visiem pasmaidīt.

— Laba pasaciņa! — guberņas muižniecības priekšnieks noteica.

— Laba gan! — uzņēmējs atkārtoja un drīz vien, neveikli paklanīdamies, atvadījās un aizbrauca.

XIII

Šoreiz ar Papuškina muti izrādījās runājusi vai pati gudrība. Kā viņš bija teicis, tā arī guberņā sāka iet. Turpat vai visi ierēdņi, gan tie, kas šajā sanāksmē piedalījās, gan tie, kas nepiedalījās, paši sev teica. «Ka tu izputējis! Lai jau papriecājas un pacērp .. Vilniņu, pirmkārt, esam jau agrāk iekrājuši, un, otrkārt, varbūt vēlāk, lai arī ne diezin kā, tomēr sāks ataugt!» Arī Kalinovičs rīkojās tieši kā Papuškina pasakā. Viņš ņēmās ierēdni pēc ierēdņa gluži kā aitas gāzt gar zemi un cirpt. Pirmais, protams, tika iznīcināts kancelejas priekšnieks un viņa vietā iecelts Ekzarhatovs. Pēc tam trieciens ķēra valsts īpašumu resoru, kurā pēc guberņas priekšnieka ieteikuma tika atlaists pārvaldnieks un pārgrupēti apgabalu priekšnieki. Policija tika nomainīta pilnīgi, sākot no beidzamā iecirkņa uzrauga un beidzot ar iecirkņu prista-viem. Policijmeistaram ar sarkano degunu, kā stāsta, draudējis tas pats liktenis. Turklāt vēl bija gaidāma gubernatora revīzija. Apriņķu policijas priekšnieki, gandrīz neizbraukdami no saviem apriņķiem, piedzina nodokļu parādus un iztrenca cilvēkus uz ceļa, lai to savestu kārtībā. Apriņķu pilsētiņu priekšnieki lamādamies, laizdami darbā nūju, pat uz sava rēķina bruģēja ielas un krāsoja žogus. Palātās, tiesās, domēs un maģistrātos sekretāri

augām dienām un naktīm sēdēja savās kancelejās un rakstīja.

Bet, kamēr dienesta darbība visās tiesu un administratīvajās artērijās bija šādā veidā ierosināta, sabiedrībā izplatījās diezgan dīvainas baumas: Saška Kozļeņevs kā pazīstams teātra cienītājs, kam bija zināmi visi aizkulišu noslēpumi, pirmais sāka braukāt apkārt pa pilsētu un pļāpāt, ka jaunais gubernators, šis ierēdņa uzvedības ideālais paraugs, tūliņ pēc sievas aizbraukšanas tuvinājies ar aktrisi Minajevu un pavada kopā ar viņu visus vakarus. Šis apstāklis šķita tik ārkārtīgi nozīmīgs, ka divas dāmas no visaugstākajām ierēdņu aprindām uzskatīja par nepieciešamu ierasties pie Nastjeņkas vizītē, kurai pretvizīte, protams, nesekoja. Droši apgalvodams lasītājam, ka tā patiešām notika, es vienlaikus nemūžam neatļaušos nosaukt vārdā abas dāmas, jo katrs, kurš zina, cik stingri un sīkumaini provincē ir uzskati par tikumību, sapratīs arī, cik briesmīgi abas dāmas šajā gadījumā pret tiem grēkojušas, un šis pārkāpums, starp citu, liecina par upuri, kādu mūsu šodienas sievietes neuzdrošinātos nest savu vīru dienesta panākumu labā. Tikmēr gubernators, it kā vēlēdamies pilnīgi parādīt savu necieņu pret sabiedrību, sāka darīt īstas muļķības. Viņš bieži vien dienas vidū no kādas iestādes aizbrauca uz Nastjeņkas dzīvokli, kur, kā to visi redzēja, viņa ekipāža nostāvēja pie vārtiem līdz vēlai naktij; vēlāk bija redzēts, kā reizēm Nas-tjeņķa gubernatora karietē brauca pie viņa, pat neaizdarīdama logus, un beidzot viņš nonāca tik tālu, ka reiz, kad pa bulvāri pastaigājās milzums cilvēku, vaļējā faetonā kopā ar Nastjeņku pabrauca tiem garām.

Jaunā prokuroriene un īpašu uzdevumu ierēdņa jauniņā sieva, abas, kā parasts, kopā pastaigādamās, to pamanīja pirmās un aiz kauna pietvīka, bet kriminālpalātas priekšsēdētāja sieva, kura reiz tik ļoti raizējās par iepriekšējā guberņas priekšnieka atcelšanu, šoreiz gluži nevaldāmā niknumā izskrēja no dārza, iesēdās droškā un lika braukt pakaļ gubernatora ekipāžai.

Viņas acu priekšā Kalinovičs piebrauca pie sava lieveņa, pats izkāpa pirmais, tad palīdzēja izkāpt Minajevai, pieturot viņu zem rokas kā sievu, un abi iegāja pa stiklotajām durvīm. Pēc tam Nastjeņķa gluži kā savās mājās uzskrēja pa kāpnēm, iegāja zālē un, nevērīgi apsēzdamās viesistabā uz dīvāna, teica: «Ak, kā esmu nogurusi...

Ir mazliet karsti.» Kalinovičs apsēdās un noskatījās viņā ar dīvainu skumju maigumu . Te nu es nevaru noklusēt: ja kāds manu varoni bija redzējis meitenes gados, tad tas viņu tagad, protams, nebūtu pazinis — tik skaista viņa bija kļuvusi. Sārtām, svaigām sieviešu sejiņām trīsdesmit gadi parasti ir gandrīz vai nedienu sākums: vaigu sārtās rozes pārvēršas sarkanos plankumos, acis kļūst blāvas, sejas vaibsti vēl banālāki. Taču ar apgarotām sieviešu sejām, kas slēpj sevī garīgo skaistumu, tā nenotiek. Prāts, jūtas, zināma kaisme — šai vecumā tas viss tajās sāk izpausties jo spilgtāk un spēcīgāk, un Nastjeņ-kas seja bija tieši tāda. Viņa bija ļoti jauki ģērbusies. Pēterburga un aktrises arods šai ziņā bija pilnveidojuši viņas audzināšanu. Ap pulksten astoņiem sulainis uz milzīgas sudraba paplātes ienesa tējas traukus un salika tos uz īpaša galda. Nastjeņka, gluži kā namamāte, piesēdās pie tā un sāka ieliet tēju. Pa sānu durvīm ienāca Fle-gonts Mihailičs, un viņam nopakaļ pašapzinīgi iesoļoja Trezors.

— Sveicināti, tēvoci — gubernators viņam draudzīgi

uzsauca.

Kapteinis pa savam paradumam paklanījās un, apsēdies mazliet nostāk, nodūra acis. Pirms dažām dienām viņam ar Kalinoviču bija ļoti gara saruna kabinetā, no kura kapteinis iznāca ja arī ne noskumis, tad ļoti satraukts. Pārnācis mājās, viņš kaut kā īpaši mirkšķināja acis.

— Nu, tēvoci, vai runājāt ar viņu? — Nastjeņka apjautājās.

— Runāju, godātā, — kapteinis atbildēja.

— Un tagad nomierinājāties un sapratāt, ka padarīts paliek padarīts un tur vairs nekas nav grozāms?

— Jā, cienītā.

— Un beidzot pārliecinājāties, ka šis cilvēks mani mīl? — Nastjeņka noteica.

— Jā, godātā! — Flegonts Mihailičs apliecināja un pēc tam sāka gandrīz visus vakarus kopā ar Nast jeņķu pavadīt pie gubernatora. Viņa vienkāršajā uztverē dienesta pakāpēm bija tik milzīga nozīme, ka tas pats Kalinovičs viņam tagad šķita gluži cits cilvēks, un viņš nekad nekādā veidā neatļāvās aizmirst, kur un pie kā viņš atrodas. Kas attiecās uz gubernatoru, tad pēc smagā darba, kādam viņš nodevās gandrīz katru rītu, šo krietno cilvēku klātbūtne acīmredzot viņam sagādāja zināmu garīgu atpūtu un izraisīja viņā kādas klusas, līksmas jūtas. Šovakar viņš tomēr nezin kāpēc bija sevišķi bēdīgs un drūms, tāpēc Nastjeņķa apvaicājās, kas viņam kaiš.

— Nekas! Pazvani, lūdzu, mans draugs! — viņš atbildēja.

Viņa parāva zvaniņu.

Ienāca sulainis.

— Kā tur ir, vai pasts pienācis vai nav? Aizsūtiet žandarmu pie Ekzarhatova uzzināt!

— Viņš pats ir šeit, jūsu ekselence, — sulainis atbildēja.

— Kāpēc tad jūs, nejēga, neziņojāt? Sauc iekšā! . — gubernators noraizējies sacīja. — Kāpēc jūs, Nikolaj Ivanovič, neliekat sevi pieteikt Kas tā par nevajadzīgu kautrību! — viņš pārmeta ienākušajam Ekzarhatovam.

Tas viņam pasniedza veselu kaudzi aplokšņu. Kalino-vičs tās nevērīgi pārcilāja un paņēma tikai vienu, uz kuras bija rakstīts tikai personiski. Viņš to atvēra, uzmanīgi izlasīja un sāka smieties tik savādus smieklus, ka visi izbrīnījušies viņā pakatījās, bet Nast jeņķa pat satrūkās.

— Tas nejaukais pasts tevi arvien satrauc! — viņa sacīja.

Kalinovičs neko neatbildēja un vēlreiz izlasīja papīru.

— Pieprasa paskaidrojumus vēl par trim sūdzībām! — viņš beidzot, krampjaini smīnēdams, teica Ekzarhatovam, pasniegdams papīru viņam. — Nu jau atsūtījuši īstus jautājumus pa punktiem. Pratina kā sazin kādu noziedznieku vai apsūdzēto!

Ekzarhatovs nesaprata, vai papīru lasīt vai ne.

— Ieskatieties, izlasiet! Es nedomāju to nedz noslēpt, nedz arī no tā kaunēties — Kalinovičs sacīja un atkal sāka smieties.

Nast jeņķa viņā raudzījās noraizējusies. Viņa gluži skaidri redzēja, ka briesmīgs niknums sagrābis Kalino-viču.

— Nedz par to kaunēties, nedz to slēpt es nedomāju! — gubernators atkārtoja, bet tad piepeši pievērsās Ekzarhatovam. — Paklausieties! — viņš iesāka. — Vai negribat, kamēr vēl ir laiks, sava tagadējā darba vietā dabūt kādu pilsētas priekšnieka vai apriņķa policijas priekšnieka, vai, beidzot, apgabala priekšnieka vietu? Es ar savu ietekmi tagad vēl varētu to jūsu labā izdarīt.

Šāds piedāvājums Ekzarhatovu manāmi pārsteidza un aizvainoja.

— Vai tad es savā pašreizējā amatā neesmu derīgs? — viņš prasīja.

— Ak dievs! Kurš tad jums to saka! — Kalinovičs izsaucās. — Bet mani var pārcelt, ieradīsies cits, kurš jūs atstādinās, un jūs paliksiet bez maizes kumosa.

Ekzarhatovs izslējās, pacēla savu nokārto galvu un visā stājā kjuva tāds kā cienīgāks.

— Es, Jakov Vasijjič, pēc savām paša domām, kalpoju nevis personām, bet darbam .. Kas tad man tur būtu ko baidīties? — viņš noteica.

Kalinovičs sāka smieties.

— Viņš nekalpojot personām! . Grib tikt cauri ar kalpošanu darbam! Tā, cienītais, pie mums kalpot nav iespējams! — viņš izsaucās un, piecēlies kājās, sāka, nikni smīkņādams, staigāt pa istabu. Sejas izteiksme viņam bija tāda, ka no visiem istabā sēdošajiem neviens pats neuzdrīkstējās viņu uzrunāt. — Papūlieties, lūdzu, — viņš beidzot teica Ekzarhatovam, — uz rītdienu uzrakstīt tam atbildi! Tur prasa, uz kāda pamata kņazs arestēts un tagad par viņu tiek izdarīta izmeklēšana bez muižniecības deputāta klātbūtnes. Rakstiet, ka policijas varas iestādēm ir tiesības vienām pašām arestēt jebkuru personu, kas izdarījusi kriminālnoziegumu, jo, kamēr tās savāks kopā deputātus, visi noziedznieki aizlaidīsies lapās. Liekas, tas ir skaidrs un saprotams. Bet, ja nopratināšanā nav klāt deputāta, tad neviens likums nekur neuzliek izmeklētājam par pienākumu nopratināt izglītotus muižniekus vienalga kādu aizstāvju klātbūtnē, un man šai sakarā nav jāizdomā jauni nolikumi. Arī par nodokļu atpirkšanu atbildiet, ka esmu no atpircējiem vācis naudu par labu pilsētai un no savas puses uzskatu to par gluži likumīgu rīcību, jo līdz ar to atdodu sabiedrībai atpakaļ vismaz simto daļu no milzīgās peļņas, ko saņem atpircējs, — rakstiet tieši tādiem vārdiem.

— Ka tikai par šādiem izteicieniem neapvainojas . — Ekzarhatovs mēģināja iebilst.

— Vai tad es neesmu apvainots? Vai viņi mani nav aizskāruši, ja es pēc labākās sirdsapziņas esmu pildījis savus dienesta pienākumus? — gubernators izsaucās, satverdams galvu rokās, un tad, ar manāmu piepūli izlikdamies mierīgs, atkal ierunājās: — Uz jautājumu par manu runu, stājoties amatā, uzrakstiet to visa pilnībā, visu, ko atceraties, vārdu vārdā, kā un par kāda veida kukuļņēmējiem tiku runājis, bet, ja esat ko aizmirsis, es pats papildināšu un pielikšu klāt: man viss ir prātā. Es toreiz nerunāju velti. Nu, tad pagaidām uz redzēšanos... Ejiet un nodarbojieties ar šiem jautājumiem!

Ekzarhatovs, acis nodūris, izgāja.

— Saki, lūdzams, — kāpēc un no kurienes tev radušās visas šīs nepatikšanas? Līdz šim tu pildīji savu dienestu un rīkojies gluži tāpat, taču tevi vēl paaugstināja amatā, un nu pēkšņi

Kalinovičs viņā paraudzījās cieši un zobgalīgi.

— Par to, ka man nebija tas gods izdarīt pa prātam savai laulātajai draudzenei Polinai Aleksandrovnai. Ha, ha, ha! Un ar viņu jau es, protams, nevaru mēroties spēkiem. Man, lūk, tur lādītē ir tikai piecdesmit tūkstoši, kurus man samaksāja par precībām un ar kuriem es neriskēšu, jo tos esmu ieguvis tikpat kā par savām asinīm un nu tie man ir pēdējie, bet viņai ar debesu valdnieka gādību tomēr vēl paliek tūkstoš dvēseļu un simtiem tūkstošu naudā. Ar viņu cīkstēties man nav pa spēkam.

— Stāsta, ka viņai līdzi esot aizbraucis Mediokrit-skis, — kāpēc tā? — Nastjeņķa ieminējās.

— Jā, zaglēns Mediokritskis .. Viņš tagad ir Polinas

galvenā uzticības persona un turpat vai ik nedēļas pie Diso izmaksā pusdienas dažādiem kungiem, lai kaut mazliet kaitētu man un vērstu par labu kņaza likteni, un viņš, starp citu, rakstot šurp savam nelietīgajam radiniekam, agrākajam kancelejas priekšniekam: ja vien

dievs viņiem palīdzēšot mani iznīcināt, tad viņš droši vien atbraukšot šurp kā guberņas valdes vecākais pa-domnieks!

Pateicis pēdējos vārdus, gubernators atkal sāka smieties.

— Kā tad viņi var tevi iznīcināt? — Nast jeņķa jautāja.

Kalinovičs paraustīja plecus.

— Es uzskatu, — viņš ierunājās ironiskā tonī, — ka, ņemot vērā manus nopelnus, viņi sākumā ierobežosies ar to, ka nobēdzinās mani kādā nelielā guberņā, kur nav muižniecības, ar pieklājīgu norādījumu, ka man jālabo-

jas tiklab dienestā, kā tikumos, jo, kā man no turienes rakstīja, viņi esot par mani sašutuši ne vien kā par ierēdni, bet arī kā par nemierīga rakstura cilvēku, kam svešs jebkāds humānisms... Ha, ha, ha!

— Par ko tu tik ļoti raizējies? Lai «taču sūta! Mums abiem visur būs labi! Nastjeņka iebilda.

Kalinovičs dziļi nopūtās.

— Nē! — viņš ierunājās. — Tas ir aizvainojoši, ļoti aizvainojoši! Rūgtums par sevi, ja apzinies, ka desmit gadus esi ieguldījis darbā sirdi un dvēseli... Un beidzot ir skumji par pašu darbu, kas, lai nu teic, ko grib, maz vien ir uzlabojies.

Drīz pēc šīs mazās saruniņas arī sabiedrība sāka nojaust, ka vējš iegriezies no citas puses. Sākās ar to, ka kņaza lietā no Pēterburgas piepeši tika atsūtīta īpaša komisija, ko vadīja valsts padomnieks Openkins. Vajadzēja būt galīgam nejēgam, lai šajā apstāklī nesaskatītu gubernatoram sistu knipi, it īpaši tāpēc, ka pati komisija savu darbību uzsāka, nekavējoties dodama rīkojumu atbrīvot kņazu Ivanu no cietuma pret viņa meitas galvojumu. Sabiedrība par to ļoti nopriecājās, un visi, kas vien dienestā nebija pārāk atkarīgi no gubernatora, jau nākošajā dienā aizbrauca kņazu apsveikt. Viņš tomēr izturējās tik piesardzīgi, ka teicās esam slims un lūdza meitu viņa vārdā visiem pateikties par līdzjūtību, taču neviena nepieņēma. Tikmēr vecajam pastmeistaram sakarā ar kņaza lietu lika parakstīties, ka viņš neatstās dienesta vietu, un viņš aizbrauca atpakaļ uz savu pilsētu. Tika atbrīvots arī ķesteris kokgriezējs kā cilvēks, pret kuru nav nekādu pierādījumu. Pat kņaza dzimtcilvēks un kan-tonists, kā stāstīja guberņas valdes rakstvedis, kurš bija piekomandēts komisijai, lai veiktu rakstu darbus, — pat tie tagad tika aizturēti — viens par pretrunīgām liecībām, bet otrs par noziegumiem, ko pastrādājis citās reizēs; vārdu sakot, visa lieta acīmredzot tika virzīta gluži citādi .. Kāds komisijas loceklis* vēl jauns cilvēks, ļoti izglītots un, domājams, vaļsirdīgāks par citiem, pavisam atklāti izpļāpājās.

— Jūsu gubernators, kungi, vispār ir dīvains cilvēks, taču kņaza lietā viņš rīkojies gluži kā ārprātīgs! — jaunais cilvēks izteicās vismaz kādu simts cilvēku klātbūtnē, un tie viņam par atbildi divdomīgi pasmaidīja, taču neko neiebilda, vienīgi resnais maģistrs, kurš sēdēja pavisam

pie cita galdiņa, ieklausījies jaunā ierēdņa vārdos, diezgan asi vērsās pie viņa ar jautājumu:

— Bet kāpēc tad gubernators rīkojies kā ārprātīgs?

Jaunais cilvēks paraustīja plecus un sāka viņam pierādīt pa punktiem.

— Vispirms, — viņš teica, — gubernators ielika muižnieku cietumā, kad noziegums vēl nebija pastrādāts.

— Kā tad nebija pastrādāts? — maģistrs uzstājīgi iebilda. — Noziegums tika pastrādāts tajā brīdī, kad kņazs izgatavoja viltoto apliecību, — lūk, kad tas tika izdarīts!

— Nebūt ne, — jaunais cilvēks turpināja agrākajā lietišķajā tonī, — šajā gadījumā uzskatīt, ka pastrādāts noziegums, varētu tad, ja pats darba līgums, ko nodrošina šī apliecība, nebūtu izpildīts: tad nu valsts kasei vajadzētu veikt tālākos pasākumus par ieķīlājumiem, kuru īstenībā nemaz nebūtu, un tad patiesi būtu pastrādāta faktiska ļaundarība un arī izdarīts noziegums.

— Un, ja nu viņš ar dieva palīgu, uzrādot šo viltoto apliecību, būtu noslēdzis darba līgumu un sekmīgi to izpildījis, vai tas nebūtu nekāds ļaunums? — maģistrs iebilda.

— Manuprāt, nekāds! — sacīja jaunais cilvēks, ko šī piezīme bija mazliet aizskārusi.

— Manuprāt, arī nekāds! — maģistrs teica nu jau ar skaidri nomanāmu izsmieklu.

— Nu tad varu jūs apsveikt, — jaunais cilvēks viņam atbildēja ar tādu pašu izsmieklu un tūliņ pievērsās citiem klausītājiem. — Bez visiem šiem teorētiskajiem apsvērumiem, — viņš turpināja, — paraugieties, ko rāda paši fakti! Gubernators apgalvo, ka kņazs Ramenskis uzrakstījis viltotu apliecību. Kņazs saka — viņš neesot iesniedzis viltotu dokumentu, bet gan apliecību par patiesi pastāvošu Enskas pastmeistara muižu, un civilpalāta pirms gada pastmeistaram tādu apliecību tiešām izdevusi. Celtniecības komisija apgalvo, ka pēc tik ilga laika tā vairs neatceras, kāda apliecība tai tikusi iesniegta izskatīšanai. Kņaza lūgumrakstā puse sekretāru viņa parakstu atzina par īstu, puse ne. Tātad cik te ir izredžu vienai pusei, cik otrai?

— Un tādēļ viltoto apliecību ir izgatavojis gubernators pats? — maģistrs viņam iebilda.

— Es nekā nezinu, — jaunais cilvēks izvairīgi atbildēja. — Kā zināt, izmeklētājam nemaz nav tiesību izdarīt lietā secinājumus, lai nesajauktu un neietekmētu tiesas kārtību. Es minu tikai faktus.

— Tikai faktus! — maģistrs atkārtoja, raudzīdamies viņam sejā. — Ir nu gan īsta Šemjakina tiesa! * — viņš pateica gandrīz pilnā balsī un, neveikli piecēlies no galda, devās uz biljarda istabu.

— Aizstāvis! — viņam pakaļ nosauca ierēdnis.

Vairākas galvas ar vieglu mājienu apstiprināja viņa

domu. Jau nākošajā dienā šī saruna, protams, kļuva zināma visā pilsētā.

— Slikti klāsies gubernatoram, slikti! — visi guberņas diplomāti sprieda gandrīz vienbalsīgi, vienīgi Papuškins, kurš no savas pārliecības nemēdza lēti atkāpties, uz to iebilda: «Nemaz neklāsies slikti — gan tiks galā!»

— Kur nu tiks galā? Pašam jau dūša papēžos. Savas pāris nedēļas, kā stāsta, ne kancelejā, ne guberņas valdē vairs neko nedarot — nobijies, — citi viņam pierādīja.

— Nepavisam nav nobijies! — Papuškins palika pie sava, un viņa vārdi itin drīz apstiprinājās.

Izcēlās ugunsgrēks valsts sāls tirgotavās, kuras, kā jau parasti, aizdegās dievs vien zina kā. Uz ugunsgrēka vietu pats pirmais jāšus zirgā bez segliem atauļoja Kalinovičs, sabrēca uz policijmeistaru, nozvērējās brandmeistaru pazemināt par zaldātu un sāka pats dot rīkojumus. Pēc viņa bargajām pavēlēm neizdarīgā ugunsdzēsēju komanda parādīja īstu vīrišķību un dūšu, un, kamēr viņš, no galvas līdz kājām noputējis, apkvēpis, ar sodrējiem notriepies un samircis, atradās gandrīz pie pašām liesmām, tā ka viņa zirgs nemitīgi sprauslāja un kāpās atpakaļ, — tikmēr no pusdienām pie kamerālpalātas priekšsēdētāja, un tāpēc krietni jautrā prātā, uz ugunsgrēku atbrauca arī valsts padomnieks Openkins. Caur brillēm noskatījies briesmīgajā posta ainā, arī viņš sāka kliegt uz iecirkņa pristavu un pavēlēja ugunsdzēsēju komandai vērst šļūtenes pret citu sienas daļu, nevis tur, kur tā pašlaik strādāja. To padzirdējis, Kalinovičs piepeši pagrieza zirgu pret Openkinu un skaļi teica:

— Openkina kungs! Mēs ar policij meistara kungu esam šeit, un pēc citiem rīkotājiem nav nekādas vajadzības.

— Es, jūsu ekselence, dodu pavēles un rīkojos, lai glābtu valsts īpašumu, — valsts padomnieks, savukārt iekaisis, atcirta.

— Es te esmu saimnieks, un vienīgi man te ir jāaizstāv visas valsts intereses! — Kalinovičs jau kliedza, dauzīdams dūres sev pie krūtīm. — Virsnieka kungs! Nostādiet ap ugunsgrēku ķēdi, un tā ka lai iekšpus tās nebūtu neviena slaista, bet, ja kāds izlauzīsies cauri, saņemt ciet! — viņš tādā pašā balsī pavēlēja pie ugunsgrēka norīkotajam virsniekam. Tas deva pavēli vadam — un ķēde izveidojās valsts padomniekam turpat deguna priekšā. Uz ugunsgrēku saskrējušie ģimnāzisti, to redzēdami, laida vaļā skaļus smieklus. Openkins kļuva gluži zaļš, taču, izlikdamies, ka par to pasmejas, iesēdās kamerālpalātas priekšsēdētāja droškā un aizbrauca.

Nākošajā dienā pēc šī gadījuma komisija izbeidza savu darbību un aizbrauca uz Pēterburgu, bet sabiedrība palika mokpilnā neizpratnē. Ar ko viss beigsies, tas cilvēkus ārkārtīgi interesēja. Beidzot astoņpadsmitajā decembrī viss kļuva skaidrs: bija saņemts tāds dokuments, ka rakstveži, galdu priekšnieki un guberņas valdes sekretāri, to izlasījuši, palika ar izvalbītām acīm un atplestām rokām kā piekalti sēžam savās vietās. Kamerālpalātas sekretārs, cik jaudas, drāzās važonī pie kamerālpalātas priekšsēdētāja, kurš vēl bija mājās. Pie guberņas muižniecības priekšnieka uz brokastīm pulksten divpadsmitos ieradās vai visa pilsēta, un lielākajā daļā seju bija lasāms gandarījums. Guberņas arhitekts, atkal uz ielas saticis Papuškinu, jau iztālēm itin jautrā balsī viņam uzsauca:

— Nu, ko? Nepiepildījās jūsu pareģojums! Nepiepildījās visi

— Kas par tOj ka nepiepildījās! Stipri tika šāvis pār strīpu... Pārlieku stipri! — Papuškins šoreiz atbildēja.

Dokumentā bija teikts, ka gubernators Kalinovičs tiek atbrīvots no valsts dienesta un nodots tiesai par nelikumīgu rīcību gan vicegubernatora, gan savā pašreizējā amatā.

Izvedis savu varoni uz skatuves, kad viņš pirmoreiz stājās amatā, es uzskatu, ka man ir pilnīgas tiesības šķirties no, viņa, kad viņš tiek atvaļināts . Ko gan lai tālāk ar savu varoni iesāku? Jaunības, mīlestības un jebkuru

jaunu sirds sakaru laiks viņam jau sen beidzies, un dienestu, kas tagad atbilstu Kalinoviča gadiem un spētu viņu atkal aicināt uz cīņu, šo darbības lauku viņam vajadzēja pamest uz visiem laikiem, un tā nu mans varonis, līdzīgi aizšautam ērglim, piebiedrojies neapmierināto pulkam, kopā ar Nastjeņku un kapteini apmetās uz pieticīgu dzīvi Maskavā. Viens no viņa ienaidniekiem — kņazs, ticis vaļā no jebkurām aizdomām par izdarīto pārkāpumu, atkal apmetās savā muižā un sāka dzīvot gluži tāpat kā senāk. Šī laimes labvēlība šoreiz bija izskaidrojama ļoti vienkārši: sadziedājies ar Mediokritski, viņš, kā stāsta, tā izrīkojies ar Polinas bagātību, ka tā zaudējusi visu savu kapitālu un pusi no īpašumiem. Visu pamesta un apkrāpta nabaga sieviete nespēja pārdzīvot tādu triecienu un, tikko Ņevas ūdeņi nometa ledus segu, pārcieta pēdējās šīs pasaules grūtības — pirmsnāves agoniju un nomira. Pusgadu pēc viņas nāves Kalinovičs apprecēja Nastjeņku. Man kā romāna autoram šis fakts, liekas, Lr atšķetinājis visus pavedienus, bet tajā pašā laikā es nekādi nevaru, līdzīgi veco laiku prozaiķiem, apgalvot, ka mani galvenie varoņi pēc ilgiem nemiera gadiem beidzot piestājuši klusas ģimenes laimes mierīgajā ostā. Īstenībā tas nepavisam tā nebija! Morāli salauzts un fiziski slims — Kalinovičs nolēma vēlreiz apprecēties vienīgi tādēļ, ka ne uz ko dzīvē vairs necerēja un neko no tās vairs negaidīja, un arī Nastjeņķa, šķiet, vairāk mīlēdama Kalinoviču savās atmiņās, pameta teātri un kļuva par īsteno valsts padomnieci galvenokārt aiz pienākuma apziņas, ka viņa šim cilvēkam palikusi vienīgā uz pasaules un tāpēc viņai kaut mazliet jāatbalsta šis satriektais, tomēr viņai mīļais censonis un jāsaldina viņa dzīve, un tā nu iznāca, ka vienīgi kapteinis sāka pilnā mērā baudīt dzīvi, vadīdams visu saimniecību un brāļameitu un viņas vīru arvien uzrunādams ar vāTdiem «jūsu ekselence».

A. PISEMSKA ROMĀNS PAR LAIKMETA VARONI

A. Pisemska romāns «Tūkstoš dvēseļu» uzrakstīts vairāk nekā pirms simt gadiem (1853—1858). Tomēr vecās Krievijas — gan provinces, gan galvaspilsētas — sen pagājusi dzīve, iemūžināta ar apbrīnojamu mākslinieciskā vārda spēku, atkal un atkal atdzimst «Tūkstoš dvēseļu» lasītāja acu priekšā. Šo grāmatu mēs, protams, ņemam rokās ne tikai tādēļ, lai apmierinātu savu vēsturisko ziņkāri. Romāna galvenā varoņa Kalinoviča liktenis — viņa «iznīdējošās» darbības bankrots, viņa uzsāktā niknā bezcerīgā ciņa pret ļaunumu, dziļā personiskā traģēdija — no tā zināmā mērā varam mācīties arī mēs. Vēl arvien cilvēciski saviļņo ari pārējo romāna varoņu likteņi — kvēli un pašaizliedzīgi mīlošās, nesavtīgās Nastjeņkas, labsirdīgā Pjotra Mihailiča Godņeva un nelaimīgās Polinas liktenis.

Stāstījums sākas ar izrakstu no civilresora pavēles par kolēģijas asesora Godņeva atvaļināšanu no Enskas skolas pārlūka amata un par kandināta Kalinoviča iecelšanu viņa vietā. Tā jau ar pirmajām romāna frāzēm aizsākas darbība, kas ar katru nodaļu kļūst aizvien sarežģītāka, — desmitiem varoņu tiek iesaistīti stāstā par kandidātu Ka-linoviču, gluži citāda kaluma «darboni» nekā viņa lādzīgais priekšgājējs.

Godņevs divdesmit piecus gadus vadījis vietējo skolu kā gādīgs tēvs. Pasaulē viņš raudzījies ar vienkāršu un skaidru skatienu. «Te ir lieliski ierēdņi, sadzīvo draudzīgi; ne ķildu, ne tenku pie mums nav; šī pilsēta jau izsenis ieslavēta ar savu draudzīgumu.» Taču, kā redzams, laiki mainījušies, vai arī Pjotrs Mihailičs alojies, pats savu bezgalīgo labsirdību, atklātību, dvēseles skaidrību un paša izstaroto draudzīgumu vēlēdamies redzēt arī savas apkārtnes cilvēkos. Mierīga, līdzsvarota un rāma šķiet «saredzamā dzīve mazajā pilsētiņā», ko tik pamatīgi — no rīta līdz vakaram — autors attēlo kādā no sava romāna pirmajām nodaļām. Bet kas slēpjas aiz šīs ārējās čaulas, aiz šīm it kā nejauši parādītajām provinces dzīves ainiņām, kuras atgādina M. E. Saltikova-Ščedrina tikpat sulīgos krievu provinces tēlojumus «Guberņas ainās» (tās parādījās pāris gadu pirms «Tūkstoš dvēselēm»)? Tiklīdz ielūkojamies ciešāk, visas ilūzijas par saticību un labsirdību, ar kurām it kā izslavēta Enskas pilsētiņa, izkūp kā dūmi. «Kur nu te saticība? Drīzāk jau te valdīja naids, ļau-ņums un skaudība, turklāt visam pāri vēl gūlās dīvains stingums un

garlaicība.» To neredzēja vai nevēlējās redzēt vecais Godņevs, bet citreiz pat ievērojis centās ar savu labsirdību uzveikt «naidu, ļaunumu un skaudību». Pjotrs Mihailičs tiešām ilgojas vienīgi saglabāt to sīko ģimenes pasaulīti, kuru viņš radījis un kuras apdzīvotāji patiešām saistīti ar mīlestības saitēm.

Gluži citāds ir Godņeva pēctecis pārlūka amatā — godkārais un aktīvais Kalinovičs. No Pjotra Mihailiča mīkstsirdības un lādzīguma viņā nav ne vēsts.

Gogoļa «Mirušo dvēseļu» varonis Pāvels Ivanovičs Cičikovs braukāja pa Krievzemes pilsētām un sādžām — un mazpilsēta, muiža un dzimtbūtnieciskā sādža lasītāja acu priekšā visā krāšņumā atklāja savu ikdienas dzīvi, kas, pateicoties ģeniālajam mākslinieciskajam atveidojumam, ieguvusi simbolisku nozīmi. Varoņa avantūrista ceļojums, uzpērkot «mirušās dvēseles», kļūst par līdzekli satīriskam dzīves tēlojumam.

Pisemska romānā «Tūstoš dvēseļu» varoņa ceļš augšup ari ir sava veida ceļojums, virzīšanās uz augšu pa sabiedrības kāpnēm, kas liek viņam sastapties ar ļoti daudziem un dažādiem cilvēkiem. Kali-noviča piedzīvojumi un varoņdarbi ne vien sasaista un atrisina sižeta mezglus, ne vien raksturo viņu pašu un ar viņa dzīvi tieši saistītos cilvēkus — romāns ir bagātīgi piesātināts ar sadzīvi, ar «vidi», kurā varonis uzturas, kuru viņš vēro, kas elpo un rosās ap viņu.

Romānā meistariski apvienots Kalinoviča dramatiskais, bet vietumis arī gluži melodramatiskais dzīves stāsts (ar tā patieso traģismu, tomēr vietumis ar stipri samākslotu pozēšanu) un četrdesmito gadu «naturālās skolas» tā saucamā «fizioloģiskā tēlojuma» sadzīviskums. Tā, piemēram, sižets ir ļoti spraigs ainās, kur Kalinovičs atvadās no Godņevu ģimenes. Un pēkšņi — daudzās lappusēs sīki aprakstīts Kalinoviča brauciens uz Pēterburgu: lielisks fizioloģiskais tēlojums, tā sakot, krievu važoņu, dažādu šīs raksturīgās vides tipu mākslinieciska izpēte.

Par Pisemska stāstītāja meistarību, par viņa vareno tēlotāja talantu I. Turgeņevs rakstīja P. Aņņenkovam: «Kā šis cilvēks apraksta! Viņa «Vecā lielmāte» mani pārsteidza ar kontūru tvirtumu un pre-cīzumu, Pisemskis ir literārā zīmējuma profesors.»

Taču šis tēlojums nav nedz salts, nedz bezkaislīgs. Autors neslēpjas aiz paša radītajiem tēliem, viņš jau pašā sākumā parādās romāna lappusēs, un visā stāstījumā jūtama viņa attieksme, viņa liriskais pārdzīvojums, labsirdīgais smīns, ironija, patoss.

«Tūkstoš dvēselēs» Pisemskis raksta vispusīgi, rūpīgi — nevis kā vēss vērotājs, bet kā ieinteresēts līdzdalībnieks; metodiski un ar mīlestību viņš darina ikdienas dzīves mozaīku, piepildīdams šo vienmuļo ikdienu ar savdabīgu poēziju. Sīktirgoņu bodītes. Iela mazā

pilsētiņā — ar cilvēkiem, kas pa to iet, biauc vai skatās laukā pa logu. Pilsētas priekšnieka māja, viņa dzimtļaužu skuķe, ārprātīgā sieva. Pastmeistara drūmā māja. Vietējās aristokrātes viesistaba. Jaunlaiku muižnieka muiža. Pēterburgas miglainās ielas. Žurnāla redakcija. Augsta ierēdņa pieņemamā istaba. Pēterburgas augstākās sabiedrības dāmas viesistaba. Un turpat — piedzēruši amatnieki, tirgus Sennajas ielā, «vezumos sasutušās, iepuvušās gaļas smirdoņa», sastāvējušos zaļumu un pūstošas gaļas smaka utt. Bezgalīga ir visu kārtu un šķiru tēlu galerija: no sīkiem pilsētas ierēdnīšiem, mazpilso-ņiem un nabadzīgiem muižniekiem līdz augstākajai birokrātijai un galvaspilsētas aristokrātijai; nenozīmīgas un tukšas šķiet grāmatas varoņu sarunas par visādiem niekiem, arvien par to pašu nepievilcīgo ikdienu. Tomēr šis, kā varētu likties, pasīvais fons patiesībā ir briestošās traģēdijas aktīvs līdzdalībnieks: iedziļināšanās notikumu

gaitā un ikdienas virzītājos spēkos atklāj mums galveno varoņu izturēšanās, morāles un psiholoģijas patiesos cēloņus. Epizodiskie .tēli piepeši pārvēršas kādos simbolos, kā, piemēram, ierēdnis Zabokovs, kurš Pēterburgas birokrāta pieņemamajā istabā dedzīgi sludina kukuļņemšanas «filozofiju» («Kukuļu ir daudz un visāda veida, bez tiem pasaule nevar pastāvēt.. Kur cilvēki, tur arī kukuļošana.»). Un tā visā romānā vienīgi varonis pāriet no viena sabiedrības pakāpiena uz otru — un stāstījuma vispārējais kolorīts kļūst aizvien drūmāks. Galu galā izveidojas ļoti iespaidīga un diezgan nepievilcīga aina, kas parāda «sabiedrību», šo nežēlīgo spēku, kurš saliec un pazudina Pi-semska varoņus. «Lai dzīvotu šajā sabiedrībā, sakiet, ko gribat, tomēr vajadzīgi lieli krājumi drosmes!» Pisemskis raksta sava stāsta «Vecumdienu grēks» (1861) nobeigumā. Un, ja Gogolis, izstāstījis notikumu par Ivana Ivanoviča ķildu ar Ivanu Ņikiforoviču, izsaucās: «Garlaicīgi ir šajā pasaulē, kungi!» — tad Pisemskis varētu teikt: «Briesmīgi ir šajā pasaulē!»

Rakstnieks visu dzīves gaitu ļoti trāpīgi nosauc par «mierīgi pastāvošām nelietībām». Viņš mērķtiecīgi un nesaudzīgi atklāj gan provinces un sādžas dzīves «sastingumu» un idiotiskumu, gan varas pārstāvju un «sabiedrības» visdziļāko tikumisko pagrimumu — no policijas iecirkņa priekšnieka līdz gubernatoram un personām, kas atrodas pašā sociālās piramīdas virsotnē, piemēram, līdz «skaistajai baronesei», kura par milzīgu naudu pārdod Kalinovičam augsta ierēdņa vietu.

Šajā atvarā grimst arī Kalinovičs.

«Mums, pašreizējā laikmeta bērniem,» teikts romānā, «slava mīlestība vispārcilvēciskas idejas... nemirstība nav itin nekas salīdzinājumā ar komfortu,» — proti, ar bagātību, naudu. «Vienīgi tas ir mūsu elks un tam tiek upurēts viss, kas mums dārgs, kaut ari

tālab vajadzētu atdot visdārgāko mūsu sirds daļu, pārraut tās galveno artēriju un noasiņot, bet tikai mūsu zelta teļa tuvumā, tikai pie viņa kājām!»

Kalinovičs jau bērnībā rūgti izjutis, ka naudai piemīt gluži maģisks spēks: tā piešķir cilvēkam īpašības, ko daba viņam nav devusi, kropli padara par skaistuli, netikli pārvērš tikumības ideālā.

Kalinoviču neapmierina pieticīgais skolas pārlūka amats, viņš uzskata, ka šāda vieta ir pārāk nenozīmīga cilvēkam, kurš apveltīts ar prātu, zināšanām, gribasspēku un talantu. Pastāvīgi tiek aizvainota viņa patmīlība, viņu vajā neveiksmes. «Man ir prāts,» Kalinovičs saka, «ir zināšanas, galu galā man ir arī gribasspēks, kāds piemīt tikai retajam, un, ja es kaut reizi varētu paspert uz priekšu veiksmīgu soli, es tiktu tālu.» Bet tieši šo pirmo soli Kalinovičs nevar paspert, viņam slēgts ceļš uz darbošanos, viņš nevar likt lietā visu savu enerģiju, jo tam mantojumam, kas nav nekādi materializēts, bet atrodas vienīgi galvā, šajā sabiedrībā nav nekādas vērtības. To Kalinovičam pavisam atklāti pasaka muižnieks — «fiksu ideju autors, afērists un tirgotājs», jaunlaiku muižnieks kņazs Ivans, viens no pirmajiem buržuāziskā amorālisma un individuālisma ideologiem krievu literatūrā, kurš cilvēci iedala vergos un kungos, melnstrādniekos, kam «pats dievs licis piedzimt, izaugt un tad ar trulu pacietību iejūgties kādā šaurā darbā», un cilvēkos, kuriem lemts kļūt par «sabiedrības virzītājiem, nevis par pacietīgiem jūga vilcējiem». Kņazs Ivans, kuru var uzskatīt par priekšteci kņazam Volkovskim Dostojevska romānā «Pazemotie un apvainotie», domā, ka «kungi» var sevi arī nesaistīt ar parasto cilvēku morāli.

Kalinovičs uzreiz nepieņem kņaza teoriju un viņa visai praktisko priekšlikumu par precībām ar greizo ģenerāļa meitu, kurai pieder tūkstoš dvēseļu, kaut arī kārdinājums ir milzīgs. Tomēr, kā autors atzīmē, sēkla kritusi sagatavotā augsnē.

Kalinoviču pastāvīgi nomoka doma par «pirmo soli». Sekmīga sākuma meklējumi karjerai, kas apmierinātu gan viņa rosīgo dabu, gan godkārību, gan tieksmi pēc bagātības, pēc komforta, turpinās trīs pirmajās romāna daļās. Cerības uz katedru Demidova licejā nepiepildās, ar literāro darbu neveicas, slepenais sapnis par precībām ar skaisto kņazi sabrūk jau pašā sākumā, ierēdņa karjera viņam — cilvēkam bez vārda, sakariem un līdzekļiem — nav iespējama. Pisenv-skis konsekventi noved savu varoni līdz solim, ko pats Kalinovičs nosauc par zemisku.

Kalinoviča darījums ar kņazu Ivanu ir pretīgs un galu gala pazudina kā pašu Kalinoviču, tā ari Polinu, kura, kaut arī saprot motīvus, kas Kalinoviču pamudina viņu apprecēt, tomēr cer kaut vai uz laimes ēnu. Lai kā «Tūkstoš dvēseļu» varonis spurojas pretī, lai kā grib izrauties no «zelta teļa» drausmīgās varas, viņš tomēr saļimst tam pie kājām.

Kalinoviča nekrietnība kļūst jo dziļāka tāpēc, ka savai godkārei un bagātības alkām viņš upurē Nastjeņkas mīlestību.

1855. gadā, tātad tieši romāna sacerēšanas laikā, Pisemskis rakstīja Turgeņevam, ka tā laika krievu literatūrai nepieciešams «dziļš, skaidrs romantisms», «romantisms, kāds apmirdz» Puškina Tatjanu. Ar šādu romantismu Pisemskis apvij savus pozitīvos varoņus — tie ir cilvēki ar naivu ticību, tīru un dziļu kaisli, ar spēju nesavtīgi kalpot savam ideālam, tie ir vientuļi un gandrīz vienmēr iet bojā (Anna Pavlovna «Bajārē», Rimovs «Komiķī», Pjotrs Mihailičs «Tūkstoš dvēselēs», Ferapontovs «Vecumdienu grēkā»). Pie tādiem varoņiem pieskaitāms arī Zikovs, kurš līdz galam pašaizliedzīgi kalpo literatūrai, kamēr viņa dzīvi traģiski pārrauj slimība. Zikovs ir tiešs pretstats Ka-linovičam, «literātam ne pēc aicinājuma, bet aiz godkārības». Zikova prototips, bez šaubām, bija Beļinskis, kura morālā spēka priekšā Pisemskis juta godbijību un par kuru viņš 1859. gadā, drīz pēc «Tūkstoš dvēseļu» pabeigšanas, rakstīja: «Bez apbrīnojamās izjūtas, milzīgā apzinīguma un bruņnieciskās drosmes mūsu šodienas kritiķiem lielākoties trūkst arī viņa gandrīz versmainās mīlestības uz krievu literatūru: viņš nepalaida garām nevienu parādību, kurā bija kaut maza daļiņa dzīves īstenības. Viņš patiesi bija dižens cilvēks!» Tāds ir ari Zikovs.

Autora mīlestība, autora lirisms augstāko pakāpi sasniedz tad, kad Pisemskis stāsta par Nastjeņku Godņevu. Viņa, bez šaubām, pieder pie Pisemska «romantiskajiem», ideālajiem varoņiem. Tomēr viņa atšķirībā no daudziem citiem autora pozitīvajiem varoņiem spēj izturēt, spēj uzveikt visus pārbaudījumus, kādi viņu piemeklē.

Tomēr Nastjeņka ir sava laikmeta sieviete, nepavisam ne Tatjanas Larinas atkārtojums. Apveltīta ar tikpat lielu tikumisko skaidrību un morālo spēku, viņa ir aktīvāka, uzņēmīgāka. Nastjeņka pieder pie tām Krievijas provincē izaugušajām jaunavām, uz kurām četrdesmito gadu humānās pilsoniskās idejas un šī laika literatūra bija atstājušas ārkārtīgi spēcīgu iespaidu. Ne velti viņa bija lasījusi Beļinski un Zoržu Sandu ievērojamo franču romānisti, jūtu tīrības un brīvības sludinātāju. Nastjeņkas bagātās iekšējās dzīves, viņas tieksmju, meklējumu, atmodināto šaubu un agrīnās neapmierinātības pamatā ir doma par lielu mīlestību, par īstām, brīvām jūtām. Raksturīgi, ka viņa saprot, cik neparasta ir šāda mīlestība provinciālajā sabiedriskajā vidē, kurā viņa dzīvo. «Sievietes mīlestību viņa spēja iedomāties vienīgi kā jūtas, kam pamatā pašaizliedzība, dzīvi sabiedrībā — kā mocības, sabiedrības spriedumu — kā blēņas, kam nav vērts pievērst uzmanību.» Vēl nemīlēdama, Nastjeņka jau zina, ka viņas mīlestība būs pašaizliedzīga un mokpilna, līdzīga Zoržas Sandas notēlotās Indiā-nas — Nastjeņkas iemīļotākās varones jūtām. «Kāpēc gan par Indiā-nas likteni jāraud?» saka Nastjeņka. «Pēc manām domām, viņa nebūt nav nožēlojama, kā tas varbūt dažiem liekas; viņa vismaz dzīvoja un mīlēja.» Šāds priekšstats par īstu mīlestību atbilst visam Nastjeņ-kas rakstura veidojumam un nekad nav tukša frāze vien: viņas mīlestība uz Kalinoviču ir patiesi liela, pašaizliedzīga mīlestība, kas neizgaist nekādu grūtību priekšā. Nastjeņka dzīvo un mīl, savas jūtas viņa saglabā visu mūžu. Nastjeņkas mīlestība glābj Kalinoviču vissmagākajos, visizmisīgākajos brīžos.

Tāpēc viņas attiecības pret Kalinoviču liekas tik dabiskas un viengabalainas. Tāpēc viņa pirms Kalinoviča aizbraukšanas uz Pēterburgu tik vienkārši lūdz, lai tas viņu bildina, «nepavisam nenojauzdama, ka mīļotajam cilvēkam tas varētu būt grūti vai nepatīkami». Taču tas, kas ir tik vienkāršs Nastjeņkai, nebūt nav vienkāršs Kalinovičam. Attiecības ar Nastjeņku viņam kļūst par mokpilnu pārdzīvojumu cēloni.

Kalinovičs atzīstas, ka mīl Nastjeņku, «kā vien spēj mīlēt», un tomēr nemitīgi domā tieši par attiecību saraušanu ar viņu! «... es nevaru viņu precēt.» Tas nav iespējams, jo, kā saka pats Kalinovičs, «literārās un sabiedriskās intereses un, beidzot, manis paša godkāre un pat daudz rupjākas, egoistiskākas prasības — tas viss manī dzīvo, mani satrauc, un kā gan lai es uzdrošinātos to visu upurēt un uz mūžu par savu tikumisko barību paturēt vienīgi mīlas jūtas, kas nebūt neaizpilda visu manu sirdi .». Šajos vārdos ir ari patiesība, taču vairāk tur ir liekulības. Skaidrs — ne jau literārās un sabiedriskās intereses pamudina Kalinoviču saraut saites ar Nastjeņku. «Bez dziļām sirds trīsām viņš nespēja noskatīties, kā no kādas valsts iestādes iznāk gados pajauns kungs ar krustiem un zvaigznēm, ģērbies zeltītā kambarkunga mundierī.» Lai ari pats varētu kļūt par tādu kungu, nebija, protams, cita ceļa kā apprecēt Polinu, rīkoties zemiski. Kalinovičs sarauj attiecības ar Nastjeņku, jo saistīt savu dzīvi ar šo provinces meiteni bez pūra nozīmētu atteikties no karjeras, no spožiem, patmīlīgiem sapņiem.

It kā likteņa griba smagi nomāc Kalinoviču, piespiež viņu spert pirmo soli, un viņš it kā zaudē varu pār sevi, vairs neatbild par savu rīcību, jo pār viņu valda svešs, ārējs spēks — sabiedrība. Liekas, nav citas izejas, citas iespējas kā vien iet bojā vai arī pakļauties šim spēkam. Un Kalinovičs pakļaujas; tomēr viņš dara to tāpēc, ka izrādījies īstens savējais sabiedrībā, kuru agrāk pats tik asi un pelnīti nosodīja. «Viņa nodomos, tīkojumos bija pilnīgi zudusi jebkura poēzijas atblāzma, kas agrāk tomēr bija manāma viņa tieksmē pēc zinībām, sapņos par literāro darbu, simpātijās pret labsirdīgo Pjotru

arī izglītotajā, humānajā Eiropā bruņinieki pārvērtušies tirgoņos, cīņas arēnu vietā stājušās biržas!» Un tomēr, izprotot, cik spēcīga ir vides ietekme uz cilvēku rīcību, mēs nevaram palikt vienaldzīgi pret gluži citādu Kalinoviča rīcības vērtējumu: «Aklie redzīgo no ceļa nenovedīs, bet viņš gan tos aizvilks sev līdzi. Un, ja tā nenotiek, tad nav ko vainot spoguli: tad pašam mūlis greizs!»

Mihailiču un, beidzot, mīlestībā pret jauko, enerģisko Nastjeņku; bet tagad tas viss bija zudis, un nākotnē viņu gaidīja vienīgi bezjūtīgai akmenī kaltā pilsēta ar savu vienīgo sadzīves aksiomu, ka nauda cilvēkam nozīmē visu!» Kalinovičs īstenībā cīnās nevis pret netaisno» un nežēlīgo kārtību, bet pats pret sevi, iznīdēdams sevī visu cilvēcisko.

«Autors jau iepriekš nojauš to nosodījumu negaisu, kam gluži pelnīti jānāk pār Kalinoviča galvu .» Pisemskis ironiski rezumē. Un, ja nu kādam jābūt pie tā vainīgam, tad lai tas ir gadsimts — kā jau abstrakts jēdziens! Viss griežas ap vienu centru. Paraugieties:

Vēl tikai iecerēdams romānu par «mūsdienu praktisko varoni», kurš taisa karjeru, Pisemskis ievēroja, ka varonim, kurš «iet pa šo ceļu, nedz apkārt, nedz atpakaļ neskatīdamies, jāiznīdē savā sirdī viscildenākās, vistaisnīgākās prasības, bet vēlāk, kad mērķis jau sasniegts, varonis gandrīz vienmēr redz, ka ir tiecies pēc niekiem, redz, ka visā aizvadītajā dzīvē velns vien zina kāpēc ir bijis nelietis». Ari Kalinovičs, sasniedzis to, par ko bija sapņojis, būdams nabags un neievērojams, nav apmierināts ar spožo stāvokli, ko ieguvis par tik dārgu cenu. Viņš ir dziļi, traģiski nelaimīgs. Kalinovičs grib izpirkt savu vainu, kaut mazliet attaisnoties, izmantojot viņam dotās iespējas.

Piecdesmito gadu otrās puses sociālais un politiskais stāvoklis Krievijā tāda tipa darboņiem kā Kalinovičs deva iespēju sevi parādīt jaunā darba laukā. Revolucionārā situācija, kas Krievijā tolaik brieda un noveda pie augšējo slāņu krīzes, prasīja birokrātiskās valsts pārvaldes liberalizāciju. Rodas jauni administratori, pie kuriem Pisemskis pieskaita ari Kalinoviču: viņš grib piepildīt dzīvē savu ideju par valsti, kas stāvētu pāri šķirām, pārveidot pārvaldes sistēmu, piespiest valsts varu kalpot vispārības labā.

Kļuvis par vicegubernatoru un vēlāk arī par gubernatoru, ieguvis varu, Kalinovičs pēkšņi atceras «jaunībā universitātes svētajās sienās izveidotos ideālus». Kas tad tie ir par ideāliem un pāriiecībām? Vispirms — «līdzsvarotas valsts idejas īstenošana: iespējams, ka tai pretim ar visādiem tīkojumiem stātos gan dažādas kārtas, gan atsevišķas personas». «Pārvaldot guberņu, viņš rīkojas pēc tiem pašiem principiem.» Un patiesi — Kalinovičs cenšas likvidēt kukuļņemšanu, satriec gubernatoru, kurš ņem kukuļus no kupčiem, policijas priekšniekiem, vecticībnieku tirgoņiem un nodokļu atpircēja. Viņš atlaiž no darba policijas priekšnieku, kurš aplaupa sīkos kuģu īpašniekus, uzsāk cīņu pret visvareno nodokļu atpircēju, beidzot pieteic karu muižniekiem Prohorova un kņaza Ivana personā. Vienalga, kurš pastrādājis nelikumības, Kalinovičš to vajā bez žēlastības. Liekas, viņš patiesi dod pretsparu visiem kārtu tīkojumiem, ja to dēļ tiek pārkāpts likums. Uzrunādams viņam padotos ierēdņus, Kalinovičš saka: «. ikvienam valstiski domājošam ierēdnim noteicošais ir vienīgi likums, savs veselais saprāts un, beidzot, pilnīga gatavība darīt labu.»

Tomēr Kalinovičš ar drudžaino darbību nelikumību izskaušanā neko nepanāk. Vai tad ir iespējams darboties un cīnīties līdzsvarotas, abstraktas idejas vārdā? Protams, nav. Turklāt Kalinovičam cēlas, humānas kaismes vietā, kas tik raksturīga visiem īstiem revolucionāriem un cīnītājiem, piemīt personiskās atriebes tieksmes. N. Dobroļu-bovs ar ironiju rakstīja par Kalinoviču kā administratoru, kurš «gandrīz vai ieklūp bārdā kupcim, lai tas sabiedrības labā ziedotu desmit tūkstošus, un vārdzina cietumā veco kņazu, ar kura mīļāko apprecējies, lai sev nodrošinātu karjeru». Un šajā gadījumā, neraugoties uz visām savām deklarācijām par stāšanos ceļā visādiem personiskiem un kārtu tīkojumiem, Kalinovičš nepaceļas augstāk par tiem, pret kuriem karo.

«Kalinoviču izaudzējusi tā pati augsne, no kuras viņš grib atrauties, kuru viņš grib labot, kuru nicinot mīda kājām ..» rakstā «Par lietišķo romānu mūsu literatūrā» teica P. Aņņenkovs, iespējams, izskaidrodams paša autora viedokli, jo viņam romāna rakstīšanas laikā ar autoru bija draudzīgas attiecības. «Kalinoviča ieviesto jauno ierēd-niecisko ideju sabiedriskā nozīme, to vērtējums un šo ideju nespēja padarīt cildenāku raksturu, kam no dabas nav dotas krietnas tikumiskās īpašības, un tālāk paņēmieni, ar kādiem neaicināti reformatori cenšas panākt, lai virsroku gūtu viņu uzskati, aiz tiem noslēpdami savu garīgo nabadzību un morālo niecību, — lūk, tā ir šī romāna patiesā jēga un tā izejas punkts. .» '

Pisemskis nenoliedz liberālo administratoru darbības lietderīgo nozīmi — it īpaši provincē, tomēr viņš ir pārliecināts, ka morālu tiesību uzstāties par sabiedrības reformētāju Kalinovičam nebija. Un, no otras puses, arī sabiedrība, kurā «goda un taisnīguma izpratne pagaidām vēl tik vāji attīstīta», nav nobriedusi tādām pārgrozībām. Pēc «Tūkstoš dvēseļu» autora domām, pirms dziļām sociālām pārmaiņām sabiedrība būtu jāaudzina tikumiskā ziņā, jāiepotē tai «goda un taisnīguma izpratne». Kalinovičam līdzīgu darboņu traģēdija slēpjas ne tikai viņu pašu morālajā nepilnībā un aplamajās metodēs, bet arī viņu vientulībā. «Te visi ir tavi ienaidnieki — un tu viens stāvi pret visiem.»

Pisemskis uzskata, ka «mierīgi pastāvošo nelietību» cēloņi ir pārāk dziļi un nopietni, lai ieteiktās prātīgās receptes un steigā lietotie līdzekļi spētu šos cēloņus iznīcināt. Tādēļ rakstnieks ar tādu neuzticību uzņēma sabiedrisko reformu projektus, lai kurš tos būtu ierosinājis, un (kā viņš pats 1861. gadā rakstīja ziņojumā par žurnāla «Bib-ļioteka dļja čteņija» izdošanu) «nesajūsminājās par raksturu, kāds piemīt tai mūsu acu priekšā notiekošajai kustībai, kurā iesaistīti visi mūsu valsts aktīvie spēki».

Tagad mēs, zināms, saprotam — tāpat kā to saprata arī revolucionārie demokrāti, kuri rakstīja par Pisemska romānu, ka vainojama nav tikai Kalinoviča rakstura tikumiskā nabadzība, bet arī viņa nekam nederīgās «ierēdnieciskās idejas», viņa maldīgā paļāvība uz jaunu birokrātisku mašīnu, kam jāstājas vecās, salauztās vietā. Bet pilnīgu sociālo un politisko pārkārtojumu idejas, revolucionāras idejas bija svešas tiklab Kalinovičam, kā ari viņa radītājam. Demokrātiskajā žurnālā «Iskra» 1861. gadā rakstīts: «Pisemskis! Kurš gan neatceras, cik daudz cerību krievu publika reiz saistīja ar šo vārdu? Ar kādu labvēlību tā apsveica katru viņa jauno sacerējumu! Ar kādu uzticības pilnu neatlaidību daudzi vēl arvien cer no Pisemska kunga dzirdēt jaunus vārdus, būdami pilnīgi pārliecināti, ka Pisemska kungs no visas sirds ir uzticīgs krievu mūsdienu sabiedriskās kustības interesēm, ka viņa sirds sāp un smeldz, redzot neskaitāmos šķēršļus, kādi jāsastop jaunajām idejām, parādoties krievu sabiedrībā .» Rakstnieka sirds patiesi «sāp un smeldz», redzot neskaitāmās krievu sadzīves kroplības, taču pateikt jaunus vārdus tādā nozīmē, kā to domāja «Is-kra», Pisemskis nebija spējīgs.

Redzēdams, cik nežēlīgi sociālās īstenības nepielūdzamais spēks iznīcina visu tikumisko, cilvēcisko, kā tas nomāc «visu labo, kas cilvēkam iedzimts», Pisemskis tomēr nespēja šim tikumiskumam atrast nekāda reāla atspaida, netika skaidrībā par to, kāds sabiedriskais spēks galu galā ir patiesa tikumiskuma iemiesotājs. Tāpēc viņa pozitīvie varoņi vienmēr beidz savu dzīvi traģiski, tāpēc tik pesimistiski izskan arī šī Pisemska romāna fināls: rakstnieks runā par «morāli salauzto, fiziski slimo» Kalinoviču, kurš «ne uz ko dzīvē vairs necerēja un neko no tās vairs negaidīja», par Nastjeņku, kura kļuva par Kalinoviča sievu, apzinādamās, ka «viņa šim cilvēkam palikuši vienīgā uz pasaules un viņai kaut mazliet jāatbalsta šis satriektais, tomēr viņai mīļais censonis un jāsaldina viņa dzīve».

Aleksejs Feofilaktovičs Pisemskis (1821—1881) ir viens no viskonsekventākajiem, vistipiskākajiem un vienlaikus arī oriģinālākajiem krievu rakstniekiem reālistiem. Viņš atradis savas tēmas, savus mākslinieciskos paņēmienus, savu valodu. Viņa tēlojumam raksturīgi prāvi, spilgti triepieni, drosme atsegt patiesību, reizēm pat ļoti rupju. Viņa

nopelns (jau deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados) bija izcilu un viengabalainu tautas raksturu — tautas dzīves stihijas brīnišķīgā mākslinieciskā apstrāde («Zemnieku dzīves tēlojumi», drāma «Rūgtais liktenis»). Tiesa gan, vēlākajos romānos un drāmās (piemēram, «Četrdesmito gadu cilvēki», 1869.; «Sīkpilsoņi», 1877.; «Masoni», 1880. u. c.) viņš nepacēlās tajos mākslinieciskajos augstumos, kādus sasniedza visizcilākie krievu rakstnieki, kā Ļ. Tolstojs, Dostojevskis, Salti-kovs-Ščedrins. Dižo vārda mākslas meistaru darbi it kā aizēnoja Pisemska daiļradi. Taču, kad Pisemskis laida klajā darbu «Tūkstoš dvēseļu», krievu lasītājiem vēl nebija pazīstami vairums Tolstoja un Dostojevska romānu, tāpat Saltikova-Ščedrina «Golovjevu kungi» un «Po-šehonas senatne».

Turpinādams senākās krievu literatūras — Puškina, Gogoļa, četrdesmito gadu «naturālās skolas» tradīcijas, Pisemska romāns atradās uz apbrīnojamo sasniegumu sliekšņa, kādi raksturīgi krievu romānam deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē.

Un, kaut arī Pisemska vēlākajos darbos mēs neatradīsim tik asu aktuālu sociālo un morālo problēmu nostādni, kritisku patosu, dziļu filozofisku saturu, milzīgu māksliniecisku spēku — visu to, ar ko izcēlās viņa ģeniālo laikabiedru sacerējumi, tomēr šī lielā mākslinieka savdabīgā daiļrade paliek dižās krievu klasiskās literatūras neatņemama sastāvdaļa.

K. TJUŅKINS

PIEZĪMES

10. Ipp. Stipri sālītās zivis — visvērtīgākās pavasara un vasaras zvejas zivis stipri iesālītā veidā.

Lukulls Lūcijs Licīnijs (106.—56. pirms m. ē.) — romiešu politiķis un karavadonis; izslavēts savu grezno dzīru dēļ.

Modesls ielaidums sieviešu kleitā, parasti no mežģīnēm.

17. Ipp. .vienā pusē kajaku, kurš nogalina turku, bet otrā — Vārnās cietoksni. — Te domāta kāda epizode no 1828.—1829. gada krievu-turku kara, kad krievu karaspēks pēc ilgstoša aplenkuma ieņēma Vārnās cietoksni Melnās jūras krastā.

20. Ipp. lasot «Amalatbeku». — «Amalatbeks» — rakstnieka dekabrista A. Bestuževa-Marlinska (1797—1837) romantisks stāsts. Stāsta sižets — dagestānieša Amalatbeka dramatiskie piedzīvojumi. Viņš, savas mīļotās meitenes tēva — krievu ienaidnieka uzkūdīts, nogalina savu draugu, krievu virsnieku.

21. Ipp. nodziedās no «Normas» — «Norma» — itāliešu komponista Vinčenco Bellīni (1801—1835) opera.

simtiem Dimā un Pola Fevāla sējumu .. — Aleksandrs Dimā *— tēvs (1803—1870) — franču rakstnieks, neskaitāmu saistošu romānu autors; Pols Fcvāls (1817—1887) ražīgs franču rakstnieks, sacerējis bulvāra romānus ar spraigu sižetu un neparastām situācijām.

Sapņainība, jūtīgums, ko reiz tik ļoti pūlējās ieviest lāga Karam-zins Nikolajs Mihailovičs Karamzins — XVIII gs. beigu un

XIX gs. sākuma krievu rakstnieks, sentimentālu stāstu autors; pats nozīmīgākais no stāstiem — «Nabaga Līza» — bija ļoti populārs.

22. Ipp. Sklavāža zelta ķēde ar dārgakmeņiem.

29. Ipp. Orass Žoržas Sandas (1804—1876) tāda paša nosaukuma romāna varonis. Romāns iznāca 1841. gadā. 1842. gadā tas tika iespiests žurnālā «Otečestvennije zapiski».

franču revolūcijas varoņi. — Te domāta 1789.—1794. gada franču revolūcija.

32. Ipp. lasīja Daņijevska divpadsmitā gada vēsturi — Te domāta 1839. gadā izdota krievu kara vēsturnieka A. I. Mihailovska-Daņiļevska (1790—1848) grāmata «1812. gada Tēvijas kara aprakstīšana».

33. Ipp. savus vienpadsmit veršokus garš. — Cilvēka vai dzīvnieka auguma garumu, kas pārsniedza divas aršīnas, apzīmēja ar ver-šoku skaitu (veršoks 4,44 cm; aršīna — 0,71 cm).

36. Ipp. iestājos kroņa dienestā. — Tas ir, valsts darbā.

43. lpp. «Moskovskije vedomostji» — oficiālā avīze, kas iznāca kopš 1756. gada.

45. lpp. Rubini Džovanni Batista (1795—1854) — itāliešu tenors;

Krievijā uzstājās 1843.—1845. gadā.

48. lpp. «Olečeslvennije zapiski» — literāri politisks žurnāls. No 1839. gada rudens līdz 1846. gada aprīlim kritikas nodaļu vadīja V Beļinskis, kurš noteica žurnāla virzienu. Žurnālā «Otečestvennije zapiski» tajā laikā darbojās M. Ļermontovs, A, Koļcovs, A. Hercens,

1. Turgeņevs, N. Ņekrasovs un tika iespiesti Žoržas Sandas un Č. Di-kensa romānu tulkojumi — tas padarīja žurnālu ļoti populāru krievu progresīvās inteliģences aprindās.

51. lpp. admirāļa stundu ļau sen nozvanīja... — Admirāļa stunda 18. gs. pirmajā pusē laiks, kad beidzās pieņemšana admiralitātē (kara flotes resorā) un tika pasludināts pusdienas pārtraukums (parasti pulksten 11 dienā); vēlāk pa jokam ta sauca iedzeršanu un uzkošanu rīta pusē.

52. lpp. Merzļakovs Aleksejs Fjodorovičs (1778—1830) — kritiķis, dzejnieks, tulkotājs; kopš 1804. gada līdz pat nāvei Maskavas universitātē vadīja «krievu daiļrunas un poēzijas» katedru. Savos estētiskajos spriedumos nebija konsekvents, mēģinādams klasicisma principus apvienot ar dažām romantiskās estētikas atziņām.

54. lpp. apdziedāja ķeizarieni Katrīnu Otro.

Ozerovs Vladislavs Aleksandrovičs (1769—1816) — sentimentālā virziena dramaturgs. Pieminēta viņa traģēdija «Donas Dmitrijs» (1807).

55. lpp. ... Puškins, Ļermontovs un Gogolis, par kuriem Beļinskis tagad tik daudz raksta žurnālā «Otečestvennije zapiski». — Žurnālā «Otečestvennije zapiski» no 1843. gada 6. numura līdz 1846. gada 10. numuram lika iespiests Beļinska rakstu cikls par A. Puškina daiļradi. Divi plaši kritiķa raksti veltīti M. Ļermontovam: «Mūsu laiku varonis» (1840. gada 6. numurā) un «Ļermontova dzejoļi» (1841. gada

2. numurā). 1842. gadā. Beļinskis aktīvi piedalījās polemika par Gogoļa «Mirušajām dvēselēm». Viņš uzrakstījis ari ļoti daudz recenziju par atsevišķiem Puškina, Ļermontova un Gogoļa sacerējumu izdevumiem.

Pats Deržavins viņu nosauca par sava darba turpinātāju. — Te domāts gadījums, kad Puškins 1815. gadā Deržavina klātbūtnē liceja publiskajā eksāmenā nolasīja dzejoli «Atmiņas Carskoje Selo licejā». Puškins šo gadījumu piemin «Jevgeņijā Oņeginā»:

Deržavins labvēlīgs mums bija Un svētīja vēl mirdams mūs.

vai parādīs slāvu meiču un drosmīgu viru... — Pisemskis ar to domā šādus vārdus no Gogoļa poēmas «Mirušās dvēseles»: «Varbūt šai pašā stāstā būs jaušamas citas līdz šim vēl neaizskartas stīgas, parādīsies krievu gara neskaitāmās bagātības, mēs redzēsim ar dievišķīgām īpašībām apbalvotu vīru vai nekur citur pasaulē nesastopamu brīnišķīgu krievu meiču ar brīnišķīgi skaistu sievietes dvēseli, kas visa ir augstsirdīgas tieksmes un pašuzupurēšanās pilna. Un viņu priekšā visi

citu tautu ideālie cilvēki liksies nedzīvi, tāpat kā nedzīva ir grāmata dzīva vārda priekšā .» un arī Beļinska izteikumus viņa rakstā «Paskaidrojums paskaidrojumam par N. Gogola poēmu «Mirušās dvēseles»» (1842).

56. lpp. Zagoskins Mihails Nikolajevičs (1789—1852) — rakstnieks, vēsturisku romānu, komēdiju, eseju autors. Viņa romāns «Jurijs Milo-slavskis jeb krievi 1612. gadā» (1829) pēc Beļinska vārdiem «izraisīja publikā pārsteidzošus panākumus: tas bija pirmais krievu vēsturiskā romāna mēģinājums». [V Beļinskis. Pilnīgs sacer. krāj. (krievu valodā), ceturtais sējums, 37. lpp., PSRS ZA M. 1955.]

Lažcčņikovs Ivans Ivanovičs (1792—1869) — vairāku vēsturisku romānu autors. Viņa romāns «Ledus pils» stāsta par kādas patriotiski noskaņotas muižnieku grupas cīņu A. Volinska vadībā pret ķeizarienes Annas Ivanovnas favorīta Bīrona antinacionālo politiku.

Sologubs Vladimirs Aleksandrovičs (1814—1882) — rakstnieks, 19. gs. četrdesmitajos gados pievienojās «naturālajai skolai». Varones noskaņojumam atbilst negatīvais «augstākās sabiedrības» notēlo jums Solo-guba stāstos «Aptiekāra sieva» (1841) un «Augstākā sabiedrība» (1840).

Kukojņiks Nestois Vasiļjevičs (1809—1868) — reakcionāri romantiskā virziena rakstnieks.

Vcllmans Aleksandrs Fomičs (1800—1870) — krievu romānu autors, bija populārs 19. gs. trīsdesmitajos gados un četrdesmito gadu sākumā.

Daļs Vladimirs Ivanovičs (pseidonīms Luganskas Kazaks; 1801 — 1872) krievu rakstnieks un zinātnieks dialektologs, leksikogrāfs, pazīstamās vārdnīcas sastādītājs, etnogrāfs. Trīsdesmitajos gados un četrdesmito gadu sākumā ļoti populāras bija tautas pasakas viņa apdarē, sadzīves stāsti, etnogrāfiski apraksti. Žurnālā «Otečestvennije zapiski», sākot ar 1839. gadu, bija ievietota virkne viņa stāstu («Pārgalvis», «Desinieki un bārdaiņi»).

Osnovļaņenko (Kvilko-Osnovjaņenko) Grigorijs Fjodorovičs (1778— 1843) ukraiņu rakstnieks. 19. gs. trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados daži viņa stāsti, kas patiesi attēlo ukraiņu dzīvi un paražas, tika pārtulkoti krievu valodā un izraisīja lielu krievu lasītāju interesi. Sevišķi populārs bija Osnovjaņenko romāns «Pans Haļjavskis», ko viņš uzrakstīja krievu valodā (1839), — «satīriska Mazkrievijas dīvaino tikumu aina» (V. Beļinskis). Kā šis romāns, tā arī lielākā daļa Osnovjaņenko stāstu tika iespiesti žurnālā «Otečestvennije zapiski».

59. lpp. «l/id/āna» (1832) — Žoržas Sandas romāns, kurā rakstniece protestē pret sievietes paverdzināšanu liekulīgajās un divkosīgajās bur-žuāziski-muižnieciskajās laulībās.

96. lpp. Sodoma un Gomora — pēc bībeles leģendas tās ir divas pilsētas, ko iedzīvotāju grēku dēļ sagrāva uguns lietus un zemestrīce.

100. lpp. Spleģelis — valsts iestādēs novietota trīsplakņu prizma ar valsts ģerboni virsū un uz tās uzlīmētiem Pētera Pirmā ukaziem par stingru taisnas tiesas ievērošanu.

104. lpp. Elimons — vakara dievkalpojums lielā gavēņa laikā.

125. lpp. Taleirans Perigors Saris Moriss (1754—1838) — franču diplomāts, aktīvi piedalījies deviņpadsmitā gadsimta sākuma sarežģītajā

diplomātiskajā elpā, spilgts slepenās diplomātijas pārstāvis, liels aizkulišu darījumu un intrigu meistars.

141. lpp. Baratinskis Jevgeņijs Abramovičs (1800—1844) — viens no Puškina plejādes dzejniekiem. Puškins, draudzēdamies ar Baratinski, cienīja viņu kā «domu dzejnieku».

Delvigs Antons Antonovičs (1798—1831) — dzejnieks, tuvs Puškina draugs.

Naščokins Pāvels Voinovičs (1800—1854) — tuvs Puškina draugs.

144. lpp. savu slaveno improvizaloru. — Te domāts Puškina stāsts «Ēģiptes naktis», kura varonis ir dzejnieks improvizētājs. Puškina stāsta rašanās vēsturei nav nekā kopēja ar kņaza stāstīto notikumu.

175. lpp. Elizejas lauki — antīkajā mitoloģijā — vieta, kur nonāk mirušo dvēseles; pārnestā nozīmē — paradīzes dārzi.

177. lpp. divdesmit astotā gada kampaņā .. — Te domāts krievu-turku karš 1828.—1829. gadā.

181. lpp. Sillida — ģermāņu mitoloģijā viegla un kustīga būtne, kas iemieso gaisa stihiju.

190. lpp. Fontanella — uz ķermeņa mākslīgi radīts ievainojums, kurā mākslīgi uzturēja strutošanu, lai saskaņā ar novecojušu ārstniecības teoriju izvilktu no organisma kaitīgas sulas.

199. lpp. Pojevojs Nikolajs Aleksejevičs (1796—1846) — žurnālists, rakstnieks un literatūras kritiķis, žurnāla «Moskovskij telegraf» izdevējs, Bejinskis to nosauca par «pašu labāko žurnālu Krievijā kopš žurnālistikas sākumiem».

200. lpp. «Severnaja pčela» — reakcionāra politiski literāra avīze, ko izdeva F. Bulgarins un N. Grečs.

212. lpp. Esavs — bībeles personāžs.

235. lpp. vecās ēkas priekšā. — Pisemskis par «veco» sauc arhitekta M. Kazakova XVIII gs. astoņdesmitajos gados un deviņdesmito gadu sākumā Mohovajas ielā uzcelto Maskavas universitātes ēku, ko pēc ugunsgrēka 1812. gadā arhitekts D. Ziljardi atjaunoja 1817.— 1819. gadā, — atšķirībā no «jaunās» ēkas, kas bija XIX gs. trīsdesmitajos gados rekonstruēta veca kungu māja, kas arī atradās tajā pašā Mohovajas ielā.

241. lpp. «Kaut pagrimis, taču maigs radi jums!» — par spārnotu teicienu kļuvuši vārdi no Puškina «Dzīres mēra laikā»:

šai vietā esmu saistīts .

. šie glāsti (piedod manus grēkus, kungs) —

Kaut grimuša, bet maiga radījuma ,

245. lpp. Izaks — Izaka katedrāle Pēterburgā.

247. lpp. Kaļams Aleksandrs (1810—1863) — Šveices gleznotājs

peizāžists.

.. Joidāna «Kristus apskaidrošanās diena» . . — pēc Rafaēla gleznas «Kristus apskaidrošanās diena» darināta gravīra, kuras autors ir krievu gravētājs Fjodors lvanovičs Jordans (1800—1883).

249. Ipp. . enciklopēdistu mācība. — Enciklopēdisti — progre

sīvākie franču filozofi, zinātnieki, rakstnieki apgaismotāji (Dalambērs, Didro u. c.), kuri uzrakstīja tā saucamo «Enciklopēdiju jeb Zinātņu, mākslu un arodu skaidrojošo vārdnīcu». Viņu darbībai bija liela nozīme 1789.—1794. gada franču buržuāziskās revolūcijas sagatavošanā.

.. asinsizliešana. jukas. — Te domāta 1789.—1794. gada franču revolūcija.

pārkārto .. Vācu savienību... — Te ir runa par tā saucamo Reinas savienību, ko 1806. gadā izveidoja Napoleons I, vācu valstiņu grupējums, kas bija pilnīgi atkarīgs no Napoleona Francijas.

Tad nāk Burboni Jūlija revolūcija. Sīkpilsoniskais karalis. Atkal jauns protests... Tronis grūst... — Žurnāla redaktors izklāsta Francijas vēsturi pēc Napoleona I krišanas: Burbonu dinastijas valdīšanu no 1814. gada līdz 1830. gadam; 1830. gada Jūlija revolūciju; pilsonisko karali Luiju-Filipu, kurš nāca pie varas, lielburžuāzijas atbalstīts (1830—1848); 1848. gada revolūciju; Napoleona III nākšanu pie varas, viņš 1848. gada decembrī kļuva par republikas prezidentu, bet kopš 1852. gada beigām — par imperatoru (līdz 1870. gadam).

263. Ipp. katedras Demidova licejā. — Te domāts tā saucamais Demidova licejs Jaroslavļā, ko 1803. gadā nodibināja viens no Urālu kalnrūpnieku dinastijas locekļiem — P. G. Demidov9 (1738—1821).

266. Ipp. «Zaks» (1834) — Zoržas Sandas romāns.

«Tai sāpju brīdī sirdi grūtu .», «Un manas sastingušās rokas .», «Be/ lūpas liedzi, izvairoties no mana rūgtā skūpsta tu .» — rindiņas no Puškina dzejoja «Lai tālos dzimtos krastos kļūtu. .» (1830). Latviski atdzejojusi Elīna Zālīte.

269. Ipp. Karatigins Vasilijs Andrejevičs (1802—1853) — spoža klasiska stila traģiskais aktieris. Pēc Beļinska domām, «aristokrātisko aktieri» Karatiginu izceļ «talants iet, runāt, aprēķinot efektus, aptvert kur un kas jādara, nevis aizraut skatītājus ar savu paša aizraušanos, pārsteigt viņu jūtas ar savām paša jūtām...».

271. Ipp. Močalova Pāvels Stepanovičs (1800—1848) — traģēdiju aktieris, lielisks raksturu — pirmām kārtām Šekspīra varoņu interpretētājs (viņš tēlojis galvenās lomas traģēdijās «Otello», «Karalis Lirs», «Ričards III», «Hamlets», «Romeo un Džuljeta»). Močalova spēle augstu novērtēta Beļinska rakstā «Šekspīra drāma «Hamlets». Močalovs Hamleta lomā» (1838). Salīdzinādams Močalovu ar Karatiginu, Beļinskis viņu nosauc par «plebeju aktieri», kurš «savās jūtās ir enerģisks un dziļš».

274. Ipp. ceturtās klases. . — Pēc Pētera I 1722. gadā ieviestās rangu tabulas visi, gan civilie, gan militārie, amati iedalījās 14 klasēs: pirmā — visaugstākā, četrpadsmitā — viszemākā. Civildienesta ceturtās klases dienesta pakāpei (īstenais valsts padomnieks) atbilda militārā ģenerālmajora pakāpe.

275. lpp. ..āriju no «Lučijas». — «Lūcija di Lamermur» — tāliešu komponista Doniceti (1797—1848) opera.

287. lpp. «Lasciatc ogni speranza, voi ch'entratc» — dzejas rinda no Dantes «Dievišķās komēdijas».

294. lpp. Pojevoja tulkojumu. — Domāts N. Pojevoja «Hamleta» tulkojums. Šajā tulkojumā, kas gan neizcēlās ar precizitāti, traģēdija tika izrādīta XIX gadsimta trīsdesmitajos—četrdesmitajos gados (daļēji ar P. Močalova piedalīšanos).

300. lpp. līdzīgi Pilātam mazgājam savas rokas nevainībā izteiciens, kas nozīmē: izvairīties no atbildības par kaut ko. Evaņģēlija leģendā Pilāts mazgājis rokas pūļa priekšā, atdodams tam Jēzu nogalināšanai, un teicis: «Manas vainas pie šī taisnā cilvēka asinīm nav.»

. amors savus zvērestus raksta ūdeni senās Romas dzejnieka V Katulla (1. gs. pirms m. ē.) dzejoļa (LXX) temats:

.. tie solījumi, kas mums mīlot tiek doti,

Ir rakstīti gaisā vai ūdeni, tekošā strauji!

Lovelass — angļu rakstnieka S. Ričardsona (1689—1761) romāna «Klarisa Harlova jeb Jaunās lēdijas dzīve» (1747—1748) varonis; viņa vārds kļuva par apzīmējumu brunču medniekiem, pavedinātājiem.

301. lpp. uz Sterna romantismu. — Tātad uz angļu rakstnieka L. Sterna (1713—1768) darbiem raksturīgo romantismu, pareizāk sakot, — sentimentālismu; šinī tekstā — uz seklām jūtām.

309. lpp. .. uzlikšu tev epilimiju . — Epitimija — grēku nožēlošana, baznīcas sods.

316. lpp. Muriljo Bartolomē Estevans (1617—1682) — spāņu gleznotājs; viņa labākās gleznas (daudzas no tām atrodas Ermitāžā) apgaro smalks un maigs poētiskums, kas reizēm tomēr pāriet sentimentalitātē. Sevišķi populāras ir viņa gleznas, kurās attēloti Spānijas pilsētu ielas bērni.

Rafaels Santi (1483—1520) — ģeniāls itāliešu mākslinieks.

317. lpp. Pusēns Nikolā (1594—1665) — franču gleznotājs, klasicisma pārstāvis. Pusēna daiļradē dižās pilsoniskās idejas un formas skaidrība kas klasicismam bija raksturīgas tā ziedu laikos, apvienojas ar spēcīgu emocionalitāti.

Flāmu skola — mākslas skola, kas XVII—XVIII gadsimtā attīstījās Dienvidholandē. Paši izcilākie flāmu skolas gleznotāji ir P. Rubenss un A. Van-Deiks.

319. lpp. «Romeo un Jūlija» — Šekspīra traģēdija «Romeo un Džuljeta».

332. lpp. .. pēc Polijas kampaņas —Te domāta 1830.—1831. gada poļu sacelšanās, ko cara valdība nežēlīgi apspieda.

338. lpp. «Kurš sacīs mēnesim: vai dzirdi...» — Kņazs pārfrāzē vecā čigāna vārdus no Puškina poēmas «Čigāni».

339. lpp. Platons Mihailičs ari apgalvo Čackim, ka neesot vairs tāds! — Domāta Platona Mihailiča replika no A. Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» trešā cēliena.

341. lpp. . mūsu draugs un Aristid — Aristids (540.—467. g. pirms m. ē.) — Atēnu karavadonis, kura taisnīgums kļuvis par parunu.

363. lpp. aizbildniecības padomes kredītzīmi. Aizbildniecības padomes bija iestādes, kas pārvaldīja atradeņu namus, tām bija tiesības pieņemt ķīlu zīmes, izmaksāt aizdevumus utt.; tās iespieda kredīt-zīmes, kas bija līdzvērtīgas naudai.

366. lpp. «Tīk trakā Jaunība un Jūsma Tīk dāmu krāšņie tērpi man!» — citāts no «Jevgeņija Oņegina» 1. nodaļas (XXX pants).

Ļadova orķestris. Ļadovs Aleksandrs Nikolajevičs (1818—1871) — diriģents, vairāku baletu un balles deju mūzikas autors; komponista A. Ļadova tēvocis.

Dombijs — persona C. Dikensa (1812—1870) romānā «Dombijs un dēls» (1848).

389. lpp. Apanāia. — Apanāžas resors pārzināja cara ģimenes zemes īpašumus.

391. lpp. Eksekutors — ierēdnis, kurš pārzināja kādas iestādes saimniecisko pusi un rūpējās par kārtību tajā.

405. lpp. Kiprida jeb Afrodīte — seno grieķu mīlas dieve.

406. lpp. Lampas transparents — ar zīmējumiem izrotāts un uz rāmja uzstiepts caurspīdīgs audums, ko no aizmugures apgaismo ar lampām.

414. lpp. stāstīja, ka gubernatorlene uzsākot ar viņu tādus

pašus Jokus kā Polivāra sieva rādīja divus svārkus kam patiesi bija atrautas stērbeles. — Bībelē stāstīts, ka patriarha Jēkaba dēls Jāzeps Skaistais, ko brāļi pārdevuši verdzībā, atvairījis sava saimnieka Ēģiptes augstmaņa Potivāra sievas tīkojumus pēc mīlestības. («Viņa sagrāba to pie viņa drēbēm Bet viņš atstāja savas drēbes tās rokās, bēga un izskrēja ārā.»)

422. lpp. Kantonisti — zaldātu dēli dzimtbūtnieciskajā Krievijā, kopš dzimšanas ieskaitīti kara resorā; lielāko daļu no tiem nodeva zaldātos uz divdesmit gadiem.

434. lpp. Arguss — sengrieķu mitoloģijā modrs sargs ar daudzām acīm, no kurām kāda arvien bija nomodā.

448. lpp. «Naids pret cilvēkiem un nožēla» — viena no reakcionārā vācu rakstnieka Augusta Kocebū (1761—1819) neskaitāmajām sentimentāli pamācošajām melodrāmām. XVIII gs. beigās un XIX gs. sākumā šī luga pārstaigāja visus Eiropas teātrus, bieži tika izrādīta arī uz Krievijas skatuvēm. Meinava lomu tēloja P. Močalovs, kā arī viņa tēvs S. Močalovs (1775—1823).

466. lpp. «Karieti manu šurp! Karietil .» — Čacka teiktie noslēguma vārdi Gribojedova komēdijā «Gudra cilvēka nelaime».

479. lpp. ar Hovanska papīrīšiem — tātad ar kukuli naudā (no valsts asignāciju bankas pārvaldnieka kņaza A. Hovanska (1771*— 1857) vārda).

489. lpp. Semjakina tiesa — ar šādu nosaukumu pazīstams sens XVII—XVIII gadsimta krievu stāsts, kurā atmaskota krievu feodālās tiesas patvaļa un tiesnešu mantkārība; burtiskā nozīmē — netaisna tiesa.

SATURS

Pirmā daļa Otrā daļa Trešā daļa Ceturtā daļa

K. Tjuņkins. A. Pisemska romāns par sava laika varoni

Piezīmes ...

Алексей Феофилактович Писемский ТЫСЯЧА ДУШ Роман в четырёх частях Издательство «Лиесма* Рига 1977 На латышском языке Перевел с русского Эйжен Раухваргер Художник Василий Ковалев

HB № 98

Aleksejs Feofllaktija d. Pisemskls TOKSTOS DVĒSEĻU

Redaktore V. Poikāne. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore J. Mazure. Korektors V. Markevics. Nodota salikšanai 1975. g. 30. septembri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 13. maija. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 16,20 fiz. iespiedi.; 27,21 uzsk. iespiedi.; 29,83 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 16 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 410/27709/D-530. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40, Pasūt. Nr. 3389-Ļ.

1

Visiem ar zvaigznīti apzīmētiem vārdiem vai jēdzieniem grāmatas beigās sniegts paskaidrojums «Piezīmēs» (tulk.).

2

Labi! Lieliski! (Ijai.)

3

Ļoti priecājos (franc.).

4

Cik jus par to maksājāt? (Franc.)

5

Kas ir šī jaunā persona? (Franc.)

6

Ak mans dievs, mans dievs! (Franc.)

7

Papjēmašē (franc.).

8

Lietderīgo ar patīkamo (lat.).

10

Nac šurp! (Franc.)

11

Krustmāt (franc.).

12

Mīlā māsīc (franc.).

13

Lūk, kurš mums vajadzīgs! (Franc.)

14

Ļoti simpātisks! (Franc.)

15

Burtiski: naves leciens šeit — nepārkāpjama plaisa.

17

Tas ir jauki, tas ir jauki! Vai ne, kņazien? (Franc.)

18

Jā (franc.).

19

Dārgā Katrīna (franc.).

21

Ejam! (Frone.)

22

Mīļā draudzene (franc.).

23

Tas ir ļoti skaists, māmiņ (franc.).

24

Brīnišķīgi, brīnišķīgi! (Franc.)

25

Apsveicu jūs, tētiņ! (Franc.)

26

Paldies, dārgais, paldies (franc.).

27

Bet kā Šis te (Iranc.),

28

Tas ir jauki (iranc.).

29

Jā (Iranc.J.

30

Dejas ūgūias.

31

Kur gan ir Gabriels? (Franc.)

32

Ardievu, mans Gabriell (Franc.)

33

Jums jau ir kavalieris! (Franc.)

34

Piedodiet, kungs, atļaujiet (franc.).

35

Auksti! (Fianc.)

36

Vai vīnu gribat? (Franc.)

37

Kā saka dzert? (Franc.)

38

Uz jūsu veselību, kundze! (Franc.)

39

Un uz jūsu arī, cienītais (iranc.).

40

Brīvība, vienlīdzība, brālībā (franc.).

41

Ir auksti (franc.).

42

Piedodiet, grāf (franc.).

43

Piedodiet, pēc mirkļa būšu jūsu rīcībā. Ieejiet, lūdzu, manā istabā. Piedodiet! (Franc.)

44

Mans vīrs mani bērni (/ranc.).

45

Ko tad es varu līdzēt, kundze? (Franc.)

46

Ko lai dara! Es jums vēlreiz atkārtoju, ka es tur neko nevaru līdzēt (franc.).

47

Mazliet pagaidiet (Iranc..).

48

Vai smēķēt gribat? (Franc.)

49

Lai atmet cerības katrs, kas nāk te iekšā (Ital.)

50

Citāti no Šekspīra Kop. r. IV sēj K. Egles tulkojums.

51

Esiet tik laba! (Franc.)

52

Bruņurupuču vai saprotat? (Franc.)

53

Jā, saprotu (iranc.).

54

Vai nav tiesa? (Franc.)

55

Tā ir ļoti gudra sieviete (franc.).

56

Sveicināts, kņazi (Franc.)

57

Starp citu (franc.).

58

Atceraties (franc.).

59

Šeit: kopskats (franc.).

60

Jums ir daudz pērļu? (Franc.)

61

Mīļā draudzene, esiet tik laba (franc.).

62

Esiet tik laipns (franc.).

63

Tas ir brīnišķīgi! Tas ir brīnišķīgi! (Franc.)

64

Uz redzēšanos (angl.).

65

Svainis (franc.).

66

Ak, apsveicu jūs (iranc.).

67

Un jūs arī, kungs (iranc.).

68

Grāfs Kulgakovs (franc.).

69

Digavurovas kundze, dzimusi grāfiene Milova (franc.).

70

Sergejs Milkovskis (franc.),

71

Vai kafiju nevēlaties? (Franc.)

72

Lūdzu! (Franc.)

73

Vai negribat vēl tasīti? (Franc.)

74

Bet, mans dargais, es jus lūdzu, neuzbudinieties. (Iranc.).

76

Labvakar! (Franc.)

77

Viss cauri! (Franc.)

78

Paklausies, dārgā! (Franc.)

79

Šeit: ieliktenis (no creatura latīņu v.).

81

Jūs bijāt tuvās attiecībās ar viņu? (Franc.)

Content

Pisemskis Aleksejs Tūkstoš dvēseļu

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

A. PISEMSKA ROMĀNS PAR LAIKMETA VARONI

PIEZĪMES

SATURS

1