Ganeizere Gaļina

Tur, kur iesākas jūra

Gaļina Ganeizere. Tur, kur iesākas jūra

(c) «Liesma», 1978, tulkojums latviešu valodā, ilustrācijas

Liesma 1978

.

JŪRAS KRASTĀ

Vai tu zini, kas ir globuss? Tā ir apa|a, uz pamatnes uzmontēta lode, kura, ja to pabīda ar roku, griežas. Globuss atveido Zemi, visu zemeslodi, uz kuras mēs dzīvojam, tikai, protams, neskaitāmas reizes samazinātā veidā. Šādu «zemeslodi» var paņemt rokās, nolikt uz galda un, lēni griežot, apskatīt, kas uz tās attēlots.

Protams, uz globusa nevar attēlot visu, kas atrodas uz Zemes. Taču, jau uzmetot acis, tu redzi, ka globusa lielākā daļa ir zilā krāsā. Zilos toņos ir nokrāsots ūdens—okeāni, upes, ezeri... Tas nozīmē, ka uz Zemes ūdens ir vairāk nekā sauszemes.

Uz Zemes ir daudz jūru un četri okeāni (Klusais, Atlantijas, Indijas un Ziemeļu Ledus okeāns). Vislielākais ir Klusais okeāns. Uz tā platības varētu novietoties visa sauszeme un paliktu vēl pāri.

Jūras un okeāni ir savienoti savā starpā. Tāpēc var iesēsties tvaikonī un, izbraukājot visas jūras un okeānus, atkal atgriezties tur, kur sācies brauciens. Ja veiksi šādu ceļojumu, uzzināsi ļoti daudz interesanta par okeāna dzīvi, i

Tik tālā ceļojumā bērniem neļauj doties līdzi. Tas brauksim kaut kur tuvāk. Iesēdīsimies lidmašīnā, ātri aizvedīs uz siltās Melnās jūras krastiem, uz KauKazu Lūk, mēs jau esam atlidojuši. Tagad — ātri peldēties Nē, vispirms uzcelsim telti. Šeit, augstu virs mums būs labi. Pār galvu slienas, cieši kopā sakļāvušās milzu dižskābaržu, kastaņu, ozolu galotnes. Te svelmainā vasaras dienā nav karsti. Lejā redzama jūra. Aiziesim līdz augstās kraujas malai! skatās jūra! Pat milzu tvaikonis šķiet maziņš kā kukainītis

Paskat, tur tālu, tālu priekšā redzama līnija—horizonta līnija, šķiet—tai vietā jūra saplūst kopā ar debesīm. Tvaikonis tuvojas horizontam. Taču mums tikai tā šķiet. Kad tvaikonis tam tuvojas, jūras un debesu robeža atkāpjas. Kādā rītā pasažieri uzkāps uz kuģa klāja un visapkārt ieraudzīs tikai jūru un debesis. Vienalga, uz kuru pusi pavērsies— uz priekšu vai atpaka|, visnotaļ debesis saplūdīs ar jūru.

Pēc tam pienāks diena, kad uz tvaikoņa kāds iesauksies: «Zemei Priekšā redzama zemei» Pasažieri pamanīs starp jūru un debesīm tievu, tumšu līniju — otru jūras krastu, uz kurieni dodas mūsu tvaikonis. Debesis kāps aizvien augstāk, bet krasts tuvosies. Drīz vien krastā varēs izšķirt cilvēkus.

Cik brīnišķīga jūra! Nokāpsim lejā pie tās!

Ir saulaina bezvēja diena, arī jūra, re, izskatās pavisam rāma un zila jo zila. Vai redzat, kādi ir krastmalas akmentiņi? To vidū nav neviena asa, kādi tie bija uz takas, pa kiiru gājām. Akmentiņi ir vai nu apaļi, vai gandrīz plakani, taču visi pilnīgi gludi — bez asumiem. Tādus tos izveidojusi jūra. Dienu no dienas viļņi valstījuši akmeņus, dauzījuši tos citu pret citu, metuši pret krastu un atkal nesuši atpakaļ jūrā. Tā asie atlūžņi pamazām pārvērtās gludos jūras oļos. Protams, lai parastie akmentiņi pārvērstos tik gludos oļos, vajadzēja apritēt ļoti daudziem gadiem...

Paiesimies pa krastu un savāksim visskaistākos akmeņus!

Nu, parādi savējos! Cits ir balts un apaļš kā oliņa, cits dzeltens, cits svītrains, cits sarkans... Re, šis plakanais, zilais nav vairs akmens, bet stikla gabaliņš. Kāpēc tik gluds? Par tādu to pārvērtusi jūra. O, tev ir pat gliemežnīcas! Tiesa, tās gandrīz visas salauztas — to izdarījusi jūra, mezdama pret akmeņiem. Tik un tā tās ir ļoti skaistas, un no tām var pagatavot kaklarotas.

Re, kur guļ liels akmens! Arī tas ir gluds. Pamēģināsim to pacelt! Viens, divi — reizē!... Skat, uz visām pusēm aizmetās mazi krabīši!

Ahā, viens rokā gan! Paņem krabi aiz bruņām un turi! Tagad to var aplūkot. Cik krabim ir kāju? Pamēģināsim sa-

skaitīt. Viena, divas, trīs, četras... Tātad četras tievas kājiņas vienā pusē un četras — otrā. Un vēl pa vienai lielākai ar spīlēm galā. Kopā desmit kājiņas. Un cik dīvainas krabim ir acis! Viņš spēj tās izbīdīt uz priekšu un grozīt uz visām pusēm. Pats noslēpjas kādā paslēptuvē, bet acis izbīda ārā un glūn uz laupījumu...

Melnajā jūrā nav sastopami pārāk lieli krabji, turpretim mūsu zemes austrumos, pie Kamčatkas krastiem, dzīvo tādi milzeņi, ka atstatums starp to izstiepto spīļu galiem sasniedz veselu metru. Šādu krabi ne tikai ar vienu roku, bet arī ar divām nenoturēsi!

.

PĀRIS SOĻU NO KRASTA

Tagad dosimies gar krastu turp, kur jūrā iestiepjas klinšains, stāvs zemesrags. Šai vietā arī ūdenī rēgojas daudz lielu akmeņu. Odens starp tiem ir tumšs un dzidrs, tik tikko jaušami skalojas. Akmeņi, kuri atrodas zem ūdens, apauguši ar gariem, tumšbrūniem ūdensaugiem, kas atgādina izpūrušu pasaku milža bārdu. Plūstot starp akmeņiem un ūdensaugiem, ūdens klusi čalo, un tad šķiet, ka milzis nopūšas un kaut ko murmina. Starp ūdensaugiem atrodas ļoti daudz gliemežnīcu, kas ļoti cieši pieķērušās pie akmeņiem.

Gliemežnīcas ir daždažādas—gan lielas, gan mazas,

gan melnas, zilas un tumši pelēkas. Gliemežnīcās dzīvo ēdamie mīkstmieši— mīdijas. Tajās daudz vitamīnu un citu derīgu vielu. Ļaudis mīdijas iegūst ne tikai jūrā, bet arī «jūras dārzos», kurus iemācījušies paši ierīkot: jūrā krasta tuvumā nolaiž speciālus rāmīšus ar tīkliem. Mīdijas pieķeras pie šiem tīkliem. Kad tās izaug, rāmīšus izceļ ārā un no tiem nolasa gliemežnīcas. Pēc tam mīdijas vāra vai cep.

Pamēģināsim no «jūras dārziem» ielūkoties dzīlēs...

Re, peld mazu, sudrabotu zivtiņu bars, bet tām pakaļ dzenas lielāka zivs ar lielu galvu un augstu saceltām spurām. Tas ir jūras bullītis — plēsīga un nenovīdīga zivs. Jū-8 ras bullīšus var ļoti viegli noķert ar makšķeri.

Lūk, tur tālāk starp ūdensaugiem gausi peld it kā tievas, zaļganas zālītes vai diegi. Ieskaties uzmanīgāk, un tu redzēsi, ka tās ir mazas zivtiņas — jūras adatas. Lai paslēptos no ienaidniekiem, jūras adata ielien biezos ūdensaugos un nostājas vertikāli — ar galvu uz augšu un asti uz leju.

Bet, lūk, tur-peld atkal kas neredzēts. Vai tā ir zivs? Spēļu zirdziņš? Varbūt šaha zirdziņš? Tomēr tā ir zivs — jūras zirdziņš. šī interesantā zivs ļoti rūpējas par saviem bērniem: kamēr tie ir mazi, tēvs zirdziņš tos nēsā īpašā somā, kas atrodas uz vēdera. Arī paaugušies mazuļi, kuri jau draiskojas ūdenī līdzās vecākiem, pamanot ienaidnieku, steidzīgi ielien tēva somā.

.

TAGAD —ŪDENĪ!

Uzvilksim pleznas un maskas! Ienirsim? Nē, labāk darīsim tā: tu peldi pa ūdens virsu, bet es ieniršu dzelmē. Droši vien es tur atradīšu kaut ko interesantu. Atradumu glabāšanai paņemšu līdzi mazu maisiņu. Jūras ūdens ir ļoti dzidrs—tu labi redzēsi visu, ko es tur darīšu.

Jūras dibenā ir interesanti. Tur valda dziļš klusums un visapkārt—zaļganzils ūdens. Tu, protams, ļoti kāro redzēt manus atradumus. Ņem maisiņu un izkrati no tā visu saturu! Vai redzi, cik daudz gliemežnīcu? Gan garas un plakanas, 10 gan apaļas un izliektas — līdzīgas brīnumainai mājiņai.

Bet viena pavisam dīvaina: no tās rēgojas laukā kaut kādas kājiņas un ūsaina galva. Tas taču ir vēzis vientuļnieks, kurš ielīdis tukšā gliemežvākā, kas agrāk piederējis mīkst-miesim — rapanai. Uz jūras smilšainā, pamata es ieraudzīju plankumainu, dzeltenīgu plāceni. Tiklīdz uz tā pusi pastiepu roku, tas atrāvās no grunts un ļoti ātri aizpeldēja. Izrādās, ka šis «plācenis» ir zivs — bute. Sī zivs ir ļoti īpatnēja. Apakša tai parasti ir baltā krāsā, bet virspuse—grunts krāsā, uz kuras tā guļ. Abas acis atrodas vienā pusē—virspusē.

Gandrīz visu mūžu bute pavada jūras dibenā. Viņa spēj ātri mainīt savu krāsu. Ja buti noliek ūdenī uz šaha dēļa, tā kļūst rūtaina, uz tumšas grunts—tumšāka, bet uz gaišas u

grunts — gaišāka. Šī īpašība butei palīdz aizvien palikt nemanītai, labi noslēpties no ienaidnieka un pašai negaidīti uzbrukt.

Butes dzīvo gandrīz visās mūsu zemes jūrās.

Zem ūdens es satiku arī melnu kaķi. Nē, tas nav īsts kaķis. Nav spalvains. Tā ir zivs — arī plakana, nedaudz līdzīga butei, bet atšķirībā no butes tai ir gara, tieva aste. Zinātniskais šā jūras kaķa nosaukums — raja adataste. Tai astes galā atrodas stipra, asa adata. Ar šo adatu jūras kaķis var pārdurt pat ādas apavus. Dūriens rada ļoti stipras sāpes, jo kaķis ne tikai dur, bet arī ievada rētā spēcīgu indi.

Tas jūras kaķis, kuru es sastapu, bija maziņš. Taču daži

ir sevišķi lieli, sasniedz pusotra vai divu metru garumu. No tiem baidās pat haizivis. Jūras kaķu aknas satur daudz tauku un vitamīnu.

Reizēm jūras kaķis piepeld pavisam tuvu krastam un noguļas uz grunts. Slikti klāsies tam peldētājam, kurš aizskars šo jūras kaķi!...

Kur tad palicis mūsu vēzis vientuļnieks? Skat, kur viņš rāpo un jau aizkļuvis līdz pašai akmens malai. Ķer ciet! Tā.

Un atkal vēzis paslēpās gliemežnīcā, ieeju aiztaisīdams ar spīlēm.

Laiku pa laikam vēzis vientuļnieks maina dzīves vietu: viņš taču aug, un tam vecajā gliemežvākā kļūst par šauru. 13

Tad vēzis atrod lielāku gliemežvāku un pārvācas uz turieni.

Daži vēži vientuļnieki «iestāda» uz sava gliemežvāka virsmas jūras dzīvnieku aktīniju, kura vairāk izskatās pēc krāšņa zieda nekā pēc dzīvnieka. Tās taustekļi, kas atgādina vainaglapas, nepārtraukti kustas. Vēzis vientuļnieks un aktīnija sadzīvo kopā itin labi: aktīnija barojas ar vēža barības paliekām un apsargā to, aizbaidot ienaidnieku ar taustekļiem, kuros ir inde.

Kad vēzis vientuļnieks pārvācas uz jauno dzīvokli, arī aktīniju viņš «pārstāda» uz jaunās mājas «jumta».

Re, atkal viens tikpat skaists gliemežvāks! Arī tas nav tukšs, tikai šoreiz tajā dzīvo tā īstais saimnieks — pats mīkst-

miesis rapana, kas šo gliemežvāku izveidojis. Rapana tikai šķiet miermīlīga un rāma, bet patiesībā tā ir plēsoņa, kas apēd citus nrTīkstmiešus, it īpaši austeres un mīdijas.

Mēs aizvien vēl sēžam uz tā paša akmens un vērojam, kā vieglas motorlaivas vago jūras ūdeņus. Varbūt kāda pa> ņems mūs līdzi?

Taču velti mēs saucam un mājam ar rokām. Tie laimīgie, kuri brauc laivās, laikam domā, ka mēs vēlam viņiem laimīgu ceju.

Ko lai dara, mēs tāpat vien pasapņosim. Iedomāsimies, ka paņemam no krasta vienu nelielu laivu un ar to lēnām braucam zilajā jūras tālē.

Skaties, tur zvejnieku laivas! Zvejnieki met ūdenī lielas mašas. Garie masu celiņi aizstiepjas pa jūras klaidu. Kāpēc tie vajadzīgi? Neviens taču pa šādiem celiņiem nevar staigāt!

Pēkšņi... Kas tad tas? No ūdens cita pēc citas sāk lēkt tumšas, sudrabainas zivis. Tās uzlido gaisā un krīt uz mašas. Tas tik ir joks! Tad, lūk, kā var ķert zivis!

Tā zvejo kafeles. Kad peldoša kafeļu bara priekšā noklāj mašas, to ēna krīt ūdenī, un zivīm šķiet, ka to priekšā ir šķērslis, siena. Lai tai tiktu pāri, zivis palecas un... nonāk zvejnieku rokās.

.

UZ MĀJĀM, ĀTRĀK UZ MĀJĀM!

Mēs esam aizbraukuši diezgan tālu no krasta un, skatīdamies kafeļu aizraujošajā zvejā, nemaz nepamanījām, cik krasi mainījies laiks. Ir sacēlies brāzmains vējš, debesis klāj blīvi, zemi mākoņi;

Vai, kā sāk šūpot laivuI Zvejnieki saritina mašas, ieslēdz motorus un vada laivas uz krastu. Pasteigsimies arī mēsi Vējš ātri pieņemas. Pār jūru jau pārskrēja augsti viļņi ar baltām putu krēpēm; vējš rauj no tām putu kušķus un nes pa gaisu. Stiprāk turi; stūriI Neļauj laivai pagriezties ar sāniem pret vēju! Lūk, tāl

Mūsu laiva te paceļas viļņa virsotnē, te nolaižas. Vai bail? Protams, bail. Līdz krastam vēl ir tālu. Taču mēs nekritīsim panikā. Ai, cik vareni viļņi! Apšļāca no galvas līdz kājām. Cik lēni tuvojas krasts... Tomēr mēs virzāmies uz priekšu.

Vēl nedaudz pūliņu, vēl un vēl... Te mūs panāk augsts vilnis. Tagad jāsaturas... Laiva uzlidoja pašā viļņa virsotnē, un vilnis mūs iznesa tālu krastā, bet pats, sašķīdis pret akmeņiem, šņākdams atkāpās.

Skriesim ātrāk uz telti: mēs taču esam pilnīgi izmirkuši!

Kāpēc tad krastā tik daudz ļaužu? Kāpēc viņi tik vērīgi skatās tālē, rāda ar rokām, uztraukti sarunājas un gatavojas

nolaist ūdenī lielu motorlaivu? Izrādās, jūrā palikusi vēl viena laiva... Vai redzi?

Jādomā, tai sabojājies motors, jo viļņi to, nabadzīti, bezpalīdzīgi mētā.

Tālē no negaisa mākoņa lejup uz jūru stiepjas it kā tumša, resna aste.

Tā laižas aizvien zemāk un zemāk, ātri virzās uz priekšu un aug lielāka.

Šķiet — tā tūlīt savienos mākoņus ar jūru.

Tas ir virpuļviesulis.

Vai tiešām tas sagrābs mazo, neaizsargāto laivu? Taču palīgā jau steidzas motorlaiva.

Virpujviesulis virzīdamies sagriežas vērpetē, kas, uzduroties kādam priekšmetam, iesūc to sevī un nes prom pa gaisu, lai pēc tam kaut kur pavisam citā vietā nomestu zemē. Ir bijuši pat tādi gadījumi, kad virpuļvie-sulis iesūcis sevī kopā ar ūdeni arī zivju barus un pēc tam tālu no jūras nolijis «zivju lietus». Ja stiprs virpuļ-viesulis brāzīsies pāri tūristu nometnei, tas var aiznest līdzi pat teltis...

Taču šis virpuļviesulis cilvēkiem nenodarīs neko ļaunu. Nu jau labi redzams, ka «aste» paliek īsāka un ātri izgaist pavisam. Bet motorlaiva, vilkdama laivu tauvā, tūlīt sasniegs 20 krastu. Arī mums ir. laiks doties uz mājām, uz savu telti.

.

VĒL MAZLIET PASAPŅOSIM!

Jūra satrakojusies ne pa jokam. Pret krastu triecas bangas. Sāk gāzt lietus. Lielas, smagas lāses kapā mūsu audekla māju. Taču iekšā ir labi. Nav jābīstas ne vēja, ne lietus.

Vēl mazliet pasapņosim! Par ko? Protams, par jūru... Mēs vairs neatrodamies teltī mīkstos un siltos guļammaisos. Mēs nolaižamies vislielākā Zemes okeāna — Klusā okeāna dzīlēs...

šeit neder ne maskas, ne akvalangi, ne ūdenslīdēju tērpi. Mēs esam iekāpuši batiskafā—speciālā, ļoti izturīgā balonā. Tā sienas var izturēt milzīgu ūdens spiedienu.

Caur tluminatora biezajiem sekliem labi redzams ūdens,

kuram .cauri vēl laužas saules atari. Tik tikko kustas (ūdensaugi, peld dažādu krāsu Zivis..,.

Mēs laižamies aizvien dziļāk;, saules gaisma kļūst vājākā, bet ūdens—tumšāks an tumšāks- Nu ikļuvis pavisam tumšs. 'Visapkārt melna nākts. Šeit, vairāku kilometru dziļumā, nekad neielaužas saules stari. Te \valda mūžīga nakts.

Vai te ir arī dzīvība? Skaties, tumšajā ūdenī spīd Ikaut 'kādas uguntiņas! Re, kā niecīgs ļkuģītis peld mazii, mirdzoši punktiņi, atgādinādami iitlkā apgaismotus kuģa liegus,.,. . Aiz ākuģiīaa» ikustas plaši atvērtā, spīdīga rīkle. ... Ai, ātrāk dzi-22 jumāt Nolaidīsimies llīdz \visdžiļākaijām oikeāna ieplakānrļr

kur ir pabijuši zinātnieki — okeanologi. Arī šeit ir dzīvība. Tikai «mūžīgās nakts valstības» iemītnieki nepavisam nelīdzinās augstāko «stāvu» iemītniekiem.

Daudz brīnumaina savās dzīlēs slēpj jūras un okeāni. Kad paaugsies, arī tu varēsi iekļūt šo noslēpumu valstībā. Lai tam sagatavotos, ir jāizlasa daudz, daudz grāmatu un jāveic daudz ceļojumu.

Un tagad mēs atkal atgriežamies uz zemes.

.

Content

Ganeizere Gaļina Tur, kur iesākas jūra

JŪRAS KRASTĀ

PĀRIS SOĻU NO KRASTA

TAGAD —ŪDENĪ!

UZ MĀJĀM, ĀTRĀK UZ MĀJĀM!

VĒL MAZLIET PASAPŅOSIM!