Poļevojs Boriss

Uz kraujā krasta

Boriss Poļevojs

Uz kraujā krasta

Kāds jūsu iemīļotais izteiciens? Kārlis Markss: «Nekas cilvēcisks man nav svešs.»

PIRMĀ DAĻA

1

Pasažieru tvaikonis «.Jermaks» — liels, lēns kuģis, kas ,brauca pa Oņupi jau pirms revolūcijas, — atstāja krastu kādā no Starosibirskas piestātnēm vakar pievakarē. Nakts jau bija aizvadīta ceļā. Bet visu triju kuģa klāju daudzajiem un lielākoties trokšņainajiem iemītniekiem vēl arvien nebija diezgan neparasto ceļojuma iespaidu. Lai gan no ziemeļiem pūta dzestrs, brāzmains vējš, kas nesa no palieņu krasta vīstošas zāles smaržu, neviens negāja kajītē. Tikai lāgiem ziņkārības dzītie pasažieri pārvietojās no viena borta pie otra, nelikdamies zinis par kapteiņa palīga lūgumu «izklaiņoties vienmērīgi», lai neradītu bīstamu sānsveri.

— Nu, taisni kā aitas! . . . Kur viena — tur visas. Neko prātīgu neuzklausa! — viņš sūdzējās, iegriezies kapteiņa kajītē. — Sen nav bijis tik nejēdzīgs reiss.

Kuģa kapteinis Aleksejs Rakovs — padzīvojis, smagnējs vīrs ar tuklu, nedaudzām prāvām baku rētām iezīmētu seju, — nomainīts no sardzes, sēdēja pie galda bez svārkiem, apakškreklā un dzēra tēju, tecinādams verdošo ūdeni no elektriskā patvāra.

— Jaunieši . . . Ziņkārīgi, tas jau labi . . . Un Oņupe — tā tik ir upe! Kur citur tādu dabūs redzēt! — Pūzdams apakštasē, nemaz neskatīdamies uz palīgu, viņš turpināja: — Viņiem te būs jādzīvo. Bet uzmaniet gan, tiesa, ka neapgāž kuģi . . . Aitas!

Un tiešām, ainavas, kas atklājās ar katru upes pagriezienu gan stāvajā kreisajā krastā, gan labajā palieņu piekrastē, pārsteidza cilvēkus, lai arī no kurienes tie bija ieradušies šai plašajā, vēl maz apdzīvotajā novadā, pārsteidza ar savu neparasto, pirmatnīgi gleznām krāsām bagāto, dižena spēka pilno dabu.

Varenā Oņupe gan izvērsās par plašu, klusu ūdens spoguli un pareizi atspoguļoja otrādi apgrieztu lauku zaļumu, rudens skarto piekrastes mežu krāsainumu un debess maigo zilgmi, gan sazarojusies spraucās starp lēzenām, kupliem krūmiem aizaugušām salām, gan atkal saplūda kopā vienā gultnē, paātrināja savu ūdeņu plūdumu, sāka virmot, kļuva nervoza, nemierīga, bet tad, izlauzusies plašumā, pašķīra krastus un nomierinājusies no jauna pārsteidza ar pareizo atspoguļojumu un krāsu siltumu.

Arī Oņupes krasti bija neredzēti un jaunatnācēju acīm neparasti. Ar savām krūtīm upei virsū mācās varenā taiga — šie zilganzaļiem egļu šķēpiem caurdurtie lapu meži. Ūdenim pāri kārās brūnas, kārtainas bazalta klintis, gar kurām kā odi jaukā laikā bariem vien šaudījās svīres. Tad pēkšņi aiz kāda nemanāma līkuma vienā acumirklī viss izmainījās un atklājās zaļas, leknas pļavas.

Oņupes liktenis arī bija neparasts: krasti neapdzīvoti. Tikai retumis — pa kreisi, stāvajā krastā, vai pa labi. aiz plašās palienes, — varēja manīt vai nojaust lielus ciemus, par kuru pastāvēšanu, no upes skatoties, varēja spriest pēc daudzajām laivu un kuteru piestāšanās vietām un pēc juceklīgajām taciņām un ceļiem, kas veda no krasta lejā. Bet tad aiz ūdens klajuma, šķietami pirmatnējās dabas klēpī, kaut kā negaidīti acu priekšā nostājās jauna pilsēta. Tās piestātnē «Jermaks» uzkavējās vairāk nekā stundu. Kartē šī pilsēta nemaz nebija atzīmēta. Uz glābšanas riņķiem, kas karājās pie platformas margām, bija tikai uzraksts «Piestātne». Bet, kamēr celtņi no kuģa tilpnes vilka ārā kaut kādus saiņus un kastes, viens otrs no jaunajiem pasažieriem, par spīti nakts laikam, paguva uzskriet krastā. Viņi atgriezās pārsteigti.

— Biedri, tur ir trolejbuss, dzīvsudraba spuldzes! . . . Tie taču Maskavas Dienvidvakari, goda vārds! ... Kā tie šurp nokļuvuši?

Bet bezvārda pilsētas gaišās ugunis nozuda aiz upes līkuma, un atkal no abiem krastiem mācās virsū plašā ūdens klajuma tumsa, kuru tikai paretam caururba boju uguntiņa un padarīja mazliet blāvāku it kā briedumu sasniegušo rudens zvaigžņu iezilganā mirgoņa. Pasažieri jau sāka izklīst. Tad pēkšņi kāds iesaucās: «Paskat, paskat!» Aiz kuģa pie apvāršņa parādījās uguņu virkne, kas ātri tuvojās. Atskanēja spalgs, prasīgs svilpiens, uz kuru vecais «Jermaks» atsaucās ar sēcošu pārpūlētas balss rēcienu. Ugunis nāca arvien tuvāk, tad nogriezās sānis, un pa labi, aizsteigdamies garām Oņupes ūdeņu veterānam, aizpeldēja lidmašīnai līdzīgs kuģis, ar iezilganu gaismu apžilbinādams acis visiem, kas atradās uz klāja. Apslacinājis sejas ar sīkām vēsa ūdens lāsītēm, tas drīz vien nozuda aiz upes līkuma, spalgi un prasīgi signalizēdams jau kādam citam pa priekšu ejošam kuģim.

Ja pa Maskavas upi, pa Ņevu vai Dņepru peldētu spārnots kuģis, tam laikam gan neviens nepievērstu uzmanību. Bet šeit, uz Oņupes, kur dienā lēnais «Jermaks» visu laiku piesardzīgi grieza ceļu no vesela stumbra izdobtajiem zvejnieku vienkočiem, dēļu laivām un stipri nodarvotajām, platajām barkām, šis kuģis visus tā pārsteidza, ka, par spīti vēlajai stundai, daudz pasažieru atkal pulcējās uz klāja. Un kapteiņa palīgs aizsmakušā balsī nu jau bezcerīgi lūdza:

— Pilsoņi, lūgtu izklaiņoties!

Un kāda jauna izsmējīga balss tikpat gurdeni turpināja visiem apnikušo frāzi:

— Pilsoņi pasažieri, esiet apzinīgi! Ļaujiet mūsu vecajai silei kustēties uz priekšu.

Un tad stafeti uztvēra meitenes balss:

— . . . nedrūzmējieties kā aitas, ejiet salonos, kur jūsu rīcībā radiola, dambrete, šahs, domino.

— Kuģis! Vai nu tas kāds kuģis? Tas ir šīberis.

— Pasakiet, biedri priekšniek. — vai tiesa, ka Gri-gorijs Seļehovs Katrīnas Otrās laikā ar šo kuģi braucis uz Ameriku?

Tomēr arī saloni nebija tukši. Šai reisā bija zudusi jebkura šķiru atšķirība. Pirmās klases zālē pulētie, in-krustētā bronzā ierāmētie masīvie spoguļi, kuri kādreiz atainojuši Sibīrijas tirgoņu — zeltrūpnieku mežonīgās dzīres, tagad noraudzījās, kā plecīgs puisis, nometis žokejcepuri un vateni, gan nevērīgi un gausi pastaigājas, gan neganti dipina gumijas zābakus, gan pietupies griežas ap maza auguma meiteni oranžkrāsas flaneļa slēpošanas kostīmā, ar brillēm uz strupā degunteļa. Bajānists, sēdēdams uz sarkana samta dīvāna, aizrautīgi miedza acis un staipīja bajāna plēšas, bet vesels bars puišu un meitu, kas piepildīja salonu, ar plaukstām sita takti . . .

Tā šai neparastajā reisā galīgi pārslogotais vecais tvaikonis «Jermaks», rosīgi plakšķinādams kuģa rata

lāpstiņas, jau otro diennakti slīdēja pa straumi uz leju. Pasažieri, apbrīnodami dīvainā novada skaistumu, domādami par savu likteni, par vairumam svešo darbu, kas viņus gaida diezin kur taigā, celtniecībā, par kuru viņiem zināms vienīgi tas, ka tā grandioza, jūsmodami par jauniem paziņām, par sarunām, nemaz nebija pamanījuši, kā uz kuģa nokļuvis garš, plecīgs nenosakāma vecuma vīrs ievērības cienīgā izskatā.

Kājās viņam bija uzauti ērmoti, no ādas zeķu veidā pašūti zābaki. Siksna ar patronsomu apjoza daudz pieredzējušu vatētu pusmēteli. Galvā bija karavīra cepure ar nolupušu nagu un tumšu apmali. Gaišbrūnu, iesirmu matu šķipsnas līda ārā uz iedegušās pieres. Lielu daļu sejas sedza kupls, gaišbrūns matojums. Ūsas saplūda ar bārdu, un kuplā, cirtainā bārda, pie kuras, kā likās, nekad nebija pieskārušās šķēres, nokarājās pār krūtīm. Svešajam vīram aiz muguras dvieļa galā karājās sēņu pilns grozs. Rokā viņš turēja maksti ar medību bisi.

«Jermaks» meta līkumu ap melnu bazalta klinti. Klints kārtainā nogāze bija pārkārusies pār ūdeni un no vienas vietas nosēta ar putnu ligzdām. Svīres, nemierīgi ķērkdamas, lielā barā lidinājās virs tvaikoņa. Reti kam bija gadījies redzēt gaisā tik daudz spalgi ķērcošu putnu. Visi pasažieri pulcējās pie kreisā borta margām, bet bārdainis pa to laiku novietojās pie labā. Viņš nosēdās uz klāja aizvēja pusē, atbalstījās ar muguru pret sienu, sameklēja mednieka dunci un, paklājis uz grīdas avīzi, sāka tīrīt sēnes. Pie šā darba viņu arī pamanīja pasažieri, kad klints ar putniem jau bija palikusi aizmugurē.

— Ai, kādas sēnes!

— Vai jūs viens pats tik daudz salasījāt? Lietpratējs!

— Veiksmīgs tēvainis, sēnīte pie sēnītes — kā mērīt nomērītas ... Ar tik laimīgu roku kārtis vien jāspēlē.

— Biedri, vai te lāči dzīvo? .. . Un vilki?

— Un mamuti un brontozauri? .

Mazās, stingrās sēnes ar vēderainiem kātiņiem un samtainām cepurītēm cita pie citas gulās uz avīzes līdzenā rindiņā. Bārdainis, nelikdamies zinis par to, kas ap viņu notiek, ar lielu cītību darīja savu darāmo, it kā nemaz neredzētu jaunās, nebēdnīgās sejas un nedzirdētu zobgalīgos jautājumus. Viņš pat nepaskatījās uz augšu. Tomēr varēja manīt, ka viņa gaišās acis, kas atgādināja gaišzilu, saulē izbalējušu katūnu, nedabiski saspringušas, ka plaksti piesarkuši un uztūkuši, bet prāvās, iedegušās un laikam ari spēcīgās rokas dreb.

— Viņš droši vien nedzirdīgs, — sprieda meitene, kas bija ģērbusies oranžkrāsas kostīmā, ar bieza stikla brillēm uz deguna, tā pati, ap kuru nesen negantā dejā griezās cekulainais puisis. Viņa mēģināja novērst pūļa uzmanību no bārdaiņa.

— Bērniņi mani, atminējums vienkāršs, — vērsdamies pie visiem reizē, skaļi čukstēja glīts pamaza auguma puisis ar apaļu un kā meitenei sārtu seju; par šo cilvēku uz kuģa bija zināms, ka viņš ir inženieris Pšeņičnijs, liels dziedātājs un jautrības mīļotājs, kurš jau paguvis ar visiem iepazīties. Runīgais inženieris pat bija paspējis izstāstīt, ka viņš slavenā hidrotehniķa Petīna skolnieks, ka reizē ar to šķīries no Maskavas un brauc uz Divno-jarsku, uz taigu darbā. — Atminējums tik vienkāršs kā zīdaiņa smaids, — viņš turpināja. — Noslēpumainais svešinieks, vulgāri izsakoties, ir piedzēris. — Pšeņičnijs skaļi ieelpoja gaisu ar savu maigo, draiski uz augšu paslieto degunu. — Vai tad jums, jūtot tik jauku smaržu, negribas izvilkt no kabatas skābu gurķīti un uzkost? . . .

Neviens nesmējās. Iestājās neveikls klusums. Bet bārdainis laikam patiešām bija kurls. Viņa rokas arvien vēl tikpat saudzīgi ņēma sēnīti pēc sēnītes un, rūpīgi apgraizījušas kātiņu, lika uz avīzes. Pamazām pasažieri pie svešā vīra pierada un vairs nepievērsa viņam uzmanību. Tikai jauna, bāla sieviete ar neapsegtu kastaņbrūnu matu mudžekli, kura izcēlās starp pasažieriem ar koši sārtu svīteri un šaurām biksītēm, vēl joprojām vēroja bārdaini, stāvēdama pie augšējā klāja pietura un tīdamās rūtainā sedzenē.

Pšeņičnijs pasažieriem bija stāstījis, ka šī sieviete, kura kopā ar vīru apdzīvo vienīgo luksuskajīti, ir Petīna sieva, ka viņa kopā ar vīru pametusi galvaspilsētas dzīvokli ar labierīcībām un ir gatava to apmainīt pret grūtībām, kas saistītas ar dzīvi teltī. Tiesa, tas bija zināms ne tikai uz kuģa. Piestātnē Petīnus pavadīja daudz ļaužu. Resns, smagnējs vīrs ar kaili noskūtu, apaļu galvu un nebēdnīgi puicisku smaidiņu šaurajās, aizpampušajās acīs, raudzīdamies uz Petīna sievu, pusnopietni,

pusē pa jokam deva rīkojumu iepretim stāvošajam kapteinim Rakovam:

— Pielūko, Aleksej Inokentijevič, lai Dina Vasiļjevna būtu nogādāta Divnojarskā vislabākajā stāvoklī. Neliec kaunā Oņupes transporta darbiniekus.

Dinu, kura ari gandrīz visu laiku pavadīja uz klāja, ļoti ieinteresēja jaunais pasažieris. Viņa aizgāja uz kajīti, lika vīram pamest dokumentus, kurus tas ceļā studēja, lai netērētu velti laiku, un izvilka to ārā svaigā gaisā:

— Nu beidzot īsts sibīrietis! ... Tu paraugies, paraugies! Tieši kā pats Jermaks Timofejevičs.

Sieviete runāja klusām, nedomādama, ka vējš viņas vārdus aiznesīs līdz svešiniekam. Bet svešais pēkšņi pacēla galvu un paraudzījās uz viņas pusi. Kādu acumirkli viņa katūna krāsas acis pētījoši pakavējās pie sievietes, tad skatiens pārslīdēja uz viru, un, te nu Dina varētu zvērēt, viņa skaidri redzēja, ka bārdainis nodreb un it kā atsprāgst atpakaļ. Viņai pat šķita, ka svešinieka acīs saskatījusi tādu kā izbrīnu, kā bailes, kā naidu — varbūt visu kopā. Nākamajā acumirklī viņš nolaida acis un no jauna ķērās pie sēnēm. Bet pēc maza brītiņa, kā sevi pārbaudīdams, atkal paraudzījās uz Vjačeslavu Anaņje-viču Petīnu, un sievietei kļuva baigi: tik dziļš, nospiedošs naids šķita atspoguļojamies viņa skatienā.

Dina piekļāvās vīram.

— Vai tu viņu pazīsti?

— Pirmo reizi redzu. Man te visi ir sveši, pazīstu tikai apgabala komitejas pirmo sekretāru, kurš mūs pavadīja.

— Bet šis cilvēks tevi pazīst . . . Tici, mīļais, ka pazīst, viņš tā dīvaini skatījās uz tevi . . .

— Amerikas korespondenti, dzirdot vārdu «Sibīrija», iedomājas dzeloņstieples, sargu būdas un pēdu dzinējus suņus, bet tu laikam — klaidoņus un katordzniekus, kas izbēguši no Sahalīnas ... cara laikā . . . Nē, mīļā, viss ir vienkāršāk. Tas, — Petīns ar kalsno, melnīgsnējo roku norādīja uz plašumu, kuru gar apvārsni iežogoja taigas zilais loks, — tas ir milzīgs, pasakaini bagāts un ļoti reti apdzīvots novads — novads, kas gaida drošsirdīgus, darbīgus ļaudis, kuri to atmodinātu. Senā romantika saglabājusies vairs tikai grāmatās un dziesmās . . .

— Un tomēr viņš tevi pazīst.

— Nav izslēgts. — Vjačeslavs Anaņjevičs paraustīja plecus. — Manā vadībā savā laikā strādājuši daudzi . . . Nu, es iešu. Galā nonākot, jābūt skaidrībā par darbu Divnojarskā.

Petlns aizgāja un, kad pēc kāda laika atgriezās, nesdams sievai mēteli, tad ievēroja, ka Dina aizgājusi gan klāja otrā galā, bet arī no turienes neuzkrītoši novēro bārdaino sēņotāju. Tagad tas ieinteresēja arī pašu Pe-tīnu. Svešinieka prāvās rokas rīkojās ar nazi kā ar lanceti. Nu bija notīrīta pēdējā sēne, un bārdainis saudzīgi sāka tās pārlikt grozā tāpat rindiņās. Tā kā svešinieka seja līdz pat acīm bija aizaugusi ar bārdu, grūti bija uzminēt viņa vecumu. Viņš varēja būt četrdesmit, varēja būt arī sešdesmit gadus vecs.

— Mjā, interesants indivīds . . . Patiešām varonis, kas nācis no Mamina-Sibirjaka grāmatu lappusēm. Nē, mīļā, tu paraugies, kā viņš tās savas sēnes aprūpē ... Kolhozos ražas novākšana, bet šitāds lamzaks sēņo.

Vēja brāziens, kas bija stipri piesātināts ar vīstošas zāles, meža trūdu un piekrastes grīšļa smaržu, norāva Dinai no pleciem mēteli. Vīrs viņu atkal saudzīgi apsedza un aplika roku ap vidukli. Šai mirklī bārdainis piecēlās, notrauca atgriezumus uz avīzes un no jauna uzlūkoja Petīnus. Tagad viņa gaišās acis klusēja, un tomēr Dinai šķita, ka kuplajā bārdā slēpjas drūms, ļauns smīns.

— Nu. redzēji, redzēji? — viņa satraukti čukstēja.

Šoreiz arī Vjačeslavam AnaņjevTcam likās šai cilvēkā

kaut kas pazīstams. Radās neapzināta uztraukuma sajūta, un, lai sieva to nemanītu, Petīns viņu laipni aizveda uz klāja otru pusi. Tur puiši un meitas, ģērbušies tūristu tērpos, vateņos, jakās ar rāvējslēdzējiem un svīteros, atslējušies cits pret citu, dziedāja, gandrīz klieg-šus izkliegdami piedziedājumu:

Draugi, traucam mēs tālās nomalēs,

Gaismu nesam mēs — tu un ari es.

— ... Lūk, viņi, Sibīrijas iekarotāji! — iesaucās Petīns, apstādamies pie pietura tieši virs kora. — Partijas uzdevumā viņi atmodinās šo bagāto novadu, radīs milzīgu elektrostaciju, iededzinās jaunu pilsētu ugunis. — Dziesma apakšā bija izdziedāta, viens otrs no jaunajiem

ļaudīm pameta acis uz augšu, bet Petīns, to nemanīdams, aizkustinātā balsī turpināja: — Te viļņos lielā Sibīrijas jūra, visas šīs klintis paliks zem ūdens, bet krastos, kuri no šejienes nebūs pat saskatāmi, izvietosies milzum liels rūpniecības komplekss: metāls, papīrs, cements, ķīmija, saliekamās mājas, mēbeles .. .

Dina pavērsa uz vīru pelēkās acis. Skatiens pauda vaļsirdīgu sajūsmu.

— Cik tas tomēr labi, ka es braucu tev līdzi!

— Vjačeslav Anaņjevič, nāciet pie mums! — Pšeņič-nijs sauca no apakšas. Stāvēdams dziedātāju vidū, viņš diriģēja šo pašdarbības kori.

Petīns smaidīdams draudzīgi pamāja ar roku:

— Nav laika, draugi.

Paņēmis sievu zem rokas, viņš sāka to vadāt pa kuģa klāju.

— Bet tu šaubījies ...

— Ne, ne, tagad es nekā nebaidos un neko nežēloju. Dzīvoklis, ērtības, dievs ar tām — ar šīm ērtībām! — Un, pieglaudušies vīram, viņa sacīja: — Zini, ko es visu laiku domāju: ja nebūtu šis Ļitvinovs, kurš tev saistīs rokas un kājas, kā gan tu tur Divnojarskā izvērstos — tu ar savām zināšanām, ar savu prātu, ar savu drosmi...

— Nekas, mīļā, gan mēs ar viņu kaut kā sastrādāsim. Savā laikā arī Ļitvinovs bijis interesants inženieris, diezgan labs organizators, bet tagad vecums, vecums . . . Mēs visi kļūsim veci . . . Ja viņam nebūtu šīs daudzās pazīšanās — ar vienu kopa mācījies, ar otru strādājis, trešajam palīdzējis, ar ceturto, piekto, desmito kopā atpūties . .. Būtībā varbūt taisnība, ka viņš ir novadējies dzēriens, bet tu zini, kā mēdz būt valsts iestādēs: Ļitvi-nova personīgā lieta — pirmajā plauktā. Un stāvēs tur, kamēr viņš pats kritīs. Bet Ļitvinovs nekritīs . . . Taču mums gar to nav daļas. Viņam vajag balstīties uz jauno — progresīvo. Es viņam esmu vajadzīgs. Gan tu redzēsi, kā viņš mūs saņems. Un tu jau redzēji: pirmais sekretārs mūs pavadīja. Viņš, protams, Ļitvinovam piezvanīs ... Tam arī ir kāda nozīme. Nu, kāpēc tu kļuvi tik domīga? Viss būs labi . . .

— Nē, es vairs par to nedomāju. Es atkal domāju par viņu. — Dina pastiepa tievo, nosalušo roku uz bārdaiņa pusi. Tagad svešais vīrs stāvēja bez cepures, atbalstīdamies ar elkoņiem pret margu pieturi. Vējš plandīja viņa kuplos, viļņainos matus, kuri galvvidū, kā redzams, jau bija kļuvuši plānāki. Grozs ar sēnēm stāvēja pie sienas. Gadus astoņus deviņus veca resnulīte — apaļiem vaigiem, rudiem, cieši bizē sapītiem matiem un strupu, ar vasaras raibumiem nopiparotu degunteli — pietupusies aplūkoja sēnes. Kādus piecpadsmit gadus vecs, vājš, gaišmatains zeņķis garām kājām un rokām ar tikpat lielu interesi vēroja veco maksti, kurā glabājās skatienam nesasniedzamā bise.

— Kādas samta sēnītes! — meitene vaļsirdīgi pateica, acīm redzami pūlēdamās pievērst sev nerunīgā sēņu īpašnieka uzmanību. — Vai patiesi jūs viens pats tik daudz salasījāt? Vectētiņ, vai drīkst tās apskatīt? — Un ziņkārīgie pirkstiņi uzmanīgi paskrējās pa vēsajām, samtainajām cepurītēm.

— Kāda kalibra jūsu bise? .. . Vai jūs to pielādējat ar skrotīm vai ar renkuļiem? — pieklājīgi jautāja pusaudzis, likdams saprast, ka viņš medību lietpratējs. — Protams, ar renkuļiem? Tagad taču taigā nevar būt drošs. Stāsta, ka lāči uz rudens pusi esot nikni ... — Un nokaunējies paskaidroja: — Es par to ... lasīju.

— Saško! Paskat, dvīņu brālīši . . . Nē, droši vien māsiņas, zem vienas cepurītes.

Bārdainis stāvēja nekustīgi. Viņš, kā Dinai šķita, pat novērsās no bērniem. Saško, kuru tirdīja ziņkāre par bisi, par patronsomu un par pašu bārdaini, izlikās nemanām svešinieka uzsvērto nerunīgumu. Bet meitene, kuru brālis nosauca par Ņinu, bija citāda. Viņa droši paraustīja bārdaini aiz rokas:

— Vectētiņ, tas ir nepieklājīgi, ja neatbild uz jautājumu. — Un pēkšņi paziņoja tik skaļi, ka viņas vārdus sadzirdēja arī Petīni: — Saško, viņš ir sadzēries un noreibis.

Dina pat aizmiedza acis. Taču bārdainis joprojām stāvēja tikpat nekustīgi, tikai vēl zemāk nolieca galvu ar izpūrušajiem matiem. Brālis satvēra māsu aiz rokas un vilka prom.

— Ak tu tarkšķētāja!

Dinu bija pārņēmusi neizprotama interese par šo savādo cilvēku, viņa sacīja vīram:

— Es nopirkšu no viņa sēnes. Nodosim virtuvē, tur saceps ar krējumu, kā tev garšo.

— Kāpēc? Vai tad mūs slikti baro?

— Man pašai iegribējās sēņu, — sieviete uzstāja. Viņas skanīgajā balsī varēja saklausīt gražīgu pieskaņu. — Nelaiķis tēvs un Voļka nesa mājās sēnes groziem vien, māte pat nezināja, kur tās likt. . . Man arī garšo sēnes.

— Nu, tad pasaki pavadonei, tā zina vietējās cenas. Tev viņš noplēsīs dārgāk, tu taču zini, kādi ir šie andel-maņi.

— Kāpēc lai es apgrūtinu citus? — jautāja sieva, saraukusi šaurās uzacis, un viņas cieši piemiegtās acis gandrīz nozuda aiz garo skropstu biezokņa. — Lūdzu, neuztraucies, es nepārmaksāšu.

— Vai tad es uztraucos? — Pasmaidījis Petīns vienmērīgiem, gausiem soļiem devās uz kajīti un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis.

Šīs mazās sadursmes satraukta, sieviete noskrēja pa trapu lejā un piegāja pie svešinieka. Taču, ieraudzījusi, ka viņa acis aizvērtas un deniņos krasi iezīmējies uzpampušās vēnas zilais līkums, sieviete pēkšņi apmulsa un kādu brīdi stāvēja klusēdama. Beidzot viņš atvēra acis un pagriezās pret Dinu. Viņa skatiens lēni cēlās uz augšu. No elegantajiem tūristu zābaciņiem tas aizslīdēja pāri biksēm, pāri svīterim un beidzot apstājās pie Dinas sejas. Tas bija vērīgs, pētījošs skatiens.

— Nu? — svešinieks jautāja mazliet aizsmakušā, rupjā balsī, un Dina juta, ka viņai uzvēda degvīna smaka.

— Piedodiet, es tikai gribēju . . . Vai es varētu dabūt no jums . . . par naudu, protams, kādu mazumiņu šo brīnišķīgo sēņu? — Viņa runāja kā taisnodamās, un viņai šķita, ka iekaisušo, izbalējuša katūna krāsas acu dzestrā izteiksme kļūst maigāka. — Mans vīrs ir inženieris Petīns . . . Mēs braucam uz Divnojarsku, viņš norīkots uz turieni . . . Viņam, ziniet, ļoti garšo sēnes.

Katūna krāsas acis kļuva saltas.

— Nē! — svešinieks īsi atcirta un. novērsies iegremdēja skatienu saules apmirdzētā, priedēm aizaugušā un koku aizēnotā gravā, kura vadīja uz Oņupi čalojošu taigas strautiņu. Bet, kad Dina, apvainojusies par strupo

noraidījumu, kāpa uz augšējo kuģa klāju, viņš to pavadīja ar lēnu skatienu.

Jā, Vjačeslavam Anaņjevičain, kā vienmēr, taisnība. Nevajadzēja bārdaini uzrunāt. Viņš droši vien cēlies no katordzniekiem, kurus Mamins-Sibirjaks tik interesanti aprakstījis, vai arī ir no tiem kriminālajiem, kas, sodu izcietuši, brauc šurp — uz mazapdzīvotu novadu, kur cilvēku trūkuma dēj anketas netiek tik rūpīgi pētītas. Tā viņai būs mācība. Dina jau gribēja doties savā kajītē, lai visu izstāstītu vīram, bet pēkšņi apstājās. Kas tad tas? Vijole? Vai tiešām vijole?

Patiesi — kāds spēlēja vijoli. Spēlēja kaut ko pazīstamu. Pār Oņupi lidinājās un virpuļoja satraukta, nemiera pilna, gan priecīga, gan skumja melodija — kā šīs bezdelīgas, kas vij ligzdas bazalta klintīs. To nespēja noslāpēt ne vienmērīgā mašīnu dūkoņa, kas plūda no ventilatora, ne ari čaklo rata lāpstiņu plakšķēšana. Nē, tas nebija kuģa radio, kura nolietotās plates Dina jau bija paspējusi ne vien iepazīt, bet ari nikni ienīst. Kāds patiešām spēlēja un spēlēja prasmīgi.

Sieviete izskraidīja visu tvaikoni. Kuģa otrā galā vēl arvien drūzmējās jaunieši, žilbinādami acis ar saviem flaneļa ģērbiem, pārmaiņus ar vateņiem, kareivju blūzēm un matrožu pusmēteļiem bez uzplečiem. Tie bija tie paši puiši un meitas, kas no agra rīta bez pārtraukuma klaigāja kinofilmu dziesmas, gāja rotaļās un dejoja, harmoniku mūzikai skanot. Tagad visa šī skaļā, bezbēdīgā sabiedrība izveidoja plašu loku, kura vidū pamaza, drukna meitene ar brillēm, oranžkrāsas ģērbā, ar zodu stingri pieturēdama vijoli, brāzmaini un kaisli vadīja lociņu. «Čaikovskis!» Dina atcerējās. «Čaikovska kancone.» Meitene spēlēja, aizmirsusi visu, un viņas apaļās, sārtās, zēniskās sejas izteiksme bija valdonīga un skarba. Biezo stiklu palielinātās acis satraukti spulgoja. Un — kas Dinu sevišķi pārsteidza — vijolnieces satraukums atspoguļojās to pašu puišu un meitu sejās, kuri pa visu brauciena laiku ar savām dziesmām Dinai bija apnikuši tāpat kā kuģa radio.

Cik neparastus pārsteigumus šis brauciens sagādāja maskavietei, kas vēl aizvakar staigāja pa Gorkija ielu! No rīta, piecēlusies pirms gaismas, lai redzētu rītausmu pār Oņupi, viņa bija izgājusi uz kuģa klāja. Upi aizsedza migla. Pār tumšo, krasi iezīmēto kraujo krastu pacēlās milzīgā sārtvaidze saule. Un saules gaismā viņa bija ieraudzījusi turpat kuģa pakaļgalā pulciņu vīriešu ar zaļpelēkām, neskūtām, uzbudinātām sejām. Ņurcīdami rokās netīras, uzblīdušās kārtis, viņi ar baudu zvetēja ar tām pa galdu. Kārtis izdalīja milzīga auguma puisis ar salmu krāsas matiem, kuri kā bērnam uzsukāti uz tuklās pieres. Šaurās acis ļauni, neuzticīgi noraudzījās uz partneriem. Mazliet tālāk, aiz tauvas rituļa, padzīvojis vīrs ar ķieģeļsārtiem vaigiem, nometies ceļos pret uzlecošo sauli, lūdza dievu. Bet tauvas rituļa otrā pusē sporta biksēs ģērbies jauns, kalsnējs gaišmatis ar iegarenu seju un tik muskuļainām kājām, ka tās izskatījās, kā no stieplēm pītas, metodiski izdarīja sarežģītus vingrinājumus. Un tas viss blakus, saules gaismā, kura, aizdzīdama no upes miglu, pārplūdināja ar līksmajiem stariem plašo palieni līdz pat zilajai meža svītrai.

Un tagad tepat vēl vijole dedzīgi stāstīja, kā Dinai šķita, par kaut ko trauksmainu, baigu, ko viņa vēl nezina, kas viņai būs jāredz, jāizjūt, jāpārdzīvo šai vientulīgajā novadā. Un nez kāpēc radās vēlēšanās vēlreiz paraudzīties uz bārdaini, kurš viņai šķita tipisks sibīrietis. Dina nāca no otras puses, un viņai lika apstāties no apakšas plūstoša, maiga sievietes balss, kas ar noteiktu ukraiņu valodas intonāciju dziedoši pateica:

— Sveicinu jūs, tēvocīt!

Bārdaiņa priekšā stāvēja maza auguma brunete ar apaļu, mīlīgu seju. Viņas melnās, ķiršogām līdzīgās acis raudzījās mierīgi un laipni. No sievietes aizmugures, svešinieku bailīgi uzlūkodama, virzījās uz priekšu vakarējā meitene — resnule. Droši un lietišķi, kā to dara namamātes tirgū, melnacainā aptaustīja vienu sēni, otru, trešo.

— Jaukas. Cik tad jūs, tēvocīt, gribēsiet par groziņu? Man bērni ļoti kāri uz sēnēm, arī šitā pļāpiņa, piedodiet, ja viņa te ko nevajadzīgu sarunājusi. . .

Bārdainis klusēdams vēroja māti un meitu. Viņš it kā modās, nāca pie samaņas. No augšas varēja labi redzēt, ka izteiksmīgās grumbas, kas šķērsoja pusiedegušo, pus-balto pieri, it kā izlīdzinās. Bārdas biezoknī varēja nojaust smaidu.

— Ka tad bits, tēvocīt, vai pārdosiet? — sieviete neatlaidās.

— Nu, pārdodiet gan, jūs viens pats tik daudz neapēdīsiet, — meita piebalsoja.

— Tikai neprasiet visai dārgi. Ceļā esam iztērējušies. Braucam no Ustjas; ceļš nav iss.

— Ņemiet, — pateica bārdainis, norādīdams uz grozu.

— Cik tad lai maksāju?

•— Piecnieciņu.

— Piecdesmit rubļus par sēnēm? — iesaucās melnace, bargi uzlūkodama svešinieku.

— Piecnieciņu.

— Pieci rubļi, vai? — sieviete apmulsa.

— Piecnieciņu. — atkārtoja bārdainis, atklāti priecādamies par mātes un meitas nesaprašanu.

— Kas tas par piecnieciņu?

— Parastais vara pieckapeiku gabals. Ja ne, tad ņemiet tāpat. .. Tikai grozu atnesiet atpakaļ, grozs nav mans.

Melnace vēl joprojām neizpratnē uzlūkoja dīvaino pārdevēju, bet meita, kā izrādījās, bija apķērīgāka. Viņa izrāva no mētelīša kabatas naudiņu, iespieda to bārdaiņa saujā un, baidīdamās, ka viņš var apdomāties, paķēra grozu, un, ar mokām to pacēlusi un saliekusies zem sēņu smaguma, sāka mudīgi tipināt uz durvīm. Melnace vēl arvien šaubās vēroja bārdaini, skatīdamās uz augšu ar savām spulgajām ķiršogu acīm.

— Nesaprotu gan. Vietējās cenas es, protams, nezinu. Tomēr — piecas kapeikas — vai tā kāda cena . .. Bet, ja nejokojat, tad paldies, un lūdzu pie mums uz sēņu ēšanu. Sestā kajīte kuģa pakaļgalā. Atnāciet. Mūsu tētim katram labam gadījumam vienmēr puslitrs padomā. Vai Popcrečnija uzvārdu esat dzirdējis? Par viņu avīzēs raksta un pa radio ziņo — ekskavatora vadītājs Oļess Poperečnijs — tas ir viņš. — Un melnace, šī pīli atgādinošā sieviete ar tumšajām, spulgajām acīm, veikli aizlipināja pa klāju ar savām īsajām, mazajām kājiņām . ..

Vjačeslavs Anaņjevičs sēdēja saliecies un pētīja rasējumus, kurus bija piestiprinājis ar spraudītēm pie kajītes grīdas.

— ... Tu zini, ko nupat izdarīja šis savādais cilvēks, — Dina iesāka, bet vīrs, novērsis no rasējumiem

bālo, slimīgi melnīgsnējo seju, uzlūkoja viņu ar izbrīnu. Nepabeigusi stāstīt, viņa apklusa, jo ģimenē bija parasts: kad Vjaeeslavs Anaņjevičs strādā, tad nedrīkst ne viņu uzrunāt, ne arī ieslēgt radio, televizoru vai vispār taisīt kādu troksni.

Dina uz pirkstgaliem šķērsoja kajīti un paņēma no naktsgaldiņa grāmatu. Šai romānā darbība risinājās tik gludi kā ieeļļota. īsti cilvēki rīkojās pareizi, neīstie viņus traucēja, cauri visai darbībai audās īsta mīlestība. Tur, Maskavā, pēc tam lidmašīnā pa ceļam uz Starosibirsku viņa bija lasījusi šo romānu pat ar interesi. Bet tagad to aizēnoja bārdainis ar pasaku varoņa matu mežu, šie puiši un meitas, šī vijolniece, pīli atgādinošā sieviete ar gari stiepto, dziedošo izrunu, plašu, varenu ainavu bezgalīgais kaleidoskops; un, par spīti no vīra aizgūtajam paradumam — reiz iesākto katrā ziņā izlasīt līdz galam, viņa noslēpa grāmatu pašā somas dibenā.

Kad Vjaeeslavs Anaņjevičs, ierakstījis kabatas grāmatiņā vajadzīgās piezīmes un saritinājis rasējumus, novilka uzročus un painteresējās, kas nolicis, «Jermaks» satricināja logu rūtis ar trīskāršu aizsmakušu rēcienu un atstāja mazās piestātnes platformu, kas bija cieši piekļāvusies pie kraujā, smilšainā krasta. Un te viņi pēdējo reizi redzēja bārdaini. Garš, plecīgs, mazliet uzkucis, viņš kāpa augšup pa smiltīm aizputināto ceļu. Pār muguru dvieļa galā karājās tukšais grozs, rokā viņš nesa maksti ar medību bisi. Ar mīkstajiem bradeņiem kājās viņš soļoja neparasti droši. Uzkāpis krastā tur, kur ceļš nozuda zem priedēm zilganpelēkajā ēnā, kas mežā jau bija kļuvusi tumšāka, svešinieks apstājās, atskatījās uz aizejošo tvaikoni un sastinga, atbalstīdamies pret bisi. Viņa saules apmirdzētais stāvs skaidri izcēlās starp zeltainajiem koku stumbriem.

— Zini, mīļā, tagad arī man šķiet, ka ar šo cilvēku kaut kur esmu sastapies, — Petīns sacīja, juzdams, ka viņā mostas neapzināts nemiers. — Kad un kur — neatceros. Bet esmu sastapies.

Uz Irtišupcs kraujā krasta..,

... Sēd Jermaks, domās nogrimis, — pār tvaikoni plūda inženiera Pšeņičnija sulīgais baritons. Un jaunizceptais koris ne visai saskanīgi, toties skaļi pievienojās:

Kad sēnes bija gatavas un to patīkamais aromāts no virtuves uzvēdīja pat uz kuģa klāja, Ilanna Popērečnija izņēma no ceļa somas galdautu un pārklāja to kajītes galdiņam. Resnule Ņina veikli salika uz galda plastmasas šķīvjus no ceļa vajadzībām paredzētā komplekta, izvietoja nažus un dakšiņas. Aleksandrs Trifonovičs izņēma no šīs pašas somas plastmasas glāzītes, nolika tās pie katra no trim šķīvjiem, tad ar savas nelielās rokas krasu, precīzu sitienu izsita korķi un nostatīja pudeli uz galda. Vēlreiz pārlaidis visam kritisku skatienu, viņš mazliet sēcošā balsī rīkoja:

— Nu, Rudīt, aicini savu bārdaino draugu.

Meitene izšmauca pa durvīm, bet tēvs pa to laiku, piespiedis kukuli pie krūtīm, piesardzīgi grieza maizi plānos riecienos. Sagriezis viņš salika riecienus uz šķīvja, saslaucīja drupatiņas saujā un iebēra tās mutē. Tad viņš ielēja degvīnu divās prāvākajās un vienā mazākajā glāzītē; tā kā viņam likās, ka viena nav pilna, pielēja vē! klāt. Šis kalsnais nelielā auguma vīrs ar taisniem, gaišiem salmu krāsas matiem un tādām pašām gaišām apcirptām ūsām ar katru kustību apliecināja savu parasto kārtīgumu. Kārtības mīlestība izpaudās arī viņa rūpīgi pielāgotajā pusmilitārajā apģērbā, tīrajā, vēl tikai šodien piešūtajā apkaklītē, nospodrinātajās pogās, paklusajā, sēcošajā balsī un paradumā skaidri izrunāt vārdus.

Viņš pacēla sēņu bļodiņas vāku, un no turienes izmu-tuļoja tāda smarža, ka Aleksandram Trifonovičam jeb, kā viņu dēvēja, Oļesam Popcrečnijam pat nodrebēja kalsnā deguna nāsis.

— Nu, kur tā Rudīte pazuda! ... Tas meitēns sūtāms tikai nāvei pakaļ.

Taču Ilanna nepaguva atbildēt, kad durvīs parādījās apaļā, šķelmīgā, no skriešanas sasārtusī sejiņa.

— Nava! — meitene satraukti paziņoja.

— Saulīte mīļā, kā tad nu nav, dūjiņa mana, kur tad viņš varēja palikt? — māte jautāja.

— Nokāpis. Visur izmeklējos, nav. Arī krusttētiņš kapteinis teica — redzējis nokāpjam. Es vēl tam otram, galvenajam kapteinim, pajautāju, saka — izsvītrots.

-— Kā, tu kāpi uz komandtiltiņa?

— Aha, taisni uz tilta. Tur tāds būrītis, un tanī tēvainis groza ratu. Visi saka: nokāpis.

— Nokāpis! — Oļess īgni iesvilpās. — Un mēs cilvēkam par dāvanu pat paldies nepateicām. — Viņš sarūgtināts vienas glāzītes saturu ielēja atpakaļ pudelē. — Nu, Ilanna, uz tavu veselību! — Oļess saskandināja ar sievu un vienā paņēmienā iemeta degvīnu atvērtajā mutē, tad ģimene ķērās pie sēnēm; Ilanna, jau paguvusi iepatikties pavāram un tāpēc ielaista viņa svētnīcā, bija pagatavojusi sēnes īpatnīgi —< ar krējumu, ar lauru lapām.

Poperečniju ģimene jau sen ceļoja no vienas jaunceltnes uz otru. Pārcelšanās kļuva par dzīves veidu. Ceļā, tāpat kā mājās, katrs ģimenes loceklis zināja savus pienākumus. Tēvs ar dēlu stacijās un piestātnēs kāpa ārā, lai papildinātu pārtikas krājumus, Ilanna, kura restorānus uzskatīja par greznību, pati gatavoja kaut kādus ceļošanai piemērotus ēdienus, un Ņina, kuru tēvs sauca par Rudīti, bet māte par Saulīti, vāca nost, mazgāja un lika ceļa somā traukus. Un jau sen ģimenē ieviestā kārtība, kur katrs, tāpat kā lielgabala apkalpe, zināja savu vietu un savu darbu, stipri atvieglināja ceļa grūtības.

Tā arī tagad, kad tvaikonis veda viņus pa milzum lielo Sibīrijas upi uz jaunu, svešu vietu, ģimene noteiktā laikā devās pie miera, un drīz vien tumsā iegrimušajā kajītē, kur tikai logs blāvi vīdēja kā zila maldu uguntiņa purvā, no kojām, kas bija izvietotas viena virs otras, tūdaļ kļuva dzirdama bērnu miegainā elpošana un blakus Hannai — Oļesa sēcošā, arī vienmērīgā un rāmā šņā-kuļošana.

Bet Ilannai miegs nenāca. Aizvainojums, tāpat kā smeldzošas sāpes, dienā maz jūtams, bet naktī, kad viss apklusis, sāk mocīt no jauna. Tāpēc, ka vīrs, kas gulēja līdzās, bija cieši aizmidzis, tāpēc, ka viņš elpoja vienmērīgi un apgriezdamies pa miegam kā maziņais šmakstināja lūpas, aizvainojuma sajūta kļuva vēl asāka, pārgāja gandrīz naidā pret guļošo: sūt tik, kas viņam kaiš. Saēdies sēņu, iedzēris, guļ . . . Apmierināts! Nemaz nebēdā par to, kurp viņus ved šis vecais tvaikonis, kas ģimeni sagaida tur, tanī Divnojarskā, taigā, kur, protams, sākumā atkal nebūs ne dzīvokļa, ne bērniem skolas, kur atkal vajadzēs ziemu pavadīt šaurā teltī, pa naktīm sakraut sev virsū visas drēbes un vakaros sagriezt maizi,

tāpēc ka uz rīta pusi maizes kukuļi sasalst un tad tie vai ar cirvi cērtami. Mazgāties nāksies ārā, aukstumā, pēc tam atkausēt matu šķipsnas. Cik reižu tas jau tā bijis, un cik reižu viņš apsolījis: «Ilanna, pacieties, pēdējā reize!» Un lūk, vajadzēja tikai atskanēt: «Divnojarska, Divnojarska. Pienākusi vēstule ...» Viņš visu aizmirsa, visu pameta, un nu viņi atkal bezpajumtnieki, dzenas diez uz kurieni. Klaidonis! . .. Pasaules skrējējs! ... Nolādētais čigāns! . . .

Cik labi pēdējā gadā viņi bija sākuši dzīvot Ustjā . .. Kajītes tumsā sievietes acu priekšā nostājās dzīvoklis, kuru viņi tikko bija atstājuši: istabiņas ar zemiem griestiem vienstāva mājā, kas domāta četrām ģimenēm; vir-tuvīte, kuru Oļess apšuva ar podiņiem, atzveltņu krēsls krāsniņas priekšā, kur tik labi varēja pasēdēt ar šuvekli vai Iāpekli rokās. No visa vajadzēja šķirties, visu izpārdeva, atstāja tikai idiotiskās saliekamās mēbeles, kuras viņš visur vazā līdzi. No iemīļotā atzveltņa Ilanna nespēja šķirties. Tas nāca viņiem līdzi kaut kur bagāžā. Bet kur to liks — teltī? Barakā? Tā kā tā vajadzēs to izmest ārā.

Oļess sagrozījās uz spilvena, un Ilanna skaidri sadzirdēja: «... Ekseentrus pārvietojiet. . .» Un atkal, pašmak-stinājis lūpas, sāka elpot rāmi un vienmērīgi. Sieviete atrāvās un īgni uzlūkoja vīra seju ar asajiem vaigu kauliem . . . Ekscentri! Arī pa sapņiem mašīnas . . . Kas viņam daļas gar sievas bēdām, gar ģimenes rūpēm, viņš ne par ko nedomā, egoists! Viņai likās, ka meita nogrūdusi segu. Tā arī bija. Manna piecēlās, apsedza meiteni, sakārtoja dēlam spilvenu, tad paraudzījās pa logu ārā. Tvaikonis peldēja gar labo krastu, bet kreisais — klinšainais ar retām, kailām eglēm augšā bija saredzams apbrīnojami skaidri, it kā ar tušu būtu uzzīmēts uz zila, ar ballu krāsu apslacīta pauspapīra. Mēness stari, kas piepildīja visu gaisa telpu līdz klinšu pakājei, vēsi mirdzēja un laistījās, tāpēc riteņu kultais ūdens izskatījās smags un melns kā nafta. Visapkārt nevienas uguntiņas. Šī drūmā ainava izraisīja sievietē tādu vientulības sajūtu, ka viņa, sadrebinājusi plecus, steigšus palīda zem segas, pieglaudās vīram un sāka čukstēt: «Mīļais mans, nu kāpēc mums jābrauc uz turieni? Kā mums Ustjā trūka?»

Ceturtā daļa no mājiņas, gabaliņš zemes, sakņu

dārziņš, vistas, pat ķirsīši. Ilanna atcerojās, ka Oļess, iesitis padusē kā pirtsslotu, reiz atnesa vairākus ķiršu stādiņus, kurus viņam kāds draugs bija atsūtījis no Ukrainas. Visa ģimene tad noraudzījās uz šīm tievajām rīkstītēm ar retām sakņu bārkstiņām kā uz viesos atnākušiem novadniekiem. Ķirši bija auguši ir Ilannas dzimtenē Poltavā, ir pie Dņepras, kur dzimis Oļess ... «Ķirši! Ķirši!» Ar vislielāko rūpību viņi iestādīja rīkstītes pie-saulītē tā, lai māja tās aizsargātu no asajiem vējiem. Ziemai nākot, kociņus aptina ar avīzēm. Un izglāba! Pagājušajā gadā ķirši ziedēja, aizmetās ogas, arī nogalavo-jās drūmajā, nemīlīgajā klimatā. Bija gan skābas, bet prāvas. Ogu nebija daudz, kāda saujiņa, bet cik tās bija dārgas — šīs «pašu ķiršogas», kas izaugušas barga klimata novadā. Un Ilanna iedomājās dārziņu pie mājas un šos kociņus, kurus loka neatlaidīgais vējš: tos neviens neapsegs, ziemai iestājoties, neapmetīs ar sniegu. Tie paliks stāvam salā kaili . . . Ienāca prātā mehāniķa sieva Katerina, kas ievācās viņu dzīvokli. Šai resnulei Ilanna atstāja arī savu dārziņu, tomātu krūmus ar zaļiem, smagiem ķekariem, vēl nenobriedušos arbūzus, kuri gulēja kā laukakmeņi starp iedzeltenām, apvīlušām slīgām, un arī šos jaunos, vārīgos kociņus. Viņa atstāja un piesacīja, kā ar to visu apieties. Bet resnule izklaidīgi noteica: «Jā, jā, izdarīšu. Katrā ziņā izdarīšu, Ilanna Gavrilovna, neraizējieties.» Bet pati droši vien nemaz neklausījās, domāja par jauno dzīvokli, apsvēra, ko un kur ievietos . . . Vai nu šī paglābs?! . . . Un Hannai kļuva lik smagi, it kā viņa būtu pametusi bērnus svešās, aukstās rokās. Bija smagi un divkārt aizvainojoši vēl tāpēc, ka neviens viņai nejuta līdzi. Viņa iešņukstējās un pagriezās, lai spilvendrānas stūrī noslaucītu asaras. Vīrs sakustējās un atkal gluži skaidri pateica: — Es tak saku, pārlieciet eksccntrus . . .

— Atkal ekscentri! Ko? — Hanna pacēlās, atbalstīdamās uz elkoņa, un uzlūkoja Olesu: viņš tagad gulēja uz muguras un, atpletis muti, paklusām krāca. — Eli, nolādētais niašīnu kalps!

Sieviete atcerējās visus pēdējos mēnešus, kad vīru vilināt vilināja jaunā milzu celtniecība, kas bija iesākta nez kādā elles malā, atcerējās, kā viņš nevarēja rimties, kā ņēmās viņu, Ilannu, pierunāt, lai piekrīt kārtējam

«pēdīgajam pārbraucienam», kā beidzot panāca viņas piekrišanu, bet tad divus mēnešus pirms pārcelšanās pēkšņi kopā ar visu savu brigādi devās uz Urāliem, kur pēc viņu priekšlikuma lika pilnveidots jauns ekskavatora modelis. Aizrāvies tur ar kaut kādām darīšanām, viņš laikā neatgriezās mājās. Un viņai vienai — vienai pašai vajadzēja izpārdot ar tādu mīlestību iegādātās mēbeles un iesaiņot mantas pārvešanai. B.et viņš, šis bezjūtīgais cilvēks, zvanīja katru nakti pa tālruni, klāstīja par kādiem tur saviem jauniem pasākumiem un žēlā balsi ņēmās iestāstīt, ka bez viņa tur visu saputrošot. Galu galā viņai vienai pašai vajadzēja doties ceļā ar bērniem un ar mantām, viņš bija sagaidījis ģimeni tikai Staro-sibirskas stacijā. Tad Ilanna aiz prieka vīram visu piedeva, sak, viņš jau tāds cilvēks, kas pilnīgi nododas darbam. Bet tagad viņai likās, ka visam tam nav bijis gadījuma raksturs, ka arī uz Sverdlovsku viņš aizlaidies, lai uzveltu viņai grūto šķiršanos no dzīvokļa un visu pārcelšanās jezgu . «Ekscentri . . . Tikai mašīnas prātā, bet uz ģimeni var uzspļaut . . . Edz, krāc atņēmies!»

Ilanna dusmīgi paraustīja vīru aiz deguna.

— Mosties, visus esi cauri un cauri apkrācis.

Oļess satrūkās, piecēlās sēdus uz kojas, ieraudzīja viņam pievērstās acis un, pirms vēl paguva kaut ko apjēgt, uzdzirda niknus, aizrautīgus čukstus:

— Tikai par sevi, tikai par sevi vien domā. Ģimene viņam kā saulgriežu sēklas. Kodolu apēd, bet čaumalas — tpu! — izspļauj... Prātu izkūkojis, negausis!...

— Pag. pagaidi, Ilanna . . .

— Gaidu jau sešpadsmito gadu, pietiks . . . Nē, pasaki tu man, kā tev trūkst, čigāna dvēsele tu? Peļņas? Inženieri tik daudz nepelna. Goda? Rajonkomitejā tevi ievēlēja. Pavei, kādu ordeni esi nokniebis. Avīzēs to vien daudzina — Oļess Poperečnijs un Oļess Poperečnijs. Un vēl par maz, par maz, dod tik vēl šurp, bet mēs lai mo-cāmies. Nelaimīgais pasaules skrējējs! Cik ilgi lai mēs tevis dēļ blandāmies apkārt?

Viņa apsēdās uz kojas, nolaida uz zemi mazās, pilnīgās kājas. Krekla lencīte noslīdēja no pleca. Kļuva redzama krūts, tik stingra kā meitenei, un pilnīgā, spēcīgā roka, kas dusmīgi plūkāja segas malu. Bet matu pīnes, kuras viņa, gulēt ejot, parasti slēpa zem lakatiņa, bija

samudžinātas, seja dusmīga un ķiršogu acis raudzījās nesamierināmi.

— Manna, kāda blusa tev iekodusi? Vakarā viss bija labi . . . Man tak tāda profesija — uz vietas palikt nevar. Vai tad pirmā reize? Un vai tad mēs vienīgie? Lūk, biedrs Petins brauc kopā ar sievu, Maskavu atstājuši. Redzi, pilns tvaikonis ar tādiem . . . Bet tu pēkšņi nakts vidū . . .

Viņš runāja prātīgi, bet, kā zināms, aizdegušos benzīnu ar ūdeni nodzēst nevar.

— Tvaikonis, ļaudis, Petīns! . .. Kas man daļas gar Petīnu! Tev nav ko domāt par viņiem, jel reizi mūžā būtu padomājis par ģimeni, par mani, par bērniem. — Raidīdamās pamodināt bērnus, sieviete runāja čukstus, varbūt tāpēc vārdi skanēja sevišķi rūgti. — Ļaudis! Puiši, meičas — tiem visa dzīve priekšā . .. Jauna būdama, arī es skrēju tev pakaļ pa galvu pa kaklu, bet tagad negribu, pietiek. Visām vīri kā vīri, bet man negausis, klaidonis. Es negribu, iešu prom! Paņemšu bērnus un aiziešu. Klīsti viens pats, rīkojies ar saviem ekscen-triem. Varbūt pirms zārkā likšanas tev Varoni piešķirs. Man nav vajadzīgs Varonis, bet vīrs — maniem bērniem tēvs. Jumts virs galvas, tas man vajadzīgs.

Dusmās viņa pietrūkās no kojas un sāka šaudīties pa šauro kajīti. Oļess noraudzījās ar nevarīgu, sāpju pilnu skatienu. Viņš bija pieradis pie mierīgās, nosvērtās, gādīgās Mannas, bet, redzot to, kas patlaban šaudījās acu priekšā, viņš zaudēja runas spējas.

— Vai tā kāda dzīve? . . . Izdomājis saliekamās mēbeles! Kāds muļķis avīzē jūsmoja — Oļesa Poperečnija saliekamās mēbeles! Bet es, ja gribi zināt, lasīju un raudāju. Saliekamās mēbeles .. . Nekā nevajag. Lai būtu kaut kāds paštaisīts galdiņš, draņķīga taburete, lažiņa, lai tikai tie stingri stāvētu uz vietas. Es vairāk nevaru, nav spēka! Vai dzirdi? Tū man esi apriebies ar visu savu saliekamo dzīvi!

Pēdējos Mannas vārdos izskanēja tik dziļas sāpes, ka Oļesam kļuva baigi. Arī viņš piecēlās no kojas un stāvēja sporta biksēs un kreklā — tāds kalsnējs, mazs, līdzīgs pusaudzim, bet jau padzīvojis vīrs ar sirmiem pavedieniem salmu krāsas matos un īsi apcirptajās ūsās.

— Manna, sirsniņ, dūjiņa mana . . . Nu, es apsolos,

dodu komunista goda vārdu — pēdējā reize ... Vairāk nekur. Laidīsim saknes. Tas ir svēti!

Viņa apstājās vīram iepretim un, raudzīdamās viņam acīs ar savām melnajām ķiršogām, sāka bērt:

— Goda vārds! Cik tas ir vērts — tavs goda vārds? Cik reižu tu jau esi solījies! Pie Volgas-Donas solījies? ... Volžskā solījies? Ustjā solījies? Nu! ... Neticu tev, ne par tik neticu, — viņa parādīja pirksta galiņu. Un pēkšņi sāka dedzīgi čukstēt: — Tu nemīli ne mani, ne bērnus, ģimenē tu esi svešinieks! Pat guļot tev ekscentri sapnī rādās, un galvā tev vienīgi: Poperečnijs . . . Pope-rečnija metode ... Poperečnija puiši .. . Poperečni ja ieteikumi . .. Bet cik vērts tā tava slava? Bija tāds Aleksejs Stahanovs. Kā viņš tika slavināts, bet tagad? Pajautā Saškam — pat tādu uzvārdu viņš nav dzirdējis . ..

Pēdējos vārdus sieviete pateica gluži klusu. Tad viņa nosēdās uz kojas, noliecās, saspiedusi deniņus plaukstās, un, kad Oļess piesardzīgi noglāstīja viņas matus, pēkšņi sāka raudāt, un šīs asaras skāra sāpīgāk nekā visniknākie pārmetumi. Oļess nosēdās līdzās un pieglauda viņas galvu sev klāt. Viņš saprata: ar vārdiem te nevar līdzēt. Negaidītais dusmu uzliesmojums šonakt izsita viņu no sliedēm, sabiedēja. Tā viņš sēdēja klusēdams, baidīdamies ar krasu kustību izraisīt jaunu dusmu uzliesmojumu. Bet llanna nopūtās, noslaucīja asaras un, līzdama zem segas, klusi, bet stingri pateica:

— Piedod, ka uzmodināju no miega, bet sarunu neaizmirsti. Otras tādas nebūs. Paņemšu bērnus un aizbraukšu, vai dzirdi?

Oļess saprata: jā, tā viņa izdarīs. Viņš saprata, ka nupat dzīvē ienācis kaut kas jauns, satraucošs un draudīgs.

— llanna, dodu komunista goda vārdu, — viņš sacīja pēc iespējas svinīgāk, bet sieva neatbildēja. Acis bija aizvērtas. Viņa bija aizmigusi vai arī izlikās aizmigusi, un tāpēc, ka sieva pārtrauca sarunu, neļaudama viņam pateikt savu, sirds kļuva vēl nemierīgāka.

Un galvenais — tik negaidīti! ... Kā llanna metās viņam klāt, kad viņš sagaidīja ģimeni Starosibirskas stacijā uz perona. Aizmirsa bērnus, aizmirsa mantas, piespieda galvu viņam pie krūtīm un tikai atkārtoja: «Mans mīļais, mans mīļais!» Un arī agrāk, kad Ustjā pienāca

vēstule no senā drauga inženiera Nadtočijeva, kurš aicināja Oļesu ar visu brigādi uz Oņupi, Ilanna tikai pajautāja: «Vai tiešām atkal stiepsi mūs kaut kur projām?» — un vairāk nekā. Tā likās toreiz, bet, lūk, tagad skaidri atausa atmiņā, ka vēstuli viņa noklausījās kaut kā dīvaini, kā pārakmeņojusies, ka veselu dienu pēc tam bija neparasti mazrunīga, bet vakarā, slaucīdama traukus, izlaida no rokām lasīti un nez kāpēc šķembas izraisīja viņā asaras, lai gan sevišķa pieķeršanās lietām viņā nekad nebija manīta. «J jā, redz, ka mēdz gadīties... Un ko viņa tā ne no šā, ne no tā?»

Iegribējās smēķēt. Bet Ilanna necieta tabakas dūmus, ari tad, ja aizsmēķēja kāds no viesiem, viņa bez kādam ceremonijām vēra vaļā vēdlodziņu. Klusām izlīdis no segas apakšas, Oļess apģērbās, neaizdedzis uguni, un uz pirkstgaliem izgāja no kajītes. Nakts bija rudenīgi tumša. Mēness sirpis slēpās aiz kraujā krasta klintīm, un no aizmugures apspīdētā robainā klinšu kore izveidoja dīvainu līkloču līniju. Zvaigznes mirdzēja neparasti spoži, sulīgi, un melnais, blīvais ūdens, atspoguļodams zvaigžņu gaismu, zilgi mirgoja aiz borta.

Kaut kur, likās, tālu tālu spulgoja bakens. Tā līganā uguntiņa saplūda kopā ar šo ūdens * mirgoņu, un tāpēc šķita, ka arī tā ir zvaigzne, kas noslīdējusi no debesīm un sadeg uz zemes. Nenogurdamas plakŠķēja rata lāpstiņās. Čaloja ūdens. No kuģa gala uz apvārsni, pamazām izplezdamās, aizstiepās gaiša, viļņojoša aste.

Bija vēsi, un, kā parasti uz veciem tvaikoņiem, oda pēc eļļas krāsām, pēc darvas, lizola un upes mikluma.

Apstājies aizvēja pusē, Oļess izvilka no kabatas cigareti, neko nedomādams, iekoda to zobos un tūlīt aizmirsa. Tagad jau viņš sāka saprast, ka nupat notikušais nav nejaušs dusmu uzliesmojums. Vienkārši izlauzies uz āru tas, kas droši vien sen krājies un ko viņš, aizņemts visus pēdējos mēnešus ar milzīgās mašīnas pilnveidošanu, palaidis garām, nav pamanījis.

Varbūt tiešām nevajadzēja atraut ģimeni no iesildītās vietas, labāk braukt vienam pašam, iekārtoties taigā, sa-

vīt kaut jel kādu ligzdu un tikai tad aicināt viņus pie sevis? Varbūt vispār nevajadzēja pārcelties? Nadtoči-jevs, protams, prātīgs cilvēks, nav tāds kā dažs labs. Viņš veltīgi prom nevilinās. Droši vien darba fronte Div-nojarskā patiešām neredzēta. Taču nav vairs jaunība — no rīta vēl nekas, bet vakarā dažreiz jānāk mājās kā sadauzītam. Un bērni, it īpaši Saško — viņš tikko bija iedzīvojies jaunajā skolā, likko apguvis nokavēto, tikko viņa dienasgrāmatā sākuši parādīties četrinieki, un — atkal ceļā. Un Ņina? Viņas mūzika . . . Kā visa ģimene priecājās,, kad bija izdevies nopirkt pianīno! Bet kur to la-gad likt — taigā zem egles? Ek, Ilanna, ir jau tiesa, tev grūti dzīvot ar tādu vīru! . . .

Bakena uguntiņa bija pienākusi tuvāk. Tagad tā vairs neatgādināja nokritušu zvaigzni, bet izskatījās pēc gaismas kādā lodziņā. Mājīga uguntiņa, pie kuras kāds atpūzdamies kārto mājas darbus, varbūt lasa, klausās radio. Uguntiņa mājā. Silti. Omulīgi. Kā viņa teica: labāk draņķīga taburete un jumts virs galvas nekā visa tava saliekamā dzīve un saliekamās mēbeles! Reiz kādai jaunceltnei ilgi nepienāca tehnika. Izrādījās, ka daudz brīva laika. Istabiņā, kuru tolaik apdzīvoja Poperečniji, bija tikai galds, divi krēsli un ar grieztalām izrotāta veca, čīkstoša gulta, arī tas viss piederēja dzīvokļa saimniekiem. Tad Oļess aiz gara laika pats izprojektēja un galdnieku darbnīcā izgatavoja saliekamu galdu, krēslus, dīvāniņu, plauktiem līdzīgas gultas, kuras dienā varēja pieliekt pie sienas, un pat trauku skapīti. To visu stundas laikā varēja izjaukt, parocīgi iesaiņot un jaunajā vietā tikpat ātri salikt.

Hanna tad bija bezgala sajūsmināta. Tas bija sen. Tolaik viņa pirmo reizi bija uz grūtām kājām — tātad pirms gadiem piecpadsmit. Viņa pati parādīja jaunās mēbeles kādam uz jaunbūvi atbraukušam Maskavas rakstniekam un, kad tas par to bija pastāstījis savā aprakstā, ar sajūsmu visiem rādīja kā aprakstu, tā mēbeles. Un nu pēkšņi — šis riebums . . . Jā, dzīve novirzās no parastā, iebrauktā ceļa. Bet uz kuru pusi? Kādas pārmaiņas sola šī nakts saruna?

Piebraucis tuvāk bakenam, «Jerinaks» izgrūda sēcošu svilpienu un, kamēr tā skaņas izplatījās pa visu Oņupi un atnāca atpakaļ, piesardzīgi nogriezās pa labi un sāka apiet uguntiņu. Tagad tā vairs nebija izdegoša zvaigzne, ne ari gaisma kāda lodziņā. Tā bija tikai nespodra later-nlte, kas nevarīgi šūpojās rata saceltā viļņa korē. Oļe-sam atkal iegribējās smēķēt. Viņš paplikšķināja pa kabatām. Sērkociņi bija palikuši kajītē,' bet uz turieni viņš negribēja iet, kamēr nebija nomierinājies un savedis domas kārtībā. Tumsā uz komandtiltiņa neskaidri vīdēja vecā kapteiņa slāvs. No apakšas tas izskatījās pēc pieminekļa, kas vēl nav novietots uz pjedestāla. Oļess cienīja strādājošu cilvēku un, neuzdrošinājies kapteini traucēt, gāja meklēt sērkociņus lejā, dziļāk tvaikonī, kur kāds spēlēja bajānu — tātad negulēja.

Skaņas noveda kuģa tilpnē, lielā kopējā kajītē, kur uz soliem un grīdas, bez kādas gultas veļas, paklājuši tikai mēteli, palikuši zem galvas ceļa somu, maisu ar mantām, mugursomu vai salocītas drēbes, šauras ejas šķirti, vienā pusē gulēja puiši, otrā — meitas. Kajītes vidū stāvēja ar avīzi aizēnotas lampas apgaismots galds. Galda vienā pusē sēdēja saulē iededzis gaišmatis ar iegarenu seju, uzmetis vecu jūrnieka pusmēteli virs ērta, briežiem izrakstīta rupjas vilnas svītera. Viņam iepretim — liela auguma puisis ar apaļu galvu, platu, neizteiksmīgu seju un uz tuklās pieres zēniski uzsukātiem matiem. Abi negulēja. Cilvēks ar pusmēteli uz pleciem, atliecis avīzes stūrīti, lasīja. Viņam priekšā uz galda atradās švītīga mičmaņa cepure ar zemu nagu un atvērta burtnīca. Tas, ar zēniski uz pieres uzsukātiem matiem, staipīja bajāna plēšas un, piešķiebis galvu, klausījās pats savā spēlē. Atņemot sveicienu, «jūrnieciņš», kā Oļess klusībā nosauca gaišmati, piecēlās kājās un klusēdams paklanījās, bet bajānists uzlūkoja ienākušo ar izsmieklu:

— Sveicieniņš slavenībai!

Kajītē bija karsti, gaiss stipri pieelpots. Oda pēc sviedriem, maizes un pēc ādas izgarojumiem. Smagais gaiss Oļesam atgādināja ilgāku laiku apdzīvotu frontes zemnīcu, tikai šeit pierastā smaka jaucās kopā ar lētu smaržu aromātu. Bajānists vēl arvien uzlūkoja Oļesu izsmējīgi un, laikam adresēdams tieši viņam, demonstratīvi klusinātā balsī, rotaļīgi pavadīdams un vārdus kropļodams, nodziedāja:

... Aiz restēm sēžu cauru dienu

Un skatos logā, sirds vai lūst.

Un rūgtas asaras man, brālīt, pamazītēm Par nobālušiem vaigiem plūst...

Jūrnieciņš atrāvās no grāmatas un uzmeta bajānislain stingru skatienu. Tas arvien vēl spēlēja, tomēr klusāk gandrīz nedzirdami. Oļess uzreiz noprata, ka starp šiem diviem te jau kaut kas norisinājies, un tūdaļ ievēroja, ka jūrnieciņa labās rokas pirkstu kauliņi aplīmēti ar avīzes gabaliņiem, bet bajānista smagais zods vienā pusē manāmi uzpampis. Viņš pat saprata, kas īsti te norisinājies, un sapratis sajuta simpātiju pret kalsnējo jūrnieciņu. Piegājis tam klāt, Oļess pacēla grāmatu un uz vāka izlasīja: V. Lučickis. «Petrogrāfija».

— Vai students?

— Ģeoloģiskās grupas kolektors.

— Sērkociņi ir?

— Ļoti žēl, bet nav.

Bajānists noliecās pie cilvēka, kas gulēja viņam blakus uz sola, ar tikko manāmu, gandrīz acīm neuztveramu veiklu kustību izvilka tam no kabatas sērkociņu kastīti un to pažvadzināja.

— Slavenība, dod uzsmēķēt!

Poperečnijs juta, kā viņā mostas dusmas, tomēr pasniedza paciņu, un puisis, paņēmis* divas cigaretes, vienu iekoda zobos, otru aizlika aiz auss. Ļāvis Poperečnijam aizsmēķēt no sērkociņa, viņš ar to pašu acīm neuztveramo kustību iebāza kastīti kabatā mazā auguma cilvēkam ar apvītušu seju un apaļiem, kotletēm līdzīgiem vaigiem, ar pialu pieri un retām matu pūciņām apmalotu pliku galvvidu. Oļess zināja, ka tas ir kāds Staro-sibirskas arheologs, kas brauc uz Divnojarsku, lai glābtu to seno kurgānu dārgumus, kuri atradās celtniecības zonā. Šis cilvēks, ziņkārīgo pulciņa ielenkts, cauru dienu šaudījās pa tvaikoni un mazliet aizsmakušā, ķērcošā balsī klāstīja dažādus nostāstus par šo novadu, par šejienes pasaules braucējiem, kas noorganizējuši pirmās apmetnes Amerikas ziemeļos, par strēļu cietoksnīšiem un kazaku sardzes būdiņām, kas līdz šim saglabājušās kādā tur Krjažu salā, par dekabrisliem, kas strādājuši te netālu «Sibīrijas rūdu dzīlēs», par dabas bagātībām šai novadā, kurā, spriežot pēc sajūsminātā savādnieka vārdiem, aprakta visa Mendeļejeva periodiskā sistēma un

atrodams jebkurš tās elements, ja tikai labi pameklējot. Par to visu šis virs stāstīja tik jūsmīgi, ka Saško tinās gar viņu cauru dienu, vilka turp gan tēvu, gan māti un aizkavējās pat uz sēņu ēšanu, lai gan uz tām bija ļoti kārs . . . Izcils cilvēks, bet bajānists rakņājās pa viņa kabatām ka pats pa savām. Oļesam gribējās saukt bajā-nistu pie kārtības, bet šai smagā svara puisi bija kaut kas tāds, kas lika labāk iet tam garām ar līkumu, tāpat kā šķebīgs cilvēks apiet ar likumu krupi, kurš uzrāpies uz taciņas pasildīties saulē.

Ar baudu ievilcis dūmu, Oļess pēkšņi juta, ka viņu kāds cieši uzlūko. Tas bija jūrnieciņš. Viņš skatījās uz Cigareti un vēl kaut kur tālāk, liet tur, pie sienas, karājas plakāts: «Smēķēt aizliegts.» Oļess piecēlās. Arī bajānists piecēlās un ļodzīdamies devās uz durvīm. Viņi izgāja uz kuģa klāja. Upi sedza bieza, vatei līdzīga migla. «Jermaks», samazinājis ātrumu, virzījās uz priekšu piesardzīgi, atkal un atkal ar pūlēm ierēkdamies un aiz pārpūles nodrebēdams. Bet arī sirēnas skaņas nogrima kā vatē. Neviens krasts neatsaucās.

Miklajā, aukstajā miglā vīdēja cigaretes liesmiņa. Klusinātā balss, tīši kropļojot dziesmas vārdus, gaudulīgi vilka:

Ko staigā tu gar cietummūriem,

Kāpēc tu mani moci tā?

.Jo tu ar visiem vazājies, kas gadās,

Par mani nemaz nedomā.

— Vai ilgi sēdēji? — Oļess jautāja.

— Starp citu, pilsonīt priekšnieciņ, gar to nevienam nav daļas. Ceļš mums viens, bet laime dažāda. Dod vēl cigareti.

— Bet tā, kas aiz auss?

— Tā manam drauģelim. Viņš par mums visiem dievu pielūdza. Sūt nost.

Oļess sadabūja cigareti un, kad sērkociņš puisi apgaismoja, ieraudzīja uz viņa prāvās rokas stilba ieteto-vētu čūskas apvītu krustu un uzrakstu «Neaizmirsīs māte mīļā».

— Vai jūs tā ar jūrnieciņu «parunājāties»? — Oļess jautāja, norādīdams uz sarunas biedra uzpampušo zodu, kas, tuvāk aplūkojot, izskatījās zilgans.

— Šis fraijers lai pateicas dieviņam par to, ka atro-

damies uz kuģa, bet, kad nokāpsim, es viņa televizoru tā izraibināšu, ka miesīgā māte nepazīs.

— Laikam pēc restēm esi noilgojies?

— Vai tad es kāds draņķīgs Jczuliņš, vai, — pagriezīšu labo vaigu, kad man zvetē pa kreiso? Es viņam zarnas izgāzīšu un likšu pašam aprīt. Kad mans drauģelis izgulēsies, tad pajautā tam, kas ir Māmuļa. — Un, īgni pastiepis bajāna plēšas, nebalsī nodīca: «Vāķies prom, jcdritvaikociņ, ar savu pļāpāšanu,» — un devās atpakaļ kajītē, neaizmirsis tomēr aizsviest pār bortu neizsmē-ķēto cigareti.

Jūrnieciņš, atbīdījis grāmatu, kaut ko pierakstīja biezajā burtnīcā. Viņš tikai uzmeta acis ienākušajiem un turpināja rakstīšanu. Puisis ar savādo iesauku «Māmuļa» klusām spēlēja zagļu dziesmiņas, un Poperečnijs vēroja to ar pieaugošu interesi. Kādreiz viņš vienu tādu bija pazinis. Kādā no pirmo pēckara jaunceltņu būvvietāin viņa brigādē par palīgstrādnieku bija iesaistīts ieslodzītais — uz daudz gadiem notiesāts kriminālists. Tas bija izmanīgs, sapratīgs un drīz vien vajadzības gadījumā varēja aizstāt pat mehāniķi. Pārliecinājies par viņa sekmēm darbā, Oļess gribēja lūgt, lai viņam saīsina soda izciešanas laiku. Bet pēkšņi notika kaut kas šausmīgs, kas tā arī palika galīgi nenoskaidrots. Vai nu šis puisis bija paspēlējis kādam kāršu spēlē, vai ari viņu bija paspēlējuši, tikai pēc barakas iemītnieku sprieduma viņš bija spiests kādu nogalināt. Pēc tam kad piesteidzās sardze, viņš ar dunci rokās nikni turējās pretī. Divus ievainoja, un viņam tika piespriests augstākais soda mērs . . .

— Braucam kopā, bet vēl neesam iepazinušies, — Oļess ierunājās.

— Sirmais, Ilmārs Sirmais, — pieklājīgi pieceldamies, stādījās priekšā tas, kuru Oļess klusībā bija nosaucis par jūrnieciņu.

— Aleksandrs Trifonovičs Poperečnijs, — un, paspiedis Sirmajam roku, Oļess sniedza to arī Māmuļai.

— Kas tad nu jūs nepazīst! — arī Māmuļa stiepa pretī savu gaišām spalviņām pārklāto roku, tik platu kā lāpstu. — Trctjaks. Konstantins Treljaks. Saulainās Balt krievijas dēls. Kramplauzis. Civilā profesija — pacelt un nomest. Dodos pārkaldināties.

3

— Bet dziesmas — vai tikai tādas gaudulīgas vien zini? — Oļess jautāja puisim.

— Visādas zinu, priekšnieciņ. Nu, paklausies. Šitā par mums visiem. — Viņš nevērīgi pamāja ar elkoni uz tiem, kuri gulēja uz soliem un grīdas. Pirksti sāka ātri slīdēt pa taustiņiem, un bajāns kā atskurbis pārgāja no drebelīgiem, neķītriem motīviem uz skumīgu, nopietnu melodiju. Un nu jau citādā balsī Māmuļa klusām nodziedāja:

... Esam vītušas lapas,

Ko vējš.notraucis spēji;

Tas mūs dzeniī un dzenā,

Un mēs nezinām, kurp ...

Bet, pamanījis, ka arī jūrnieciņš, atbīdījis burtnīcu, klausās, Māmuļa pārtrauca dziesmu, izlamājās un apklusa. Poperečnijs domīgi vēroja guļošos. Šie trokšņainie jaunieši, kas visu pagājušo nakti bija nodejojuši, gulēja cietā miegā. Caur tvaika mašīnas dobjo dūkoņu bija dzirdami vienmērīgi elpas vilcieni un Veselīgi daudzbalsu krācieni.

Jauni, gluži zaļi zeņķi un meitenes gulēja bezrūpīgās pozās, kā guļ pa dienu līdz apnikumam noskraidījušies bērni. Un, raugoties jauniešos, Oļess atcerējās, kā arī viņš kādreiz, tāds pats jauns puika no liela ukraiņu ciema, ar maišeli pār muguru, ar skārda tējkannu, ar veciem, aiz austiņām kopā sasietiem un nūjā uzkārtiem tēva zābakiem, basām kājām, lai veltīgi neplēstu pazoles, soļoja pa jūnija sakarsēto lielceļu uz Dņepru, kur tolaik vēl tikai sāka būvēt spēkstaciju. Viņš soļoja, nospraudis sev nelielu mērķi — nopelnīt naudiņu jēlādas zābakiem, svētdienas svārkiem un cepurei, soļoja, nezinādams, ka vairs neatgriezīsies uz tēva zemes strēmelīti, ka no Dņepras spēkstacijas viņa ceļš vedis uz citu pusi. Protams, šie te nesapņo par jēlādas zābakiem. Arī vēlēšanās «iesist naudiņu» nevilina tos no lielām, apdzīvotām pilsētām uz taigu. Pieredzējušais celtnieks tomēr zināja, ka ar tiem notiks tas pats, ko viņš kādreiz bija novērojis zelta raktuvēs: vieglās smiltis ūdens aizskalos, daudzi aizlaidīsies, nepārcietuši pirmo ziemu, citi, kas stiprāki, noturēsies un nostrādās līgumā paredzēto laiku, un tikai pārējie kā nikni bangojoša ūdens noskaloti

dārgi zclla graudi stingri nogulsnēsies jaunajā vietā. To nebūs daudz, bet kā kareivji, kas norūdījušies kaujās, kas izjutuši atkāpšanās rūgtumu un uzvaru saldumu, tie pierakstīs savas pases pilsētā, kuru paši uzcēluši. Un tāds cilvēks kā norūdīts kareivis viens vienīgs bus desmitu vērts.

— Kucēni, — nevērīgi pateica Māmuļa, it kā atminējis Oļesa domas. — Tic bez mammas ciča nenoturēsies. — Viņš nospļāvās caur zobiem, un viņa apbrīnojami trāpīgais spļāviens nokrita tieši pie divu meiteņu galvām, kuras atdusējās uz vijoles kastes, — viena ērkulaina, zēniski apcirpta, otra — ar veselu kodeļu kuplu, reti sastopamu pelnu krāsas matu, kas ierāmēja mazu, bālu sejiņu. Meitenes varēja būt gadus septiņpadsmit vecas. Viņas gulēja, apkampušās ka māsas. Viņu sejas bija tik maigi nevarīgas, ka Poperečnijam kļuva baisi, tāpēc ka meitenes gulēja uz grīdas un tepat blakus atradās šis kriminālais ar iesauku Māmuļa.

— Palūk, tā melnā, kas čīgā vijoli, bez brillēm nekā neredž. Sibīrijas iekarotāja! Un, lūk, šitas, — atkal ļoti trāpīgi palaistais spļāviens nokrita pie galvas kādam kalsnam, bālam jaunietim ar stūrainu, vasaras raibumiem nosētu seju, — šito sliktas veselības dēļ izsvieduši no Su-vorova skolas — ari tas taigai iedzīs bailes. Mans drauģelis saka: «Fekālijas.»

— Bet tu? ’

— Starp citu, priekšnieciņ, mani netuini, neesam kopā cūkas ganījuši... Es? Ko es? Ja es jums visu par sevi izstāstīšu, jums atomkarš sapnī rādīsies. Bet dūžu acīs esmu tīrs: te pase. — Viņš paplikšķināja pa kabatu. — Un tagad, lūgtu, pārkaldiniet mani, kā jums pavēl padomju vara.

Tas, kurš bija nosaucis sevi par Ilmāru Sirmo, nolicis grāmatu, klausījās. Iegarenā seja ar garo degunu un smailo zodu bija mierīga, stingra. Viņš nekā neteica. Tomēr Māmuļa sāka runāt klusāk, pārgāja gandrīz uz čukstu. Nē, ja Sirmais neguļ, tad šiem zēniem un meitenēm nekas nedraud. Var droši atgriezties savā kajītē, kamēr llanna nav pamodusies un atskārtusi, ka vīra nav.

Oļess piesardzīgi izlavījās starp gulētājiem un uzkāpa kuģa klajā. Vējš, izlauzies no klinšu aizmugures, bija manāmi atbrīvojis upi no miglas. Uz kuģa viss — gan pietinis, gan sienas, gan logu rāmji — no mitruma spīdēja tā, it kā tie pa nakti būtu nolakoti. Uz sola zem elektriskās spuldzes sēdēja kāds kalsens virs un klēpi turēja būrīti. Izstiepis lūpas, tas kaut kā savādi svilpoja: — Tjū, tjū, tjū . . .

— Skat, saslimis. Starosibirskas lidostā būrīti nogrūda zemē. Sadauzīja. Kļuvis pavisam bēdīgs, — šis virs parādīja Poperečnijam uz laktiņas tupošu dzeltenu, sabozušos pinkulīti. — Nu, ko tu klusē? Tjū, tjū, tjū . . . Slikti, nemaz neēd, ka tikai nenonīkst. — Tikai tagad svešais ieskatījās Poperečnijam sejā un ar steigu norāva cepuri, kas bija kaut kā lempīgi uzlikta galvā. — Sveiki, Aleksandr Trifonovič. Dzirdēju, ka jūs braucat, bet nebiju sastapis, visu laiku noņemos ar šito slimnieku.

— No kura laika tad jūs mani pazīstat?

— Kā lai nepazītu, esam kolēģi! . . . Es tak arī esmu zemes racējs un ari roku ar «Uraļecu» ... Pie Ļenas jau piekto gadu ...

Jaunajam paziņam bija savāda seja un rokas — kalsnas, bet iesārtas. Mati, uzacis un skropstas — balti, tāpēc šķita, ka tiem cauri spīd āda. Viņa seja bija balta tanīs vietās, kur parasti cilvēku sejās redzams sārtums. Tā atgādināja negatīvu un, tā kā svešais nenosauca savu vārdu, Oļess klusībā nokristīja viņu par Negatīvu.

— Uzzinājis, ka arī jūs dodaties uz Divnojarsku, es nopriecājos.

— Kāpēc tā?

— Vai tad nu Oļess Poperečnijs sliktu vietu izvēlēsies! Arī pie mums, es teikšu, nav slikti: ieraujam, kā nākas, saņemam polāro piemaksu, tikai pārlieku skumīgi. Kā uznāk polārā nakts — spirts plūst kā upe . .. Negribas tai zemē saknes laist, bet ir laiks, ai, kā ir laiks!

«Arī šis runā par sakņu laišanu,» Oļess nodomāja un atcerējās, ka Hanna droši vien tūlīt prasīs atbildi, bet viņš nezina, ko lai saka, nezina, vai spēs atteikties no pierastās dzīves, no vecajiem darba biedriem un priekšniekiem, kas klejo no vienas jaunceltnes uz otru. Labāk būtu, ja šo sarunu varētu atlikt. Priekšā vēl pāris gadu. Taču viņš juta, ka jāizlemj, bet grūti, ai, cik grūti sākt jaunu dzīvi!

— Un, redz, uzdzirdējis, ka jūs braucat, nomierinājos. Tātad Divnojarska — droša lieta, tātad iesitīšu labu nau-

diņu. Varēs arī apmesties uz dzīvi . .. Kādas tad tur ir likmes?

— Man nav ne mazākās jēgas. Kad aizbrauksim, tad redzēsim.

— Nu, kas tur ko slēpt no sava cilvēka? Vai tad es no kādas avīzes, vai? — ar pārmetumu balsī sacīja Negatīvs. — Vai nu tā var būt, ka, neuzzinājis savu peļņu, brauktu ar visu ģimeni. Un kas tur ko kaunēties? Nauda tak būs arī komunisma laikā. Tagad fakts: katram pēc nopelniem .. .

— Nē, nopietni — es nezinu, — mazliet apmulsis, atteica Oļess. — Zinu, ka pāri nenodarīs, — un pietiek.

— Protams, kas tad nu Oļesam Poperečnijam var pāri nodarīt! Tas jau nav tāds kā es. Tomēr zivs meklē, kur dziļāk, cilvēks — kur labāk. Tas tak arī nav atcelts.

Negatīva balsī ieskanējis pārmetums. Bet kā lai Oļess būtu izskaidrojis šim nepazīstamajam cilvēkam to, ko neprata izskaidrot Ilannai? Nevar taču tam atbildēt ar vārdiem, kādus savos aprakstos viņam parasti lika mutē žurnālisti, kas viņu izvaicāja: «Cēls mērķis», «Radīšanas prieks», «Morālā atbildība», — un citiem tam līdzīgiem, kas tik nodrāzti, ka sen jau zaudējuši savu lielo un labo sākotnējo nozīmi. Šie vārdi Oļesam nepatika, bet nekas cits nenāca prātā. Viņš pacentās novērst sarunu uz citu pusi.

— Dziedātājs? — viņš pamāja uz sabozušos kanārijputniņu.

— Serjoža, vai? Nu, otra tāda droši vien nav visā Sibīrijā. Tjū, tjū, tjū . . . Ak posts! Vārgs, pavisam vārgs! Un kā viņš dziedāja! Mēs nosaucām viņu par Serjožu Ļemeševam par godu, tādus stiķus laida vaļā no rītiem . . . Bet kā tur Divnojarskā ar iztiku, vai esat uzzinājis? Nu, nekas, mēs ar Serjožu aizbrauksim, paostīsim gaisu un, ja nepatiks, — atpakaļ uz Ļenu spirtu sūkt, tas mums nebūs nekas jauns.

Lai cik tas savādi, bet saruna ar Ncgalivu Poperečniju kaut cik nomierināja. Izsmēķējis pēdējo cigareti, viņš aizsvieda galu pār bortu un atgriezās kajītē. Uguni neiededzis, viņš izģērbās, palīda zem segas un, kad sieva pa miegam apvija savu apaļo roku ap viņa stiegraino, grumbu izvagoto kaklu, pēkšņi sajuta lādu mieru, ka acumirklī aizmiga. Viņš gulēja bez sapņiem.

4

Ceļā cilvēks drīz vien aprod ar dažādiem trokšņiem. Ratu rīboņu, lidmašīnas matoru dunoņu, rata lāpstiņu plakšķus, pat svilpienus viņš uzņem kā klusumu. Oļesu uzmodināja neparastas, trauksmes pilnas skaņas.

Ārā tikko svīda pelēka gaismiņa. Aiz borta melodiski šļakstījās ūdens. Bet dobji dipināja steidzīgi soļi, un skanēja satrauktas balsis. Kāds skrēja. Kaut ko kliedza. Nervozi nosvilpa sirēna. «Varbūt jau Divnojarska?» Oļess nodomāja, saspringti paceldams galvu. Nē, pēc saraksta tur jābūt ne agrāk par deviņiem, bet ārā, skat, vēl nav ne gaisma uzaususi. Un pēkšņi likās, ka steidzīgajās sarunās uz kuģa klāja viņš bulu saklausījis vārdu «deg». Pēc tam skaidri sadzirdēja, ka, blīkšķinādams pa klāju ar zābakiem, kāds nikni izlamājās un pateica: «...Tās kinolentes jau tur kādi divdesmit ruļļi,» — bet gaitenī sievietes balss gandrīz šņukstot izkliedza: — Nu, kur varēja palikt tas ugunsdzēšamais aparāts, ak tu dieviņ tētīt?!

Kā vējš nopūta Oļesu no kojas. Viņš tūdaļ savaldījās, pamodināja sievu un piespieda sevi mierīgā balsī viņai pateikt:

— Tur kaut kas aizdedzies. Saģērb bērnus, drošības pēc iznesiet mantas uz kuģa klāja. Es tūlīt. — Un, izmeties no kajītes, viņš devās pa gaileni uz kuģa pakaļgalu, no kurienes jau stipri jūtami nāca degošu eļļas krāsu pretīgā smaka.

Ko nozīmē ugunsgrēks uz kuģa, to Oļess zināja. Kara laikā, strādādams uz Volgas pārceltuves par sapieri, viņš bija redzējis, kā deg «messeršmidtu» aizdedzinātais tvaikonis, ar kuru no pilsētas evakuēja bērnus. Pa upi uz leju peldēja liesmojošs sārts, un laiku pa laikam no dūmiem un liesmām ūdenī lēca bērni, audzinātājas un matroži ar mazuļiem uz rokām. Iznīcinātāji ar melnajiem krustiem uz dzeltenajiem spārniem lidinājās virs liesmu apņemtā laupījuma. Par spīti apšaudīšanai, sapieri uz pontoniem un zvejnieki laiviņās vilka cilvēkus ārā no ūdens, bet ugunīgu virpuļviesuļu pavadītais milzīgais sārts peldēja arvien tālāk. Šī aina kaut kā uzreiz atausa atmiņā. Oļess iesteidzās dūmu pārpildītajā šaurajā gaitenī, kur kapteiņa palīgs baltos, izgludinātos formas svārkos un nez kāpēc ar basām kājām kopā ar matrožiem pūlējās apslāpēt liesmas ar ugunsdzēšamo aparātu palīdzību. Uz klāja vairāki puiši un meičas no pasažieru vidus, saprātīgi rīkodamies mazrunīgā Sirmā va#-dībā, ar ķekšiem jauca nost degošo starpsienu. No dūmu mutuļa kāds izmisīgi kliedza: — Ūdeni, kur ūdens?! — Ugunsgrēks izplatījās, pieņēmās spēkā. Liesmas auroja un tiem, kas mēģināja tuvoties, šļāca virsu smirdošu svelmi un indīgu dūmu mutuļus.

Kapteiņa palīga svārki kūpēja. Mati bija apsviluši. No vaiga pilēja asinis. Oļess uz mirkli apstājās, viņa veļa kļuva vēsi valga, un kājas pašas no sevis nesa viņu projām no liesmu apņemtā gaiteņa uz kuģa priekšgalu, kur atradās ģimene. Bet ģimenei vēl nekas nedraudēja, ugunsgrēks bija tālu, un Oļess pavēlēja sev apstāties. Šai mirklī kāds, kas tikko nenogāza viņu no kājām, izlamājās viņam pie pašas auss:

— ... Ko maisies pa kājām .. .

Tas bija kapteiņa palīgs. Nometis pie malas vēl šņācošo, bet jau tukšo ugunsdzēšanas aparātu, tas paķēra citu.

— Ko varu palīdzēt? — Oļess jautāja.

— Nelīst zem kājām! — uzrunātais atcirta. — Titov, Kuprijanov, laidiet no brandspoita ugunī, pašā versmē! —-Pēc tam, laikam ieskatījies pasažiera sejā, nogurušā balsī sacīja: — Nelāgi, ai, cik nelāgi ... Te nav kur piestāties. — Un pēkšņi kaut ko atcerējies pavēlošā balsī pateica: — Tev darbs: nokāp tilpnē, tur bija sieviete ar puišeli, kāja, vai, viņai salauzta, ar nestuvēm ienesa. Viņas koja kaktā, paraugies, vai iznesuši viņu?!

Sirēna rēca gārdzoši, gari, no visa spēka. Šķita, ka šīs skaņas izgrūž nāves šausmu pārņemts milzīgs aizvēsturisks nezvērs. Bet Oļess vairs nedzirdēja šo rēkoņu. Lēkdams pāri kāpieniem, viņš devās uz kopējo kajīti, kurā nesen bija iegriezies. No turienes uz augšu spiedās kodīgu dūmu mutuļi. Nevarēja saredzēt pat savu izstiepto roku. Viņš pakliedza vairākas reizes, bet vai nu sirēnas rēkoņa noslāpēja balsi, vai arī kajīte bija tukša — neviens neatsaucās. Dūmi bija tik biezi, ka Oļess, atcerējies kara laika ugunsgrēkus, pieliecās pie grīdas, lai varētu kaut kā elpot.

— Hei, vai te ir kāds?

Tagad, kad sirēna bija apklususi, Oļess sadzirdēja: no tālu kāds vaid. Viņš devās uz to pusi un uzdūrās sievietei. Viņa gulēja uz grīdas ar savādi saliektu kāju.

— Minka, tur ir Minka . .. zēns, dēls, — viņa gārdza, norādīdama uz kaktu.

Oļess uz labu laimi metās virmojošā miglā un uzgrūdās kaut kam.

— Piesardzīgāk: man uz rokām bērns, — atsaucās meitenes balss un jautāja: — Kur ir izeja? Ai, es jūs lūdzu, izvediet mani uz klāja! Es nekā neredzu.

Neko nejautādams, Oļess pakampa meiteni kopā ar viņas neslavu un, klupdams pret soliem, nesa augšā. Nolaida uz grīdas. Viņš pastāvēja brītiņu, atbalstījies ar pieri pret vēso sienu, smagi elpodams un saņemdams spēkus.

— Stāvi te, es noskriešu pēc viņa mātes.

— Arī es jums līdzi . . . Miša, pastāvi te ... Nekur neej, tūlīt atnāks māmiņa, — meitene pieteica puisēnam, kura apkvēpušajā, kā nēģerēnam tumšajā sejā balsnīja šausmās ieplestas acis. Tā bija tā pati meitene, kas dienā spēlēja vijoli, taču kaut kas viņas sejā bija izmainījies. Kas īsti, Oļess nesaprata. Viņi gandrīz skriešus skrēja pa trapu. Pēkšņi meitene satvēra Oļesa roku:

— Pagaidiet.

— Kas jums kaiš?

— Es taču neko neredzu.

— Minka, Miņka, Mišeņka! ... — atskanēja no miglas. Sieviete rāpās uz kajītes viņu galu.

— Viņa ir ievainota, pieturiet viņas kāju! — Oļess pavēlēja ceļa biedrei, paceldams sievieti.

Tā nesdami sievieti un vilkdami aiz rokas puisēnu, viņi nonāca pie Poperečniju kajītes. Ar kājas spērienu Oļess atgrūda durvis. Ilanna un jau apģērbtie bērni sēdēja pie durvīm uz ceļa somām, sēdēja visi kopā, piespiedušies cits pie cita. Ieraudzījusi Oļesu ar viņa nesamo, Ilanna iekliedzās, taču, visu sapratusi, ātri atsedza apakšējās kojas segu.

— Šeit, liec šeit. Piesardzīgāk. Kas viņai kaiš?

— Kāja. Kaut kas ar kāju. Dūmos viņa gandrīz nosmakuši.

— Aizskrej uz medicīnisko punktu pēc māsas! —

Hanna pavēlēja dēlam, bet meitai palūdza: — Saulīt, ūdeni. Atnes no salona karali.

Sievieti nolika uz kojas. Atvēra logu.

— Nu, ka tur ir, vai slikti? — Hanna jautāja, nopūlēdamās gar sievieti.

— Dzēš. No mums tālu .. . Tas viņā galā.

— Pazuda, palaidnīgā meitene! Un ko tad jūs stāvat? Ņemiet, edz še, termosu un skrejiet uz ūdens tvertni, — llanna pikti uzrunāja meiteni oranžkrāsas ģērbā, kas vairākās vietās bija izdedzis caurs.

— Nekā neredzu: brilles, pazaudēju brilles . . . Tur tādas šausmas! Dūmi, es gandrīz nosmaku. — Asaras lija pa viņas apaļajiem vaigiem. Raugoties uz šo apmulsušo, drebošo meiteni, nevarēja ne iedomāties, ka pirms dažām minūtēm viņa bija kāpusi dūmu pilnajā ellē meklēt bērnu.

— Kā jūs to atradāt? — Hanna jautāja, nosēzdamās viņai blakus un spiezdama sev klāt ar vienu roku mazuli, ar otru — meiteni.

— Man tur bija palikusi vijole. Es... nu, lūk... Šausmas! Tādas šausmas! ... Es taču peldēt neprotu . ..

Bet, kad kajītē ieklupa resna medicīnas māsa ar sarkanu krustu izrotātu un tikpat resnu rokassomu, viņas visas trīs sāka rosīties gar cietušo. Un atkal Poperečniju ģimenē visi rīkojās kā pēc iepriekš sastādīta plāna: Saško skrēja pēc palaga. Ņina turēja bļodu, mērcēja ūdenī saites, un visi tā bija nogrimuši katrs savā darbā, ka neviens neklausījās ne kliedzienos, kas ieplūda pa logu, ne satrauktajā kāju dipoņā, ne sirēnas rēkoņā.

— Līdz mums nenonāks, gan nodzēsīs ... — nenoteikti ierunājās Oļess, nepacietīgi mīņādamies pie durvīm, bet neuzdrošinādamies aiziet.

— Es jau nu tevi pazīstu! — llanna drūmi iesmējās. — Nu, labi, nevārgsti te, ej vien, ej, palīdzi tur. Bet, ja nu kā, — tad skrej šurp, redz, kas tagad mūsu ziņā, — viņa norādīja uz sievieti un puisēnu.

Oļess ar mokām izspraucās cauri dobji dunošajam ļaužu pūlim, kas drūzmējās tvaikoņa vidusdaļā, un nokļuva uz kuģa klāja. Bija uzaususi gaisma. «Jermaks» drebēja, droši vien izlietodams visu jaudu, kas vēl saglabājusies vecajās mašīnās. Tvaikonim nopakaļ vilkās balta, perlamutra krāsā vizmojoša dūmu aste, un cauri

šai draudīgajai astei spraucās saule, tāda, kādu to attēlojuši senie svētbilžu gleznotāji pastarās tiesas gleznās, — apaļa, tumši sarkana, ar krasi apzīmētām liesmainām malām. Pa straumi uz leju saules lēkta oranžajā gaismā bija redzama iegarena sala. Pa salas kori līkumu līkumiem līdzīgi drakona mugurai bija izlocījies liels ciems. «Jermaks», iedams pa kuģu ceļu, acīm redzot, ieturēja kursu uz šo salu. Skriedams pa augšējo klaju uz ugunsgrēka vietu, Oļess dzirdēja no komandtiltiņa atskanam dusmīgu balsi.

— Neprāts! Šī stulbā ietiepība var maksāt simtiem dzīvību! Vai dzirdat? Jums nāksies atbildēt padomju varai par katru pasažieri. Kā par cilvēkiem, tā par kuģi . . . Tūlīt izmetiet enkuru un dodiet komandu nolaist glābšanas laivas!

Otra balss, tāda dobja, bet klusa, nāca kā no akas dibena un ar tādu kā tuvības pieskaņu rīkoja:

— Vasja, vairāk pa kreisi. .. Hei, jūs tur mašīnā, Konstantin Sergejevič, piespied, cik jaudas, saproti, līdz pēdējai iespējai!

— Jūs neesat neprātis, jūs esat noziedznieks! Tūdaļ pie krasta! Dzirdiet! Mans uzvārds ir Petīns. ApgabaIkonai tējas pirmais sekretārs jums teica, kas es esmu. Te ir simtiem man padotu cilvēku. Man par tiem jāatbild . . . Tūdaļ pie krasta! Īlei jūs, tur būdā, stūrējiet uz krastu!

Sēcošā, kā no akas dibena skanošā balss klusu pateica:

— Prom! Prom no šejienes! — Un vēl klusāk: — Kos-tja, piespied! Dieva dēļ, piespied! Vasilij, stūrē, redz, uz to strēli ...

Uz salu laikam jau bija paziņots par draudošajām briesmām vai arī tur paši bija pamanījuši degošo kuģi. Pa taciņu sazarojumiem uz upi, uz piestātni, vēlās melni punktiņi. Kāds jau rosījās gar laivām. Garš, sarkans traktors vilka kaut kādu mašīnu barkasā. Sala tomēr vēl bija tālu, bet uguns jau tuvojās tvaikoņa vidum, mašīnām, benzīna tvertnēm. Balsīs, kas nāca no apakšas, jau bija dzirdamas šausmas:

— Ko gaidāt?

— Laivas . .. Nolaidiet laivas . .. Gribat mūs izcept? Jā? Briesmoņi! . ..

Kāda sieviete raustījās histērijas lēkmē.

Bet kuģa pakaļgalā turpinājās cīņa ar uguni. Kapteiņa palīgs sēdēja uz grīdas. Starpsiena gāzdamās bija ievainojusi viņu galvā. Asinis duļķainām straumītēm tecēja aiz krekla apkakles, svārki bija samirkuši asinīs. Bet vīrs, kuru jaunie pasažieri vēl nesen bija vilkuši uz zoba, atbalstījies ar muguru pret margām, joprojām deva rīkojumus. Kombinezonā ģērbies zeņķis, ar upju transporta darbinieka cepuri galvā, ziņoja tos tālāk matrožiem, kuri, apsegušies ar slapju brezentu, pēc kārtas devās pašā ellē, cenzdamies ietriekt ūdens strūklas aurojošā ugunsgrēka sirdī. Bet šļūtenes bija tievas, vecais sūknis sūknēja vāji. Pagaidām laimējās pasargāt no uguns vienīgi mašīnu nodaļu un aizsprostot ugunij ceļu uz naftas tvertnēm, tas bija viss. Matrožiem cik spēdami palīdzēja Sirmā organizētie jaunie pasažieri. Tie bija sastājušies gar bortiem divās rindās. Ar virvēm tie laida ūdenī spaiņus, piesmēla pilnus un padeva no rokas rokā, pēdējais, kas stāvēja ugunij vistuvāk, atvēzējies izlēja ūdeni. Oļess iestājās vienā tādā rindā. Bet tad cauri liesmu rēkoņai un sprakstoņai viņš izdzirdēja kādas sievietes kliedzienu. Oļess nodrebēja: vai tā nebija Hanna? Nē. Kāda cita sieviete sauca palīgā.

Oļess metās uz kliedziena pusi un tikko neuzgrūdās Māmuļai. Apjozis bruņām līdzīgu plākšņainu korķa joslu, ar lielu ceļa somu rokā, ar bajānu padusē, tas šaudījās pa kuģa klāju, bolīdams izbiedētās acis. Saskrējies ar Oļesu. tas drāzās atpakaļ. Bet uz augšējā klāja pie ceļa somu kaudzes stāvēja Dina Vasiļjevna Petīna. Ieraudzījusi pazīstamu cilvēku, ar kuru iepazīstināta jau piestātnē, viņa pacēla uz Oļesu savas pelēkās acis.

— Vīrs, kur mans vīrs? — čukstēja nobālušās lūpas. — Vjačeslavs Anaņjevičs . .. viņš aizgāja. Viņa nav . . . Bet kaut kāds, es nezinu .. . Tas izrāva man no rokām jostu. Es neprotu peldēt. Te taču dziļš? Jā? ... Šausmīgi! . . . Kur tad palicis vīrs? . . . Vai ar viņu nekas nevarēja nolikt? ... Es ļoti lūdzu, neatstājiet mani ...

Viņa pieķērās Oļesam pie rokas.

— Nu, kas par niekiem! Gan jau atradīsies jūsu vīrs. Es redzēju: viņš te ieved kārtību. Nomierinieties! Tūlīt atvedīšu viņu šurp. — Taču sieviete nelaida Oļesa roku vaļā. Viņa viscaur drebēja, un Oļesu pārņēma tēvišķīgs žēlums. — Upe te nav dziļa, arī ugunsgrēks jau iet

mazumā .. . Ziniet ko, nāciet uz mūsu kajīti. Tur mana Ilanna, viņa jums neļaus bojā aiziet. Vai jā?

Vēl tāpat krampjaini turēdama Oļesa roku, Petīna gļēvi gāja viņam līdzi. Kajītē bija maz vietas. Iepretim sievietei ar salauzto kāju, otrā kojā, zobus griezdams, vaidēja kinomehāniķis, vēl gluži jauniņs, viņa kajītē bija sācies ugunsgrēks. Kā tas sācies, kinomehāniķis nezināja. Viņš bija aizmidzis — pēkšņi viņu pamodinājušas liesmas, kas jau apņēmušas vairākas kinolenšu kārbas. Viņš centies nodzēst, vēl neaizdegušās kārbas sviedis pa logu laukā, bet, pierijies kodīgos dūmus, nokritis zemē un būtu sadedzis, ja viņu nebūtu atradis un iznesis no kajītes matrozis, kurš sajutis deguma smaku. Sievietes noguldīja kinomehāniķi uz vēdera. Kreklu un bikses pārgrieza. Izrādījās, ka visa miesa pārklāta ar tumši sarkanām čulgām. Hanna un medicīnas māsa ņēma no burciņas smirdošu ziedi un ar vates tamponiem iezieda apdegušās vietas. Mehāniķis, ieracies ar seju spilvenā, brēca aiz sāpēm.

Uz grīdas pie durvīm oranžu krāsas kostīmā ģērbusies meitene spieda sev klāt mazuli. Viņi abi raudāja. Asaras nokvēpušajās sejās izskaloja gaišas vadziņas.

Dina, kuru bija satriecis ugunsgrēks, bailes un dusmas uz Vjačeslavu Anaņjeviču un to nelieti, kas viņai atņēmis korķa jostu, laikam sākumā nekā neredzēja. Pēc tam viņa saskatīja apdedzināto muguru un visu krampjaini saspringušo cilvēku, kuram sieviešu rokas, ieziežot apdegumu, sagādāja šausmīgas sāpes. Viņa negaidot nedroši ierunājās:

— Pagaidiet, vai tad tā drīkst? . . . Ko jūs tā . ..

Abas sievietes, pacēlušas nogurušās acis, īgni noraudzījās uz īsajām biksītēm, košo svīteri un cirtainajiem matiem, kas gražīgi ierāmēja vājo seju.

— Atļaujiet, lūdzu, — Dina pēkšņi palūdza un, atro-tījusi piedurknes, izkratīja uz delnas ziedes piku. Sažņaugusi ziedi starp pirkstiem, viņa sāka to ātri sviest uz iekaisušajām vietām. Viena piedurkne noslīdēja uz leju un sāka traucēt. Dina pacēla roku. — Nu, ko jūs skatāties, atrotiet! — viņa izrīkoja, un, tā kā šaurās rokas ar labi koptajiem pirkstiem un manikīrētiem nagiem rīkojās piesardzīgi un pamazām kļuva drošākas, Ilanna tūdaļ izpildīja lūgumu. — Māsiņ, dodiet vēl ziedi . . . Tas ir trešās pakāpes apdegums. Jāuzziež bieza kārta . . . Nu, ko jūs uz mani tā skatāties? Esmu ārste . ..

Pēc tam Dina lika apsiet galvu ar dvieli, lai viņai mati nelīstu acīs. Sasējušas palaga stūrus uz muguras, sievietes ietērpa viņu improvizētā uzsvārci. Aplikusi apdegušajam kompresi, Dina piegāja pie otras kojas, kur klusi vaidēja sieviete. Apsējs bija sarauts, ģipsis sadrupis. No aso ģipša gabalu apakšas sūcās asinis. Dina aizsūtīja Saško uz savu kajīti, lai tas atnes Vjačeslava Anaņjeviča rasēšanas sliedi. Šo lineālu sievietes salauza. Iztaisīja skalus un cieši aplika ap sakropļoto kāju.

Atgriezies kajītē ar Lineālu, Saško atnesa vēsti, ka tvaikonis jau tuvu pie salas. No krasta pienākušas zvejnieku laivas. Kuteris pievilcis barkasu ar mašīnu un ļaudīm ugunsdzēsēju vara ķiverēs. Iegrimušas savā darbā, sievietes kaut kā ļoti vienaldzīgi uzņēma šo priecīgo vēsti. Dina, aplikdama skalus, sacīja slimajai:

— Nu, redziet, mīļā, viss būs labi. Mēs jūs tūdaļ aizsūtīsim uz . . . — Uz kurieni aizsūtīs, to viņa nezināja, tāpēc sastomījās. Tomēr pateica: — Uz poliklīniku.

Tieši šai brīdī «Jermaka» mašīna apstājās. Klusumā, kas negaidot iestājies, tūdaļ varēja sadzirdēt ugunsgrēka dobjo sprakstoņu un vecā sūkņa sīkšanu, satrauktus kliedzienus un kāju dipoņu. Kļuva dzirdama nedabīga, tāda kā metāliska balss: droši vien kāds iekliedza megafonā:

— ... Hei, jūs tur laivās, nelieniet zem rata! ... Uz klāja, ejiet nost no bortiem! ... — Un uzkliedza: — Turieties! . . .

Kuģa dibens dobji nočīkstēja, atskanēja brīkšķis, spalgs kliedziens. Tad viss apklusa. Vecais «Jermaks» ar savu plato korpusu nosēdās uz sēkļa. Kāds mežonīgi iebrēcās, kāds cits skaidri izlamājās. Tie, kas atradās uz klāja, redzēja, ka smagnējais kapteinis, kurš kā cilvēka neatlaidības monuments ar izplestām kājām visu laiku bija stāvējis pie kuģa stūres, tagad atslāba, nolaida megafonu, nosēdās uz kāpnēm un, noņēmis cepuri, ar svārku piedurkni sāka slaucīt noskūto galvu. No braša kuģinieka viņš pēkšņi pārvērtās vārgā večukā, kurš, kā likās, vairs nespēj nostāvēt kājās.

Pie viņa piesteidzās stūrmanis ar ūdens karafi. Kap-

teinis ilgi un kāri dzēra tieši no karafes. Neceldamies kājās, viņš pacēla megafonu.

— Puiši, nolaidiet laivas! . . . Kosih un Marčenko, nodrošiniet kārtību uz kāpnēm . . . Īlei, jūs tur laivās, stājieties pie trapiem pēc kārtas! Vairāk par sešiem laivā neņemiet.. . Izbeidziet drūzmēšanos! . . .•

Pēc tam, pievērsdamies neliela kutera pakaļgalā sēdošajam kalsnējam maza auguma vīram ar melnīgsnēju seju un līku degunu, kapteinis sacīja:

— Paldies, Inokentij Savatejič, ka uzklausīji manus palīgā saucienus ... Ar pēdējiem spēkiem vilkos pie tevis, zināju — izpalīdzēsi.. . Hei, jūs tur barkasā, sātani tādi, pietauvojiet lak pie rata! Tie esot ugunsdzēsēji! Uzbāzuši galvā ķiveres, bel nesaprot, ka no uguns vispirms jāglābj mašīnas.

Spēcīgais sūknis barkasā jau darbojās. Divi puiši zilos kombinezonos, vara ķiveru korēm dzirkstot, droši trieca šņācošās strūklas degošo kajīšu logos. Svaiga ūdens masai ieplūstot, liesma kļuva tumši sarkana, melnie dūmi pārvērtās kuplos garaiņu mākoņos, kas cirtās augstu gaisā.

— Hei, jūs tur pie trapiem, lai nebūtu spiešanās! Kosih, kur tev acis? Saudzē cilvēkus!

Šo komandu varēja arī nedot. Laivas mierīgi un ļoti saprātīgi vadīja melnīgsnējais līkdegunis no kutera, bet pie trapiem matrožiem palīgā nostājās: pie viena — gaišmatis Sirmais ar švītīgo, uz auss nošķiebto miemaņa cepuri galvā, pie otra — jautrais inženieris Pšeņičnijs, kas visur ņēma dzīvu līdzdalību.

— Ne visi uzreiz, visi nevar būt pirmie ... Tā nedarīsim, — viņš jautrā balsī atkārtoja, tēlodams milici, un šī humoristiskā pieskaņa, šis smaids, kas šķita reiz par visām reizēm pielīmēts pie viņa sārtās sejas, dzesēja kaislības, kas arvien uzliesmoja pie kāpnēm.

Lejā, stingri stāvēdama līganā laivā, pasažierus uzņēma gara auguma meiča ar gumijas zābakiem kājās, vatenī un vecas sievas lakatā, kas šķita apsiets tikai tāpēc, lai labāk izceltu apaļo, balto, maiga sārtuma skarto seju. Droši vien steigā meitene nebija paspējusi noslēpt gaišbrūno matu pīni. Tā nokarājās pār krūtīm, traucēja, un meiča visu laiku centās to atsviest atpakaļ ar krasu

galvas kustību. Samtainās uzacis bija dzedri sarauktas pie virsdegunes. Viņa rīkojās neparasti mierīgi.

Meitene jau taisījās saņemt no mātes mazuli, kad pēkšņi pasažieru pūlis saviļņojās. Grūstīdams cilvēkus, pie trapa spraucās spēcīgs puisis ar zēniski sasukātiem matiem. Rokās viņš nesa ceļa somu un bajānu. Pirms vēl Sirmais paguva aizturēt, viņš, atgrūdis ar elkoni māti un bērnu, noskrēja pa trapu lejā un gatavojās lēkt laivā. Bet meiča no apakšas nepasniedza roku. Ielēcis laivas pakaļgalā, puisis izmisīgi locījās, pūlēdamies atgūt līdzsvaru. Tad viņš mežonīgi iekliedzās. Meiča pat aizlika rokas aiz muguras. Nelaizdams vaļā savu īpašumu, puisis iegāzās ūdenī. Ūdens apņēma viņu pāri galvai. Iznira. Atkal viņš iekliedzās tik šaušalīgi un bezcerīgi kā zaķis uz lauka, kad to panācis suns. Meitene pat neatskatījās.

— Nebaidieties, māt, dodiet šurp savu mazuli.

— Slīkst, cilvēks taču slīkst! — uz tvaikoņa kāds sāka uztraukties.

Ūdenī jau krita vairāki glābšanas riņķi.

— Nenoslīks, — atpakaļ neskatīdamās, atteica meitene un saņēma bērnu. — Te ir sēre, nav dziļš.

Un patiešām — ūdens puisim bija tikai līdz krūtīm. Viņš stāvēja, pacēlis uz augšu ceļa somu, skatījās, kā straume aiznes viņa bajānu uz upes vidu, un niknā, spiedzīgā balsī kliedza uz tvaikoņa, laivu un ļaužu pusi.

— Nelieši, fraijeri, es jums rādīšu! . . .

Uznākusi uz klāja, Dina uzreiz pazina šo cilvēku. Tas bija tas pats, kas pirmīt izrāva viņai glābšanas riņķi, nekaunīgi uzsaucis: «Atdod, citādi pazaudēsi!» Tagad, kad tas ķepurojās pa ūdeni, viņa jau sašuta par to, ka laivas ar pasažieriem, dodamās uz krastu, apiet tam ar līkumu.

— Kā jums nav kauna! ... Biedri, biedri, — viņa kliedza uz leju cilvēkam ar klinšu ērgļa profilu, kurš izrīkoja iekāpšanu laivās. — Panāciet viņu. uzņemiet kuterī. Viņš noslīks!

— Mēsli neslīkst, — tas īgni atgaiņājās.

Un tagad Dina izdzirda vīra balsi, kurā prieks un uztraukums jaucās ar izbrīnu. Vjačeslavs Anaņjevičs ar izbailēm raudzījās uz asiņaino palagu, kas sievai aizslāja uzsvārci:

— Kas tev? Esi ievainota? Jā?

— Nē jel . . . Mēs tur pie Poperecni jiem ... Es mazliet palīdzēju cietušajiem . . .

— Mīļā, vai tad tā drīkst! — Petīns atviegloti iesaucās. — Es viņu meklēju pa visu kuģi . .. Bet viņa, paskat . . . Es tik ļoti uztraucos.. . .

— Es taču esmu ārste, — sieva vainīgi atbildēja.

— Vjačeslavs Anaņjevičs tā bija par jums norūpējies, tā norūpējies, — Pšeņičnijs, nostājies viņiem blakus, samierinoši piebilda.

— Ceļa somas mētājas uz kuģa klāja, bet tevis nav. Tā taču var ienākt prātā pats šausmīgākais ... Nu, ņem ātrāk nost šito. — Petīns norādīja uz notašķīto palagu. — Mēs ar Juriju iesēdināsim tevi kuterī ārpus kārtas, mēs jau norunājām... Ai, arī rokas tev nez ar ko ...

Tagad, kad visi cietušie, kam nepieciešama palīdzība, un tā melnacainā rosīgā sieviete bija tālu, Dinu no jauna sāka pārņemt šausmas. «Ugunsgrēks... Tas taču nav nodzēsts... Kaut kur tur atrodas naftas tvertnes... Ja nu pēkšņi...» Un, neuzdrošinādamās atkāpties no vīra, Dina noraisīja palagu un noslaucīja tanī ziedi no rokām.

— Laivā, drīzāk laivā... Mīļais, aizved mani, es taču arī neprotu peldēt...

Šai mirklī pāri upei vēlās spēcīga, braša sirēnas rēkoņa, un no salas aizmugures iznāca neliels, gludeklim līdzīgs, melns kuģis. Kupla dūmu aste vilkās tam līdzi, it ka bulu piesieta pie īsā, atpakaļ atliektā dūmeņa. Sasniedzis «Jermaku», tas ar tādu īpašu grāciju pagriezās un sāka tuvoties tvaikonim no vēja puses. Vjačeslavs Anaņjevičs jau bija paguvis saskatīt uz borta kuģa nosaukumu «Enerģētika» un uz pusapaļā pakaļgala uzrakstu «Oņhesa celtniecība».

— Tas atbraucis man pretī, tas ir, mums pretī! — viņš priecīgi iesaucās.

Tobrīd kuģa radioreproduktors kliedza:

— Īlei jūs, uz tvaikoņa! Atbrīvojiet kreiso bortu. Ejiet visi nost no kreisā borta ...

Un, pirms vēl pasažieri, kas drūzmējās pie kāpnēm, paguva atkāpties, ļoti spēcīga ūdens strūkla gāzās uz uguns apņemtā kuģa pakaļgalu, notraukdama no klāja krēslus un guļamkrēslus, noslaucīdama glābšanas riņķus. Ar savu spiedienu tā apgāza izdegušo sienu. Karsts

mākonis sitās uz augšu kā no lokomotīves dūmeņa, un tvaiks apņēma kuģi, kurš drebēja no hidromonitora belzieniem.

— Atsedziet degošās. kajītes, — radiobalss deva komandu, un matroži, kurus tagad apšļāca ūdens plūsma, vairs nebaidījās no svelmainā karstuma un spiedās gaitenī ar ķekšiem, atbrīvodami ceļu ūdens strūklām. Mazā kuģa sūkņi darbojās ar tādu spēku, ka līdz ar uguni pati no sevis noplaka arī panika. Bāli, neizgulējusies cilvēki, kas gan vēl drebēja, katram spalgākam troksnim atskanot, nu jau mierīgi pulcējās pie trapiem. Kolhoznieku laiviņas un kuģa glābšanas laivas, kas bija nolaistas ūdenī, attālinājās pieklājīgā atstatumā. Upes virsma, uz kuras pāri tvaikonim lija ūdens straumes, kā vārīt vārījās.

Tagad, kad tik rosīga palīdzība bija izlēmusi ugunsgrēka likteni, visi pievērsa uzmanību diviem vīriem, kas stāvēja gludeklim līdzīgā kuģīša pakaļgalā. Viņi nepiedalījās uguns dzēšanā. Viens bija garš brūnēts, galvā viņam bija žokejcepure ar lielu nagu. Iekodis pīpi zobos, viņš stāvēja pie pietura, pētīdams «Jermaka» pasažieru sejas, un, laiku pa laikam noliekdamies, kaut ko stāstīja druknam, spēcīgam, gandrīz četrstūrainam tēvainim. Tam mugurā bija īsa jaka ar slīpām kabatām un galvā tāpat žokejcepure, tikai atmesta uz pakauša. Tā šis cepures sen vairs neviens nenēsāja. Tas piešķīra druknajam nebēdnīgu, zēnisku izskatu. Druknais bija stingri nostājies uz īsajām kājām, un arī kādu meklēja ar acīm. Ieraudzījis Pelīnu un Dinu, tas sāka smaidīt un māt ar roku.

— Vjačeslavam Anaņjevičam boļševiku sveiciens! — skaļi nokliedza druknais savam masīvajam stāvam neatbilstošā, negaidīti smalkā balsī. — Dzīvesbiedrei zemu klanos!

— Apsveicu ar ierašanos! — garais kliedza.

Ar paviršu, pierastu kustību viņš pielika divus pirkstus pie deniņiem, tāpēc, šķila, ka garajam galvā ir nevis žokcne, bet jūrnieka cepure un viņš sveicina jūrniekus.

— Redzi, Dina, kā mūs saņem... Pats atbraucis.

— Ļitvinovs? — Dina vērsa skatienu no viena uz otru.

-— Kurš tad no abiem?

— Pazemais, protams.

— Ak tas! — Viņa jutās vīlusies.

Oņhesa celtniecības vadītāju Ļitvinovu, par kuru tik daudz stostīts gan mājās, Maskavā, gan pa ceļam, Dina bija iedomājusies pavisam citādu. Viņa bija sagaidījusi, ka ieraudzīs resnu, labi koptu, cienīgu vīru, kas runā zemā basa balsī, tādu sirmojošu lauvu, bet šis te drīzāk atgādināja cīkstoni, kas jau nogājis no skatuves. Pēkšņi Dinai ienāca prātā, kā Starosibirskā apgabala komitejas loceklis, kas viņus pavadīja, bija stāstījis: Ļitvinovs pirms būvdarbu sākšanas pasūtījis kādā artelī čuguna plāksni ar uzrakstu «Oņupe, padodies boļševikiem!», pēc tam pacēlies helikopterā virs upes kopā ar dažiem komjauniešiem, nolaidies Šaurumā starp divām stāvām kraujām — Divnojaru un Vērša Pieri un iemetis šo plāksni ūdenī — nākamā aizsprosta vietā. Vjačeslavs Anaņje-vičs, to dzirdot, tikai pasmaidīja. Bet Dinai tas patika. Tagad viņa sāka šaubīties: vai nu šitādai kumodei bob-rika virsjakā varēja ienākt prātā tāda jocīga, tomēr romantiska ideja? Viņš droši vien mēdz kašķēties, stāstīt anekdotes un lamāties ... Un cik tas netaisni, ka viņš būs celtniecības vadītājs, bet talantīgajam, enerģiskajam Vjačeslavam Anaņjevičam ar viņa progresīvajām idejām un gaišo prātu būs jāspēlē otrā vijole!

Tagad, kad hidromonitori bija ugunsgrēku noslāpējuši un no «Jermaka» izķēmotā gala atlidoja tikai apogļoto dēļu sprakstoņa, kuģis, kas izskatījās pēc gludekļa, manevrēdams tuvojās tvaikonim. Nu varēja saskatīt arī sagaidītāju sejas. Ļitvinova seja bija stingra, ar asi iezīmētiem vaigu kauliem. Zem stāvās, pazemās pieres mazs, strups deguns. Šaurās, viena no otras patālās acis raugās no kuplu, dzeltenīgi pelēku uzacu apakšas. Mute plata, lūpas cieši sakniebtas, bet apaļā, masīvā zoda smagumu it kā padara mazliet vieglāku tikko manāma iegarena bedrīte, kas to sadala divās daļās. «Ļoti prasta seja!» Dina bija izbrīnījusies. «Bet kas tai piešķir tādu īpatnēju, izsmējīgu, draisku vai pat ironisku izteiksmi ? Droši vien šīs dziļās, ieapaļi vertikālās rievas, kuras kā iekavas apņem muti.»

— Drosule, neesi baidījusies no dzīves taigā! — smalkā balsī kliedza Ļitvinovs. — Es cienu drosmīgas... dāmas. Tu būsi pie mums kā Sniegbaltīte rūķīšu vidū... Mēs, palūk, ar Lado Iļjiču, — viņš piebikstīja pie sāniem

blakus stāvošajam garajam vīram, — mēs jums te tādu luksustelti iekārtojām, kas pat «Metropolei» pāri sper! Vai nav tā, Lado?

Garais tumšmatis apvaldīti smaidīja. Dina nodomāja: tam laikam gan nepatīk Ļitvinova parupjie joki un «tu*, ar kuru viņš uzrunā pirmoreiz sastaptu sievieti. Un viņa ar pateicību uzlūkoja nopietno, iegareno seju, kurā melnās, šaurās Ūsiņas tomēr izskatījās liekas. Bet Ļitvinovs joprojām klaigāja, nelikdamies zinis, ka viņā klausās arī citi pasažieri:

— ... Tev droši vien par taigu tur sastāstītas briesmu lietas? Lāči pa ielām staigā, jā? Pavasarī patiešām viens nabags bija iemaldījies, aiz bada. Mūsu brikšķi un dārdi laikam to bija piecēluši no migas. Nokautu jēru no ragavām bija aizstiepis . .. Vairāk nav rādījies, baidās no milicijas. Vai varbūt domājat, ka pie mums miliču nav? Ir, pietiek . . . Tagad mēs vairs neesam kaut kāda draņķīga pasta kastīte, esam — «Oņhesa celtniecība». Redz, kādu sev nosaukumu esam izdomājuši — dūšīgi nepaēdis pat neizrunās — «Oņhesa celtniecība»!

Dina pašķielēja uz savu vīru. Vienmēr disciplinēts, nosvērts, tāds, kas, pats būdams noslēgts, negrib, ka citi ir pārlieku vaļsirdīgi, Vjačeslavs Anaņjevičs, acīm redzot, ar mokām uzspieda sejai smaidu. «Ai, cik viņam būs grūti sastrādāt ar šo veco, parupjo muldoņu!» Tomēr arī Dina centās izskatīties pēc iespējas laipnāka: provinciāļi, ko lai ar tiem iesāk!

Saule pa to laiku bija pakāpusies diezgan augstu. Atkal skaidras, kā slaucīt noslaucītas bezmākoņu debesis klājās ar bālgani mirdzošu zilgmi. Pār ūdeni pārkārušās klintis zaudējušas naksnīgo, baismi drūmo izskatu. Tās līdz pašai vissīkākajai krociņai bija apgaismojuši spoži saulstari un gar augšmalu ierāmējuši skuju koki, kas mazliet tālāk jautrā, kuplā pulciņā it kā nokāpuši pa šauro ieloci līdz pašam ūdenim.

Bet lielā sala, uz kuru vēl joprojām matroži glābšanas laivās un zvejnieki savos vienkočos un liellaivās, tagad jau bez steigas, evakuēja pasažierus un viņu mantas, tā tērpās pūkainā mežu villainē un mirdzēja siltās krāsās — zili sarkanā, gaišbrūnā, tumšbrūnā un koši dzeltenā, kurai retumis šur tur cauri spraucās egļu galotņu zilga-nums. Virs slapjā klāja, virs melnās deguma vietas,

vīdamās gaisā, viegli virmoja dūmaka, un dzirkstoši zirnekļa tīmekļi lēni lidinājās blāvajā zilgmē virs vecā, sakropļotā tvaikoņa.

Matroži nolaida kuterī nestuves ar ievainoto sievieti. Turpat rosījās melnacainā Ilanna. Viņa turēja klēpī Minku, bet Poperečnijs ar Saško nesa kaut kādus maisus un saiņus, par kuriem ievainotā, kā likās, tagad bija vairāk norūpējusies nekā par kāju un par dēlu. Šausmu pilnā nakts bija satuvinājusi Dinu ar šo ģimeni, viņa gribēja steigties pie tiem, bet gludeklim līdzīgais kuģītis piesitās pie borta, un vecais tvaikonis nodrebēja.

— Dārgā, iesim, mūs gaida. — maigā balsī aicināja Vjačeslavs Anaņjevičs, ņemdams sievu zem rokas, un palūdza Pšeņičniju: — Jurij, ja tas jus pārāk neapgrūtina, parūpējieties par mantām.

Nenocieties, kamēr piestiprina tauvu, Ļitvinovs ar tādu smagnēju, no viņa nepavisam negaidītu grāciju pārlēca uz tvaikoni, saspieda Dinai roku tā, ka viņa tikko savaldījās, aiz sāpēm neiekliegusies, tad apkampa Vja-česlavu Anaņjeviču un pa vecam paradumam trīs reizes noskūpstīja no vaiga uz vaigu.

— Nu, paldies! Ai, kā man tevis trūka! Tik ilgu laiku bija jāvelk vezums trijatā — pats ilksīs, divas kājas piejūgā . . . Tagad tikai ies vaļā! — Viņš piebīdīja Pelinam klāt garo. — Mūsu partijas organizators Ka panadze. Lado Iļjies. Jūrnieks. Viņa kreiseris sazāģēts, uz sauszemes viņam vēl viss nav saprotams, bet sasvilpt ļaudis uz klāja — to viņš nav aizmirsis. Lieliski svilpo!

Kapanadze, tikpat atturīgi smaidīdams, tina no zīdpapīra ārā saini, kuru turēja rokā. Tas bija pušķis — lauku puķes, taču sakārtotas tik gaumīgi, ka izskatījās pēc dārza puķēm.

— Tās jums no manas Lamaras, — Kapanadze sacīja, runādams ar noteiktu gruzīnu akcentu, un noskūpstīja Dinai roku.

— Ai, cik viņa mīļa, bet kā tad viņa paspēja, jūs taču steidzāties mums palīgā?

— Nē, mēs visi gaidījām jūs piestātnē. Pat mūsu dēlēns Grigols bija mums līdzi, bet tad jūsu tvaikonis deva briesmu signālu, un svinīgo saņemšanu vajadzēja atlikt . . .

Ļitvinovs pa to laiku jau bija paspējis apstaigāt uguns-

grēka vietu un parunāties ar kapteini, kas gurdeni sēdēja vēl tai pašā vietā. Tagad viņš, salicis rokas kā ruporu, kaut ko kliedza melnajam vīram ar klinšu ērgļa profilu. Dina ieklausījās:

— ... Tad mēs, Inokentij Savatejič, pametīsim viņu pie tevis. Kā tu domā? Uz neilgu laiku . .. Ko? Nē, liekas, pašu meitietis.

Dina pēkšņi nosarka. Kā viņš uzdrošinās, kas viņam to atļāvis! Bet tas, ko viņa uzdzirda tālāk, viņu kaut kā samierināja ar Ļitvinovu.

— Nē jel, es domāju, ka sevišķas rūpes tev nesagādās. Ne jau katrai būtu drosme doties vīram līdzi «Sibīrijas rūdu dzīlēs» kā savā laikā kņazienei Volkonskai.

Bet kas tas ar to plēsīgā putna profilu, pie kura viņu taisās «pamest»? Laikam kāda vietējā priekšniecība. Zvejnieki klausa katram viņa vārdam . .. «Kņaziene Vol-konska». Tad izdomā gan vecais ērms! . . . Dina atcerējās Ņekrasova poēmu: drošsirdīga sieviete traucas kulbā pa mežonīgām stepēm, pa taigas ceļiem. Vecs gubernators tirda to kādā stacijā . . . Visu uzvarošais sievietes burvīguma spēks . . . «Nē, šis kumodei līdzīgais cilvēks nemaz nav tik vientiesīgs. Tikai grūti gan. ai, cik grūti būs Vjačeslavam Anaņjevičam ar viņu strādāt!» Tur jau viņi stāv blakus. Ļitvinovs vēl arvien kaut ko runā, bet virs pacietīgi māj ar galvu. Par ko viņi spriež? Ahā, par kaut kādu inženieri Nadtoeijevu. Savāds uzvārds, bet nez kāpēc tas jau pazīstams ... Ko viņi tur runā?

— Es, Fjodor Grigorjevič, viņu pazīstu. Manuprāt, viņš tomēr nav nopietns cilvēks, — Vjačeslavs Anaņjcvičs saka.

Ļitvinova kuplās, virsdegunē kopā saaugušās uzacis saraucas, kāpj uz augšu pa stāvo, uzkareno pieri. Zilās, ļoti zilās acis pētījoši uzlūko sarunu biedru, apakšējā lūpa untumaini atstiepta.

— Vai ilgi esi strādājis kopā ar viņu?

— Ne visai.

— No viņa asās mēles esi dabūjis ciest? — Izsmējīgās iekavas ap muti kļūst redzamākas.

— Kāds sakars tam ar aso mēli? . . . Mums dažādi uzskati principiālos jautājumos. Inženieris Nadločijevs kādreiz bija aizmirsis, ka mēs dzīvojam sociālistiskā valstī,

un man, kā jau komunistam un amatā vecākajam, nācās viņam paskaidrot ...

— Ak šitā! — Iekavas vaigos kļūst dziļākas. — Nu, Vjačeslav Anaņjevič, te mēs viņam to aizmirst neļausim. Mums ir tādas iespējas. — Ļilvinovs runā nopietni, bet viņa vārdos Dina nez kāpēc saklausa ironisku intonāciju, kādā pieaugušie sarunājas ar bērniem. Un nu viņa pēkšņi atceras, ka savādo Nadtočijeva uzvārdu dzirdējusi no vīra, kurš pat brīdinājis, ka celtniecībā strādāšot arī šis Ļilvinova satelīts, kuru priekšnieks velkot visur sev līdzi un pat, kā dzirdams, gatavojot par savu vietnieku . . . Ai, kādi te sarežģījumi gaida Vjačcslavu Anaņ-jeviču ar viņa nesamicrināmību un principialitāti, ar viņa prasīgumu un tiešumu!

No cietušā tvaikoņa viņi piecatā, Pšeņičnija pavadībā, nokāpj nelielajā kuterī, kur pie stūres viņus sagaida cilvēks ar klinšu ērgļa profilu. Gandrīz visi pasažieri jau pārvesti uz salu. Var redzēt, kā viņus tur iesēdina no celtniecības atsūtītos lielos autobusos. Cietušais tvaikonis atgādina pamestu ugunsgrēka vietu. Vairāki cilvēki klaiņā pa kuģa klājiem, meklēdami burzmā pazaudētās mantas. No kādas kajītes dzirdami sievietes šņuksti . Pārciestās šausmas vēl it kā lidinās gaisā. Ap kuģi vēda deguma smaka. Dina cenšas neskatīties atpakaļ.

— Šis te ir Krjažu salas saimnieks, kolhoza «Sarkanais arājs» priekšsēdētājs Inokentijs Savatejičs Sedihs,— Ļitvinovs iepazīstina ar kuterī sēdošo cilvēku.

Sedihs, nesacīdams ne vārda, māj ar galvu. Viņš karavīra cepurē un blūzē, kas apjozta ar virsnieka siksnu. Sejai, kas jau no dabas melnīgsnēja, iedegums piešķīris bronzas krāsu, un, kad Sedihs noņem cepuri, lai signalizētu šoferim, kas piesardzīgi laiž lejā pie piestātnes laipām lielu, melnu limuzīnu, uz pieres kļūst redzama krasa iedeguma robeža, bet tumšajos matos — sirmums, kas mirdz kā sarma uz oglēm.

— Miljonārs, bet šausmīgs sīkstulis, — Ļitvinovs turpina. — No viņa, kā mēdz teikt, ziemas vidū sniegu neizlūgsies ... Kā tad ir ar klubu, Inokentij Savatejič, vai cel gan?

Dina nez kāpēc noģied aiz šā vienkāršā jautājuma kādu citu, svarīgāku.

— Ceļu, Fjodor Grigorjevič, ceļu ... — viņš negribīgi

atbild. — Ceļu visu, kas kolhozam vajadzīgs un ko valde apstiprinājusi.

— Tad jau aizlaidīsi gan kolhoza naudu vējā.

— To rītdiena rādīs, tad būs skaidrāk redzams.

— Arī tavs Tola apgalvo, ka velti. Būtu labāk, saka, tūlīt cēluši Novokrjaževā.

— Par tādām valodām mēs Tolu sapulcē tā nopērsim, ka viņš to neaizmirsīs, kamēr jaunas rīkstes izaugs. — Ar pierastām kustībām, gandrīz nemaz neskatīdamies uz upi, Sedihs vadīja kuteri, un mazais kuģītis, nemainīdams ātrumu, paklausīgi manevrēja, apiedams neredzamās sēres.

Sarunas būtību Dina neizlobīja, taču saprata, ka šos divus tik dažādos cilvēkus — grandiozās celtniecības vadītāju un salas kolhoza priekšsēdētāju nesaista tikai kopējās darīšanas vien.

Pie-garajiem dēļu steķiem, kur kā zivis murdā drūzmējās laivas, kuterim pretī panācās ādas jakā ģērbies plecīgs cilvēks, kas turēja rokā ādas pirkstaiņus ar atlokiem. Virzīdams uz priekšu savu smagnējo stāvu, viņš gāja tik gāzelīgā gaitā, ka pat ūdens nežļakstījās zem piestātnes ļodzīgajiem dēļiem. Tai pašā laikā viņa platajā sejā, brūnajās, izvelbtajās acis un sārtajās lūpās saglabājās labsirdīga, šķelmīga izteiksme.

— Atļaujiet ziņot, — viņš sacīja ne īsti pa jokam, ne īsti nopietni, nostādamies uz steķiem Ļitvinova priekšā, — istaba viņiem kārtībā, — puisis pamāja ar galvu uz atbraucēju pusi. — Pusdienas Glafira pagatavojusi: zivju zupa, pelmeņi, biezpiena plācenīši — visa iela smaržo. Degviela, kā pavēlēts, piegādāta vajadzīgajā daudzumā.

— Paņem mantas, saliec bagāžas novietnē. Inokentijs Savatejičs aizvedīs jauno cilvēku, — Ļitvinovs norādīja uz Pšeņičniju.

— Jawohl! — atbildēja cilvēks ādas jakā ar rāvējslēdzēju.

Veikli pakampis visas četras ceļa somas — divas padusēs, divas rokās, viņš ātri devās augšup pa krasta nogāzes-mālā iecirstajiem pakāpieniem.

— Manas automašīnas vadītājs. Visi viņu sauc par Petroviču, vārdu un uzvārdu droši vien arī pats jau aizmirsis. -— Ļitvinovs laipni noraudzījās pakaļ šoferim, kas nozuda aiz kraujas kores. — Viņš man no blusas

prot iztaisīt zābaku stulmus, un kā viņš dzied . .. Pagaidiet mazliet, kad ēdīsim pusdienas . ..

To sacīdams, Ļitvinovs no steķa sniedza Dinai savu sīkām spalviņām apaugušo roku ar īsiem pirkstiem. Taču, nepaguvusi pie tās pieķerties, sieviete paklupa. Viņa iekliedzās un būtu iegāzusies ūdenī, ja rokas, stipras jo stipras, nebūtu viņu satvērušas zem padusēm, pacēlušas, kā likās, bez kādām grūtībām, aiznesušas pa steķiem un saudzīgi nolaidušas uz kājām jau krastā. Viņa pat nesaprata, kā tas bija gadījies, bet Ļitvinovs, it kā nekas nebūtu noticis, jau atgriezās uz steķiem un saņēma no kutera nobālušo Vjačeslavu Anaņjeviču, kurš vēl nebija atžilbis no bailēm par sievu.

Mašīnā Ļitvinovs iespraucās uz priekšējā sēdekļa, bet Petrovičs, atvērdams Dinai pakaļējās durtiņas un laipni, pat pārāk laipni viņu uzlūkodams, aicināja:

— Bitte, dritte!

5

Lidojot no Maskavas, Petīnicm laiks bija pagājis nemanot. Drīz vien pēc pacelšanās gaisā Dina aizmiga un pamodās, kad gaisa laineris, pavērsis pret debesīm smailo spārnu, taisīja spēju pagriezienu virs aerodroma. Pavecs lidotājs, stāvēdams kabīnes durvīs, smaidīja:

— Apsveicu ar ierašanos Starosibirskas lidostā.

Un ļaudis, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, kā kaut kādā Piemaskavas piestātnē, Boļševā vai Maņinā, steigšus vilka mugurā lietus mēteļus, rosījās gar rokas bagāžu, it kā vienā naktī nebūtu nolidojuši tādu ceļa gabalu, kāda paveikšanai Antonam Pavlovičam Cehovam būtu vajadzējis ne vienu vien mēnesi laika. Nejuzdama pat ceļa nogurumu, Dina steigšus kārtoja guļot sabužinātos matus, krāsoja lūpas, uzsmaidīja kaut kādiem nepazīstamiem drukniem cilvēkiem, kas viņus sagaidīja pie trapa. Divas uz nelaimīgā tvaikoņa «Jermaka» pavadītās diennaktis arī viņai aizritēja it kā ārpus laika. Tikai nonākusi Krjažu salā, tīrā, neparasti iekārtotā istabā, kuru Sedihu mājā dēvēja par kambarīti, viņa atskārta, cik tālu no dzimtās puses aiznesusi viņu lidmašīna pa

vienu pašu īsu nakli: viņu sāka mocīt joslu laika starpība.

Sedihu māja grima miegā. Caur sienu varēja sadzirdēt nogurušā Inokentija sēkšanu. Glafira, viegli soļodama savās biezajās vilnas zeķēs, pablakšķināja pie krāsns malkas pagales, pačaukstināja skalus, apstaigāja istabas, izslēgdama gaismu, un tūdaļ apklusa, kā gaistin izgaisa tumsā. Reizē ar mēness stariem, kas klāja uz grīdas zilu, mirdzošu paklājiņu, no ielas sāka ieplūst gan klusas, gan skaļas dziesmas: jaunieši vēl pastaigājās. Tad ari tie apklusa. Piesardzīgi nožvadzēja vārtiņu rokturis, priekšnamā nočīkstēja grīdas dēļi, bija dzirdami apspiesti čuksti. Lai neuzmodinātu tēvu, Inokentija nosebojušies bērni — Vasīlisa un Vanša — klusām izģērbās. Tie uz pirkstgaliem piegāja katrs pie savas gultas, un, klau, no turienes jau atskanēja aizmigušu cilvēku vienmērīgā elpošana.

Harmonikas, paklaiņojušas pa ciemu, arī apklusa. Sākās pirmā gaiļu sasaukšanās. Ari to nobeidza kāds aizkavējies gailēns ar savu aprauto dziesmu, bet Maskavas viešņa vēl arvien grozījās uz pēļa, un miegs, kas bija pārņēmis visu milzīgo ciemu, viņai gāja garām ar līkumu.

Tā Dina gulēja ar vaļējām acīm līdz otriem gaiļiem. Toties pamodās, kad jau bija liela diena un saule, sasniegusi ne visai augsto rudens zenītu, apstaroja attālo Div-nojaras krauju, kura skaidrā laikā no Krjaževas bija labi saredzama, bet aiz loga tikai vistas cēla putekļus.

No aizupes pārbrauca mājās Vasīlisa. Viņa ar steigu sāka klāt pusdienu galdu. Tā bija tā pati gaišmatainā skaistule ar resno matu pīni un maigo sārtumu vingrajos vaigos, kura, uzņemdama no tvaikoņa laivā cilvēkus, nepasniedza roku puisim, kas bija atņēmis Dinai glābšanas jostu.

Maskavas viešņa tūdaļ sajuta simpātiju pret šo gan vecīgi prātīgo, gan bērnišķīgi naivo, gan jautro, gan nopietno meiteni, un meiča mierīgā garā, ar cieņu pieņēma piedāvāto draudzību. Melnīgsnējo, kalsno un kustīgo Sedihu mājā Vasīlisa bija «baltā vārna», kā viņa pati mēdza teikt. Lai gan seja meitenei bija gaiša, nez kāpēc pat neiedega, un vaigi — maigi sārti, rokas viņai bija prāvas, ar cietām delnām, ar raupju, pirkstu galos sasprēgājušu ādu.

Kādu rītu sāka līt, un lietus nemitējās līdz vakaram. Uz ražas novākšanu pāri upei neviens nebrauca. Dina visu dienu bija kopā ar Vasīlisu un pa šo īso laiku uzzināja par Sibīrijas dabu un paradumiem tik daudz, ka viņai, kas dzimusi Centrālajā Krievijā un uzaugusi Maskavā, acu priekšā nostājās jauna pasaule. Bet nākamajā dienā lielus mitējās tikpat pēkšņi, kā bija sācies. Līdz ar gaismu Sedihi devās uz aizupes laukiem, un Dina atkal palika viena pati gandrīz tukšajā ciemā.

Viņai tomēr laimējās. Sētā, kādā zemā, no baļķiem celtā piebūvē ar stiprām durvīm, kas bija uzkārtas uz kalēja kaltām senlaiku virām, apmetās tanī pašā nelaimīgajā «Jermakā» atbraukušais Starosibirskas arheologs.

— Oničs. Jūsu likteņa lemtais kaimiņš Staņislavs Si-gismundovičs Oničs, — viņš stādījās priekšā Maskavas viešņai, ceremoniāli pievilkdams liela gumijas zābakā ieauto kāju.

Oničs tūlīt paziņoja, ka esot no Polijas uz nometināšanu izsūtītā Ondžijevska mazdēls, bet no mātes puses — dekabrista Bestuževa, jaunākā, — mazdēla mazdēls. Sūtīdams no šejienes korespondences Varšavas un Maskavas liberālajiem laikrakstiem, Polijas izsūtītais parakstījies kā Oničs, kas nozīmējis — dzīvo pie Oņupes. Staņislavs Sigismundovičs esot pēdējais Oničs, jo neesot precējies. Viņš esot apgabala muzeja zinātniskais līdzstrādnieks, rakstot disertāciju par pirmajiem krievu ieceļotājiem šai novadā, bet patlaban steidzot savākt upes palienē vēsturiskos eksponātus, jo tas viss, — viņš pagriezās, ar savu mazo roku norādīdams uz apkārtni, — drīzā laikā kļūšot par jaunās Sibīrijas jūras gultni.

— ... Kura, taisnību sakot, būs mazāka par Kaspijas, bet lielāka par Azovas jūru. Jā gan, lielāka par Azovas, tieši tā, tieši tā.

Mazais, mērkaķim līdzīgais Oničs ar savu lielo, mīkstām matu pūciņām apmaloto, spīdošo pliko pauri, šis runātnīgais jūsmīgais Oničs, vispār laikam bija bīstami pļāpīgs sarunu biedrs, jo pat ziņkārīgā Vasīlisa no viņa vairījās. Bet savdabīgais novads, kurā Dina bija nokļuvusi, arvien vairāk viņu valdzināja, tāpēc viņa, pēc arheologa domām, bija pateicīga auditorija . . .

Tā arī tagad, pēc tam, kad tālumā dobji noklikšķināja un apklusa kolhoza motorizētie barkasi, kas pārvadāja

ļaudis uz aizupes laukiem, Dina, ātri saģērbusies un notiesājusi viņai atstātās brokastis, izgāja slēgtajā pagalmā, kuru no visām četrām pusēm apņēma māja un saimniecības ēkas. Oničs tūdaļ iznāca pa savām durvīm. Viņš tuvojās Dinai nozīmīgiem, tādiem kā dejas soļiem, kaut ko slēpdams aiz muguras.

— Dina Vasiļjevna, sagatavojieties, ka būsiet satricināta līdz sirds dziļumiem. — Viņš izstiepa roku, un izrādījās, ka šis «kaut kas» ir rūsas izēsts dzelzs stienis. — Mongoļu šķēps no trīspadsmitā gadsimta. To man vakar atsūtīja Toļša. Viņi rok skābbarības bedres un divarpus metra dziļumā atklājuši ārkārtīgi interesantu dižciltīga karavīra kapeni. Toļša bija atrakstījis ...

— Kāds Toļša?

— Kā tā — kāds? Vietējā kolhoza agronoms. Tas tak ir viņš, kas taigā, Jasnajas upes krastā, ceļ Novokrjaževu.

— Kādu Novokrjaževu?

— Tas ir, kā — kādu? Jūs te dzīvojat jau vairākas dienas un vēl nezināt. Jaunu sociālistisku ciemu. Tā, protams, to nesauc, to vienkārši dēvē par «Sarkanā arāja» jauniešu brigādi. Tad jūs varat iedomāties, viņi atrakuši senu kapeni. Tik bagāta kapene te vēl nebija atrasta . . . Pagaidām viņi atsūtījuši tikai šo brīnišķīgo šķēpu. — Viņš ar lielu mīlestību uzlūkoja sarūsējušo dzelzs gabalu. — Vai jūs zināt, kā Toļša to bija atsūtījis šurp? Mednieku bises makstī, aplicis to ar salmiem. Gudrinieks. Tieši tā, tieši tā, reti sastopams gudrinieks...

— Kas ir gudrinieks?

— Ak, jūs par mani zobojaties! Nu, protams, tas pats Anatolijs Subotins, Toļša, kā vietējie to dēvē. Mūsu skaistās Vasīlisas līgavainis. Vai nav tiesa, vārds Vasīlisa viņai ļoti piemērots-. Tieši tā, tieši tā. Starp citu, Dina Vasiļjevna, es šodien vēl neesmu paveicis vienu svarīgu darbu — neesmu noskūpstījis jūsu rociņu, mans sencis man to nekad nepiedotu . . .

Piesardzīgi nolicis dzelzs gabalu uz dēļu grīdas, Staņislavs Sigismundovičs noslaucīja labo roku čaukstošā bre-. zenta mēteļa stūrī un, piespiedis pie Dinas plaukstas savas pilnīgās, siltās lūpas, paturēja tās tur ilgāk, nekā to prasīja bruņinieku etiķete.

— Mani kadri šodien uz lauka. Sedihs, uzdzirdējis, ka gaidāmas salnas, mobilizēja arī bērnus. Pat piektās kla-

ses skolniekus. Nav kas palīdz rakt, tāpēc esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Tieši tā, tieši tā, varat izmantot mani, kā jums patīk, — un viņš atkal, lietus mētelim čaukstot, pievilka kāju.

— Esmu ļoti priecīga, — Dina sirsnīgi atteica.

Šeit pie šīs taigas upes, kas nesa dzidro, vēso ūdeni no Sajāna kalnu grēdas ar tādu ātrumu, ka, cieši uz to noraugoties, šķita: nevis ūdens, bet sala kā kuģis traucas pretī, šeit Dina dažu dienu laikā redzēja tik daudz, ka savu Maskavas dzīvokli, kur palika māte, atcerējās tikai vakarā, pirms iegrima karstajā pēlī. Šeit viss pārsteidza ar saviem apjomiem. Pārsteidzošais sākas tūdaļ aiz sētas vārtiem, kas bija darināti kā senos laikos — skujiņu rakstā — un aizslēdzami ar smagu aizšaujamo.

Kādreiz vēl pirms kara, meitenes gados, Dina bija aizbraukusi uz Piemaskavas pionieru nometni. Pēc strādnieku kopmītnes Trjohgorkā, kur viņas ģimene apdzīvoja vienu pašu istabu, pionieru nometnē viss bija šķitis brīnišķīgs: gan zeltainām smilšu strēlēm izvagotā upīte un kāršu žogiem iežogotās pļavas, gan priežu sils un jautrās, ar viegli drebošu lapotni rotātās baltu bērzu birzītes, kuras viņai atgādināja meiteņu pulciņu skolas izlaiduma ballē, gan tveicīgais gaiss zem priedēm, kas sīvi smaržoja pēc mārsila. Dina — ar kailām, sadurstītām kājām, sporta biksītēs, ar sarkano kaklautu pie baltās blūzītes — bija gatava no saullēkta līdz saulrietam skraidīt pa siltajām smiltīm, pa slidenajām priežu skujām, ieelpot sveķu smaržu, jūsmot par katru vēl gaišo, negatavo brūkleņu ķekaru, kas tikai nule sāk sārtoties, un celties līdz ar gaismu, lai redzētu, kā pie bālgani zaļajām debesīm dziest pēdējā zvaigzne. Milzum liela, koša un bagāta viņai tad bija šķitusi meža pasaule!

Šeit Sibīrijā tagad tā likās maza un nabadzīga. Un Krjaževas ciems nemaz nelīdzinājās tām no baļķiem celtajām sādžām, tāpat kā sēta, kurā viņa patlaban dzīvoja, pat iztālēm neatgādināja viņas dzimtās puses būdiņas. Šī te nebija māja vien, bet tieši dēļu sēta, kuru izveidoja ap to sabūvētās ēkas. Tikai ar četrslīpju jumtu segtās dzīvojamās mājas fasāde un vēl vārti bija redzami no ielas. Sētā pa labi — lopu kūts, pa kreisi — zirgu stallis, iepretim — klēts, kur apmeties Oničs, tai līdzās — palievenis ar lubiņu jumtu uz stabiem, tur patlaban žāvēšanai izlikti tīkli un karājas zvejas piederumi. Viss izturīgs, būvēts uz gadu simtiem. Pie katrām durvīm kalēja kaltas dzinteles atslēgai. Bet no ārpuses viss: gan logu rāmji, gan jumta kore, gan vārti apmaloti parupjām kokgriezuma mežģinēm.

— Keržaku ciems, vecticībnieki, labi saimniekotāji, — Oničs stāstīja. — Tiem katra kapeika piesista ar rubļa naglām. Ciemu sākuši būvēt uz šejieni izsūtītie duhobori. Vai atceraties, kā reiz rakstnieku sanāksmē tika citēts Ņekrasovs?

Un mazliet sēcošā balsī Oničs nodeklamēja:

Aizsūta krievus uz dzīvi

Nomalē, baismīgs kur skals.

Iegūst tie zemi un brīvi,

Nemanot aizsteidzas gads.

Ierēdņi ierodas pētīt.

— Paskat, kur sādža! — tie sauc.

— Rijas un šķūņi, un klētis.

Kalvē, klau, āmuri klaudzi —

Paiet vēl piecdesmit gadu.

Milzeni ciemu nu sveic.

Cilvēks, kam brīve ir rada,

Brīnumu brīnumus veic.

— Jā, tieši tā, tieši tā, brīnumu brīnumus. Mēs, Sibīrijas zemnieki, esam īpatnēji ļaudis, spēcīgi ļaudis. Dzimtbūšana te nav bijusi, brīvībā dzīvojuši. Un izlase. Tieši tā, tieši ta. pēc Darvina: slims, vārgs, mazdūšīgs līdz šejienei nenonāca, tāds nonīka ceļā. Tikai miesā un garā stiprie nometās te uz dzīvi . . .

Ciems aizstiepās pa salas kori. Brīvi, cita no cilas patālu bija izvietojušās cietokšņiem līdzīgas sētas, kas no ārpuses izrotātas ar kokgriezumiem un kādreiz bijušas nokrāsotas. Tagad krāsa bija vēja nopūsta, atlupusi, ciems tomēr izskatījās diezgan spodrs, un uz kādas sētas vārtiem bija pat atveidots tumšs siluets uz zila debess fona — pa kalniem auļojošs jātnieks ar kažokādas cepuri galvā; sētas saimnieks bija to nokopējis no papirosu kasti Ies «Kazbeks».

— Tomēr diezgan drūmi šie augstie dēļu žogi, šie vārti un aizšaujamie, — Dina sacīja savam pavadonim. — Pavisam citādas ir mūsu Viduskrievijas mājiņas — puķu dārziņi, ieviņas, kāršu sētiņas, aku vindas . . .

— Esamība noteic apziņu, Dina Vasiļjevna. Grūta

esamība. Te agrākos laikos zemnieks bez cirvja tālākā ceļā nebrauca. Tieši tā, tieši tā, nemaz nedrīkstēja braukt. Domājat, velti par klaidoņiem tik daudz dziesmu sacerēts? . . . Bet vai jūs zināt, ka jums šausmīgi piestāv šis, piedodiet, bikses. Es neciešu, kad sievietes velk kājā šo vīriešu apģērba gabalu, bet jūsu augumam ...

— Pateicos par komplimentu, bet jūs runājāt par sibīriešiem.

— Ak dievs, kas nu tas par komplimentu! Tā ir tikai absolūtas patiesības konstatēšana, patiesības, kas neprasa nekādu pierādījumu. Ja vēl būtu modē divkaujas, tad baidos, ka pēc jūsu ierašanās Divnojarskā ceturtā daļa iedzīvotāju kristu, «lodes ķerti».

— Jūs laikam teicāt, ka Vasīlisai esot līgavainis?

— Tās ir kolhoza sabiedrības domas. Tieši tā, tieši tā, ar godājamo tētiņu Inokentiju Savatejiču priekšgalā. Bet vai tā domā pati meiča, to es, kā jau vēsturnieks, kas pieradis analizēt tikai notikušus faktus, nevaru pateikt. Inokentijam šai laulībai būtu vispirms dinastijas nozīme. Toļša ir ļoti labs agronoms un Inokenlija senā drauga dēls. Inokentijs ir taisni iemīlējies šai puisī un grib viņu tā iesaistīt savā «Sarkanajā arājā» uz visiem laikiem, lai vēlāk nodotu viņam scepteri un valstsābolu. Bet tā, protams, vēl ir tikai hipotēze, nekas vairāk. Vasī-lisa pati arvien kaut kā izvairās no sarunas. Viņa man pateica: «Pieci gadi institūtā, bet piecu gadu laikā te būs pilsētas sabūvētas. Diezin kas var gadīties.» Bet nupat viņa izkritusi cauri vācu valodā, nu precību jautājums atkal nostājies dienas kārtībā.

— .Vai patiešām ar varu izprecinās? — jautāja Dina, kuru arheologa pļāpāšana uztrauca. Šī meitene viņai šķila ļoti.neparasta.

— Vai Māmiņu Sibirjaku esat salasījusies? — Staņislavs Sigismundovičs iesmējās. — Te, pie Oņupes, pat agrākos laikos sievieti nav komandējuši . . . Maz viņu bijis, to sieviešu. Sieviete nav baidījusies palikt vientuļa, jo tūdaļ ar prieku viņu paņems kāds cils ... Ar varu... — Oničs smējās smalkā balstiņā, kā žagodamies, smējās tā, ka viņa kailā, izbaulētā piere nosvīda un matu pūciņas drebēja. — Te, pie Oņupes, zināt, kāds bijis paradums — iegremdēšana. Ja vīrs sievu piekāvis vienreiz, piekāvis otrreiz, piekāvis trešoreiz — sievietes sapulcēju-

šās, noķērušas viņu, maisu pār galvu, virvi zem padusēm un āliņģi iekšā. Vienreiz iegremdē, otrreiz iegremdē, trešo reizi iegremdē, tad izvelk ārā un pašas aizbēg. Tas līdzējis. Tieši tā, tieši tā, un kā vēl līdzējis! Bez visiem astotajiem martiem panākušas vienlīdzību, bet tagad, — Oničs pieliecās sarunu biedrei pie auss, — man viens cilvēks stāstīja, it kā Inokentijs arī šo jauniešu ārsētu Jasnajas piekrastē — to pašu Jaunkrjaževu — sadomājis celt tāpēc, lai savestu kopā Vasīlisu un Toļšu . . . Tikai diez vai kas iznāks, tagad jaunieši ne visai cieši turas pie vecāku mājām. Tiklīdz apspalvojas, tā savicina spār-niņus un prom uz pilsētu — aidā . ..

— Viņai skaistas acis — šai Vasīlisai: zilas un dzidras dzidras, — Dina domīgi ierunājās. Viņi gāja jau vairāk nekā stundu, bet acu priekšā vēl arvien klājās tā pati iela ar tādām pašām sētām — cietokšņiem, aiz tām sākās sakņu dārzi, bet tālāk, it kā nemaz netuvodamās, vīdēja zilgani pelēka meža svītra, caur kuru vietumis gan pa labi, gan pa kreisi zaigoja upe.

— Jūsu acis vēl skaistākas! — Oničs iesaucās. — Jums viņas tādas kā purva akači, zināt? Te tos dēvē par burvju avotiņiem. Tādi mazi mazītiņi, ar koši zaļu zīļli apauguši ūdens spogulīši, bet, ja pielieksies, — iegrimsi.

Todien viņi aizgāja līdz salas viņam galam. Tur viņi apskatīja masīvas četrstūrainas guļbūves ar iegarenām ambrazūrām uz trim pusēm: strēļu posteņu ciētoksnīšus no Ivana Bargā laikiem. Viņi līda pa šaujlogiem guļbūvēs, un arheologs stāstīja, ka vēlāk, kad Krievijas robeža pārvietojusies tālāk uz austrumiem un tur nostiprinājusies, šie cietoksnīši pārvērsti par cietumiem un dažādā laikā te smakuši ieslodzījumā vēsturē pazīstami ļaudis. Noknikšķinājis kabatas laternītes podziņu, Oničs apgaismoja melnos, pusotra aptvēriena resnos, rupji aptēstos baļķus ar tanīs iegriezto slāvu burtu vijumu, appelējušus uzrakstus, zīmes, vecticībnieku krustus ar diviem šķērskokiem. Dina nekā nesaprata, bet viņš lasīja šos uzrakstus pēc atmiņas un skaļi sapņoja, ka tagad, kad šurp plūdīšot nākamās jūras ūdens, viņam izdošoties aizvest šos ciētoksnīšus un citus pieminekļus uz Starosibirsku, tur atkal salikt kaut kur parkā, Oņupes stāvajā krastā, lai redz nākamās paaudzes.

— Viss taču sairs, — ieteicās Dina, ziņkārīgi sekodama

ar acīm laternas gaismas stara pagriezieniem. — Te viss tik sens, savecējis.

— Savecējis? — Oničs sāka ķiķināt savus žagu smieklus. tad izvilka no grabošā lietus mēteļa apakšas mazu mednieka cirvīti un iedeva Dinai. — Sitiet pa baļķi, sitiet, cik spēka! Nekas, nekas, sitiet kaut vai pa apakšējo vainagu.

Dina belza un sajuta rokā sāpes, it kā cirvis būtu atsities pret akmeni. Arheologs atkal tā kā nožagojās, atdalīdams savos smieklos vienu «he» no otra.

— Tā taču ir lapegle. Laika gaitā un ūdens ietekmē tā kļūst cieta kā akmens. Te viss ir izturīgs. Inokentijam ir tēvs — klibais Savatejs, jūs nepazīstat, viņš patlaban dzīvo bišu dravā. Ļoti interesants eksponāts. Viņam droši vien daudz netrūkst no astoņdesmit, bet aizpagiījušajā gadā vēl lāci nošāva. Tiesa, jocīgos apstākļos, bet nošāva. Es pats tā lāča šķiņķi nogaršoju. Tieši tā, tieši tā, nogaršoju . . .

Mājā viņi atgriezās, kad saule jau bija nolaidusies aiz Divnojara kraujas. Iztālēm tā izskatījās kā apzeltīta no piekājes līdz akmeņainajai virsotnei, un Dina pat saredzēja uz tās kuplu priedīti kā mazītiņu, tumšu tur noenkurojušos mākonīti.

Saimnieki jau bija mājās. Pa vaļējo logu varēja redzēt Glafiras seju ar klosterīgu burkānkrāsas sārtumu melnīgsnējos vaigos. Sedihs kliedza tālruņa klausulē: — ... Nu, neiegāzīsim, neizgāzīsim! Lieciet tikai mieru, ļaujiet jel dieniņu pastrādāt bez grožiem . . . Kā esam solījušies, tā būs... Virs tā? Ko vēl ne! Tādu vārdu es nedodu, ka būs vairāk, nekā esam solījuši. Nekā nebija! Liekēžu vietā «Sarkanais arājs» nestrādās. Tas nenotiks, es saku! — Lievenī, novilkusi svīteri un blūzīti, pie māla roku mazgājamā trauka trokšņaini mazgājās Vasīlisa. Oničs tīksmi noraudzījās uz meitenes skaisti veidoto garo kaklu, nolaidenajiem pleciem un pilnīgajām rokām. Kādu brīdi, skalodama nost ziepes, viņa to nemanīja. Tad, atpletusi acis, viņa uztvēra vīrieša sajūsmas pilno skatienu un, ātri uzmetusi uz pleciem dvieli, dusmīgi pavēlēja:

— Ejiet, nu!

Un, Dinai par brīnumu, šis pļāpīgais cilvēks paklausīgi aiztipināja uz savu klēti.

— Burunduks, — Vasīlisa nicīgi pateica un tūdaļ, acumirklī pārveidojusi savu skaisto seju, izpletusi muti un izvirzījusi uz priekšu augšējos zobus, ļoti izteiksmīgi atdarināja Staņislavu Sigismundoviču.

— Burunduks?

— Nu jā, ir tāds zvēriņš, — Vasīlisa paskaidroja, un Dina atkal pievērsa uzmanību meitenes ieradumam saskatīt apkārtējo cilvēku sejās zvēru, putnu un mājas dzīvnieku pazīmes. Tā, piemēram, par Glafiru Vasīlisa teica «ezergaile», par Petroviču — «āpsis» un paskaidroja: rudenī āpši mēdz būt trekni, tiem pat slinkums pakasīties un tie ir ļoti ēdelīgi.

— Bet kam tad es līdzinos? — Dina jautāja, kad viņas abas reizē gāja istabā.

Vasīlisa pakāra dvieli uz koka tapiņas, nolika uz plaukta ziepju trauciņu, zobu birstīti un, pali tāda sārta, svaiga, uzlūkoja viešņu, neslēpdama smieklus zilajās acīs ... — Nē, Nikolaj Kuzmič, tas nav pareizi, — klausulē kliedza Inokentijs Savatejičs, — viens pie arkla balsta, citi ar karoti smalsta, — kas tas par sociālismu? Sociālismā katram pēc viņa darba. Es mācījos, zinu . . . Nevis es, ne es, bet tie tavi kopsavilcēji ar caurmēra skaitļiem kolhoziem ķeras pie rīkles. Cik esam solījušies, nodosim, vairāk neprasi. Man celtniecībai vajag. Ko man rajonkomiteja? Nu, sauc uz rajonkomiteju! Tikai es jau arī uz apgabalkomiteju ceļu zinu ... — Sedihs nolika klausuli un aiz dusmām nospļāvās.

— Vai atkal sllmestu vietā jānodod? — Vaņša jautāja, slaucīdams no rokām tumšus, eļļainus traipus ar petrolejā samērcētu lupatu.

— Nav tava darīšana. Mācies mēli turēt aiz zobiem. Vectēvs pareizi saka: kas runā, tas sēj, bet, kas klausās, tas ievāc ražu. Labāk palīdzi Glafirai katlu pārnest.

Vasīlisa vēl arvien uzlūkoja Dinu, bet Dina gaidīja. Nez kāpēc gribējās zināt, ko viņa atgādina šai meitenei.

— Nu, kā lad ir?

— Vai jūs neņemsiet ļaunā? ... Nē, tomēr neteikšu. — Un Vasīlisa pasniedzās pie skapīša pēc šķīvjiem, nažiem un dakšiņām, pipariem un sāls ...

Sestdienas pievakarē no jaunceltnes atbrauca Vjačes-lavs Anaņjcvičs. Dina taisni atplauka, kad viņš parādījās durvīs. Viņa tūlīt veda vīru apskatīt ciemu un ņēmās stāstīt to, ko pati šinīs dienās bija uzzinājusi no Oniča un Vasīlisas. Petīns klausījās izklaidīgi, iegrimis savās pārdomās. Pēc tam viņi sēdēja zem priedēm pie pašas kraujas malas, uz mezglainajām saknēm, un vēroja kluso saulrietu, kas solīja rīt labu laiku. Odi kā mākonis virmoja gaisā. Dina visu laiku runāja un runāja, bet vīrs brīžiem klausījās, brīžiem ne, un pierē viņam krasi iezīmējās vertikālas grumbas.

— Bet vai manas darīšanas tevi nemaz neinteresē? — viņš piepeši iejautājās, atgaiņādams odus.

— Jā, jā, protams, interesē. Kā tu tur iekārtojies? Kādi tavi jaunie līdzstrādnieki? Ko dara šis ērmotais Ļitvinovs?

— Viņš nav ērmots, mīļā . . . Kas viņš īsti ir, to vēl noteikti nezinu, bet viens skaidrs: pārvaldes aparāta izkārtošanā Ļitvinovs ir šahists, piecus gājienus uz priekšu visu aprēķinās.

— Ko? Vai tad viņš jau sācis tev šķēršļus likt ceļā? — Dina uztraukusies jautāja. — Veči, kam spēki iet uz beigām, vienmēr ļoti patmīlīgi, baidās, ka tikai viņus neaizēno .. . Vai tā ir? . . . Es lūdzu tevi, esi piesardzīgs.

— Nē, pagaidām Ļitvinovs man ceļā nestājas, — Petīns iesmējās. — Es viņam esmu vajadzīgs. Viņš, kā saka Jurka Pšeņičnijs, grib pārtikt no manām domām, manām idejām, uzdodams tās par savām .. . Pret mani viņš pārlieku laipns, koķetē. Bet vajadzēja tikai iesniegt viņam cilvēku sarakstu, kuri man te vajadzīgi kā ēst. uzreiz pateica: «Es neciešu darbiniekus, kam aste velkas līdzi ...» Juriju, Gurjanovu un Vlasovu, kuri jau atbraukuši, tomēr pieņēma. Starp citu, Jurijs Ļilvinovu ļoti komiski atdarina. Nu, kad atbrauksi, tad parādīsim.

— Bet kā ir ar mūsu luksustelti?

Vjačeslavs Anaņjevičs tikko manāmi pasmaidīja:

— Te viņš izspēlēja triku. Tikko pabeidza būvēt viņa kotedžu, un viņš nu parādīja cēlu žestu: atdod to mums,, bet pats paliek teltī . . . Tā vismaz viņš pavēlēja paziņot tev un lika nodot pazemīgu sveicienu.

— O, tas ir jauki!

— Jauki? Dina, tu man esi tīrais bērns. — Vjačeslavs Anaņjevičs noglaudīja viņas plecu. — Mēs nebūtu marksisti, ja zem šīs jaukās virsbūves nesaskatītu bāzi.

Bet bāze, mana mīļā, ir. Šis pats godājamais Ļitvinovs, zini, iecerējis reklāmas nolūkos uzcelt tādu sociālistisku pilsētu Divnojarsku, kur bulu prospekti, laukumi, stadioni un pat trolejbusi. Ne vairāk, ne mazāk: trolejbusi taigā. Nu, un nekā prātīga, protams, nav uzcēlis. Tāpēc viņš ari grib atkal pārziemot Zaļās pilsētiņas teltī, «tuvāk pie masām», lai viņam par šo izdomu nesadotu, kā nākas. Manevrs: sak, pārciešu grūtības kopā ar ļaudīm . . . Tāpēc ari šis žests: varbūt kāds noticēs, ka viņš to darījis, parādīdams tev vajadzīgo cieņu.

Viss, ko sacīja Vjačeslavs Anaņjevičs, bija teikts saprātīgi. Un tomēr Dina izjuta sarūgtinājumu: dažreiz ir patīkami kļūdīties. Taču vīrs bija mīļš, uzmanīgs, laipns pret mājas ļaudīm, palika pārnakšņot. Saimnieku laipnais devums — Sedihu ģimenes pēlis tika nekavējoties nolaists uz grīdas. Dina aizmiga labi, gulēja ciešā miegā un atmodās, kad vīrs jau bija aizbraucis un mājas ļaudis aizgājuši darbā. Piecēlusies viņa atrada uz galda zīmīti: «Gaida darīšanas. Centīšos pasteidzināt tavu pārbraukšanu. Katru vakaru piezvanīšu. Par manām grūtībām nedomā. Nav tādu cietokšņu, kurus boļševiki nespētu ieņemt.»

Vakarā, kad kolhoznieki barkasos pārbrauca no aizupes laukiem, Dina no jauna atsāka vakarējo sarunu ar Vasīlisu:

— ... Nu, bet kam līdzīgs mans vīrs?

Meitene šodien bija tā nogurusi, ka atteicās pat no vakariņām. Viņa, acīm redzot, ar mokām pasmaidīja.

— Par viņu nezinu, bet jūs . . . Dina Vasiļjevna, vai jūs neņemsiet ļaunā? Jūs esat līdzīga kaķītei, skaistai kaķītei, kuru gribas paglaudīt.

— Kaķītei? — Jautājumā izskanēja izbrīns.

— Nu redz, jūs apvainojāties, — gurdeni secināja Va-sīlisa, kā redzams, bez kāda sarūgtinājuma. Viņa piecēlās un izstaipījās. — Nu, tagad gan es aizmigšu! ... Ar labu nakti.

«Kaķīte — kur viņa to ņēmusi?» Dina domāja, grozīdamās uz savā pēļa. Viņa gulēja ar vaļējām acīm, klausījās daudzbalsīgajos krācienos aiz starpsienas, circeņa čīgāšanā, vanniņā krītošo ūdens pilienu skanīgajā plīkšķēšanā, un visu laiku acu priekšā tēlojās pūkaina kaķe ar rozā lenti un tādi paši pūkaini kaķēni, kas līda ārā no salmu cepures, tēlojās tik litogrāfiski skaidri, kā tie bija parādīti gleznā, kas ovālā ietvarā karājās pie sienas viņu Maskavas viesistabā. Šo gleznu Vjačeslavs Anaņjevičs glabāja kā piemiņu no kara beigu posma, un Dina to cieta, lai gan šī pūkainā idile viņai nebija pa prātam.

Vīra neilgā ciemošanās uzreiz tik daudz ko atgādināja, ka miegs šonakt no viņas spītīgi bēga. Vairāk nekā piecu gadu kopdzīves laikā viņi ne reizes nebija šķīrušies uz ilgāku laiku, un tagad Dina ilgojās pēc Vjačeslava Anaņ-jeviča: bija radies kaut kāds tukšums, kuru nekas nevarēja aizpildīt un kurš arvien vairāk, lika sevi manīt.

Patiesībā Vjačeslavs Anaņjevičs bija ienācis Dinas dzīvē, kad viņa vēl bija meitēns. Viņas ar māti toreiz gandrīz vienā laikā saņēma divas bēru ziņas, kurās bija teikts, ka jefreitors Vasīlijs un ierindas kareivis Vladimirs Zaharovi, kas no fabrikas aizgājuši Maskavas zemessargos, krituši varoņu nāvē cīņā par Vjazmas pilsētu. Dina vēl nekādi nevarēja sarast ar domu, ka tēva un brāļa vairs nav starp dzīvajiem, kad vācu aviobumba sagruva to lielās tekstilnieku kopmītnes spārnu, kur viņas dzīvoja.

Kara laikā tos, kas Maskavā bija palikuši bez pajumtes, nometināja tukšajos dzīvokļos. Audēja ar savu meitu saņēma kāda inženiera dzīvokļa atslēgu, inženiera, kas bija evakuējies kopā ar savu institūtu. Viņas ievācās mazā, mājstrādniecei paredzētā istabiņā, bet fabrikas vietējā komiteja atsūtīja šurp divas dzelzs gultiņas, pāris taburešu un galdiņu ar skapīti. Nebija laika domāt par ērtībām, un bārās sievietes būtu pārliecinātas, ka nav slikti iekārtojušās, ja sirdi nespiestu dzīvokļa saimnieka gaidāmā ierašanās. Nekas par inženieri nebija zināms, bet māte un meita viņu jau iepriekš neieredzēja, pat apdomāja, ko teiks un kur ies sūdzēties, ja šis cilvēks mēģinās viņas izdzīt . . . Un tagad, gulēdama uz karstā pēļa, Dina atcerējās sava nākamā vīra ierašanos.

Viņas abas ar māti nāca mājās no fabrikas ēdnīcas, atslēdza durvis un sastinga: priekšnamā dega gaisma. Kaktā kārtīgā kaudzītē bija saliktas ceļa somas, izbaulēts portpleds un kaut kādas kastes. Gardi smaržoja sautēta cūkgaļa. Atbraucis! . . .

Bet dzīvokļa saimnieks jau parādījās vannas istabas

durvīs un nāca viņām pretī raibā peldmētclī un mīkstās, basā kājā uzautās rīta kurpēs; viņš bija noskuvies, saķemmējies un smaržoja pēc labām pirmskara ziepēm.

— Ak tad jūs esat iemitinātas manā dzīvoklī? — Mierīgi laipnais tonis, kādā tika pateikti šie vārdi, pārsteidza, jo bija negaidīts. — Nu, sveikas! Vjačeslavs Anaņjevičs Petīns. Iepazīsimies ...

Un pat tagad, pēc tik daudz gadiem, Dina ar pateicību atcerējās šo mirkli. Pēc tam māte virtuvē dzirdīja Vja-česlavu Anaņjeviču ar gruzīnu tēju; šī pirmskara tējas paciņa viņai svēti glabājās kaut kur zem gultas maisa. Viņš bija atnesis žāvētus aprikozus, bet Dina dabūjusi tāfclīti šokolādes «Zelta etiķete». Māte steidzās apgalvot jaunajam paziņam, ka nedomā palikt ilgi viņa dzīvoklī: tiklīdz tekstilnieki atjaunos kopmītni, viņas tūdaļ atbrīvos istabu.

— Kāpēc? — Vjačeslavs Anaņjevičs laipni jautāja. — Es, protams, varētu jūs tūlīt izlikt, jo pēc amata man ir tiesības apdzīvot izolētu dzīvokļa platību. Bet kāpēc? Karš taču. Katram ir pienākums palīdzēt citiem, kā vien var, man liels prieks jums palīdzēt . . . Palieciet līdz kara beigām, tad redzēs . . . Nu, līdz tam laikam vēl jānodzīvo, bet mani droši vien drīz mobilizēs . ..

Māte un meita ar prieku bija pieņēmušas priekšlikumu. Vjačeslavu Anaņjeviču tiešām drīz mobilizēja. Viņš devās uz fronti. Viņa istabas parasti stāvēja aizslēgtas, bet iemītnieces tās uzkopa, aplaistīja puķes. Pēc kara dzīvokļa saimnieks dienēja okupācijas karaspēkā. Taču katrā laikā, negaidot ieradies Maskavā, viņš ar mierīgu sirdi varēja bāzt slēdzeni atslēgas caurumā, zinādams, ka viņu sagaida spodrība, kārtība, mājīgums, skaļas, bet labsirdīgas, padzīvojušas sievietes rūpes un rudmate meitene ar pelēkām, sapņainām acīm, meitene, kura sarkst, kad viņš to uzrunā, un paslepus novēro viņu . . .

Kad Dina, klausoties šīs salas ciema gaiļu naksnīgo sasaukšanos, tagad to visu atcerējās, viņai likās, ka Vjačeslavs Anaņjevičs nemaz nav kļuvis vecāks, pat nav neko izmainījies kopš tās dienas, kad viņām gaitenī bija pateicis savu «sveikas». Bet, lūk, Dina viņa acu priekšā no dūšīga meitēna ar apaļiem vaigiem, ar rudu, sprogainu matu kodeļu uh pelēkām, austrumnieciski ieslīpām

acīm bija pārvērtusies papriekš kautrīgā pusauga meitenē ar garām rokām, garām kājām, pēc tam raitā, smuidrā, daiļā meičā, kāda viņa bija kļuvusi, mācīdamās medicīnas institūtā.

6

Dina jau no bērnības bija pieradusi uzskatīt Vjačes-lavu Anaņjeviču par savu cilvēku, kaut ko vidēju starp vecāko brāli un krusttētiņu, ar kuru var pajokot, papļāpāt, kam var palūgt padomu vai pat atklāt meitenes sirds noslēpumus ... Ak dievs, kāda viņa bija muļķe, kad vienreiz pastāstīja viņam par kādu neveiksmi sirds lietās. Bija tik savādi redzēt šo mierīgo, nosvērto vīru tik uztrauktu, nokaitinātu un sarūgtinātu. «Ir gan pasaulē cilvēki, kas otra bēdas pārdzīvo kā savējās,» viņa tad bija domājusi. Un arī vēlāk, kad Vjačeslavs Ananjevičs atnesa viņai mimozas zaru, kad uz dzimšanas dienu uzdāvināja kurpes, pulksteni, brošu, kad pagādāja biļetes uz kādu ievērojamu koncertu vai futbola sacīkstēm, viņa uzskatīja, ka tas itin dabiski nāk no labas sirds. Dažreiz viņš atbrauca ar mašīnu viņai pretī už institūtu, lai tieši no turienes aizvestu uz teātri vai restorānu. Arī tas viņai' nelikās nekas sevišķs, un viņai patika, ja kursa biedres, runādamas par Vjačeslavu Anaņjeviču, mēdza teikt «tavējais».

Bet māte bēdājās, uztraucās, dusmojās. Viņa pieprasīja, lai Dina beidz uzvesties tik bērnišķīgi, lai padomā, kur tas var novest un ar ko tas draud'. Draud? Ko ļaunu var nodarīt šis uzmanīgais, ar savu mīlētāja uzmanību mazliet smieklīgais Vjačeslavs Ananjevičs, šis labais krusttētiņš, gudrais vecākais brālis .. . Pat dejojot restorānā, kur daudz ko dabū redzēt, Vjačeslavs Ananjevičs ved viņu tā, it kā viņa būtu nevis studente, ar kādām pilnas visas auditorijas, bet pasaku princese . . . Un, kad nu reiz mašīnā pa ceļam uz mājām, vispirms, nez ar ko aizbildinādamies, pacēlis stiklu, kas atdalīja priekšējo sēdekli no kabīnes, Vjačeslavs Ananjevičs satvēra viņas rokas un paziņoja, ka jau sen viņu mīlot, ka cerot iegūt par sievu, Dina tikai apmulsa un nevietā pateica:

— Bet institūts, ka tad ar institūtu? .. . Un kas tad es par sievu? Māmiņa saka: es nekā neprotot . . .

— Tu būsi brīnišķīga sieva, par kādu es jau sen sapņoju. Zvēru, ka izaudzināšu tevi par ideālu sievu. Mēs būsim laimīgi.. .

. . . Tikšķina pulkstenis. Divi circeņi sasaucas no dažādiem istabas kaktiem .. . Laimīgi! ... Jā, viņam, Vja-česlavam Anaņjevičam, kā arvien, taisnība. Lai gan laulības dzīves pirmajās nedēļās Dina bez pieklauvēšanas kautrējās ieiet istabā, kur viņš atradās, un sarunā ar vīru viņai bieži paspruka «jūs», Petīns bija apmierināts. Dina bija kļuvusi laba sieva. Viņai, protams, vajadzēja no šā tā atteikties. Vjačeslavs Anaņjevičs negribēja, ka viņa strādā rajona poliklīnikā, kur bija norīkota pēc institūta beigšanas. Viņš uzstāja, lai sieva pagaida citu norīkojumu. Pats apsolījās parūpēties. Norīkojuma nebija. Izrādījās, ka mājās daudz darba . . . Viņai tomēr izdevās sarunāt vietu poliklīnikā. Bet tad radās perspektīva uz ilgāku laiku aizbraukt uz Vāciju ... Vja-česlava Anaņjeviča draugi ieteica viņai iestāties svešvalodu kursos un iemācīties, kā nākas, vācu valodu. Uz kursiem viņu vadāja mašīnā. Viņa mācījās cītīgi un pabeidza kursus pat pirms termiņa. Kad diploms bija rokā, diploms ar uzslavu, ar kuru Dina tā lepojās, tad izrādījās, ka braukšana uz Vāciju nenotiks . . . «Nu, ko lai dara, amats plecus nespiež», kā savā laikā mēdza teikt Dinas tēvs. Otru diplomu noglabāja tai pašā kastītē, kur jau atradās pirmais. Sak, nav svarīgi, gan mūžā viss noderēs . . . Toties kā Vjačeslavs Anaņjevičs lepojās ar savu skoloto sievu! . . . Un kad šis drosmīgais, pašaizliedzīgais cilvēks, it kā padomu prasīdams, viņai reiz pateica, ka gribot braukt uz Sibīrijas taigu, uz komunisma celtniecības pirmo līniju, viņa nešaubīdamās paziņoja:

— Es braukšu tev līdzi!

Un nu viņš jau tur, celtniecībā, iegrimis darbā, nogurst, protams, grūti viņam bez pierastajām ērtībām, ilgojas, protams, pēc viņas, bet viņa, lūgtu, dzīvo te, Krjažu salā, kā nez kāda vasarniece un neko nevar viņam palīdzēt. Vai tad bija vērts šķirties no mātes, atstāt Maskavu un dzīties aiz trejdeviņām zemēm, lai no rīta

līdz vakaram slaistītos bez darba svešu, nevaļīgu cilvēku vidū . . .

— ... Fū, neciešams karstums, — Dina skaļi teica, jau nez kuru reizi griezdama apkārt spilvenu. — Nē, tā es neaizmigšu. Smacīgi . . .

Viņa pietrūkās no gultas un atvēra logu uz sētas pusi. Dzestrais, rudenīgais gaiss, kas mazliet oda pēc mēsliem un benzīna, uzreiz aizdzina nemiera pilnās domas. Pārvilkusi segu, Dina tūdaļ aizmiga. Viņa pamodās rītā, uzmodināja balsis, kas skanēja tieši pie viņas loga:

— ...Kā mēs tevi, Pāvel Vasiļjevič, gaidījām! Bez tevis es kā bez labās rokas, — bija dzirdama Inokentija Savatejiča balss. — Te pienāca tas dīzelis, būtu va jadzējis tūlīt iedarbināt, bet mēs staigājam kā kaķi ap karstu putru, un mašīna stāv. Vaņša reiz nenocietās, mēģināja uzlauzt kasti, tad es šim ar cimdiem sadevu pa ausīm, sak, prusaks ir varonis tikai savā aizkrāsnē, nav brīv ķerties klāt bez Vasiļjeviča ziņas .. . Paldies, ka šoreiz vismaz tilc drīz esi ticis galā.

— Ir gan par ko . . . Man jau tev jāpateicas, — atsaucās otra, mazliet aizsmakusi basa balss. Runātājs stipri uzsvēra «o» skaņu, tāpēc Dinai likās pazīstams. — Bet Vaņu jūs velti neesat laidis pie dīzeļa, no viņa, acīm redzot, veidojas mehāniķis. Viņš vai es, kāda tur starpība . . .

— Nesaki vis, Vasiļjevič, no tā paša koka ir svētbilde, ir lāpsta. Tomēr pie svētbildes dievu lūdz, bet ar lāpstu mēslus mēž . . . Tad tu saki, ka redzē ji to Petīnu?

— Redzēju, kad viņš no jums gāja uz mašīnu. — Kāds skaļi nopūtās. — Tāds pats. Tādi nemainās, tādiem dzīslās antifrizs asiņu vietā.

Tālāk runāja par motoriem, par degvielām, par mašīnu rezerves daļām, kuras katra ziņā kaut kur jāizrauj, tika minēti Vaņšas un Petšas vārdi, sulīgas sibīriešu parunas, ar kurām Inokentijs vircoja savu valodu. Bet Dina vairs neklausījās. Viņa pūlējās atcerēties, kur dzirdējusi šo mazliet aizsmakušo balsi un šo uz «o» akcentēto valodu. Beidzot, noslīdējusi no pēļa, tāpat basām kājām, viņa uz pirkstgaliem aizlavījās līdz logam, nostājās pie aplodas, pieliecās un tikko neiekliedzās. Rīta puskrēslā, kas jau ļāva saskatīt sētā izvietotās ēkas, pie paša loga bija redzamas divas galvas: viena melna, otra prāva ar kupliem, gaišbrūniem matiem. Tas bija tas pats bārdainis, kas tik strupi atteicās pārdot viņai sēnes un atdeva tās par velti Ilannai Poperecnijai. Un tad viņai kā zvel tin iezvēla pa ausīm:

— ... Nu, kāda tad ir jūsu iemītniece?

— Tā nekas, ar Vasīlisu sadraudzējusies. — Inoken-tijs brīdi klusēja. — Tomēr velti gan tas Petīns sieveli šurp atstūrējis, ko tā lai ziemu te iesāk . . . Istabas puķīte vien ir, pirmais caurvējiņš nopļaus . . .

Stāvēdama aiz aplodas un slēpdamās aizkaros, Dina kodīja lūpas. Tad redz, ko tie par viņu domā! Bet saruna turpinājās.

— Redzēju arī viņu, — bārdainis pateica. — Skaista.

— Ir jau zināms, cita sievā velns karoti medus ielej.

— Nē, nav tā. Viņa man, Inokentij Savatejič, manējo atgādināja. — Atskanēja nopūta. — Kad Olga vēl bija studente un mūsu mīlestība tikko modās... Ek, nav vērts par to runāt!

— Pareizi, nav vērts. Skumstot darbs neveicas... Daudz darbu mēs tevis dēļ, Vasiļjevič, nokavējām. Tagad jāatgūst nokavētais.

Cenzdamās iet pēc iespējas klusāk, Dina aizkļuva līdz gultai, apsēdās, pievilka kājas, apņēma ceļgalus ar rokām. Viņa iegrima domās: «Kaķīle . . . Istabas puķīte ...» Vai patiešām viņi vērtē cilvēku tikai pēc izstrādes dienām? Arī šis bārdainis tāpat. Kāpēc viņš tā ienīst Vja-česlavu Anaņjeviču? Droši vien ir kāds nelietis, kas savā laikā dabūjis pelnīto . . . Tomēr šai cilvēkā bija kaut kas tāds, kas gribot negribot lika atkal un atkal atcerēties gan sastapšanos uz tvaikoņa, gan tikko dzirdēto sarunu . . . Spēkavīrs, skaists, skaists tieši krievu gaumē, īsts sibīrietis! ... Un cik godbijīgi ar viņu sarunājās Sedihs! .. .

Dina ātri apģērbās, apkopās un nosēdās pie brokastu galda kopā ar Vanšu un Vasīlisu. Inokentijs jau bija aizbraucis.

— Ar ko jūsu tēvs šorīt pagalmā sarunājās?

— Droši vien ar mūsu mehāniķi Pāvelu Vasiļjeviču Dju/.cvu, — Vasīlisa atteica, mērcēdama maizi krūzītē ar biezu karsētu pienu un uzņemdama uz maizes brūno, spīdīgo tumīti. Bet, kad Vaņša taisījās kaut ko jūsmīgi

piebilst, māsa uz brāli tā paskatījās, ka viņš iekoda mēlē un tikai noņurdēja: — Mašīnas pārzina kā dievs.

— Kas viņam gadījies ar sievu?

Brālis ar māsu saskatījās. Vaņša pietrūkās kājās un sāka vilkt mugurā kombinezonu.

— Par viņa ģimeni mēs neko nezinām, neesam partijas birojs.

Pēc tam viņi aizbrauca ar velosipēdiem. Sētā viss apklusa, pat Oničs bija nozudis. Lielā darba steiga «Sarkanā arāja» laukos gāja uz beigām, un arheologam bija izdevies no septītās klases skolniekiem noorganizēt grupu, ar kuru viņš no Sediha izlūgtā kravas mašīnā aizbrauca uz Novokrjaževu, lai turpinātu rakšanas darbus. Dina, palikusi viena, tūdaļ sāka garlaikoties.

Viņa apstaigāja tukšo sētsvidu. Dēļu grīda dobji atsaucās uz katru soli. Biezas durvis . .. kaltas atslēgas .. . aizšaujamie. Un nekas nebija aizslēgts. Pat vārtiņus brālis ar māsu bija aizmirsuši pievērt, un vējš tos virināja tā, ka masīvās viras čīkstēja. Dina aizgrūda aizšaujamo. Tad viņa atgriezās istabā, kur senatnīga, sausa koka, svaigas maizes un uz krāsns žūstošu graudu smarža jaucas kopā ar kodīgo benzīna smaku. Domās nogrimusi, viņa iegāja virtuvē, tanī mājas daļā, kur Glafira gatavoja ēdienu. Tur viss mirdzēja lielā spodrībā, katra lieta zināja savu vietu. Klusā sieviete jau bija paguvusi izkurināt krāsni, pagatavot ēdienu un, kā ieradusi, nemanīta aiziet .. . Ērmota, viena tāda klusa vaļsirdīgajā un valodīgajā Sedihu ģimenē . .. Kaut kā, pati neapzinādamās, Dina atvēra mazas durtiņas virtuves dibensienā, kas veda tādā kā kabūzītī — mazītiņā, pieliekamajam kambarītim līdzīgā istabiņā, kurā gaiss bija asas zāļu smaržas piesātināts. Gaisma tur ieplūda pa mazu, resnā baļķī izcirstu, divi plaukstas platu lodziņu; apradusi ar puskrēslu, Dina saskatīja šauru gultiņu, bet kaktā dievmātes svētbildi, tik senu, ka svētlampiņas nemierīgajā gaismā grūti bija saskatīt kalsno, tumšo seju, tik dzestru un noslēgtu kā pašas Glafiras seja.

Gar sienu, uz nagliņām uzkārti, žāvējās ziedu un sakņu kušķīši. No tiem tad arī vēdīja skāņā daudzveidīgā smarža . . . «Savādi. Kolhoza priekšsēdētājs, partijas rajonkomitējas loceklis, un zem viņa jumta svētbilde, kaut kādas burvju zāles šai slepenajā kabūzī,» Dina

nodomāja. Viņai kļuva neērti, likās, ka, pašai negribot, būtu atklājusi cila noslēpumu. Sieviete ar kalsno seju stingri raudzījās no senā nomelnējušā sudraba apkaluma, kā saprazdama un nosodīdama Dinas domas. Dina steigšus izgāja no istabiņas un, uzmācīgās, satraucošās smaržas pavadīta, metās savā kambarī. Tagad viņai šķita, ka arī te smaržo pēc meža un pēc pļavas. Ienāca prātā sajūsmas pilnie Oniča vārdi: «Apbrīnojams, savā ziņā vienreizējs novads. Tieši tā. tieši tā, vienreizējs . . .» Arī ļaudis šeit tādi, nu, savdabīgi, vai. Lūk, šis pats bārdainis Djuževs... Kur īsti viņš varēja sastapties ar Vja-česlavu Anaņjeviču? Kas starp viņiem norisinājies? . ..

Dina zināja: gadās ļaudis, kas neieredz viņas vīru. Viņš pats bija stāstījis. Neieredz tāpēc, ka viņš godīgs, atklāts, principiāls, neiecietīgs pret cilvēku vājībām. Bet šai pusē viņš nav dzīvojis, uz laukiem vispār nekad nav strādājis. Kur viņš varēja sastapties ar šo kolhoza mehāniķi?..,. Skaista... Ko šis sajēdz no sieviešu skaistuma . .. Tomēr Dina piegāja pie ovālā spoguļa. Sis ļoti precīzais spogulis kokgriezumiem izrotātā sarkankoka ietvarā sevišķi krita acīs vienkārši iekārtotajā Se-dihu mājā. Varbūt tas nokļuvis šeit tai laikā, kad postīja muižnieku pilis? Lai gan Oničs stāsta, ka te muižnieki neesot bijuši .. . Skaista ... Nekā sevišķa. Bāla, kalsnēja seja, viļņaini mati tai pašā kastaņu krāsā, kas skolā sagādāja tik daudz nepatikšanu. Puikas sauca par sarkanmataino. Deguns uzrauts uz augšu tā, ka redzamas nāsis. Tikai acis ... Jā, par acīm patiešām Dinai vienmēr bija prieks, lai kāda, kaut vissliktākā oma viņai bija. Šauras, pelēkas, pat iezaļganas, mazliet austrumnieciski ieslīpas, tās, kā Dinai šķita, piešķīra sejai nozīmīgu noslēpumainību .. . Skaista ... Protams, nav taisnība ... Taču arī šis dekabristu pēcnācējs . . . «Bet varbūt gudrajam Inokenlijām Savatejičam taisnība: patiešām, cita sievā velns ielej karoti medus ... It īpaši tādā, kuras vīrs tālu prom un līdz kaklam iestidzis darbā? . . . Fū, par kādām muļķībām es domāju! ...» Tomēr nejauši dzirdētā saruna neizgāja no prāta. To atceroties, uznāca dusmas, bija skumīgi un nez kāpēc sirds kļuva nemierīga.

Spējš tālruņa zvans aizdzina šīs domas. Klausulē skanēja Jurija Pšeņičnija sulīgā balss:

— ... Dina Vasiļjevna, jūs šodien pārvācaties. Vja-česlavam Anaņjevičam patlaban svarīga apspriede, tāpēc viņš palūdza mani paziņot jums, ka aizsūtīta mašīna. Jūs zināt, Dina Vasiļjevna, ka jūsu kotedža... — Jurijs droši vien gribēja piebilst ko patīkamu, bet viņu pusvārdā pārtrauca.

Dina negaidīja sarunas turpinājumu. Viņa metās kambarī un sāka sviest ceļa somā savas kleitas. Pat vispatīkamākās viņa bāza iekšā saņurcītas un, pati neapzinādamās, skaļi dziedāja dziesmu,kas viņai tā bija apnikusi:

Draugi, traucam mēs Tālas nomalēs,

Gaismu nesam mēs,

Gan lu, gan ari es.

7

Somas bija sapakotas un iznestas priekšnamā. Sedihu ģimene bija pārnākusi pusdienās, un visi jau sēdēja pie galda, kad loga rūtis iedrebējušās nodžinkstēja un pie lieveņa lēnām apstājās mašīna. Tas nebija par «āzi» dēvētais garkājainais apvidus automobilis, ar kādu nesen bija atbraucis Vjačeslavs Anaņjevičs, tas bija Ļitvinova melnais limuzīns, viscaur nošļakstējis ar mālainiem dubļiem. No automašīnas izvēlās Dinai jau pazīstamais Pet-rovičs un veikli pielipināja pie lieveņa. Ādas jaka, pirkstaiņi ar atlokiem un pat apaļā, sārtā seja — viss bija notašķīts ar rūsganajiem dubļiem. Petrovičs, acīm redzot, bija apmulsis un tāpēc centās izturēties familiāri.

— Lai ta miers šai mājai, — viņš sveicināja, kariķēdams šejienes runāšanas veidu. — Lūdzu atvainošanu,— viņš vērsās pie Dinas. — Cietu avāriju šai nolādētajā mālā. Vjačeslavs Anaņjevičs grasījās atsūtīt «āzi», bet Fjodors Grigorjevičs lika «āzi» apmainīt pret «zimiņu», tāpēc, edz še, valstījos pa šejienes grambām, kaut jūsu izpildkomitejas priekšsēdētāju viņā saulē velni pa tādu Sibīrijas asfaltu vizinātu!

Pa to laiku Glafira nolika Petrovičam priekšā pilnu kūpošas zivju zupas bļodu un pasniedza koka karoti.

— Ta redz, kas saprot manu dvēseli 1 — viesis sa-

jūsmā iesaucās, iekampis mutē karoti karstas viras, un viņa seja pauda visaugstāko svētlaimlbas pakāpi. Taču tūdaļ viņš atņirdza zobus: — Saprast ta saprot, tikai ne visai. Kaut kā vēl, šķiet, maķenīt trūkst.

Glafira pavēra cieši sakniebtās lūpas, kuras, kā likās, nemaz neprata smaidīt.

— Nebrauksi tak viens, balamute . ..

Pelrovičs padevīgi nopūtās:

— Tieši tā, — veicīgi rīkodamies ar karoti, viņš paguva ari pļāpāt. — Mēs ar Fjodoru Grigorjeviču esam ēduši dažādu zivju zupas: ir Dņepras, ir Bugas, ir Dunavas ... — tur to dēvē par čoibu . . . Arī pie tās pašas Sprēupes, lai velns to būtu parāvis, vārījām no asakaina-jiem ķīšiem kaut kādu tur kinderzupu . . . Volgas zivju zupa arī ir laba! . . . Bet šejienes, Sibīrijas zivju zupa nopelniem bagātās meistarienes Glafiras Potapovnas izpildījumā — mein Gott! — Un viņš, kā lūgšanā salicis rokas, pacēla uz augšu šķelmīgās acis. — Tas ir virums! ...

Pieceldamies no galda, Pelrovičs galanti pateica: «Danke schon,» — bet, atvērdams Dinai automašīnas durtiņas, savu parasto: «Bitte, dritte.» Viņš pļāpāja bez apstājās un visu laiku šķielēja uz blakus sēdošo sievieti. Dinai šķita, ka šis puisis visus pazīst un visu zina. Bet, kad viņa piesardzīgi mēģināja viņu izjautāt par celtniecības pārvaldi, par vīra darba biedriem, to, kā uzņēmuši Vjačcslavu Anaņjeviču, viņa saņēma atbildi: «Kā lai es zinu? Mana darīšana grozīt stūri un ēst savu ēdamo.»

Stūri viņš grozīja ar lielu prasmi. Rokas ādas pirkstaiņos uz tās it kā nevērīgi atdusējās, bet smagnējā mašīna bez kādas piebremzēšanas lielā ātruma traucās uz priekšu pa neiedomājami slikto ceļu, joņoja pa šauru ceļa maliņu augstu virs upes, apturēja pie paša pēdējā pārceltuves baļķa, bezbailīgi slīdēja cieši gar milzīga pašizkrāvēja bortu. Maskaviete, kas bija pieradusi pie galvaspilsētas prospektu līdzenā asfalta, pie pilsētai tuvo betonēto šoseju taisnuma, drīz pārliecinājās, ka šis jocīgais lempis, kas laikam reiz par visām reizēm uzņēmis vispārēja smīdinātajā lomu, savā arodā ir reti sastopams meistars... «Vai Sančo Pansa?» Dina prātoja, jo bija paradusi cilvēku, kas viņā modinājis interesi, mērīt ar literatūras mērauklu. «Sančo Pansa . . . Nē. Vai Sveiks? Arī ne. Tomēr tanī ir kaut kas gan no viena, gan

otra. Bet visuma tas ir kāds trešais — arī īpatnējs un interesants.»

— Vai jūs, Petrovič, esat precējies?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Spriežot pēc iedzīvotāju uzskaites, Dina Vasiļjevna, pie mums sieviešu par diviem miljoniem vairāk nekā vīriešu. Jāparūpējas taču arī par tām! Tas arī ir ļoti svarīgs uzdevums.

— Tā arī neesat bijis precējies?

— Varbūt esmu bijis, vairs neatceros ...

— Bet vai mājas jums kaul kur ir?

— Māja ir, kā lai nebūtu mājas? Es to savu māju kā gliemezis nēsāju uz muguras. Kara laikā vazāju līdzi pa fronti, pēc kara — pa celtniecībām. Kur stāv mana kulba, tur arī māja .. . Starp citu, nav nemaz slikti. — Un pēkšņi, pagriezies pret Dinu, pateica:

— Es taču gribu līdz simt gadiem nodzīvot.

«Mjā, ciets rieksts! Melš vienā gabalā, bet uzzināt no viņa neko nevar. Viltīgs!... Droši vien viņam viss zināms.»

— Vai jūs Fjodoru Grigorjeviču ilgi vadājat?

— Diezgan ilgi. Daudzās vietās uz zemeslodes mēs esam rētas atstājuši. «Rētas» — tā viņš ir iesaucis. Vecajam patīk atstāt šīs «rētas» uz zemeslodes.

— Kas viņš ir par cilvēku? — Dina jautāja un, pazīdama personālo šoferu psiholoģiju, klusībā nosmīnēja, domādama, ka uzdzirdēs vārdus, kas paredzēti atstāstīšanai priekšniekam.

— Vecais, vai? Parasts cilvēks ... Ar divām kājām.

«Nē, Vasīlisa, tavi salīdzinājumi attiecas tikai uz

ārieni,» Dina nodomāja, atcerēdamās, ka meitene nosaukusi Petroviču par jocīgu, ēdelīgu zvēriņu. «Nē, mīļā, viņš nemaz nav tik vienkāršs.» Mašīna brauca pa ceļu, kas, acīm redzot, tikai nesen bija izcirsts caur mežu. No zaļganajiem saulstariem, kas lauzās cauri lapotnei, metās raibs gar acīm. Asie sakņu izciļņi dauzīja riteņus. Lai neiekostu mēlē, Dina cieši sakoda zobus. «Esi kļūdījusies. Vasīlīt, arī par mani esi kļūdījusies, kas nu es par kaķīti? ... Bet būtu gan interesanti zināt, kā viņa raksturo šo mehāniķi, šo Djuževu, vai.»

— Petrovič, vai jūs man pateiksiet, kas ir antifrizs?

— Antifrizs? — Pctrovičs paskatījās ar izbrīnu. — Tāds šķidrums. To šeit aukstā laikā lej radiatoros atvēsināšanai, nesasalst. Bet kāpēc jums tas jāzina?

— Tāpat vien. Nez kāpēc ienāca prātā.

Mežs izbeidzās negaidot. Mašīna it kā izšāvās no tuneļa, saule, kas jau sliecās uz rieta pusi, iesitās tieši acīs tā, ka vajadzēja tās aizmiegt. Bet, kad Dina pacēla plakstiņus, mašīna jau joņoja kā pa lineālu — tik taisns bija profilētais greidera ceļš, kas pārdalīja lauku, un šis lauks bija ar kombainiem līdzeni nopļauts. Pie apvāršņa kā divas vaboles rāpoja traktori, pārvērsdami zeltaino rugaini melnā arumu samtā. Bija dzirdama vienmērīga tarkšķoņa. Priekšā, pašā ceļmalā, bija apstājies trešais traktors ar arkliem. Turpat blakus — motocikls, pie tā stāvēja kāds vīrs un aplūkoja metāla gabalu. Uzdzirdis tuvāk nākošās mašīnas rūkoņu, viņš atskatījās, un Dina juta, ka sirds sāk strauji pukstēt: tas bija tas pats bārdainis, par kuru viņa tikko bija domājusi.

Mašīna apstājās. Izbāzis pa durtiņām apaļo galvu, Petrovičs gaudīgi lūdza:

— Pal Vasiļjevič, iešļirkstiniet benzīniņu. Braucu uz jūsu «Arāju», jūs zināt, kāds ceļš, izdedzināju visu, tagad tukša tilpne, tikai ar pašmīlības palīdzību velkos uz priekšu!

Bārdainis nesteigdamies nolika mašīnas rezerves daļu un noslaucīja rokas tīros kokvilnas atgriezumos. Ieraudzījis mašīnā pasažieri, viņš, kā Dinai šķita, sarauca pieri, tomēr paklanījās. Tad, iebāzis galvu pa durtiņām, paskatījās uz aparātiem un mierīgi kā komandēt nokomandēja:

— Brauc!

— Nolādētais siksna! — Petrovičs nopurpināja, iedarbinādams mašīnu, taču viņa balsī jautās vairāk apmulsums nekā dusmas.

— Kas viņš tāds ir? — Dina centās izteikt šo jautājumu pēc iespējas vienaldzīgāk.

— Eh, kāds vietējais aborigēns! Visā rajonā lielākais skopiķis. Šausmīgs žūpa! Un būtu jel dzēris kā citi cilvēki: vakarā nāk mājās streipuļodami, bet rītā, izgulējuši dzērumu, ir svaigi kā tikko iesālīti gurķīši. Bet šis kā iesāk, tā uz veselu nedēļu: bise plecos — un uz taigu

prom. Sedihs viņam ar atpakaļejošu datumu izraksta komandējumus, slēpj. Viņi esot karabiedri.

— Viņam laikam ar ģimeni kaut kas slikts atgadījies?

— Kas nu šim par ģimeni! Vecpuisis. Viņam pat mājas nav, dzīvo te pie kādas večiņas, viņa šim ēdienu gatavo, veļu mazgā ...

— Tipisks sibīrietis, vai ne?

— Kas? Djuževs? — Petrovičs sāka smieties. — Kas šis par sibīrieti! Paklausieties, cik viņš skaidri izrunā «o», iznāk apaļš kā stūres rats. Bet vietējie šļupst, tiem «c» zem mēles aizspriežas. — Un, nepārprotami atdarinādams Inokentija Savatejiča balsi, viņš turpināja: — «Vaņša la nesen sauni noķēris lamatās. Tāda saune, visu sauņu — sariene.» — Dina iesmējās, un, viņas smieklu pamudināts, Petrovičs uz līdzenas vietas nāca klajā ar veselu valodniecisku priekšnesumu: — Aizbraucam mēs vienreiz uz bišu dravu pie Inokentija tēva, klibā Savateja: «Vectēv, kas jauns?» — «Jauns ta ir. Brauc nesen Vaņša ar savu «āzēnu», bet «āzēnam» pa priekšu tek mūsu sunēns. Te, kur bijis, kur ne, sunēnam seļā vil-sēns. Mūsu sunēns ta nav no bailīgajiem — sap vilsēnam aiz gūžas, bet pieveikt nevar. Vaņša ta «āzēnu» aptur un no kāpšļa vilsēnam taisni uz skausta, izspiež ar pirkstiem asis. Un vilsēns pašlaik, dzi, manā pirtiņā gaudo ...»

Tas viss bija pateikts īpaši vecīgā balsī un, kā pilnīgi ticams, tepat uz vietas izdomāts. Taču izdomāts un izpildīts prasmīgi. Bija labi atveidotas pāris jau Dinai pazīstamās Krjaževas iedzīvotāju izrunas īpatnības . . .

Tad lauki izbeidzās, un atkal, visu laiku mainīdamies, mašīnai pretī slīdēja neredzēts un Viduskrievijas iedzīvotāju acīm nepierasts īpatnējs skaistums, no kura vīdēja neizmērojamu plašumu, nestaigātu taku un neiebie-dētu zvēru romantika. Šī skaistuma bezgalīgās dažādības nogurdināta, Dina aizvēra plakstus, un atkal viņas acu priekšā kā dzīvs nostājās Djuževs, ar kuru tik savādi krustojās viņas ceļš. «...Dzīslās rit antifrizs.» Anti-frizs — nesasalstošs šķidrums. Ko tas varētu nozīmēt? Un Dina sāka noģist, ka šis pats Djuževs pārdzīvojis kaut ko smagu ūn viņas vīram kāds sakars ar to. Bet kāds? Vai tas iespējams, ka Vjačcslavs Anaņjevičs, kuru visi tā ciena, būtu nodarījis pāri nevainīgam? Tātad

Djuževs izdarījis kaut ko jaunu . . . Būs tomēr jāiztaujā vīrs. Jāpalūdz, lai viņš pamēģina atcerēties. Tas, beidzot, nepieciešami viņa paša drošības labad. Kas zina, ko spēj izdarīt šis bārdainis. Šeit visu ko var sagaidīt . . .

Ar šīm domām Dina iesnaudās un atmodās tikai tad, kad Petrovičs spēji nobremzēja mašīnu. Ceļmalā, pacēlis roku, stāvēja liela auguma puisis ar kailu galvu. Kaklā tam kā saksofons siksnā karājās bise, aiz muguras — soma, kā likās, piebāzta pilna ar raibām spalvām. Vairāki prāvi pulni bija piekarināti pie apjoztās patron-somas. Pie kājām zālē, izšāvis garo mēli, gulēja melns, pinkains suns ar noļukušām ausīm un zīdainu spalvu.

— Apsveicu ar veiksmīgām medībām, Sako Ivano* vič! — nolaidis stiklu, Petrovičs iesaucās. — Vai pīles?

— Septiņas pīles un pīļtēviņš ... — mednieks apmierināts atbildēja. — Vai mani paķersi līdzi?

Petrovičs jautājoši uzlūkoja Dinu, bet mednieks jau pats bija pienācis pie mašīnas un, atvēris durtiņas, stādījās priekšā:

— Cilvēks ar dīvainu vārdu — Sako un grūti izrunājamu uzvārdu — Nadtočijevs. — Nesniegdams roku, viņš nolieca kailo galvu, tumšo matu šķipsnas noslīdēja uz pieres, un Dina tūdaļ nodomāja, ka šis puisis līdzīgs Majakovskim. Liela, enerģiska mute, lūpas turēja cigareti. Balss dunēja kā dzejniekam no plates «Padomju rakstnieku balsis». — Bet jūs varat nenosaukt savu vardu, es jūs pazīstu. Jūs, protams, esat tā pati «krievu sieviete» — a la kņaziene Volkonska, kura traucas mīļotajam līdzi uz Sibīrijas nomali un par kuru mūsu Vecais atsaucas tikai augstā stilā.

— Kā tad jūs mani sazīmējāt? — jautāja Dina, kura, pēc vīra nostāstiem, Nadtočijevu bija iedomājusies pavisam citādu.

— To visu es jums pamatīgi izklāstīšu, ja ņemsiet mani līdzi . . . Varbūt jums gribas dzert, te netālu ir avotiņš — nekāda salīdzinājuma ar narzānu!

— Ļoti gribas. — Dina izslīdēja no mašīnas. — Tikai kā tad tā, ūdens nevārīts, un te taču purvs ... Vai tas nekas?

— Avotiņi ar vārītu ūdeni diemžēl palikuši Maskavā, — Nadtočijevs atteica un atbīdīja alumīnija krūzīti, kuru sniedza iztapīgais Petrovičs. — Kādreiz senos

laikos kāds teicis: kas var dzert no avota, tas nedzers no krūzes.

Izrādījās, ka avotiņš slēpjas zaļā, leknā zālē, kas it kā apslacināta ar koši dzeltenu krāsu. Tās bija Dinai jau pazīstamās puķes, kuras te dēvēja par ugunspuķēm. Kāds bija ieracis zemē ozola mucu bez dibena. Ūdens, piepildījis mucu, lija pāri nozaļojušiem dēļu galiem, burbuļodams plūda pa maza strautiņa smilšaino gultni un drīz nozuda zālē, tā ka tālāko strautiņa gailu varēja uzminēt tikai pēc biezajiem un košajiem augiem.

— Noliecieties uh dzeriet, — Nadtočijevs skubināja.

Ūdens bija tik auksts, ka iesāpējās zobi. Lai gan teko

šajā ūdenī griezdamies peldēja mizas gabaliņi, puķu sēklu pūciņas un kaut kādas skaidiņas, tas tomēr bija neparasti garšīgs. Tūdaļ kļuvusi možāka, Dina sāka mazgāties.

— To nu gan sibīriešu klātbūtnē nedariet. Nav brīv. Mazgāties var strautiņā, bet no avotiņa dzer un arī tikai ar muti. — Un, pieliecies pats, viņš sāka dzert lieliem malkiem.

Piezīme Dinu aizvainoja.

— Paldies par pamācību, — viņa dzedri sacīja.

— Nav par ko, — jaunais paziņa vienkārši atteica. — Ņemiet vērā, ka jums šeit vēl daudz vajadzēs mācīties. Viņiem te tādi labi ieradumi, kādi mums Centrālajā, Krievijā nav pazīstami.

Nadtočijevs nevērīgi iesvieda mašīnā savas trofejas un nosēdās aizmugures sēdeklī, kur viņam nopakaļ jau bez aicinājuma ielēca suns un ieņēma vietu uz sēdekļa, blakus savam saimniekam. Suņa spalva spīdēja, it kā būtu uzkrāsota ar melnu tušu. Un sieviete tūdaļ juta, pēc tam arī ieraudzīja šofera šķībajā spogulītī, ka viņu bez kautrēšanās novēro divi pāri tumšu acu — vienas cilvēka, otras — suņa acis. Viņa izmainīja stāvokli. Acis nozuda.

— Kāpēc? — no aizmugures jautāja.

— Man nepatīk, ja uz mani skatās.

— Nav tiesa, patīk gan.

— Tas ir, kā nav tiesa? — Dina iesaucās, cenzdamās sadusmoties.

— Interesantām sievietēm patīk, ka viņas uzlūko. Jūs esat interesanta. Tikai šis fons ... — Mašīna patlaban traucās pa platu, līdzenu, asfaltētu maģistrāli, kas lai-

kam tikko bija izbūvēta. Buldozeru pēdas ceļmalas smiltīs vēl nebija nolīdzinājušās. Aiz šīs izdangātās zemes taiga bija gluži melna. Apdeguši koki bez zariem pacēlās kā milzīgas aizvēsturiskas skostas. — Tikai šis fons jums neder. Tas piestāvētu spilgtai brunetei ar sarkanām vampīra lūpām, bet jums... Lai redzētu jūs visā krāšņumā, tad laikam gan vajadzētu jūs nosēdināt atzveltnes krēslā, pamest jums zem kājām paklājiņu, uzsegt uz ceļiem villaini, pasniegt glāzīti kaut kā ne visai stipra un ieslēgt televizoru . . . Pļesakos par jūsu pielūdzēju. Vai rinda šeit vēl nav gara? Kurš es būšu pēc skaita?

«Nē, viņš ir jocīgs un nepavisam neliekas slikts,» Dina nodomāja. «Ir pat amizants.» Negaidot viņa nāca klajā ar priekšlikumu:

— Būsim draugi.

— Es neticu vīrieša un sievietes draudzībai. — Pabiezās lūpas bez roku palīdzības pārbīdīja nodzisušo cigareti no kreisā lūpu kaktiņa uz labo.

— Bet es ticu. Man starp vīriešiem ir labi draugi.

— Ģipša atlējumi gaļas Veikala vitrīnā ļoti līdzīgi šķiņķim un desām, tomēr nav ēdami. Vai nav tā, Bu-run? — Viņš jautāja sunim. — Ne, ne, pavērojiet labāk manu draugu: kādas acis, kāds skatiens! Ja viņš būtu' vīrietis, viņš dziedātu tenorā, eksaltētas sievas noorganizētu burūnistu līgu un spiegdamas plēstu suvenīros viņa vestes un kabatas drāniņas.

Nadtočijevs apklusa. Dina atkal aizsnaudās, kad viņa atvēra acis, vīrieši, domās nogrimuši, dziedāja. Petro-vičs — sīkā, patīkamā tenorā, Nadtočijevs — zemā baritonā:

... Tur klaidonis, likteni lādot,

Ar somu uz muguras iet...

Dziedāja viņi klusām. Dina atkal aizsnaudās, bet, kad mašīnas grūdiens viņu no jauna uzmodināja, ceļa biedri jau sarunājās. Acis neatvērusi un neizmainījusi pozu, viņa sāka klausīties. Sprieda par kaut kādiem viņai svešiem cilvēkiem, un Nadtočijevs neskopojās ar izsmējīgiem raksturojumiem: «Nu, tas pieder pie tiem, kuri vienmēr kasa kreiso ausi ar labo roku...», «Kas viņš par tehnisko zinātņu doktoru! Nav pat feldšeris, tikai žēlsirdīgais brālis, vairāk nekas», «Vieni dzied, ko zina,

citi zina, ko dzied. Šis te pieskaitāms tieši pie pēdējiem . .

Pēkšņi atvērusi acis, Dina jautāja pavisam možā balsi:

— Kā tad tā, Sako Ivanovič, iznāk, ka jūsu tuvumā nemaz nav labu cilvēku?

Sen nodzisusi cigarete atlipa no Nadtočijeva lūpām un nokrita viņam uz ceļiem. Viņš aiz apmulsuma nosarka.

— Lieliski viņa mūs pieķēra! — viņš attapies teica. — Ar viņu mums, Burun, jābūt uzmanīgākiem . ..

— Bet mans jautājums?

— Nu, ko lai dara? . . . Flora pie mums, kā redzat, vienreizēji bagāta. Bet fauna? Fauna gan šāda, gan tāda . . . Nu, Petrovič, uzdziedāsim, vai?

Un vīrieši atkal sāka dziedāt, šoreiz par Baikālu, kuru sibīrieši dēvē par savu jūru, un šī dziesma, ko Dinas bērnībā bija dziedājis nelaiķis tēvs kopā ar brāli un kopmītnes kaimiņiem, šeit uz jaunās, vēl īsti neiebrauktās, tieši caur taigas biezokni izbūvētās šosejas kaut kā neparasti saviļņoja. Lai gan Dinai balss bija vāja un skolas korī viņa vienmēr bija stāvējusi pēdējā rindā, viņa tomēr nemanot pievienojās duetam. Un tagad viņai likās, ka jau sen pazītu gan lācīgo šķelmi Petroviču, gan šo Majakovskim līdzīgo inženieri.

— Starp citu, kur jums radies tik neparasts vārds — Sako?

— Redziet, vecāki izrādījuši starptautisku proletārisku solidaritāti. Mums abiem ar brāli — viņš piecpadsmit minūtes vecāks par mani — gadījies piedzimt tieši tanī dienā, kad Amerikā uzsēdināti uz elektriskā krēsla divi nevainīgi notiesātie arodbiedrību vadoņi. Man vēl samērā laimējies, bet vecākais brālis dabūjis vārdu Vanceti. Vanceti Ivanovičs! Tur tiešām var mēli izmežģīt! Skolā mūs dēvēja par zīmuļiem, — zināt, ir tāda zīmuļu fabrika Sako un Vanceti . . .

Šoseja gan pacēlās uz smilšu uzbēruma, gan atkal nolaidās padziļinājumā, kas šķērsoja augstieni. Ceļa virsa bija nevainojami līdzena, bet vēl nesazēlušajā, smilšainajā ceļmalā rindām vien rēgojās ļoti lieli, no trases izlauzti celmi. Ar saknēm kopā saķērušies, tie atgādināja milzīgus astoņkājus, kurus izmetušas krasta bangas. Vietām te bija pārstaigājis ugunsgrēks, šis taigas celtnieku baismīgākais pavadonis, un tur, kur tas plosījies, uguns bija aprijusi visas krāsas, palikusi vienīgi melnā. Apkārt viss sēru tērpā — gan zeme, gan apogļojušo koku skeleti, gan celmi. Vējš gaudodams dzina pāri šosejai melnu, zilpelēki mirdzošu drazu un svaidīja to pret zilajām debesīm.

— Tas ir kaut kas no Marsa, vai nav tiesa? — Dina domīgi ierunājās, ievērojusi, ka Nadtočijevs pārvietojies uz sēdekļa tā, lai spogulī atkal varētu saskatīt viņas seju.

— Nekas, mūsu kosmiskais kuģis tūlīt pārlidos starpplanētu zonu un no jauna nolaidīsies uz zemes . . . Bet jums zaļganas acis un patālu viena no otras kā budistu dievei. Skaisti . . . Vai jūs no Austrumiem?

— Nē, esmu maskaviete.

— Nu, kāda tam nozīme, mongoļi ir pabijuši arī Maskavā. — Nadtočijeva tumšās acis neatraudamās lūkojās Dinai sejā, un šis neatlaidīgais skatiens vairs nekaitināja viņu, bet mulsināja.

Celmi izbeidzās, un tūdaļ kļuva it kā gaišāks. Pavīdēja jau zemu noslīgušās saules apmirdzētais zaļums. Pet-rovičs savā tenorā iesāka, un Nadtočijevs tūdaļ basā piebalsoja:

... Uz Irtišupes kraujā krasta ...

— Skat, skat, Dina Vasiļjevna, redziet, kāds ir šis «kraujais krasts»! — ne bez lepnuma iesaucās inženieris, pārtraukdams dziesmu. — Petrovič, vai parādīsim?

Mašīna nogriezās ceļmalā. Viņi visi trīs izkāpa. No šejienes, no slīpā uzkalna virsotnes atklājās skats līdz pašam apvārsnim. No visām pusēm, kā likās, cits citam garām steigdamies, uzkalnā kāpa koki, bet aiz vēja sakultajām koku galotņu putām kā vēna uz sastrādātas rokas zilgoja Oņupe. Pa straumi mazliet uz leju Oņupes ūdeņi ieskrējušies triecās pret Neganto krāci, kas aiz-' krustojusi ceļu, un ar nevaldāmu niknumu lauzās cauri krāces akmens šķietam. Zemu noslīgušās saules gaismā virs Negantās krāces skaisti izliecās stingra, sulīga varavīksne. Šosejas būvētāji, rakdamies uzkalnam cauri, bija noskalpējuši tā virsotni. Bet buldozeru noskrāpētās smilšainos vidū bija atstāts pirmatnējās grunts kvadrāts, uz kura, ieķērusies tanī ar saknēm, kā uz pjedestāla pacēlās

veca lapegle. Pie tās ne visai precīzi, pat mazliet iešķībi bija piesists dēlis. Uz dēla diezgan primitīvi izzīmēts uzraksts: «Komunisms — tas ir padomju vara plus visas zemes elektrifikācija. Ļeņins.»

Varavīksnes valdzināta, Dina stāvēja pie lapegles, bet nepievērsa uzmanību šim jau vējā nebalinātajam dēlim.

— Nē, jūs paraugieties, lūk. uz šo. To uzrakstījis un piesitis kāds no pirmās ceļa būvētāju grupas, kad tie iz-cirtuši stigu caur taigu . . . Vecais neļauj aiztikt ne lapegli, ne dēli. Lai stāvot kā piemineklis pirmajiem celtniekiem.

— Kas tas par Veco?

— Nu, mūsu Ļitvinovs. Tā viņu te dēvē. Viņš taču, Dina Vasiļjevna, ir liels romantiķis. No pirmajiem visi ir tādi. Arī anketās viņiem vajadzētu tā atbildēt: profesija — romantiķis! . . .

Bija dīvaini dzirdēt tādus vārdus no Nadtočijeva.

— Un jūs tātad arī esat romantiķis? — Dina jautāja un atkal ieraudzīja Nadtočijevu nosarkstam.

— Nē, es esmu rupjš ciniķis. Ciniķis vietējā nozīmē,— viņš atteica un, aizspļāvis tālu smiltīs sazīžļāto cigareti, drūmi piebilda: — Jūs labāk skatieties turp, nevis uz varavīksni. Varavīksne — tas ir nieks! — Viņš norādīja ar roku pa upes straumi uz leju.

Bet tur tālāk Oņupes ūdeņi, paātrinājuši gaitu, traucās starp divām kraujām, kas iežņaugušas upi. Pēc prie-dītes, kas pacēlās uz vienas no tām un atgādināja noenkurojušos mākonīti, sieviete sazīmēja Divnojaru. No pretējā krasta upei mācās virsū otra krauja, kas atgādināja spītīgu, pirms uzbrukuma uz zemi noliektu zubra galvu. Un Dina noprata, ka tā ir Vērša piere.

Pēc viļņojošās, saulē mirdzošās ūdens virsmas, pēc tā, kā sabiezējušo putu gabali savirknējās straumei pa vidu, varēja nojaust: Oņupe starp divām kraujām joņo lielā ātrumā. Ap kraujām viss bija izrakņāts un izvagots krustām šķērsām. No Vērša pieres virsotnes upei pāri kārās kaut kāda mežģinēm līdzīga metāla ierīce. Cilvēki iztālēm nebija saskatāmi, bet mašīnas varēja redzēt: tās kustējās pa ceļiem uz priekšu un atpakaļ, nez kur steidzās, kaut ko veda. Viss kopā iztālēm izskatījās pēc skudru pūžņa, pa kuru norūpējušies uz priekšu un atpakaļ šaudās apbrīnojami kukaiņi un steidzīgi, lietišķi

dara kādu tiem ļoti svarīgu, bet cilvēkam neizprotamu darbu.

— Bet kur tad tā jaunceltne? — Dina jautāja.

Šoferis un inženieris saskatījās. Abi pētījoši uzlūkoja ceļa biedri, vai tikai nesmejas par viņiem? Nē, Dina nesmējās. Vīrs viņai visu laiku bija apgalvojis, ka dodoties uz vienu no vislielākajām jaunceltnēm, kādu jebkad uzņēmies cilvēks. Septiņgades pērle! Tā esot milzīga. Darbs tur norisinoties jau otro gadu. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad to ieraudzīs. Bet te viņa neredzēja nekā cita kā vienīgi upi, kraujas un šīs skudras, kas rāpoja pa sa-dangāto zemi uz priekšu un atpakaļ . . .

Slēpdams smīnu, diplomātiskais Petrovičs noliecās, lai kaut ko paceltu, bet Nadtočijevs izteiksmīgi paplēta rokas, sak: «Ak dāmas, dāmas!»

8

Poperečniji daudzas reizes bija sākuši dzīvi no jauna, dažkārt pat tālu no cilvēku mītnēm, tāpēc kārtējā pārcelšanās izsita ģimeni no parastajām sliedēm tikai uz neilgu laiku. Viņiem ierādīja «ģimenes», tas ir, no pārējās telpas atdalītu «galu» kādā no lielākajām tā saucamās Zaļās pilsētiņas teltīm. «Gala» platība bija četrreiz seši metri. Šai «galā» bija pašiem savs brezentā iešūts, šķībs lodziņš ar mazītiņu vēdlodziņu, bet pie durvīm stāvēja atsevišķa krāsniņa, tā ka laulātie draugi, kuri zināja, kā sākas celtniecība neapdzīvotās vietās, bija pārliecināti, ka, vispār ņemot, pirmajā laikā nav slikti iekārtojušies.

Drīzumā no avāriju cietušā kuģa kravas mašīnā atveda viņu mantas un slavenās saliekamās mēbeles. Tēvs ar dēlu salika tās vienā vakarā, un, nu lūk, tai laikā, kad pārējiem telts iemītniekiem vajadzēja apmierināties ar dzelzs gidliņu, skapīti, vienu tabureti par diviem un kopējo galdu telpas vidū, Poperečnijiem bija viss, kas nepieciešams ģimenes miteklī, ieskaitot šīs «čigānu garnitūras» lepnumu — ģimenes gultu, kura dienā tika pacelta kā vagonā plaukts un neaizņēma vietu.

Nadtočijevs, ieradies kādā vakarā pie vecā paziņas aprunāties par sagatavošanos jauno mašīnu pieņemšanai, kurām drīzumā vajadzēja pienākt no Urāliein, nesastapa

namatēvu mājās. Ģimenes «galā» bija tikai llanna ar meitu. Inženieris palika stāvam uz sliekšņa, viņu pārsteidza aina, kas atklājās acu priekšā. Mazais lodziņš bija apvīts ar izrakstītu dvieli. Vienkāršā grīda izklāta ar raiba auduma celiņiem. Uz galda sīca elektriskā tējkanna. Neliela, pilnīga un omulīga sieviete ar tumšām, ap galvu vainaga veidā apliktām matu pīnēm, piecēlusies no krēsla, dziedošā balsī pateica:

— Esiet sveicināti!

— Vai tad namatēva nav mājās? — jautāja inženieris, vēl neiejuties šaurajā, mājīgajā ligzdiņā, kuru Pope-rečniji bija pratuši savīt parastās, nemīlīgās un ne visai tīrās telts kakliņā, telts, kur logi kā caur sietu laida cauri gaismu, kas tikko ļāva saskatīt tumsā kaut kā apklātas gultiņas un ap krāsni sablīvētos apavus, kur oda pēc autiem, pēc sviedriem, netīras veļas un iesmakuša ēdiena.

— Mūsu tētis tepatiņās, nav tālu, — dziedošā balsī atteica sieviete un, noslaucījusi ar priekšautu jau tā tīro krēslu, uzaicināja: — Sēdieties, biedri Nadtočijev.

— Kā tad jūs mani pazīstat?

— Pazīstu jau gan. — Uz sievietes apaļās sejas nolaidās drūms mākonītis. — Jūs tak manu vīru atvilinājāt, visus mūs atrāvāt no pierastās vietas. Saško droši vien atkal mocīsies bez skolas.

— Un es spēlēšanu pārtraucu, — piebilda druknā meitene, ar patvaļīgu kustību atmezdama uz muguras rudu matu pīni, — un mans pianīno stāv kastē . . .

Namamāte tomēr prata savaldīties. Mākonītis lika padzīts, un apaļajā sejā atplauka smaids.

— Jūs sēdiet, sēdiet. Es jums tūlīt no svaiga uzlējuma ieliešu tasīti tējas, — viņa sacīja. — Bet tu, Saulīt, dūjiņ, aizteci pēc tētiņa, pastāsti, ka biedrs Nadtočijevs pie mums atnācis. Dzeriet, dzeriet tējiņu, nebaidieties sejas krāsu pazaudēt, jums tā ir veselīga . . .

— Kad jādzer, tad jādzer, sacīja kaķēns, slīkdams ūdens spainī, — viesis iesaucās, pamājis ar acīm meitenei. — Es redzu, jūs, saimniecīt, esat lieliski iekārtojušies.

— Mēs esam gatavie čigāni. Zirgs izjūgts, ilksis gaisā un — māja gatava, — sieviete nopūtās.

— Bet kur tad pats?

— Mūsu tētis, vai? Viņi abi ar Sašuku rok zemnīcu.

— Zemnīcu? Kāpēc? Jūs jau tā ērti dzīvojat.

— Kas nu tās par ērtībām, dievs ar tām! Nevaram tak ziemu aizvadīt šai kopējā mītnē! Tad vai nu jāsalst ragā ar visiem kopā, vai arī visi jāapkurina. Un jāsēd kā piesietai mājās, vai arī visu nozags .. .

Kreisās piekrastes Zaļo pilsētiņu cēla tieši taigā, līda kokus, vilka tos prom ar traktoriem, celmus lauza ārā ar celtņiem vai spridzināja, zemi līdzināja ar buldozeriem, pēc tam pirmatnējā aveņu biezoknī, uz zemes, kas vietām vārda pilnā nozīmē bija sētiņ nosēta ar sarkanām brūklenēm, rindām vien cēla lielas, apkurināmas teltis ar dubultu pārsegumu un vējtveriem. Pāri pilsētiņai šalkoja priedes, lapegles un dižegles.

Austrumu pusē pilsētiņas teritorija izbeidzās pie dziļas gravas, pa kuras gultni uz Oņupi traucās čalojošs, rosīgs strautiņš. Tieši tur no ziemeļu vējiem aizsargātajā stāvā krasta griezumā Oļess Poperečnijs bija izvēlējies vietu zemnīcām.

Kā pieredzējis cilvēks viņš zināja, ka tādi čalojoši strautiņi neaizsalst pat neganti aukstā ziemā. No āliņģa viegli iesmelt ūdeni. Nocirstu koku visapkārt, cik uziet, bija no kā uzbūvēt sienas un jumtiņu. Cik tādu alu bija izracis sapieris Poperečnijs gan Krievijas un Baltkrievijas, gan Polijas un Vācijas upju krastos! So darbu viņš prata. Un nu arī dēls bija paaudzies. Vājš, nesamērīgs, ar garām rokām un lielām kājām — savam vecumam Saško bija ļoti spēcīgs un arī paguvis pārņemt no tēva tieksmi uz kuru katru darbu. Tagad, kamēr tur Urālos vāca kopā ekskavatorus pēc Poperečnija ieteiktā jaunā pilnveidotā modeļa, kamēr tos pa daļām krāva uz platformām un veda šurp, Poperečniju vīrieši raka divas zemnīcas: savai ģimenei un ekskavatora apkalpei. Viņi strādāja nopietni, cenzdamies izmantot katru dienu, kad labs laiks. Un tēvs, pirmo reizi juzdams īstu dēla atbalstu, priecājās: aug palīgs. Viņam pat prātā rosījās doma, ja līdz ziemai neuzcels vidusskolu, ņemt puisi apkalpē tāpat bez algas — lai palīdz montēt mašīnas, lai pierod pie darba.

Pirmās zemnīcas tranšeja bija gandrīz izrakta. Strādādams Oļess apsvēra, kā tranšejā uzkaķēs no baļķiem sienu, lai būtu arī lodziņš, kas raugās uz dienvidiem, un

durvis, kas nelaiž cauri šai novadā parasto bargo aukstumu. Šķita, ka jaunajā vietā viss norisinās, kā vajag. Bet sirds tomēr bija nemierīga. Satraukums, ko bija izraisījusi nakts saruna ar sievu, neizgaisa. Ilanna gan ne reizi neatsāka šo sarunu. Taču Oļess pats tanī naktī bija kļuvis tāds kā redzīgāks, pēc daudzām sīkām pazīmēm, pēc tā, kā Ilanna, domādama, ka neviens viņu nenovēro, ilgi raudzījās Ustjā pamestās mājiņas fotogrāfijā, pēc tā, kā viņa mēdza teikt: «Bet pie mums Ustjā,» — pēc tā, kā viņa reiz, laikam aizmirsusies, cieši noteica: «Labs ir, pacietīsim maķenīt pēdējo reizi ...» — pēc visa tā Oļess saprata, ka viņa neko nav aizmirsusi. Viņš saprata un domāja: «Pareizi, ir tiesa: pietiks, diezgan klaiņots.»

— Un punkts! — Oļess skaļi iesaucās, pārtraukdams smagās domas.

— Tēt, ko jūs tā? — nesaprazdams atskatījās Saško, kurš svieda lejā tēva izrakto zemi.

— Ko un ko, svied tik zemi! — dusmīgi atcirta Pope-rečnijs, ķerdamies pie lāpstas. Prātīgi, nopietni šalca koki, reti, kā jau rudenī, iesvilpās putni, īgni šķindēja lāpsta, bet Oļess redzēja dārgās, skumja aizvainojuma pilnās ķiršu acis. «Varbūt vecuma dienās sev Varoņa titulu izdiedelēsi!» skanēja ausīs. «Ai Ilanna, Ilanna, kāpēc tā? Kā tu vari tā domāt par savu vīru, sešpadsmit gadu kopā nodzīvots! . . . Varoņa titulu!»

Un atkal līda galvā un tur rosījās, drūzmējās neparastas domas. Nu, ja tā nebija nauda, nebija slava, kas tad tevi atdzina uz šo taigu? Kāpēc maini ierastu māju pret šo zvēru alu? Nu? ...

— Saki — kāpēc tev gribas klīst pa pasauli? — viņš alkal skaļi ierunājās.

Saško atskatījās, bet vairs neteica ne vārda. Kaut kas savāds šinīs dienās notiek ar tēvu. Kļuvis dusmīgs, ātri saskaišas, pa miegam runā. Arī nupat . . .

— . . . Jau mati sirmi, bet lēkā taisni kā blusa no vienas vietas uz otru, ka tevi jods! . ..

«Nē, labāk nejautāt. Arī māmiņa tāpat. Un abi viens no otra slēpj. Tētim pierē, palūk, kādas grumbas! Senāk bija redzamas tikai tad, kad noguris, bet tagad kā ar nazi iegrieztas.»

— Saško, lokies ātrāk, citādi apbēršu tevi! — Oļess

kliedz, sviezdams lielākas zemes pikas, kas veļas lejā. Bet tad atkal stāv, atbalstījies ar krūtīm pret lāpstas rokturi, un skatās — nez vai uz dižegļu galotnēm vai pāri tām uz peldošajiem baltajiem, kā tikko nomazgātajiem mākoņiem. Taču seja viņam nav ne mierīga, ne sapņaina, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas raugās uz debesīm, bet gan satraukta un apmulsusi.

Senāk viss bija viegli izskaidrojams: jāceļ sociālisms, jāceļ komunisms. Lielie darbi prasa arī personīgus upurus. Bet vai tad Ustjā, no kurienes viņi atbrauca, kur bija ir darbs, ir māja, ir peļņa, ir cieņa, — vai tad tur, šajā milzīgajā, nesen uzceltajā elektrostacijā nebija tā pati septiņgade un tā pati komunisma celtniecība? Varbūt Hannai taisnība — klejot var jaunie, neprecējušies? Bet vai viņš tagad viens pats tāds mētājas pa Zaļo pilsētiņu, kuras ielās pa ceļam uz darbu var saēsties brūklenes un avenes? Cik daudz pazīstamu vēl no Dņepras, no Volgas, no Irtišas laikiem viņš sastapis šeit, pie Oņ-upes, starp pērļu zvejniekiem, kā te dēvē jaunatbrau-kušos celtniekus! Un pats Vecais? Viņam jau tuvu pie sešdesmit. Tad pēkšņi atmiņā atausa resnais mūlis, apaļā galva ar īsi apcirptajiem, zēniski sasukātajiem matiem, tetovētā roka un šis it kā aizvainotais raudulīgais te-noriņš:

Esam vīlušas lapas,

Ko vējš notraucis spēji;

Tas mūs dzenā un dzenā,

Un mēs nezinām, kurp ...

— «Vītušas lapas». Tfū! — Poperečnijs ar dusmām ietriec lāpstu smiltīs. Tad ierauga dēla satraukto seju un paskaidro: — Muša ieskrēja mutē — lai viņu jods!

— Tētiņ, tētiņ! — no augšas atskan meitas balss. — Māmiņa atsūtīja jums pakaļ. Pie mums sēd pats Nadtočijevs, pa trīs graudi cukura tasītē met... Māmiņa lika — skrejiet ātrāk.

— Pietiek, Saško! .. . Ejam, Rudīt, ejam!

Saule jau bija aizslīdējusi aiz koku galotnēm. No gravas gultnes reizē ar retu, šķiedrainu miglu, turēdamās pie lazdu krūmiem, augšup kāpa smaržīga krēsla. Bet sārtie saulstari, izlauzušies cauri krēslai, urbās zemē, aizdedzinādami tumsā kādu nobirušu lapu vai nolūzušu zaru, vai sarkanu mušmiri. Miklais vakara gaiss bija vēl

vairāk sveķu smaržas piesātināts, un klusumā vēl dzēlīgāk skanēja odu smalkās taures. Taču Oļess sajuta ne tikai fizisku nogurumu, kurš viņam allaž bija patīkams, bet ari smagumu galvā, it kā dienu būtu pavadījis nevis taigas gravā ar lāpstu rokā, bet piesmēķētā istabā, ilgstošā, garlaicīgā sapulcē.

Viņš steidzīgi soļoja uz savu telti. Nadtočijevs ir nevaļīgs cilvēks. Viņš nenāks tāpat vien viesos tēju dzert. Un patiešām, inženieris atnesis telegrammu: ekskavatoru izmēģināšana uz stenda beigusies. Pilnveidojums pārsniedzis gaidīto. Mašīnas sākuši jaukt ārā, gatavot tālajam ceļam. Un tagad nu abi, inženieris un strādnieks, noliecas pār saliekamo galdu, kur izklāts preču stacijas plāns; stacijai vēl trūkst rezerves ceļu. Milzīgās mašīnas jāsaņem, jāizkrauj, jāsamontē. Pēc ilga strīdiņa nolemj, ka mašīnas jāmontē turpat uz vietas. No turienes milzeņi atnāks paši. Tāpēc līdz karjeriem jāizbūvē ceļš. Sarunu biedri strīdas, rasē, svītro, un, lai gan istabā gaiss ir piesmacis, kā pats no sevis izzūd tas smagums, ko Poperečnija galvā uzkrājušas neparastās domas un neizlemtie jautājumi.

9

Tāpat kā daudzi cilvēki, kam arvien jaunas rūpes un darbs, Fjodors Grigorjevičs Litvinovs nemanīja savu jau diezgan lielo vecumu. Viņš ieturēja vienu un to pašu režīmu, ko bija pasācis vēl jaunības dienās — Dņepro-hesa celtniecības laikā. Cēlās tikpat agri kā zemnieki. Vasarā un ziemā viņš aplaistījās ar aukstu ūdeni un visur, kur vien viņu noveda celtnieka staiguļa liktenis, vadāja līdzi divas vecas svaru bumbas: divi pudi un pudu smago. Lielākā bumba glabājās mājā, mazākā tika rūpīgi slēpta kādā darba kabineta nomaļā vietiņā. No rīta, pirms mazgāšanās, Litvinovs vingroja ar lielo, bet dienā, klusākā brīdī, dažreiz, rūpīgi aizslēdzis kabinetu, ņēma rokā mazāko. To viņš dēvēja par smadzeņu vēdi-nāšanu.

Viņš bija neliela auguma, zaļoksnējs, ar platām, augstām krūtīm, stingru muskuļu apvītām rokām un īsiem pirkstiem; sestdienās viņam patika pasutināties pirtī, tur

viņš neganti pērās ar slotu un uz augšējās lāvas sadzina tādu karstumu, ka viri, kam dažreiz nebūtu nekas pretī noberzt priekšniekam muguru, velšus vēlās no lāvas zemē un četrrāpus līda pie durvīm. Bet viņš gulēja tur lielā, svelošā karstumā, stenēja aiz patikas un lūdza:

— Garu, uzmetiet vēl garu!

Arī pašsajūta Fjodoram Grigorjevičam nebija slikta. Kājas bija vieglas, jaunceltnes objektus viņš lielākoties apstaigāja, ģērbies garās biksēs un īsā jakā, uz pakauša atbīdījis žokejcepuri, kura lika apmainīta pret auseni vienīgi niknā salā. Viņš mēdza negaidot un pēkšņi ierasties vai nu pie kāda objekta, vai barakā, veikalā, frizētavā, vai arī nostāties rindā pie autobusa. Pārvaldē Ļitvinovs atgriezās tikai ap pulksten vienpadsmitiem, jau paspējis nokārtot daudzas darīšanas. Uz šo laiku viņam sagatavoja dokumentus, norīkoja apmeklētājus, nolika apspriedes, pasūtīja nepieciešamās telefona sarunas.

Nē, Ļitvinovs nevarēja žēloties par vecumu. Lai gan no vienas celtniecības uz otru viņam līdzi gāja iesauka «Vecais», pats viņš sevi nepavisam neuzskatīja par vecu.

Paretam iebraucis Maskavā, viņš sastapās ar jaunības draugiem, ar kuriem viņu saistīja atmiņas par Dņepro-hesa celšanu, un viņi, izcili saimnieciski darbinieki, galveno pārvalžu vadītāji, cienījami partijas darbinieki, dažs pat Centrālkomitejas loceklis, uzrunāja cits citu pa vecam — «puikas», «zēni». Ja gadījās sastapties pie kāda mājās, tad viņi pilnā kaklā ar patiku dziedāja vecās komjauniešu dziesmas.

Vienīgais, kas ar katru gadu uzmācīgāk Ļitvinovam atgādināja vecumu, bija tas, ka cilvēki ap viņu apbrīnojamā kārtā kļuva tā kā jaunāki. Viņam šķita, ka inženieri, hidrologi, ģeologi, mehāniķi, ārsti — visi, pat Centrālkomitejas locekļa kandidāts, Starosibirskas apgabal-komitejas sekretārs, ir jaunieši. Šī īpatnējā redzes malda pēc Fjodors Grigorjevičs reiz pat no Maskavas ar zinātnieku komisiju atbraukušo tehnisko zinātņu doktoru bija uzrunājis ar vārdiem: «Zini, puis, ko es tev pateikšu.»

Tanī rītā, par kuru runa, jau paspējis apmeklēt pāris objektu, Ļitvinovs ar steigu sēdās savā apvidus automašīna. Trīs meičas, ģērbušās vateņos un vatētās biksēs, pieskrēja viņam klāt un, mīlīgi raudzīdamās, lūdza:

— Vectētiņ, vai nepaķersiet mūs līdzi uz būvbedri? Mums vajag kā ēst: e&un aizgulējušās! . . .

— Nu, mazmeitiņas, kravājieties iekšā, — Ļitvinovs atļāva. Un, uztvēris ar ausi: «Meitenes, tas tak mūsu Vecais,» — nobubināja: — Nu, nu, veicīgāk, nav laika ar jums piņķēties!

Nosēdušās aizmugurē uz neērta dzelzs soliņa, meitenes gan tūdaļ aizmirsa Veco un, dedzīgi čukstot, ņēmās aprunāt kaut kādu Juriju, kurš dižojoties ar savu zaļo rumāņu cepuri un iedomājoties diezin ko; minēja arī kādu tur Labā Krasta Murku, kurā nez kāpēc ieķeroties visi puiši, lai gan tā, protams, esot tikai izkrāsota maita un matu sukājums «mēs dzīvojam alās», kādu tā uzčubinot no savām oranžkrāsas pinkām, tai nemaz nepiestāvot.

— Vai jūs no betona rūpnīcas? — iejautājās celtniecības vadītājs, nepalaizdams garām izdevību parunāties ar ļaudīm.

— Nē, mēs esam mehanizācija. Atslēdznieces.

— Nu, un kā jums tur iet?

— Kā iet? Slaistāmies. Ekskavatoru rezerves daļas no Urāliem nav pienākušas. Nav ko darīt. Mūsu darbiņš — pacelt un nomest. Bet priekšnieki — kas tiem kaiš? Tas pats jūsu slavenais Poperečnijs aiz gara laika rok kaut kādas zemnīcas. Viņš to var, nauda tāpat nāk, bet mums par velti jāslaistās, mums — norma. Vadītāji ... tik vien zina kā rokas plātīt.

«Jāparunā ar Nadtočijevu,» Ļitvinovs klusībā nolēma, bet šai praktiskajai domai sekoja cita: «Mjā, tātad vectētiņš . . . Ērmoti . . . Protams, patiešām četri mazbērni. Kas ir, tas ir, bet tomēr ... Ir taču pareizi, pensijas vecums nāk virsū, cik daudzi draugi jau aizgājuši pensijā!» Ļitvinovs nopūtās.

Ļoti iespējams, ka šī ir viņa pēdējā jaunceltne. Tagad priekšroka jauniešiem. Un pareizi ir. Viņš pats jau divdesmit piecu gadu vecumā strādāja par būvdarbu vadītāju. Bet kurš gan no šiem zeņķiem spēj piecas reizes no vietas izcilāt pudu smagu svara bumbu? Nadtoči-jevs? Petīns? Kapanadze? Un tad vēl piemērs — Centrālkomitejas sekretārs gados vēl vecāks, bet jaunāks par jaunu — visu paspēj un arī ir vectēvs.

Šī doma kaut kā nomierināja. Viņš atcerējās šo cilvēku, kādu to bija redzējis pirmo reizi, — vēl jaunu

strupdeguni baltā krievu kreklā. Viņi, Dņeprohesa cēlāju delegācija, toreiz bija ieradušies pie Sergo Ordžoniki-dzes līigt, lai Maskava pirms plānā paredzētā termiņa dod mašīnu detaļas, kuru dēļ aizkavējās agregātu montāža. Sergo pacienāja delegāciju ar aukstu boržomu no apsvīdušām pudelēm, klausījās un ūsās slēpa smaidu.

— ... Nebūs labi, biedri celtnieki, man ar savām pavēlēm aizsteigties priekšā valsts plāniem. Es, protams, to varu, bet tas nebūs pareizi. Aizejiet labāk ar šo spēkstacijas cēlāju lūgumu pie Maskavas boļševikiem, pie viņu jaunā sekretāra. Viņš ir jauns puisis, entuziasts. Pārlieciniet viņu, lai pierunā galvaspilsētas strādnieku šķiru palīdzēt jums tā pa draugam. Maskavieši ir tādi: ja aizkustināsiet viņu sirdis — kalnus apgāzis . . . Nu. ja nekas nesanāk, tad — pie manis . . .

Ļitvinovam par lielu brīnumu, bija izrādījies, ka Maskavas komitejas sekretārs tikai mazliet vecāks par viņu pašu. Tas nosēdināja Dņeprohesa delegātus un, jau Iri uzlūkodams viņus ar savām nelielajām, gaišajām un droši vien labi redzošajām acīm, vircodams runu ar jokiem, sāka pratināt kā tiesā par darīšanām, par celtniecību, par sacensību, kas tolaik vēl tikai sākās. Sekretāru nepārtraukti savienoja pa tālruni ar vajadzīgajiem ļaudīm. Skanīgā, neatlaidīgā balsī tas katrreiz sāka sarunu ar vienu un to pašu frāzi:

— Pie manis patlaban sēd biedri, vai zināt, no kurienes? Nezināt. No Dņeprohesa celtniecības. Viņi, lūk ... — Tālāk tika izteikts lūgums, pēc tam pasacīts: — Nu, palauziet galvu. Zinu, ka nav viegli, bet kas tad lūdz? Dņeprohesa celtnieki! — Un. uzkāris klausuli, taujāja atkal līdz nākamajam izsaukumam: — Nu, bet kā sievietes? Vai viņu daudz? Kā ar ēdnīcām? Pie mums vēl draņķīgi,, varu iedomāties, kā tur pie jums . . . Bet izpeļņa? ... Jā, bet vai vecie zinātņu vīri ir samierinājušies ar to, ka tiks applūdināta Sagaidačnija sala? . . .

Tad pēc kāda tālruņa zvanā sekretārs pietrūkās kājās, noskatīja mūs visus ar savām jautrajām acīm un, uzbāzis uz gaišajiem matiem žokejcepuri ar pogu priekšā, kā zēns draiski aicināja:

— Nu, ejam apspriesties ar strādnieku šķiru. — Izlaidis mūs no kabineta un pa ceļam uzsaucis sekretārei: «Vajadzības gadījumā meklējiet vai nu «Dinamo» vai

«Šarikā»,» — aizsteidzās mums garām un noskrēja pa kāpnēm lejā . . .

Visbrīnišķīgākais bija pēc trīsdesmit gadiem. Ļitvinovs pirms braukšanas uz Divnojarsku aizgāja uz Centrālkomiteju, lai saņemtu pēdējos norādījumus. Viņš atkal sēdēja šā vīra kabinetā un izteica tam savas domas, aizstāvēdams Oņupes kaskādes pilnīgu, kompleksu izmantošanu, kas tolaik vēl bija ļoti apstrīdams jautājums. Bet sekretārs, pārtraucis pierādījumu virkni, pēkšņi iejautājās:

— Jūs, Fjodor Grigorjevič, trīsdesmitajos gados laikam bijāt pie manis Maskavas komitejā? . . . Pag, pag, par ko tad tur bija runa? — Viņš nepacietīgi pakustināja pirkstus. — Ak jā, par lāpstiņām un gultņiem, lai tos nelabais . . . Bijāt taču? — Viņš pēkšņi iesmējās, tāpēc platā, apaļā seja atkal kļuva draiski zēniska. — Vai atceraties, kā mēs klanījāmies Maskavas strādnieku šķirai? Ko? . . . Tātad jūs atkal karagājienā? Vai pulvera vēl pietiek? Nu, nu, piedodiet, ka pārtraucu, tātad jūs domājat, ka jāizmanto visa kaskāde? Tā, tā . . . Bet ir arī citādas domas: ļoti daudz aramzemes applūdināsiet ... Kā būs ar to? Vai esat apsvēris? Labi apsvēris? . . .

Šīs atmiņas Ļitvinovu kaut kā nomierināja — vēl pulvera gana. «Mēs vēl sevi parādīsim visiem šiem zeņķiem . . . «Vectētiņ, paved ...» Nē, draiskules, sieviete ir tik veca, cik veca viņa izskatās, bet vīrietis tik, cik vecs viņš pats jūtas. Tas ir gaužām pareizi.» Viņš kā uzvarētājs atgāzās pret sēdekļa atzveltni un, lai gan uz grambām nežēlīgi kratīja un šūpoja, norīkoja:

— Petrovič, piedod gāzi, neved jau olas!

«Nekas, nekas. Kad pabeigsim celt Divnojarsku, var vēl kādu iedot — var iedot Ustjčernavu.»

Ustjčernava, nākamā aiz Divnojarskas, — visaugstākā kaskādes pakāpe. Tas bija Ļitvinova sen lolotais sapnis. «To vajadzētu dabūt gatavu pašās beigās, iecirst zemeslodē vēl vienu rētu, lai vēlreiz papriecājas tauta, pēc tam varbūt patiesi varētu aiziet arī pensijā . . . Vectē tiņš . . . Redz kā. Šis vectētiņš vēl parādīs, ko spēj . ..»

Pie zemajām, no dēļiem celtajām lielās mehanizācijas ēkām meitenes izlēca no mašīnas, aizejot nobērdamas: — Paldies, Fjodor Grigorjevič! . .. Laimīgu ceļu! ... Atvainojiet par traucējumu! . ..

Mašīna sāka iet lēnāk, Ļitvinovs iegrima domās: «Vectētiņš! Pareizi jau ir: ļoti daudz grumbu saradies pēdējā laikā. Grumbas, velns tās parāvis! Bet vai grumbas sejā kāda nelaime, lai tikai sirdī nebūtu grumbu.» Šī doma viņam iepatikās — sirds bez grumbām! Viņš nolēma to iegaumēt. Varbūt kādreiz noderēs. «Patiesībā tas cilvēka mūžs ir pārlieku īss. Tikko esi sācis just dzīves garšu, tikko esi pieņēmies prātā, tā — nodod lietas ...»

— Nekas, Fjodor Grigorjevič, jūs mums esat kā svaigs gurķītis, — pēkšņi ierunājās Petrovičs, piegriezdams mašīnu pie Oņhesa celtniecības pārvaldes nama — no baļķiem celtas divstāvu ēkas.

— Ko? Par ko tu runā? — Ļitvinovs satrūcies jautāja. Izlikties viņš neprata, tāpēc noskaitās: — Kur tu bāz savu degunu? Un vispār runā, bet zini mēru. Saproti?

Uzgaidāmajā istabā sacīja, ka nozīmīgu tālruņa zvanu neesot bijis, steidzamu dokumentu arī ne, un celtniecības vadītājs, atstājis, kā viņš mēdza teikt, «pirts priekšā» cepuri un virsjaku, negāja vis uz savu kabinetu, bet devās pie Petīna, kuram pārvaldes ēkā bija ierādīta vislielākā un saulainākā istaba, kur agrāk rīkotas kopējās sapulces. Celtniecības vadītājam ienākot, cilvēki uzgaidāmajā istabā piecēlās kājās. Piecēlās visi, tikai divi ne. Arī šos divus Ļitvinovs paguva apskatīt: vājš, sīka auguma zeņķis ar bālu seju, kas nosēta ar spilgtiem vasaras raibumiem tā, ka atgādina dzeguzes olu, un drukna meitene ar zēngalviņu, sārtiem vaigiem un brillēm uz strupā deguna. Pirms ieiešanas Petīna kabinetā viņš ievēroja pat to, ka šo briļļu tumšajā ietvarā trūkst viena stikla.

Uzkāris svārkus uz krēsla atzveltnes, palicis svīterī, no kura apakšas raudzījās labi iestīvināta apkaklīte un nevainojami balts krekls ar satīna uzročiem', Petīns, tāds mierīgs, lietišķs, sēdēja pie liela galda, uz kura zaļās virsas nebija redzams nekas cits kā tikai dienas gaismas spuldze, pildspalvas paliktnis un mapes ar dokumentiem. Petīnam iepretim uz krēsla maliņas sēdēja Zaļās pilsētiņas komandants, demobilizēts virsnieks, ģērbies vecos, bet kārtīgi izgludinātos formas svārkos. Celtniecības vadītājam ienākot, saruna tika pārtraukta. Komandants gribēja iet prom, bet Ļitvinovs iesaucās: «Turpiniet, turpiniet!» — un, uz pirkstgaliem iegājis dziļāk istabā, nosēdās apspriežu galda galā.

— ... Sākumā esmu spiests izteikt jums rājienu, — sacīja Petīns, balsi nepaceļot, — un atgādinu jums, biedri, ka netiekat galā ar saviem pienākumiem. — Ļit-vinovam viņš paskaidroja: — Kā tad citādi? Partija viņam uzticējusi tādu iecirkni — sadzīvi. Cilvēku sadzīves kārtošanu, bet viņam Zaļajā pilsētiņā krāsnis dūmo, telšu šuvēm cauri pūš vējš. Remonts nav pabeigts, vēl nav pat iesākts . . .

— Biedri Petīn, jūs taču zināt, cilvēkus man nedod, materiālus arī ne. Cik reižu esmu ziņojis pārvaldei . . . Āre, — komandants vilka no kabatas ārā kaut kādus dokumentus.

Petīns neņēma tos pretī, sparīgi piecēlās kājās.

— Diezgan. Es atbildu par to, kas man uzticēts. Jums jāatbild par to, kas jums uzticēts. Sapratāt? Ja nesaprotat, tad jūs tādā amatā nevar atstāt nevienu brīdi. Vai to jūs saprotat?

— Tieši tā, — komandants klusi atteica un pat sasita papēžus. Viņa parupjo seju pārklāja sārti plankumi un cieši noskūtie vaigi trīsēja. — Būs izdarīts . . . Atļausiet iet?

— Ejiet.

— Nē, pagaidi! — ierunājās Ļitvinovs. — Vai par materiālu pieprasījumu tu te nesamuldēji? Dod šurp savu arhīvu! — Šaurās, zilās acis urbtin urbās komandantā, kurš bija nedroši apstājies istabas vidū. Ļitvinovs sita sev pa kabatām. Brilles bija palikušas kabinetā. Turēdams papīru atstatu, viņš centās to izlasīt. — Nu, kāda var būt runa, ka «būs izdarīts». No kā tad? . . . Gļēvulis, lupata . . . Boļševiks neviena priekšā nedrīkst asti no laist . . . Tā ir pasaki — nekas netiks izdarīts, kamēr nedosiet lik un tik ķieģeļu, tik kokmateriālu, tik dēļu un tik — naglu . . . «Būs izdarīts» ... Ko tu gan domā, vai materiālus zagt taisies? . . . Uzraksti vēlreiz pieprasījumu un atnes šurp . . . Bet cilvēkus negaidi, to nebūs. Mobilizē pašus iedzīvotājus: sak, ja negribat salt — labojiet. Edz še, stāsta, ka Oļess Poperečnijs ar savu puiku divas zemnīcas dabūjis gatavas — vienu sev, otru. apkalpei. Mācieties! Bet tagad — soļos — marš.

Un, kad durvis aiz komandanta aizvērās, Ļitvinovs paskaidroja vaininieka balsī:

— Atvainojiet, Vjačeslav Anaņjevič, ka iejaucos ... Jūs jau viņus pazīstat, kara laika lolojums. Tur taču vajadzēja tikai pieprasīt, apgādāja ar visādiem materiāliem, kā saka, līdz kaklam. Tāpēc arī atradinājušies galvu palauzīt. Varbūt rājienu tūlīt nevajadzētu, ko?

— Citādi nevar, Fjodor Grigorjevič, — Petīns stingri atteica. — Un katrā ziņā ar pavēli. «Taigas Uguņu» redakcija taču pārsūtījusi vēstuli. Skat, tur tā ir. «Ciemats nav ziemāi sagatavots» . . . Nu, lai nu būtu «Taigas Ugunis», bet var taču aizrakstīt «Pravdai», «Izvestijām». Jūs zināt, kādi tagad ļautiņi kļuvuši! Un tad vairs nebūs viņam vien jāatbild . . .

— Nu, ja esat izteicis rājienu, tad noformējiet, — Ļitvinovs negribot piekrita. Un pēkšņi gurdeni nolaida plecus. — Vai sibīriešu vēstuli izlasījāt? Ko teiksiet par to?

— Ērmoti ļaudis. Lokālisti. — Petīns pacēla no galda ar zīmuli šur un tur pasvītrotu dokumentu. — Grib tuvoties komunismam ar dalienas kņazu apvārsnīti!

Ļitvinovs paņēma papīra lapu un, atstatījis to izstieptā rokā, pārlaida acis dokumentam, kas bija adresēts partijas Centrālkomitejai un Ministru padomei, bet noraksts atsūtīts celtniecības pārvaldei. Tā bija vispusīgi, prasmīgi uzrakstīta vēstule. Tanī bija runa par to, par ko savā laikā Ļitvinovam ar šaubām bija ieminējies Centrālkomitejas sekretārs, — par lielajiem zaudējumiem, kādus Starosibirskas apgabalam, kas sācis strauji industrializēties, nodarīs daudzu apdzīvotu, auglīgu upes palienes masīvu applūdināšana. Tagad tur bija šī tālā novada maizes klētis un piena lopu fermas, kas apgādāja daudzas vecās un jaunās apgabala pilsētas ar labību, pienu un gaļu. Sibīrijas jūra, pēc Divnojarskas elektrostacijas projekta, pārplūdinās daļu šīs zemes, kas apstrādāta jau Jērma ka laikā. Daudziem kolhoziem, kas atrodas augšpus nākamā aizsprosta, vajadzēs likvidēt saimniecību un desmitiem, varbūt pat simtiem tūkstošu cilvēku — pamest ciemus, sādžas, pat vienu pilsētiņu un aiziet dziļāk taigā uz neapdzīvotām vietām.

Ļitvinovam pašam viss bija skaidrs. Viņš tā bija saaudzis ar šo lielo projektu, ka aizvērtām acīm varēja

iztēloties visu milzīgo rūpnieciski enerģētisko kompleksu, kas pēc dažiem gadiem radīsies pie Sibīrijas jūras, kura gan vēl pastāv tikai skicējumos. Dņeprohess, Magņito-gorska, Komsomoļska pie Amūras — visas šīs milzu jaunceltnes, kas saviļņoja cilvēku prātus Ļitvinova jaunības dienās, likās niecīgas salīdzinājumā ar šā neizmantotā bagātā novada atdzimšanas perspektīvu. Taču, būdams vecs boļševiks, viņš zināja, ka var domāt arī citādi, ka tie, kuriem lielais projekts ir tikai abstrakts sapnis, Oņupes palienes appludināšana var pat uzskatīt par pret valstisku darbu.

Pārlasīdams dokumentu, kurā bija doti apsvērumi, aprēķini, tabulas un pat applūdināmo zemju karte, Ļitvi-novs nevarēja neuztraukties. Viss bija pārliecinoši. It īpaši iespaidīga bija karte, kurā kāda prasmīga roka atzīmējusi visus pārvietojamos kolhozus un izkrāsojusi oranžā krāsā, tas ir, ugunsgrēka krāsā, Visu appludināšanai nolemto aramzemi. Petīns pa reizei uzmeta acis celtniecības vadītājam: «Ir gan gauss domātājs. Nu, kas tur tik daudz jāpētī, zina taču no galvas,» — viņa tievie pirksti nepacietīgi bungoja pa galda stiklu. Atskanēja tālruņa zvans, viņš nocēla un pakāra klausuli. Sekretārs iebāza pa durvīm galvu, bet uzdzirda skarbu: «Aizņemts!» Ļitvinovs beidzot izlasīja vēstuli līdz galam. Pusi no pēdējās lappuses aizņēma paraksti. Pirmais bija parakstījis lauksaimniecības arteļa «Sarkanais arājs» priekšsēdētājs Inokentijs Sedihs.

— Mjā .. . — Ļitvinovs domīgi nodīca.

— Ak, šis zemnieku stulbums! — Petīns pūlējās savaldīties, bet tas viņam slikti padevās. — Jau uz komunisma sliekšņa, bet vēl tāda privātīpašnieciska domāšana. Novadā tiek radīts brīnums, kas atmodinās visu upi, bet viņi, redziet, negrib pavirzīties tālāk, dot tam vietu. — Viņš pārliecās pār galdu un, noklusinājis balsi līdz čukstam, jautāja, rādīdams uz karti: — Bet vai jūs, Fjodor Grigorjevič, nedomājat, ka viņus sakūda kāds no apgabala vadītājiem: redziet, aprēķini, rasējumi, karte . . . Es, protams, te vēl daudzus nepazīstu, bet jums jāatzīst, ka visi šie termini — «izmantošanas koeficients . ..», «apgabala lauksaimniecības balansa debets...», «ekonomiskās pārkārtošanas ceļi ...» — nav kolhozu izteicieni. Ir taču zinājuši, kādus pierādījumus pabāzt zem deguna,

bijuši informēti pat par strīdiem, kādi norisinājušies Maskavā. Ja varētu uzminēt, kas viņiem visu to sacerējis? — Petīna pirksti nervozi bungoja pa stiklu.

— ... Jā, vecais draugs Inokentij Savatejič, iegrūdi tu mums duncīti zem piektās ribas, — Ļitvinovs domīgi sacīja. — Tāpēc es skatos, ka viņš atkal atsācis būvēt klubu uz salas. Milzīgu!... Ūdenī nogremdējamai Kite-žas pilsētai tādus neceļ. Un galvenais — klusītēm.. . Mjā. Gaužām nopietni . . . Redziet, grib mūs atgriezt pie pirmā varianta — aizsprostu vairāk uz leju, mazāku gultni, bez lielu platību appludināšanas. — Ļitvinovs saviebās. Viņam ļoti nepatika šis pirmais piesardzīgais projekts, kas pārvērta Divnojarskas staciju no unikuma vienkārši lielā hidrotehniskā saimniecībā, kādu valstī nav mazums un ar kādām šo novadu nevar atmodināt . . .

— Apskaužu jūs, ka varat būt tik mierīgs. — Vjačes-lavs Anaņjevičs pētījoši raudzījās uz sarunu biedru, kurš grozīja rokās vēstuli: ko viņš izliekas? Vai jau nobijies? Vai arī kaut ko saodis tur, no augšas, un taisās griezt kažoku uz otru pusi, izlocīties?

— Tādi jautājumi apspriežami tikai mierīgā garā, — Ļitvinovs domīgi ierunājās. — Vai esi dzirdējis, ka pie mums Dņeprohesa celtniecībā kāds ievērojams zinātnieks no aizsprosta metās uz galvas ūdenī, kad sākām applūdināt Sagaidačnija salu?

«...Vai tiešām viņš to no visas sirds?» Petīns pat ar tādu kā žēlumu uzlūkoja Ļitvinovu, viņa gurdeni nolaistos plecus, noliekto apaļo galvu. «Uz leju, ar jums iet uz leju, mans draugs. Kur nu jums tagad tādu staciju dabūt gatavu!» Bet sacīja viņš samierinoši:

— Kad tad tas bija? Kopš tā laika esam sociālismu uzcēluši. Ir izaudzinātas jaunas paaudzes sociālistisku cilvēku, kuriem kapitālisms ir pilnīgi svešs . . .

— Mjā, bet es domāju, ka arī komunismā cilvēkiem nebūs viegli šķirties no iesildītas ligzdas, pamest sentēvu kapenes ...

— Nu, vai zināt . . . Man gan ir brīnums, kā Sedihs ar savu psiholoģiju var būt partijas biedrs? Sieva stāstīja, un jūs arī pats esat redzējis: īsta budžu sēta — stipras durvis, atslēgas, aizšaujamie r.. Dievmāte tur kaut kāda, svētlampiņa, burvju zālītes.,. Un tas viss Zemes mākslīgo pavadoņu laikmetā!

— Budžu sēta? — Ļitvinova balss kļuva smalka, spiedzoša. — Bet vai jūsu laulatā jums neziņoja, ka šie Se-dihi — tēvs un dēls — visā palienē labākie mednieki — kara laikā, kad ļaudis aiz bada no kājām krita, laivām vien veduši uz Starosibirsku samedītos zvērus un putnus un par visu savu peļņu nopirkuši armijai tanku? Tas tā arī nosaukts — «Oņupes mednieks». Lampiņa dūrusies acis, bet valsts vadītāja pateicība par šo tanku — ne. Tā taču ierāmēta karājas redzamā vietā, kambarī. Kā tad tā? Būtu jūs pajautājis savai laulātai . . .

Petīns jau bija brīdināts, kas var gadīties, kad šīs kuplās uzacis, kas atgādina kāpurus, sāk tik nervozi staigāt pa izliekto pieri, kad priekšnieka balss pāriet falsetā un viņš sāk uzrunāt ar «jūs». Nostāsti par Vecā ātrajām dusmām pavadīja viņu no vienas celtniecības otrā. Te viņš bija pieķēris kādu inženieri melos un zvēlis ar dūri pa galdu tā, ka tas pāršķēlies; tur atkal satvēris kabatā zagļa roku un saspiedis tā, ka nobrīkšķējuši kauli. Arī pats Petīns bija par aculiecinieku tam, kā vienreiz ministrijas kolēģijā, kad izcils ministrijas darbinieks sāka likt galdā kādas tendenciozas pārbaudes ne visai precīzos aklus, Ļitvinovs, pietrūcies kājās, smalkā falsetā iesvieda šim darbiniekam sejā tādu vārdu, kādu pēc tam neviens neuzdrošinājās atkārtot, kad incidents tika apspriests partijas sapulcē . ..

— ... Esmu cilvēks, kas šeit tikko ieradies, jūs, protams, viņus visus labāk pazīstat, — Vjačeslavs Anaņje-vičs samierinoši sacīja. — Es varu tikai ieteikt stingrāk pievilkt grožus šim Sediham. Ar to jātiek galā nekavējoties. Jūs esat vīrs ar lielām pilnvarām, jūs tur augšā pazīst.

— Arī viņu pazīst. Viņš ir Sociālistiskā Darba Varonis.

— Nu, Varoņu ir daudz, bet Oņhesa celtniecības vadītājs ir tikai viens.

— Viņu te visi ciena, viņam gudra galva. Centrālkomitejas sekretārs, runādams sibīriešu sanāksmē, viņu nosaucis par bāku.

— Jā? — uzreiz kļuvis nopietns, Petīns pārjautāja. — Es to nezināju ... Nu, tad patiešām jārīkojas piesardzīgāk . . .

— Dod šurp to vēstuli, — Ļitvinovs ne visai laipni Petīnu pārtrauca. Viņš paslēpa papīra lapiņas iekšējā

kabalā. — Ar cilvēkiem jārunā cilvēcīgi. Tie jāpārliecina, tiem jāpierāda . . . Zini ko? Rit ir brīvdiena. Ņemšu un aizbraukšu pie Sedihiem. Varbūt viņi atsauks šo savu vēstuli ... — viņš smagi piecēlās un piepeši pajautāja: — Nu, kā klājas dzīvesbiedrei? Laikam garlaikojas? Vai viņa negribēs braukt mums līdzi uz Krjaževu, satikties ar saviem paziņām? Varbūt arī tu? — Zilās acis jau labsirdīgi smaidīja. — Varbūt painteresēsies par budža dzīvi, par atslēgām un lampiņām, ko? . . . Apsolu tādu zivju zupu, kādu visā pasaulē neatradīsi, tikai Krjaževā tādu vāra. To dēvē par vientuļnieku zupu . ..

Viņš pagājās un atgriezās atpakaļ.

— Un es vēl palūgšu tevi: pārbaudi, kā tur Urālos ar ekskavatoru nosūtīšanu. Jāpaskubina, citādi pie mums ... — viņš atcerējās trīs jocīgās meičas, kas viņu bija nosaukušas par vectētiņu, un pasmaidīja. — Āre, runā, ka pie mums ļaudis slaistoties.

10

Diena bija gara, grūta, pilnum pilna ar lielām un mazām rūpēm, ar dokumentu kaudzēm un sarunām pa tālruni gan ar Starosibirsku, gan Maskavu, gan citām pilsētām, no kurām uz šejieni, uz Divnojarskas ciemu, kas vēl nebija atzīmēts nevienā lielāka mēroga kartē, veda mašīnas, materiālus, sūtīja ešelonus ar cilvēkiem. Taču pirmais laika posms, kad simtiem kilometru tālu šalca neskarta, neizstaigāta taiga, kad Oņupe tāpat kā pirms miljona gadu ar dārdoņu trieca savus straujos ūdeņus caur Negantās krāces melno šķietu, kad, pētot pat sīki izstrādātus plānus un precīzus aprēķinus, nevarēja iedomāties, kas te būs uzcelts pēc četriem gadiem, — šis laika posms jau bija garām.

Pa kabineta logu caur dižegļu kuplajiem zariem Ļit-vinovs tagad redzēja taigā izcirstu stigu, gar kuru pa labi un pa kreisi rindojās pagaidām gan vēl tikai koka un tikai divstāvu nami. Vairākās vietās, kuras citu no citas šķīra mežu masīvi, jau bija redzamas darbnīcas, garāžas, mašīnu parki, būvvietas, betona un kokapstrādāša-nas rūpnīcas. Tām ar laiku vajadzēs izvērsties plašumā un apvienoties saskaņotā ražošanas kompleksā.

Celtniecības darbs vēl noritēja ncritmiski, kā tas mēdz būt pirmajos gados: trūka gan darba roku, gan mašīnu, gan materiālu. Vēl nenoregulētie mehānismi darbojās ar traucējumiem. Taču laiks, kad vajadzēja savienot visas šīs dažādi strādājošās grupas ar karalaika tālruņa vadiem vai pat ar sakarnieku palīdzību, laiks, kad sniega vētras apturēja kustību uz ceļiem un tāpēc dažreiz trūka pat maizes, kad produktus attālākajiem objektiem vajadzēja pievest ar traktora ragavām, laiks, kad mazbērnu novietņu un bērnudārzu trūkuma pēc sievietes pārvaldē sacēla lielus tračus, — šis katram celtniekam grūtais laiks jau bija aiz muguras.

Tagad katru iecirkni pārzināja cilvēks, kuru Ļitvinovs pazina un iepazina arvien labāk. Visus celtniecības nozarojumus, kas bija izkaisīti desmitiem kilometru platībā, viņš, vadītājs, jau sāka uztvert kā sava ķermeņa turpinājumu un gandrīz fiziski juta, kur sāp, kur spiež, kur slikti piekļūst asinis, kur trūkst gaisa. Ļitvinovam bija iestājies vispatīkamākais laiks, kad vadot var radīt pašā darba gailā.

Tāpēc rūpes vairs nebija lik lielas un grūtības, kas radās no jauna un prasīja neparastu atrisinājumu, vairs tā neuztrauca. Tās pat izraisīja enerģiju. Bet vēstule, ak, šī vēstule . . . Petīnam viss šķiet vienkāršs, viņš nesen atbraucis, nevienu šeit nepazīst. Viņam, inženierim, viss liekas skaidrs. Viņš redz tikai divus projektus un mierīgi izlemj: otrais labāks, perspektīvāks. Bet Ļitvinovs redz cilvēkus, kas rakstījuši vēstuli, pazīst tos kā gudrus, godīgus. Vēl vairāk, viņš saprot to rūpes, saprot, ka tie aizstāv ne tikai iesildītās ligzdas, ne tikai savus ciemus, bet arī visas tautas intereses, kuras tie skatījuši no cita redzes viedokļa. Trīs deputāti, apgabalkomitcjas loceklis, divi Sociālistiskā Darba Varoņi, — kā tad tiem var «stingrāk» pievilkt grožus! Novada saimnieki! Maskava var viņus uzklausīt.

Nē, jāpārliecina, katrā ziņā jāpārliecina vismaz šis Inokentijs Sedihs, kurš tiem, protams, barvedis. Bet vai viegli pierādīt cilvēkam, ka jāpamet viss, kas ar tādām pūlēm iekarots, apgūts, un jāsāk dzīve no jauna taigā? Ļitvinovs redzēja savā acu priekšā kalsno vīru ar plēsoņas putna profilu. Tas ir krams. Ej tam pierādi . . .

Vēstule bija pārtraukusi parasto darba ritumu. Pie-

vakarē Ļitvinovam sāka sāpēt galva. Viņš paziņoja Petl-nam, ka ies uz māju, un norūpējies un drūms izgāja no kabineta. Koka kāpnes spalgi čikstēja zem kājām. Viņš jau gribēja ķerties pie ārdurvju roktura, kad no ģērbtuves pustumsas iznira divi stāvi un aizkrustoja ceļu.

— Nu, kas vajadzīgs? — Ļitvinovs nelaipni norūca, sazīmējis sīko puisi un meiteni brillēs ar vienu stiklu.

— Mēs, biedri priekšniek, pie jums svarīgā lietā, — paziņoja jaunietis ar teteraino seju, ieņēmis karavīra stāju un pat sasitis papēžus.

— Personīga, šausmīgi svarīga lieta. Tikai, lūdzu, nedomājiet sūtīt mūs uz kadru daļu. Mēs tur jau trīs reizes bijām. Arī pie biedra Petīna nesūtiet, mēs arī pie viņa bijām un vairs neiesim, — steigšus nobēra meitene, pielaikodamās Ļilvinova soļiem un no sāniem raudzīdamās viņam sejā. — lTn ņemiet vērā, runa ir par visu mūsu dzīvi, un jums noteikti vajag mūs uzklausīt. Jūs esat pēdējā instance.

Meitenes labā, ar stiklu aizsargātā acs raudzījās lūdzoši, pat ļoti lūdzoši, toties kreisā, plati atplestā skatījās prasīgi, nikni. Un tik aizvainota, tik dusmīga izskatījās šī neaizsargātā acs, ka skaudrais īgnums, kas jau lauzās uz āru, tūdaļ nez kā noplaka.

— Nu, pēdējā instance klausās. Tikai, draugi, — īsi, tāpat ejot. Pirmkārt — pēdējā instance nogurusi, otrkārt — grib ēst. — Un, sabāzis rokas dziļi kabatās, Ļitvinovs neapstādamies jautāja: — Kas jūs esat?

— Es esmu Vaļa, viņš — Igors.

— Biedri priekšniek, es ziņoju: mūs nepieņēma

darbā, — jaunietis stingri pateica. — Gandrīz visus, kas atbrauca kopā ar mums, pieņēma, bet mūs nepieņēma: neesot vervēti, pašplūsmas ceļā, — tas viens.

— Bet otrs?

— Bet otrs . . . Ziniet, man vāja redze, — Vaļa paziņoja, — bet viņš, Igors, izslēgts, tas ir, atskaitīts, tas ir, vienkārši nav pieņemts virsnieku skolā pēc Suvorova skolas beigšanas: plaušas, ziniet. — Enerģiskā Vaļa cieši turēja Ļitvinovu zem rokas, un tagad viņš neviļus pielaikojās viņas solīšiem. — Bet mēs gribam strādāt Divno-jarskā. Mes atbraucām šurp nevis savervēti, bet pēc sirds dziņas, kā raksta avīzēs. — Un pēkšņi izgrūda: — Mēs

no šejienes nekur projām nebrauksim, dzirdiet! ... Mēs par jums sūdzēsimies. Mēs rakstīsim Centrālkomitejai.

Kaut ko senu, ļoti pazīstamu Ļitvinovs saklausīja šai dedzīgajā, neatlaidīgajā balstiņā. Pēkšņi kļuvis jautrs, viņš jautāja:

-— Vai tad jūs dzīvesbiedri esat, vai, vīrs un sieva?

Jaunie ļaudis palika stāvam. Pat vēl gluži šaurā mēness sirpja gaismā bija redzams, kā viņi nosarkst.

— Mēs? . . . Kāpēc jūs tā domājat? Mēs esam bēdu-biedri, — Igors mulsi atteica.

— Ziniet, jūsu Petīns, viņš mums tā pateica, — meitenes apaļā, zēniskā seja atveidoja augstprātīgi laipnas pašpaļāvības izteiksmi. — «Es brīnos, kā jūs, jaunie ļaudis, to nesaprotat? Komjaunatne sūta uz jaunceltni savu eliti, bet jūs . . .»

Viss teiktais tik ļoti izklausījās pēc Vjačeslava Anaņ-jeviča, ka Ļitvinovs sāka smieties. Vaļa un Igors izbrīnījušies saskatījās, bet viņš, brīdi klusējis, atkal iesaucās: «Eliti! Nu ir gan pateicis,» — un no jauna sāka smieties. — Eliti! Ai, sasmīdinājāt jūs mani. — Tad pēkšņi viņš kļuva nopietns.

Nelīdzenais greidera ceļš, gar kura malām divās rindās rēgojās izlauztie celmi, bija bedrains. Viss bija nosarmojis, kā ar biezu kārtu sāls nobārstīts. Jaunā mēness gaisma, lauzdamās cauri reto lapegļu vainagiem, plāja zem kājām kustīgiem gaismas lāsumiem izrakstītu paklāju. Sala skartie dubļi bija cieti kā akmens. Jaunie ļaudis vienā gabalā klupa, bet druknais vīrs soļoja savā raitajā, gāzelīgajā gaitā, it kā viņam būtu kaķa redze.

Beidzot pie divām lielām izlauztu sakņu kaudzēm ceļš sadalījās vairākās taciņās un ceļabiedru acu priekšā iemirgojās telšu pilsētiņas nespodrās ugunis. Pa taciņu, kas bija tikai viņam saredzama, Ļitvinovs aizveda jau niešus pie telts, pie kuras skaidri izcēlās kārnās apvidus automašīnas siluets.

— Te nu ir mana māja, — sacīja celtniecības vadītājs, apstājies pie koka tambura.

— Bet kā tad ar mums? — Igors jautāja bezcerīgā balsī.

— Nē, mēs jūs tā projām nelaidīsim. Tas ir negodīgi. — Vaļa droši nostājās durvīm priekšā. — Jūs tā no mums vaļā netiksiet, — apņēmīgi sacīja zēnam līdzīgā

meitene. — Jūs esat pēdējā instance. Mēs, protams, neesam elite, mūs neviens nav savervējis, bet es pabeidzu skolu ar zelta medāli, Igors savu skolu — arī teicami. Kā padomju pilsoņiem mums ir tiesības . . .

— Vispirms jums ir tiesības pēc salšanas izdzert tasīti karstas tējas, — Ļitvinovs viņu pārtrauca, vēl arvien rakņādamies savā pagātnē un pūlēdamies atcerēties, ko viņam atgādina šis neatlaidīgais pārītis. — Nu, ejiet iekšā, — viņš teica pavēlošā balsī un atvēra durvis. — Tēju dzerot, pēdējā instance visu apspriedīs.

Teltī bija karsti. Vienīgais stikls Vaļas brillēs tūdaļ nosvīda. Noslaucījusi to, meitene ievēroja, ka puse no telts atdalīta ar dēļu sienu. Tanī pusē, kur viņi atradās, stāvēja čuguna krāsniņa. Dūkdamas krāsniņā dega sveķainas lapegles saknes. Gultiņa apsegta pa karavīru paradumam. Galds, uz tā ar salveti apklāti šķīvji. Beidzot viņa saskatīja druknu cilvēku, kas ģērbies svīteri un vatētās biksēs, kuru gali ielaisti velteņos. Seja, deguns, lūpas, vaigi — viss viņam bija apaļš, un arī pats šis cilvēks ar īsajām kājām un īsajām rokām Vaļai šķita apaļš. «Viens — četrstūrains, otrs — apaļš,» viņa nodomāja. Apaļais pārmetoši paraudzījās uz nelūgtajiem viesiem. Viņš tā arī nekā nepateica, kamēr no telts otras puses iznāca Ļitvinovs, kurš jau bija paspējis pārģērbties vecā, zilā slēpošanas kostīmā un uzaut kājās apvalkātus velteņus.

— Nu, ko stāvat? Sēdieties, — viņš aicināja un apaļajam pavēlēja: — Tu, Petrovič, rīkojies! Vai viesiem mums tur kaut kas atradīsies?

— Tase tējas ir, ko tad citu?

— Nu, nu, neskopojies, pameklē, kā nākas . . . Jums droši vien ēst gribas? — Viesi klusēja. — Nu redzi, Petrovič, gribas. Dod šurp, citādi es pats tavas slēptuves pārmeklēšu.

— Būs darīts, — Petrovičs negribīgi atsaucās un tikpat negribīgi izgāja ārā, ar visu savu izskatu izrādīdams, ka tik vēlu viesu cienāšanu uzskata par nevajadzīgu. Kad bija notiesāts cūkas taukos čurkstošais un tieši lielajā pannā pasniegtais olu kultenis, Petrovičs nolika katram priekšā glāzi stipras tējas un galda vidū — groziņu ar cepumiem.

Ļitvinovs ēda, uzlūkodams gan puisi, gan meiču. Ko

tie viņam atgādināja, viņš tā ir neatcerējās, bet palika tie viņam arvien vairāk.

— Nu, tā, pēdējā instance klausās. Jūs gribat darbu. Bet kā ir ar kvalifikāciju?

— Pagaidām nekā, — Vaļa atteica.

— Bet jūs taču ari, jādomā, neesat piedzimis gatavs hidroceltnieks, — Igors turējās pretī.

Petrovičs bailīgi uzlūkoja priekšnieku, taču likās, ka Ļitvinovam tāda atbilde pa prātam.

— Pareizi, — viņš piekrita. — Es iesāku strādāt kā plostnieks. Vai zināt, kas ir plostnieks? Mēs ar tēvu un brāļiem Seļižarovā — ir tāds ciems pie Volgas iztekas, — ziemā cirtām mežu, vedām pie upes, tur sējām plostus un pludinājām jeb, kā tverieši saka, dzinām plostus . . . Bet man, jaunie ļaudis, starp cilu, ir inženiera diploms.

— Mēs jau ari nelūdzam celtniecības vadītāja amatu, — Vaļa, jau kļuvusi drošāka, viņu pārtrauca. — Jebkuru darbu.

— Te mācību kombinātā ir tik daudz kursu: betonētāju kursi, šoferu kursi, ekskavatoristu kursi, desmitnieku kursi. Vai patiešām mums neatradīsies nevienas vietiņas? Lūk, mans atestāts ar izcilību. — Igors, ieņēmis karavīra stāju, sniedza melnu grāmatiņu ar sarkanu zvaigzni un zelta burtiem uz vāka.

Ļitvinovs pacēla rokas uz augšu:

— Padodos. Pārliecinājāt. Tikai ņemiet vērā: strādāsiet ikvienu darbu, kuru piedāvās, kur būsiet vajadzīgi... Bet tu, strupdegune, kāpēc nēsā brilles ar vienu stiklu?

— Ai, labāk neprasiet! — Vaļa tikko valdīja prieku. — Es gandrīz paliku pilnīgi akla. Tvaikonī sākās ugunsgrēks — tādas šausmas. Es pazaudēju brilles. Pēc tam atradu, bet viens stikls bija izsists . . . Un kur tad te var ielikt? . . . Man jau arī vijoli saspieda.

— Vijoli?

— Nu jā. Es taču mazliet spēlēju. Tāpēc arī māmiņa teica: ņem līdzi, mazāk ilgosies pēc mājas. Bet tur drūzma kāds uzkāpa, un — šņiks! — grifs salūza.

— Vijole ... Kā tad tu ar vijoli sadomāji šurp braukt?

— Nu, kāds tur brīnums? Pavasarī pirms izlaiduma Jūlija Osipovna lika mums uzrakstīt domrakstu — par ko vēlos būt. Es uzrakstīju par Divnojarsku un dabūju piecnieku. Pirms tam es par to nemaz nebiju domājusi,

bet, kad dabūju piecnieku, pateicu sev: tas, Vaļa, tavs liktenis . . . Biedri priekšniek, vai jūs neaizmirsīsiet mūs? Patiešām?

Viņa piepeši paraudzījās pulkstenī, atģidās un pietrūkās kājās. Abi sāka steigties.

— Paldies jums par tēju. Mēs aizkavējām jums tik daudz laika! — Jau apģērbusies, Vaļa pēkšņi atskatījās. — Atvainojiet, lūdzu! Sakiet — kādam nolūkam jums šī jocīgā svaru bumba? — Viņa norādīja uz apaļo divpudu bumbu, kas kaunīgi slēpās telts kaktiņā.

— Es rītos ar to vingroju, — ne bez pašlepnuma paziņoja celtniecības vadītājs.

Vaļa paspēra svaru bumbu ar glītā ādas zābaciņā apauto kāju. Bumba palika stāvot, kur stāvējusi. Arī Igors pamēģināja to pakustināt — bumba palika uz vietas.

— Jūs laikam jokojat?

— Nē, kāpēc. — Ļilvinovs piegāja pie svaru bumbas, izpleta kājas, sagatavojās, pieķērās tai un pēkšņi ar rāvienu atrāva to no grīdas un pacēla gaisā — vienu, divas, trīs, četras reizes. Seja kļuva sārta, uz pieres izspiedās sviedri, bet, nolicis bumbu, viņš pašapmierināti smaidīja. — Redzējāt?

Jaunieša gaiši pelēkajās acīs, ar tādiem pašiem raibumiņiem varavīksnenē kā sejā, atspoguļojās neslēpta sajūsma.

— Vai atļausiet man pamēģināt ar abām rokām?

— Ķeries tik klāt! . . . Bet nekas jau neiznāks. Esi par sīku.

Atdarinādams Ļitvinovu, jaunietis izpleta kājas, ar abām rokām atrāva svaru bumbu no grīdas, pacēla līdz jostasvietai, taču tūdaļ nolaida. Viņš stipri nosarka, at kārtoja mēģinājumu, un atkal vajadzēja nolaist.

— Uzreiz, brāl, tas neizdodas, — Ļilvinovs tēvišķīgi pamācīja. — Par maz putras esi ēdis.

Bet Igors ķērās pie bumbas vēlreiz. Ceļi trīcēja. Elpošana kļuva nevienmērīga. Tagad viņš vairs ne par ko citu nedomāja, vienīgi par šo izbaulēto čuguna daiktu, kurā bija iespiesta pirmskara vara prove — «divi pudi». Beidzot, satvēris atkal svaru bumbu aiz turekļa, viņš pacēla to līdz jostasvietai, tad, zobus sakodis, aiz piepūles trīsēdams, juzdams, ka sviedri aumaļām plūst pa seju, pietupās un grūda bumbu uz augšu. Viņš tomēr to

uzspieda augšā, bet tā tūdaļ izslīdēja no rokām un nokrita, ielauzdama grīdas dēli.

— Laid nu lāci lokus liekt, — īgni noburkšķēja Pet-rovičs, apskatīdams ielauzto grīdu.

— Nē, nē, puis, pareizi! Braši! — Ļitvinovs iesaucās un uzsita Igoram uz pleca tā, ka tas salīgojās. — Mašīnas, protams, paliks mašīnas, bet cilvēka spēks, izveicība ir svarīga lieta. Es, ziniet, jūsu vecumā, nu, varbūt mazliet vecāks, no strādnieku fakultātes aizbraucu uz mājām, uz Seļižarovu. Nu, māte priecājās, tēvs lika galdā šņabi: plostnieki bez tā nevar iztikt. Iedzērām. Un nezinu, kas man bija uznācis par prātiem, — ņēmu un dzērumā sasēju krāsns kruķi mezglā. No rīta krācu uz lāvas — un pēkšņi kāds uzšauj man pa muguru. Pielēcu stāvus. Tēvs! Vienā rokā sedulkas siksna, otrā — mezglā sasietais kruķis. «Es tev rādīšu blēņoties!» Un vēl ar siksnu vienreiz, otrreiz . . . Tad atraisīja — bez āmura, tāpat ar rokām iztaisnoja kruķi un pateica mātei: «Se, negaudo, pati esi vainīga. Spēku puisim iedevusi, bet prātu ne . . .»

— Nu, tad mēs iesim, — Vaļa apņēmīgi iesaucās, ne visai laipni pārtraukdama runātnīgo priekšnieku.

Neapģērbies, neuzlicis pat cepuri galvā, Ļitvinovs izgāja no telts jauniešiem nopakaļ. Kamēr viņi dzēra tēju, bija uzsnidzis sniegs. Apkārt viss kļuvis balts. Telts, mašīna, lapegļu stumbri — viss tagad krasi izcēlās no zilganās krēslas. Tāds klusums, it kā būtu izplāti mīksti paklāji. Tikko uzsnigušais sniegs smaržoja tik svaigi, tik patīkami kā tīri izmazgāta veļa.

— Vai tad ceļu zināsiet, bēdubiedri? — Ļitvinovs apvaicājās. — Vai nebaidāties, ka vilki apēdīs?

— Atradīsim, — no pustumsas atskanēja Igora balss.

— Un vilku te nemaz nav, — atsaucās meitenes bal-sliņa.

Jau būdami labi gabalā, viņi nez par ko sāka smieties. Ļitvinovs noskatījās viņiem pakaļ. Kādā teltī sieviete žužināja bērnu . . . Skaļrunis tālumā skandināja neapoli-tāniešu dziesmu. Nez kur ieskurbusi balss ņēmās pierunāt: — Vasja, vai dzirdi, vai tu dzirdi, nejūtīgais velns! Es pret viņu ar visu sirdi, bet viņš man uzgriež muguru ... — Cilā teltī vai nu radio, vai magnetofons pārraidīja Rahmaņinova koncertu. Čērkstoša sievietes balss

čukstēja: — Es šai tā arī pateicu: tu no viņa atstājies. Es viņu tev tā kā tā neatdošu. — Un tas viss svinīgā, baltā klusumā, jaunā mēness maigo staru spožumā, mēness, kurš iet savu ceļu pāri apklusušai, balli ietērptai taigai.

«Kāpēc es šovakar šiem cālēniem sāku izrādīt savu spēku?» Ļitvinovs nodomāja. Un atkal viņam prātā iešāvās: «Ko īsti man atgādina šis jocīgais pārītis? Varbūt paša jaunību? Ko?»

11

— ... Bet vai zini, dārgā, šis Ļitvinovs noteikti nav pret tevi vienaldzīgs, — Vjačeslavs Anaņjevičs divdomīgi teica sievai, kad tā sniedza viņam pusdienas.

— Ko tu saki? — pabrīnījās Dina Vasiļjevna, turēdama rokā zupas kausiņu un pūlēdamās noslēpt,y ka šis paziņojums viņu interesē.

Viņa pamazām iedzīvojās namamātes lomā . savā savrupmājā pie meža stigas. Šo stigu sauca par Krasta ielu. Krasta ielā pagaidām šī bija vienīgā mājiņa, pārējām vēl tikai attīrīja vietu. Mājiņa atradās pie nogāzes, kas bija aizaugusi ar mežu. No Oņupes to šķīra trīs četri kilometri plats bieza meža masīvs. Bet tāpat kā visām stigām, gar kurām tikko sāka būvēt mājas, arī šai jau bija savs nosaukums.

Mājiņu, kurā vēl stipri oda pēc sveķiem un neizžuvuša apmetuma, Dina centās iekārtot tā, lai tā būtu līdzīga pierastam dzīvoklim. Viņa iesāka ar to, ka noņēma no logiem un durvīm smagos pūkainā samta priekškarus un portjeras, izvilka no istabām uz terases liekās, smagās dažāda stila mēbeles. Tas viss kopā ar eļļas krāsās bezgaumīgi izpildītajām pazīstamo gleznu kopijām «Rīts priežu silā», «Mednieki atpūtā» un mūsdienu «Laimīgās vecuma dienas» biezā, zeltītā ietvarā tika atdots atpakaļ pārvaldes administratīvi saimnieciskās daļas vadītājam, kurš, pēc viņa paša vārdiem, skrējis vai ar pieri sienā, izpildīdams priekšnieka pavēli — radīt Petīniem «īstu galvaspilsētas mājīgumu». Pustukšajās istabās pūkainā samta vietā pie logiem bija piekārti raibi katūna priekškari, bet pie durvīm portjeru vietā — no

skaliem pīti rakstaini celiņi, kādus namamātes šai apvidū izklāj uz izmazgātām un izberztām grīdām.

Pie mājiņas pārkārtošanas Dina ķērās ar sajūsmu. Uz koka plauktiņiem, kurus pēc viņas skicējuma izgatavoja Divnojarskas ciema vecais galdnieks, viņa salika tirgū pirktus māla podus, krūzes, bļodas, kādus kolhozos sen vairs nelietoja. Bildes smagajos, zeltītajos ietvaros aizstāja kāda vietējā mākslinieka uzzīmēts un «Taigas Uguņu» tipogrāfijā iespiests plakāts «Pieveiksim tevi, Oņupe».

Administratīvi saimnieciskās daļas vadītājs, kurš tik ļoti bija nopūlējies, iekārtodams Petīnu māju, bija drukns, veikls, labsirdīgs vīrs ar pliku pauri un melnām ačelēm. Viņš bija pazīstams ar to, ka visiem centās izdarīt pa prātam. To viņš uzskatīja par savu dzīves uzdevumu. Lai arī ko būtu atradis — vai nu sevišķi glītu tālruņa aparātu, vai valsts naudas zīmju tipogrāfijā iespiestu galda kalendāru, vai kādu ērtu, labi noslīpētu galda stiklu, vai ko citu neparastu, viņš, starodams smaidā, kas ielieca bedrītes viņa apaļajos vaigos, mēdza teikt: «Tikai jums sameklēju, tikai jums.» No šīs frāzes pārvaldes zobgaļi izveidoja asprātīgu iesauku — Tikai-jums.

Un, lūk, tagad šī nesavtīgā Tiķaijums labvēlība bija aizskarta. «Tādas mēbeles! Vācijas bufete ar grieztiem izrotājumiem! . . . Rīgas dīvāns! . . . Ungārijas vitrīna! . . . Kur to te var dabūt? Un bildes? Nu, lai nu vēl «Lācēni malkas sagādē» un «Tukša salmu kulšana» — dievs ar tām. Tās ir reprodukcijas un karājas visur. Bet «Laimīgās vecuma dienas»! Tā tak ilustrētā žurnālā ievietota visas lappuses platumā, par to kaut kur rakstīts. Kāda meistarība! Katrs matiņš atsevišķi uzgleznots. Un tērpu audums — to pat aptaustīt var. Es tikko nesakāvos ar Starosibirskas teātra direktoru, kas gribēja šo bildi pirkt foajē izdaiļošanai . . . Un še tev, lūgtu, šī dāmiņa izlikusi mākslas darbu balkonā un tā vietā uzkārusi draņķīgu plakāteli, kādu pie žogiem, cik uziet. Vai viņa ko jēdz no mēbelēm, no mākslas šedevriem?» Tā domāja aizvainotais Tikaijums, bet viņš tā domāja klusībā, jo nopelt citus nebija paradis, priekšniekus un to radiniekus — nepavisam ne.

No visa ar tādām grūtībām sameklētā Dina atstāja,

pēc Tikai jums domām, pašas nevērtīgākās mēbeles: krēslus, atzveltņus, dīvānu — tahtu no bieza izliekta saplākšņa un tādu pašu stāvlampu. Kabinetā viņa uzkāra vara ietvarā ierāmētu vecu fotogrāfiju, kur vīrs bija uzņemts Vācijā kara pēdējā dienā. Fotogrāfs bija uzņēmis viņu kādas pils pagalmā tanī brīdī, kad friziere nodzen viņam ūsas. Šī fotogrāfija, kas bija karājusies pie sienas arī Maskavas dzīvoklī, atkal ieņēma savu vietu virs Vja-česlava Anaņjcviča rakstāmgalda.

Pabeigusi mājiņas iekārtošanu, Dina Vasiļjcvna sāka saimniekot. Vīram, kas pašaizliedzīgi apmainījis galvaspilsētu pret taigas nostūri, vajadzēja pēc iespējas mazāk izjust pārmaiņas grūtības. Dina rūpējās, lai viņš būtu paēdis tāpat kā Maskavā, līdz sīkumiem ievēroja mājas režīmu, iestīvināja viņa krekla apkaklītes un aproces, uzmanīja, lai biksēm vienmēr būtu labi iegludināta vīle.

Rūpējoties un nopūloties viņa centās nedomāt un dažubrīd tiešām nedomāja par to, ka tomēr garlaikojas, ka gandrīz cauru dienu ir viena pati, ka viņai vienīgā sabiedrība — mājstrādniece, meitene no Divnojarskas ciema, kura mājas darbus_ neprot, par visu brīnās, pamazām sit traukus un katrā brīvā brītiņā kaut ko lasa un izraksta burtnīcā, sapņo iekļūt celtniecības mācību kombināta uzskaitvežu kursos . . .

Un, lūk, tagad, pusdienas ēdot, šis paziņojums par Veco;

— Tu laikam smejies par mani? — Dina piesardzīgi ieminējās, pūlēdamās slēpt ziņkārību. — Vecais nav vienaldzīgs? Viņš taču ar mani runā kā ar skuķēnu.

— Ak tu mana izklaidīgā! — vīrs viņu pārtrauca. — Cik reižu mēs jau esam runājuši, ka tu man liesi šķīvī zupu tikai līdz drīksniņai.

— Ai mīļais, piedod, aizrāvos ar pļāpāšanu. Dod es atliešu . . . Nu, ēd, ēd, es pagaidīšu.

Petīnu ģimenē pamazām bija izveidojies paradumu kodekss, kuru Dina tagad centās ievērot sevišķi rūpīgi. Piemēram, ja nebija klāt citu, tad pie galda nesarunājās. Lai gan viņai gribējās jo ātrāk uzzināt, ko vīrs atbildēs, viņa tomēr pagaidīja, kamēr Vjačeslavs Anaņjevičs pabeidz ēst zupu. Dina zināja: viņš ir uzmanīgs, viņš jautājumu neaizmirsīs.

— Es nejokoju, — viņš atsāka, nolicis karoti un atbīdījis šķīvi. — Priekšnieks kārtīgi katru lītu apjautājas par tavu veselību, katru dienu sūta tev pazemīgus sveicienus, ja es arī aizmirstu tev tos nodot, tad zini, ka esi tos saņēmusi . . . Bet šodien, lūgtu, uzaicināja tevi braukt līdzi uz Krjažu salu pie taviem, kā viņam labpatika izteikties, paziņām.

Apstājusies ar pannu rokā, Dina klausījās. Bet vīrs ar vieglu pārmetumu balsī ieminējās:

— Dārgā, kotletes atdziest.

Atģidusies viņa ātri pasniedza vīram otro ēdienu un nosēdās iepretim, ar visu savu izskatu izrādīdama, ka gaida sīkākas ziņas. Bet Vjačeslavs Anaņjevičs klusēja, laiku pa laikam laipni uzlūkodams sievu, viņš turpināja maltīti: atdalīja pa gabaliņam no kotletes, gremdēja mērcē, apzieda ar sinepēm, pieņēma klāt biezeni, dažus zirnīšus un bāza mutē.

— ... Tu garlaikojies, dārgā. Redzu, ka garlaikojies, — beidzot pateica Vjačeslavs Anaņjevičs, slaucīdams lūpas ar salveti. — Patiesību sakot, man nav nekā, ko tev stāstīt. Vienkārši priekšnieks brauc uz Krjaževu nokārtot kādu ļoti nepatīkamu jautājumu. Šie kolhoznieki sadomājuši mūs krietni izcūkot, jautājumu vajadzētu izlemt pa partijas līniju, bet Ļitvinovs grib tos pierunāt. — Vjačeslavs Anaņjevičs pabakstīja zobus, pieklājīgi aizsedzis muti ar plaukstu. — Zini, man ar viņu jo dienas jo grūtāk sastrādāt. Viņam vēl prātā pirmās piecgades. Kur jāpavēl — viņš lūdz, kur vajadzētu ar dūri zvelt pa galdu — uzsāk sarunas. Bet dažubrīd otrādi — spītīgs kā ēzelis. Nu, kaut vai notikums ar to pašu kapteini Rakojvu — atceries to veci, kura dēļ mēs visi tikko nesadegām? Zini, es uzrakstīju par tā bezjēdzīgo rīcību. Atbrauca komisija no rēderejas, un ko tu don*ā? Ļitvinovs sāka to aizstāvēt. Es, kas tur biju klāt, kas pats tikko nedabūju galu šai katastrofā, saku vienu, Ļitvinovs — pavisam ko citu: viņš, vai tu redzējies, to pazīstot, kapteinis vadījis viņam kuģus pāri Negantai krācei. Melš velns zina ko . . . Iztaisīja mani par muļķi . . . Mīļā, vai tev nopietni gribas braukt viņam līdzi uz salu?

—' Ceru, ka viņš nelūdza mani vien?

— Nu protams. Bet es nevarēšu. Šis raksts, cik reižu jau zvanījuši no Maskavas . . . Un tad jaunceltne — mēs taču abi nedrīkstam to pamest ... Es redzu, tev tomēr gribas braukt. — Vjačeslavs Anaņjevičs nopūtās, un viņa seja kļuva bēdīga. — Nu, ko lai dara, brauc vien, lai gan man bez tevis būs skumji ... Pat ļoti.

— Bet vai tu nedusmosies?

— Protams, ne . .. Lai gan, jāatzīštas, es nepavisam nesaprotu, kas tev tur meklējams . ..

... Un tagad, kad mašīna veda Dinu pa jau pazīstamo «marsiešu» ceļu, kā viņa to klusībā bija nosaukusi, viņa vārdu pa vārdam atcerējās vakarējo sarunu ar vīru un centās uzminēt, vai viņš sadusmojies vai ne. Un, ja sadusmojies, tad kāpēc: vai patiešām negrib palikt viens vai arī negrib, ka viņa brauc ar Veco? Ja nu reiz tā, tad atkal kāpēc: vai nepatīkami, ka sieva draudzējas ar cilvēku, kurš neļauj izvērsties vīra spējām un talantiem, vai tomēr viņu moca greizsirdība? Bet ir gan ērms, ja greizsirdīgs uz šo jocīgo, aplamo kumodi..,

— ...Vai nav liesa — nenopriecāties? Kas tas par skaistumu! — Ļitvinovs pavērsās pret Dinu. — Nē, paskat, paskat, — vienas nakts laikā viss — viss pārvērties kā teātrī.

Un patiešām — naktī pēkšņi uznākušais stiprais sals uzreiz visu bija pārvērtis citādu; īsta sniega vēl nebija, bet viss nosarmojis balts, kā ar sāli nobārstīts: gan ceļš, gan arī gar ceļmalu sakrautās saknes, koki, krūmi, zāle. Debess virs taigas pletās skaidra. Saule lēja pār visu savu dzestro gaismu, un negaidot'pārsteigtie lapu koki, kas vēl nebija zaudējuši savu tērpu, izraibināja šo acis priecējošo baltumu ar zeltainiem, sārtiem, tumši sarkaniem un koši zaļiem plankumiem. Sala skartās lapas bira no nekustīgajiem zariem, visvieglākajam vējiņam uzpūšot. Kāda atrisusi lapiņa griezās gaisā, aizķēra citas, notrieca, un tās kā lidojošs strautiņš traucās pirmajai līdzi. Tur, kur ceļš iesniecās taigā, tas bija tik raibs, kā izklāts ar katūnu. Ļitvinovs nolaida stiklu, un vējš ietrieca mašīnā miklu dzestrumu un stipru, reibīgu aromātu.

— Kas tas par novadu! — Zilās acis un platā, sīkām grumbiņām nosētā seja pauda vislielāko prieku. — Es, ziniet, no rīta, gaismai austot, izgāju no telts — klusums. Bija dzirdams, kā lapa gaisā lidinās, un pēkšņi man ienāca prātā: pēc gadiem diviem taču te viss šalks, dārdēs, dunēs. Vientulīgas, cilvēku nepēdotas vietas ...

Bet mēs te radīsim tādu rūpniecības kompleksu, kāda otra varbūt nav visā pasaulē ... Cik reižu jau tā bijis, bet es tomēr nevaru pierast . .. Viss atkal kā pirmo reizi . . . Petrovič, vai tā nav?

— Jawohl, — tas atsaucās nevērīgi, it kā tam būtu slinkums kustināt stūres ratu. — ... Bet es, Fjodor Gri-gorjevie, sēdu un domāju: jums tādā sala laikā vajadzētu paklaiņāt ar bisi. Stāsta, ka te zaķi mednieka priekšā taisni vai rindā stājoties. Jūs taču šogad vēl ne reizi neesat uz mežu aizstaigājis.

Mašīna pa to laiku nogriezās no šosejas un apstājās pie noskalpētā uzkalniņa nogāzes. Dina tūdaļ to pazina: nu jā, tur uz neskartās zemes kvadrāta stāvēja vecā lapegle kā uz pjedestāla, turpat bija arī dēlis, uz kura kāda roka diezgan nemākulīgi uzrakstījusi Ļeņina vārdus par elektrifikāciju. Un smiltīs saglabājušās pat neskaidras pēdas — sievietes kāju un lielo Nadtočijeva zābaku nospiedums.

No šejienes Dina pirmo reizi ieraudzīja celtniecību. Ieraudzīja un sajula vilšanos — nekā sevišķa. Tā viņa ari pateica Vjačeslavam Anaņjcvičam pēc atbraukšanas. Viņš pasmaidīja un apsolījās rītu pat visu parādīt. Bet nevarēja, bija aizņemts. Uzticēja to Jurijam Pšeņični-jam. Šis inženieris jau bija paguvis iejusties jaunajā vietā, iepazīties ar daudziem. Jaunceltni viņš izrādīja lietpratīgi un līksmi, ar prieku, kā viesmīlīgs namatēvs. Un tad nu maskaviete pārliecinājās par to, kādi ir īstie apjomi visam tam, kas patlaban norisinās Sibīrijā.

Taiga viscaur bija saglabājusi savu senseno izskatu. Tāpēc bija vēl jo lielāks pārsteigums un brīnums, kad pirmatnējās dabas klēpī pēkšņi atklājās būvlaukumi — milzīgi betona korpusi, gan jau pilnīgi gatavi, iestikloti, ar kūpošiem dūmeņiem, gan kā akmens režģi, gan arī kā tikko no zemes lienoši pamati. Šur tur paceldamies pāri visgarāko egļu galotnēm, savas strēles augšup slēja kārnie celtņi. Mašīnas, kas augstākas par trīsstāvu namu, raka zemi . . . Tad ceļš ievirzījās meža biezoknī kā tunelī. Koku lapotne sakļāvās. Un pēkšņi skatienam atklājās milzum liela, mākslīga bedre. Likās, tur nebūtu neviena cilvēka, tā atgādināja mēness krāteri, pa kuru ložņā mašīnas. Un tad atkal turpinājās taiga, pa to dažādos virzienos joņoja tādi pašizkrāvēji, kādus Dina

savā mūžā nebija redzējusi. Pšeņičnijs deva paskaidro« jumus: betona rūpnīca .. . saliekamo konstrukciju poligons . . . kokizstrādājumu kombināts ... grants karjers . . . Viņš minēja kaut kādus laikam joti lielus skaitļus. Bet Dina sēdēja mazrunīga, klusa, kāri un bailīgi raudzīdamās pāri nolaistajam stiklam.

Tad mašīna iekaucās un sāka rāpties augšup, un drebēdama virzījās pa sakņu piestaipītā ceļa cietajām grambām. Mašīna apstājās kādas kraujas virsotnē. Pēc kroplās priedītes, kas salīkusi stāvēja pie neliela laukumiņa stāvās nogāzes, Dina noģida, ka viņi atrodas Divnojaras kraujas virsotnē. Kad viņa nez kāpēc uztraukusies paraudzījās uz leju aiz kraujas kores, tad neviļus satrūkās: tik plaši pavērās apvārsnis viņas acu priekšā. Lejā, kur Oņupc, iespraukdamās šaurumā starp divām kraujām, acīm redzami paātrināja savu gailu un tās brūnais ūdens pārklājās baltām putu krēpēm, sievietes acu priekšā atklājās kaut kas tāds, ko viņa nekad nebija redzējusi. Milzum lielajā kausveida bedrē, kuru atdalīja no upes akmens valnis, strādāja daudz ļaužu un mašīnu. Šķita, ka viss kustētos, pārvietotos, it kā mutuļotu.

— Kad viņi paguvuši to visu dabūt gatavu? — viņa neviļus iesaucās. — Vai patiesi pirms pusotra gada te nekas nav bijis?

— Plati ir septiņgades soļi! — ar patosu atteica inženieris un ņēmās stāstīt, kas te būšot pēc diviem, pēc trim un pēc pieciem gadiem.

Sarunu biedre neklausījās. Viņa raudzījās gluži satriekta un domāja par to, cik tas ellišķi grūti — vadīt visu šo ļaužu, mehānismu, transporta un kravas plūsmas masu. Un viņai, kas allaž lepojusies ar vīru un viņa darbu, varbūt pirmo reizi te, uz Divnojaras, nācās izjust, cik milzum lieli ir viņa darbi ...

Viņai reiba galva.

— Vediet mani uz mājām, Jurij, — viņa klusām lūdza.

— Kā? — Pšeņičnijs iesaucās. — Mēs taču vēl neesam apskatījuši labo krastu — galvenais tagad tur ..« Labais krasts ieņēmis pirmo vietu . . .

— Pieliks, — viņa atteica žēlā balsī un vairs neskatījās pa mašīnas logu . ..

... Kad Dina pirmo reizi bija raudzījusies no šejienes — no šī noskalpētā uzkalna uz jaunceltnes panorāmu, viņai tā bija šķitusi līdzīga skudru pūznim. Kopš tā laika nekas nebija mainījies, nekas nebija nācis klāt. Bet viņa dzīvi iedomājās redzēto, tāf)ēc tagad viņai likās, ka pati ir maza skudriņa, kas iemaldījusies neizprotamu milzeņu vidū . . .

— Āre, no turienes, no tās pašas Vērša Pieres kraujas pāri upei uz Divnojaru nāks aizsprosts. Nu! Kā patīk? ... Atkal rēta zemeslodes vaigā . . . Cik tādu rētu mēs, Pet-rovič, jau esam iecirtuši — gan lielu, gan mazu! — Ļitvinovs runāja. — Ne velti, Dina Vasiļjevna, dzīvojam pasaulē.

«Sācis lielīties!» viņa nodomāja.

Ceļš pa tam liecās uz leju, gāja gar pašu krastmalu, diabaza klinšu ēnā. Melnā akmens siena spiedās tālāk ūdenī, bet pa kreisi šalca un dārdēja Negantā krāce. Ak mens zobu šķeltais ūdens bangoja, kūsāja, un virs tā kūpēja bieza migla. Apkārt viss bija ietīts kā baltā, pūkainā villainē.

— Vai redzi uz klintīm uzrakstus? — Ļitvinovs jautāja, kad viņi izkāpa no mašīnas, un rādīja Dinai diabaza sienu.

Patiešām — slāņainās klints augšgalā, kur šļakatas neaizsniedza un sarma neturējās, bija kaut kas uzrakstīts.

— To darījuši loči. Izved kuģi cauri Negantajai krācei — un atstāj autogrāfu ... No seniem laikiem. Nu, paraugies, gaišumiņ Dina Vasiļjevna, lūk, uz turieni, kur tas kociņš.

Dažus uzrakstus varēja izlasīt. Klintī, uz kuru norādīja īsais, resnais pirksts, bija iegriezts slāvu burtiem: «Jev-tihijs Rakovs. Kroņa karavāna.» Un datums «1780». Bet zemāk, virs paša ceļa, ar mūsdienu cieši saspiestiem sienas avīzes burtiem starp divām plaisām uzraksts: «Aleksejs Rakovs. Seši kuteri,» — un arī datums: «1958. gada maijs». Turpat netālu bija minēti vēl kādi citi Rakovi. Bet Dina raudzījās uz šo apakšējo, sienas avīzes burtiem uzrakstīto.

«Rakovs! Aleksejs Rakovs! Tieši tā taču laikam sauca to veco kapteini, kura vainas dēļ viņi tikko neaizgāja

bojā degošajā «Jermakā». Viņa atcerējās vakarējo sarunu ar vīru un izbrīnījusies jautāja:

— Vai tiešām tas ir tas pats bēdīgi slavenais kapteinis?

— Pareizi, — Ļitvinovs, rokas berzēdams, iesmējās.

— Viņš taču šejienietis, no sensenajiem ločiem. Lūk, no turienes. — īsais pirksts norādīja uz augšējo uzrakstu.

— Redz, no kā viņš cēlies ... Es speciālu lidmašīnu aizsūtīju viņam pakaļ, lai izved mūsu kuģus cauri Negantajai krācei uz lejas bjefu .. . Lielisks meistars! Mums, eclz, no šīs pašas vietas bija bail skatīties, bet viņš — vienu, otru, trešo, piekto . . . Un bez apstājas ... Lūk, tur tā radze, to sauc par Lāpstu, — redzi, rēgojas tāds plakans akmens. Tieši uz to straume rāva manu kuteri. Nu, domāju, būs dranckās. Bet dabūja taču arī to cauri . . .

— Kā tur lai dabū cauri ? — Dina jautājoši uzlūkoja Ļitvinovu. Varbūt Vecais viņu izjoko? No viņa to var sagaidīt. Radžu ilkņu sašķeltā Oņupe traucās uz priekšu tik šausmīgā ātrumā, ka skatoties reiba galva. — Fjodor Grigorjevič, jūs laikam zobojaties par mani? Jā? . .. Vai tad tur iespējams kuģi izvest cauri?

— Mēs tur nedabūtu cauri pat rieksta čaumalu, bet Sibīrijas loči dabū. Viņi zina ejas starp radzēm, jūt, kurp liecas straume. Šis pats Rakovs izvadīja cauri pēdējo kuģi, izkāpa krastā, nosēdās, palūk, uz tā akmens un kādu stundu atpūtās. Viņš izskatījās pēc tāda, kas izkāpis no nāves gultas. Pēc tam palūdza kravas mašīnu, lai aizved viņu kopā ar apkalpi uz mājām, uz Divno-jarskas ciemu. Tur viņam večiņa, māsa, jau izkurinājusi pirti. Nopēries kopā ar stūrmani un bocmani, kas arī šejienieši, no Divnojarskas. Trijatā iztukšojuši litru spirta un nolikušies uz krāsns gulēt. Rītā ļaudis piecēlušies redz šo uzrakstu. Bet drauģeļi jau — tu tū! — aizlaidušies uz Starosibirsku. Pateicību nācās sūtīt viņiem nopakaļ pa pastu. Redz, mīļā, kādas lietas ... Vai tā ir, Petrovič?

— Richtig, — tas apstiprināja, jocīgi izrunādams vācu valodas vārdu. — Man šis pats velna kapteinis tepat netālu taigā parādīja nieka upīti, var pāri pārspļaut, bet drāžas uz priekšu pa akmeņiem kā sapīckāta . . . Šai upelē mazi atvariņi, tad, jūs neticēsiet, ālatas tur ķeras uz mušas kaudamās.

— Bet tu nez kāpēc nebaro vis mani ar ālatām.

— Pie jums ir gan laiks makšķerēt! Vai jūs mani bieži atpūtā laižat?

Mašīna traucās pa ceļu, kuru Dina labi atcerējās. Sarma bija izmainījusi krāsas, tomēr Dina sazīmēja ir avotiņu, no kura bija dzērusi, ir ceļa līkumu, kur toreiz viņi bija uzņēmuši Nadtočijevu, ir lauku, kur sastapuši bārdaino mehāniķi. Tikai pie pārceltuves motora izpū-rušā zeņķa vietā sēdēja veca, villainē ietinusies sieva un adīja jaku. Atļāvusi Petrovičam pašam novietot uz plāt- -formas un nostiprināt savu mašīnu, viņa ieslēdza nelielo, šķaudošo motoru.

— Ko tad tu šeit, vai par nāru strādā, vai? — jautāja Ļitvinovs, ņemdams viņai no rokām stūri.

— ... Ūdensvīri ta, Fjodor Grigorjevič, visi aiz upes, arī pārcēlēju Petšu uz turieni aizsūtīja. Sals te edz kā mums pielavījies, bet druvā vēl tik daudz hektāru nenopļauts . . . Velti gan brauc — viss ciems kā ar slotu izslaucīts.

— Mēs pie Inokentija Savatejiča.

— Nu, varbūt vienīgi priekšsēdētājs, bet ari tas diez vai būs. Tiesa, divreiz notarkšķēja viņa motors .. . Bet visi pārējie ta gan līdz ar gaismiņu uz druvu aizsteidzās.

Tiešām Krjaževa bija kā izmirusi. Tikai aiz žogiem mašīnai pakaļ norēja suņi un mazbērnu novietnē staigāja pulciņš bērnu. Pie kluba būvdarbiem arī nevienu nemanīja, taču Ļitvinova redzīgās acis ievēroja guļbūves augšā vairākus jaunus vainagus, un skaidas zeltojās pat sarmai pa virsu. «Tomēr būvē, nolādētais čaldonis!» Ļitvinovs nolēma: tiklīdz sastaps priekšsēdētāju, tūdaļ cels tam priekšā vēstuli un sāks atklātu sarunu — sak, Sava-tejič, tas tavu roku darbs?

Bet arī priekšsēdētāja mājā valdīja klusums. Uz klauvējienu neviens neatsaucās. Dina atcerējās, kur tiek glabāts metāla stienītis, ar kuru atbīda aizšaujamo. No-žvadzēja rokturis, un, šķērsojuši pārsegto sētsvidu, kur uz nosarmojušā dēļu klāja bija iezīmējušās daudzas pēdas, atbraucēji iegāja istabā. Pārsteidzoši skaļi tikšķēja pulkstenis. Gan klusāk, gan pieņemdamies spēkā, uz palodzes tarkšķēja tālrunis.

Ļitvinovs pacēla klausuli, un no tās tūdaļ izlauzās dusmīga balss.

— Nē, Inokentija Savatejiča nav, — viesis atbildēja.

— Uz lauka, visi uz lauka. Te runā nepiederoša persona. — Balss lauztin lauzās ārā no klausules. — Nepiederošu Padomju Savienībā nemēdz būt? Par nožēlošanu vēl gadās. Vēl diezgan bieži gadās, lai gan nevajadzētu būt, tas tiesa . . . Kas te filozofē? Ļitviņovs filozofē. Slikti tu, rajonkomitejas sekretār, pazīsti savus kadrus, pat sava biroja locekli nevari sazīmēt. Es saku: Ļitviņovs, redzi, kas . . . Bet es tevi, Nikolaj Kuzmič, pēc balss uzreiz pazinu. Balss tev ir skanīga. Un kas tev vajadzīgs, arī to zinu. Apmierinies: visi ir uz lauka. Kur? Nu droši vien tur, kur vajadzīgs . .. Pag, te kaut kāda zīmīte atstāta. Dodiet šurp zīmīti! — Un viņš nolasīja klausulē:

— «Pavel Vasiļjevič, divas reizes atdrāzos uz ciemu un tevi nesastapu. Triec ātrāk savu remonta kulbu uz Lāču Midzeni. Stāv otrais, sestais un septītais. Gultņi. Dodos pie tēva uz bišu dravu. Vajadzības gadījumā triec Vaņšu turp . . . Nolādētais sals.» Nē, paraksta nav. Bet vai tad pēc stila nepazīsti?

Ļitviņovs apklusa, pagrozīja zīmīti rokās un piebilda:

— Viņš aizjoņojis ar savu «NP». Es viņam uz turieni braukšu pakaļ. Ko viņam pateikt? Kāpēc es braucu? — Ļitviņovs viltīgi piemiedza savas zilās acis. — Pelmeņi, man, sekretār, šausmīgi garšo pelmeņi, bet kur ņemt vēl gardākus pelmeņus kā pie mana drauga? Nu, palieciet sveiks! — Un, pamājis Dinai ar acīm, viņš piesardzīgi nolika klausuli un paskaidroja: — Rajonkomitejas sekretārs. Ziņkārīgs. Interesējas, kāpēc mēs atbraukuši... Ko?

12

Kolhoza «Sarkanais arājs» bišu drava, uz kuru pa saknēm cauraustu un ar zāli aizaugušu ceļu Petrovičs nogādāja savus ceļiniekus, atradās plašā, taigas iekļautā klajumā. Vēl nenovāktie, daudzkrāsainie bišu slropiņi bija izvietoti kā dambretes kauliņi uz dēlīša. Klajuma stūrī, mežmalā, pacēlās mājiņa, kurai blakus meta kūkumu bišu pārziemošanai ierīkotās zemnīcas nolaidenais uzkalniņš. Pie mājiņas piebūvētajā nojumē blakus skrūv-galdam stāvēja kalsnējs večuks un, ar plaukstu no saules

aizsargādams acis, raudzījās uz tuvojošās automašīnas pusi. Viņam pie kājām gulēja pinkains suns. Ierūcies tas traucās mašīnai pretī, bet apsaukts atgriezās, nogulās turpat, kur gulējis, un aizdomīgi vēroja cilvēkus, kas kāpa ārā no mašīnas.

Bitenieks palika stāvam pie skrūvgalda. Viņa garos, vēl tumšos, tomēr jau iesirmos matus pieturēja ap pieri apņemta siksniņa. Rokās viņam bija ēvele, un visapkārt kā ziepju putas klājās skaidas. Tad pieklibodams viņš devās viesim pretī.

— Kas ta nu atbraucis, mīļš cilvēks Fjodors Grigor-jevičs! Bet es dzirdu, motors dūc, saku Rēksim: ko ta nu dievs sūta?

— Tad neesi vis aizmirsis, Savatej Mokejič? — Ļitvi-novs pakratīja bitenieka kalsno, cieto, vēl spēcīgo roku. — Vai atceries, kā mēs abi taigā vētru pārlaidām? Ja. nebūtu tevis . . .

— Nez kāpēc es tos šālaika notikumus slikti atceros. Cik daudz vētru savā mūžā esmu piedzīvojis! Par miera laiku vai atkal par pilsoņkaru ta atceros. Un, kā Kol-čaku palaida zem ledus, ari atceros. Bet, edz, šālaika notikumi izbirst kā caur sietu.

Tomēr atmiņa, kā redzams, nemaz nebija tik slikta. Bitenieks dusmīgi pašķielēja uz Petroviču, kas viņam tuvojās, manāmi apmulsis.

— Vai tu, Vasistdas, vēl arvien vizinies?

— Man jau tāds amats — vizināties. Ko lai dara? . . .

— To, ka vecos laikos tādus kā tu, kas lien pie cilu sievām, vīri, salasījušies kopā, sita nost kā zirgu zagļus.

— Kāpēc lai mani sit, esmu sabiedrībai derīgs cilvēks un ... — pašķielējis uz Dinu, viņš kaut ko pārdomāja savā atbildē. — Nu, gadījumā, ja apstākļi sarežģījas, es arī pats varu kādu . . .

— Tarakāns ir drosmīgs aizkrāsnē . . . Miera laikā te mēdza teikt, ka jūs, jaroslavieši, visu Krievijas dzelzi važās vien pie mums uz Sibīriju pārnesuši . . . Tikai tu, puis, pielūko, te tev nav Jaroslava, te ir nopietna vieta. Tā ar tevi parunāsies, ka . . . — Tad, pievērsis Dinai melnās, dzēlīgās acis ar kafijkrāsas atspulgu baltumos, viņš jautāja ar veciem cilvēkiem parasto nekautrīgumu: — Bet kas tad šī tāda? ... Es to nepazīstu.

Bitenieks, tāpat kā viņa dēls Inokentijs, bija neliela

auguma, kalsnējs un melnīgsnējs, ar tādu pašu stipri kumpainu degunu. Arī viņa profils atgādināja plēsīgu putnu. Viņš manāmi kliboja, bet kustējās veikli.

— Es par jums, Savatej Mokejič, esmu daudz dzirdējusi. — Dina centās runāt skaļi. — No Vasīlisas un no krustmāmiņas Glafiras . ..

— Nekliedz, neesmu kurls, — vecais vīrs viņu pārtrauca un tūlīt uzminēja: — Vai tā bijāt jūs, kas tur Krjaževā pie mūsējiem dzīvoja? Stāstīja jau, stāstīja Glaška . . . Bet es domāju, — kas ta nu tā bikšainā tāda ir? — Un, atskatījies uz Ļitvinovu, bitenieks bez aplinkiem jautāja: — Kā labad ta nu esi atlaidies?

— Vai šogad daudz medus esi ievācis, viņutēv?

— Bija jau gan šāds tāds medutiņš. Jūlijā, atceries, māca karstums, bites veltīgi klaiņoja, bet, kad palika vēsāks, kazrozēs un viršos maķenīt uzlabojās. Glafira ta pārrēķināja — pa piecdesmit pieci kilogrami no saimes, ja ņem caurcaurēm.

— Piecdesmit pieci, vai tu re! Uz cik tad jāpareizina tie piecdesmit pieci? — jautāja Ļitvinovs, vai nu patiešām izbrīnījies, vai izlikdamies, ka brīnās, lai paglaimotu vecajam vīram.

— Pareizini uz simt piecdesmit, lai būtu apaļš skaitlis.

— Cik daudz! Vai tu redzējies? Tu taču esi vērtīgs cilvēks, Savatej Mokejič!

— Kas nu man tagadiņ par vērtibu, Fjodor Grigorje-vič! Mednieku un zvejnieku brigādē, tiesa, ta bija no manis kāds labumiņš. Ja nemocītu reimatisms, vai ta es būtu ķēries pie šitā apustuļu darba! — Un viņš atkal iejautājās tieši, bez kādas vecīgas pieskaņas balsī: — Tomēr pasaki: kāpēc ta esi atbraucis? Es viens pats esmu bišu dravā, ir Glafira, ir Vaņša — abi druvā, arī Ķeša līdz ar gaismu devās uz turieni. Esmu viens pats, kādu tagadiņ par mani var būt interese?

Sarunādamies biškopis ne mirkli nestāvēja mierā: noņēma siksniņu no matiem, salocīja, iebāza priekšauta kabatā, notrauca zeltainās skaidiņas, pakāra priekšautu uz naglas. Tad viņš paņēma jaunu, no paegļu zariem sasietu slotu un sāka slaucīt mīkstās skaidas kaktā. Lai gan vecītis runāja draudzīgā tonī, Dinai nez kāpēc likās, ka viņa uzmanība visu laiku sasprindzināta. Vīrs viņai bija stāstījis par vēstuli. Viņa bez piepūles saprata, ka

ari šis Savatejs Mokejičs par to zina. Varbūt tāpēc viņš tā vēro Ļitvinovu?

Pa bālgano debess pamali saule jau bija uzripojusi savā ne visai augstajā zenītā. Laiks kļuvis manāmi siltāks, sarma nokususi. Tā tagad kā skaidri redzami ielāpi balsnīja tikai mājiņas, koku lapotnes un bišu stropu ēnā, bet apkārt viss kā nolakots līksmi zaļoja. Virs laukiem no jauna stiepās zirnekļu timekļi, mirdzinādami sīkas rasas lāsītes. Gaisā kā slikti iesmērēti ratu riteņi čīkstēja dzērvju kāsis.

— Šodien atpūtas diena, mēs ar Petroviču tad arī sadomājām Dinai Vasiļjevnai parādīt īstu Sibīriju, — piemiedzis acis, atteica Ļitvinovs. — Un kur citur šobrīd lai dabū redzēt īstu Sibīriju, ja ne pie vectēva Sava-teja . . . Bet tu, Savatej Mokejič, labi izskaties.

— Labi jau gan, taisni kā kaķa ģindenis.

— Es gribētu tā izskatīties tavā vecumā! Mani ap to laiku vajadzēs ar liekšķeri kopā vākt. — Un, vērsdamies pie savas ceļabiedres, Ļitvinovs turpināja. — Lūk, šis vairāk nekā septiņdesmit gadu vecais vīrs un vēl kāds burjatu zemnieks veda mūs caur dziļu taigu un ne reizi neapmaldījās. Re, kādi te ļaudis.

— Nu, mitējies ta, es tak neesmu meiča, lielāms neatkusīšu, — večuks nopurpināja. — Kad jau tā — iesim istabā. Ko te laukā stāvēt. — Un Dinai kļuva skaidrs: viņš saprot, ka Ļitvinovs pagaidām atliek galveno sarunu, viņš saprot un atbalsta šo spēli.

Viss kopā: negaidot uzbrukušais sals, nosarmojusī taiga, tukšais ciems, bišu drava un mājiņa biezā mežā, šis vecais vīrs, kuru Dina pēc sava paraduma — mērīt visu ar literatūras mērauklu — pieskaitīja pie Ļeskova varoņiem, un pats galvenais tas, ka milzīgās celtniecības vadītājs, kurš ietekmē visu šī novada jautājumu izlemšanu. it kā mulst, sarunādamies ar bitenieku, — tas viss bija tik neparasts, ka sievietei šķita: viņa patiešām nokļuvusi kādā citā pasaulē.

Zemajā mājiņā bija krēslaini. Divi mazi lodziņi izplatīja nespodru gaismu tikai līdz pustelpai, un ienācēju uzreiz — jau no sliekšņa apņēma zāļu un sakņu smarža. Tās kušķīšiem vien karājās uz nagliņām pie pašiem griestiem. Sī smarža jaucās ar medus un vaska stipro aromātu. Krievu krāsns aizņēma pilnīgu trešo daļu tel-

pas. Uz krāsns bija redzami spilveni sarkanās spilvendrā-nās. No lažas nokarājās aitādas puskažociņš. Gultas nebija. Bet pie sienas blakus spožam vismodernākā parauga barometram — aneroldam karājās.sienas pulkstenis, uz kura ciparnīcas zīmējums: ieskurbis vīrs ar balalaiku rokā dejo trepaku. Atsvaru vietā pie ķēdītes bija piekārti divi kāši, ar kādiem piestiprina dzelzceļa sliedes pie gulšņiem. Uz sola murrāja uztvērējs, kuru iedarbināja uz petrolejas lampas nostādīts termostats. Visredzamākajā vietā karājās divas medību bises: viena — ļoti veca ar laidē *ncz kāpēc iegrieztiem robiņiem, otra — dārga, pati modernākā divstobrene. Uz tās Dina saskatīja sudraba plāksnīti: «Mūsu dārgajam ceļvedim S. M. Sedi-ham no pateicīgajiem hidroceltniekiem». Sarkanajā stūrīti uz plauktiņa, kur senāk laikam stāvējušas svētbildes, jo tas nopilināts ar vaskiem, — grāmatas. Uz vāku mugurām varēja izlasīt: «Biškopja enciklopēdija», «Dziednieciskie augi». Bet uz sola atradās biezas grāmatas, kas oda pēc kokeļļas, —«Svēto dzīves apraksti».

Šis savādais modernā, pat vismodernākā maisījums ar veco un pavisam seno pamudināja Dinu vēlreiz ar skatienu pameklēt istabas kaktos svētbildi. Lai gan viss — gan dziednieciskie augi, gan šie «Svēto dzīves apraksti», gan arī alumīnija trauku apžilbinošais spodrums — liecināja, ka te saimnieko Glafira, svētbildes tomēr nebija. No veca, laikam jau sen pie sienas piekārta portreta, acis piemiedzis, raudzījās Ļeņins ar žokejcepuri galvā un sarkanu lentīti pogcaurumā . . .

— Eh, kā te smaržo pēc medus miestiņa! — iesaucās Petrovičs, kautri apstādamies pie durvīm un skaļi vilkdams nāsīs gaisu.

— Vai tu re, saodi gan . . . Cik tu, puis, ātri saod sievas un dzeramo, — bitenieks atsaucās un, izņēmis no paštaisītā skapja elastīgas polietilēna vīna glāzes — katram atbraucējam savu, — nolika uz galda. Ar kausu rokā viņš piegāja pie vienas no muciņām, kas stāvēja kaktā. Izvilcis tapu, sāka tecināt neskaidru, biezu dzērienu, kas stipri smaržoja pēc medus. Tad, piepildījis vīna glāzes, viņš nolika tās katram priekšā.

— Smaidīgs, no pēdējiem viršu mediem. — Un vecais vīrs pabrīdināja viešņu: — Dzeriet ta dzeriet, tikai nekļūdieties: nav kvass.

Vēsais, aromātīgais saldā un rūgtā maisījums, vēl ar mētrām aizdarināts, tā ir sitās nāsīs. Likās, ka dzēriens nekaitīgs. Bet drīz vien Dina juta, ka kļuvusi viegla, jauniņa un visi klātesošie, pat pinkainais Reksis, kas ar aizdomām vēro katru viesi, — ir tādi mīļi, jautri, laipni. Viņa nosēdās uz galda, karcināja kājas un lūdza ieliet vēl. Namatēvs, neko neteicis, gāja pie mucas.

— Varbūt pietiks, — Ļitvinovs ieminējās.

«Cik jocīgs, no kā viņš baidās? Vai tad es kāds sku-ķēns?» Un Dina droši izdzēra glāzi līdz dibenam. Tad ielēja pati un izdzēra vēl. Nu pēkšņi viņa sajuta, ka neatvairāmi mācas virsū miegs. Dina iesmējās. Tad, atmetusi ar roku, iekārtojās ērtāk uz sola, pievilka kājas un aizvēra acis . . . Kad viņa atmodās, saule spīdēja lodziņā slīpi. Gaisma bija tada gurdena, iedzeltena. Ļitvinovs ar bitenieku pie galda tīrīja zivis. Rokas viņiem bija pārklātas sudraba zvīņām. Uz grīdas stāvēja nokvēpis spainis ar ūdeni. Tanī viņi meta lielus gabalus ... Dinai galva bija kā svina pielieta. Plaksti lipa ciet. Pa miegam sieviete dzirdēja, kā Ļitvinovs, rīkodamies ar nazi, runā:

— ... Es, Savatcj Mokejic, esmu ēdis zivju zupu pie dažādām upēm, bet tādu kā te, pie Oņupes, nekur. Starp citu, Volgas lejtecē zivis vāra vistas buljonā ...

Sev zem galvas Dina atrada spilvenu sarkanā spilven-drānā, kas stipri smaržoja pēc meža zāles. Kāds viņai bija apsedzis kājas ar aitādas puskažociņu. Kā tas bija noticis, viņa neatcerējās. Tas tikai ir medus miestiņš, ai-ai-ai! . . . Bet pie galda turpinājās saruna.

— Vistas buljons jau nu nekas . . . Tomēr nav labāka buljona kā no mazajiem ķīsīšiem, — sprieda biškopis, ar asu nazi veikli uzšķērzdams platas zivs vēderu un izspiezdams kārtainās iekšas. — Šejienes zivju zupu izdomājuši svētie tēvi vecticībnieku klosteros. Nezinu, kā ar tām dieva būšanām, tur es nevaru spriest, bet ta labi sarīties, lai nebūtu teikts, Glafirai dzirdot, to viņi prata. Šito zupu arī tagad vēl dēvē par «vientuļnieku viru». Un nekur citur tādu viru nevar izvārīt. Tāpēc — kur ta citur lai ņem ālatas kā tikai šejienes upēs? Vai arī — kur citur dabūjami tādi ķīsēni, kādus pie mums dažreiz no murda spaiņiem smeļ? . . . Liekas, pavei, ķīsis — nieka zivtele, kā ciedru riekstiņš — košļā tikai un spļauj.

Bet pirmajam novārījumam, pašai tai sulai, vistreknākā vistele nevar viņam pretī stāties. Eh, nez kur tā Glafira lauru lapas grūdusi! — Un bez kāda ievada bitenieks iejautājās: — Dēls ta laikam gan vajadzīgs sakarā ar to vēstuli? Viņu pierunāt droši vien esi atdrāzies?

Dina pat pacēlās pussēdus, atbalstīdamās uz elkoņa, lai redzētu, kā atbildēs Ļitvinovs, kurš, acīm redzot, nevēlējās. lai kāds zina par viņa sarunu ar Inokentiju Se-dihu. Bet viņš tikai nopurināja no rokām zivju zvīņas.

— Uzminēji, Mokejič, uzminēji. Vai tad no tevis var ko noslēpt?

— Nevajag arī slēpt, nav jau grūti uzminēt. Kurš tad nu noticēs, ka tāds cilvēks kā tu dzīsies taigā, lai mašīnā pavizinātu glītu sievišķi.

Dina cieši aizvēra acis un iespieda galvu spilvenā. *

— Tikai veltīgi gan tu, priekšniek, benzīnu dedzini . .. Mēs visu esam darījuši tevis labā: ir jūsu inženierus ar visiem viņu instrumentiem pa taigu vadājām, ir savas laivas tev atdevām, kad tu biji pliks kā zutis, ir barojām visu jūsu pulku — maizes garozu uz pusēm dalījām . . . Darījām visu, ko lika Padomju vara. Bet, lai tu mūs applūdinātu, — nē, tam mēs nepiekrītam. Mēs esam stūrgalvīgi ļautiņi. No dzimtās, sensenās vietas mēs projām neiesim. Slīcini! — Šo pēdējo vārdu vecais vīrs pat klieg-šus izkliedza.

Sāka runāt Ļitvinovs. Dinai ne prātā nebija nācis, ka šis parupjais četrstūrainais cilvēks tā prot pārliecināt. Vīrs viņai bija daudz stāstījis par celtniecību. Dinai šķita, ka viņai ir skaidrs priekšstats kā par darba apjomu, tā ari par nozīmi, kāda būs Divnojarskas un Taigas rūpniecības kompleksam, kas izveidosies ap elektrostaciju uz septiņgades beigām. Bet tikai tagad, klausoties, ko Ļitvinovs stāsta šim vecajam biškopim, viņa iedomājās, kāds tuvākā nākotnē būs šis novads, kur arī tagad vēl varēja mēnešiem ilgi iet un dzīvot, neredzot cilvēka pēdu un nedzirdot cilvēka balsi. Ieinteresējusies viņa nosēdās ar kājām uz sola un, apņēmusi ar rokām ceļus, klausījās. Bet Savatejs izklaidīgi slīpēja uz delnas savu dunci, kas jau tāpat droši vien bija tik ass kā bārdas nazis.

— Tā jau ir, — viņš māja ar galvu. Un pēkšņi, pārtraucis Ļilvinovu, niknā, skanīgā balsī iesaucās: — Tas

tak iznāk tā — atdod sievu tēvocim un pats ej ... — Bet, pamanījis, ka sieviete klausās, izmainīja beigas: — ... un pats ej pie kūmas. Tas nenotiks! Mēs vēstuli neņemsim atpakaļ. Nesūtījām jau uz kaut kādu Ameriku, savai valdībai aizrakstījām. Lai tā mūs iztiesā. Tai no augšas labāk redzams, tai visa zeme acu priekšā . ..

Laikam vēlēdamies parādīt, ka saruna izbeigta, viņš paņēma spaini ar sagriezto zivi un, klibodams vairāk nekā parasti, noteica:

— Iesim viru vārīt. Laikam jau drīz arī Ķeša būs klāt. Metas krēsla. — Uzgriezis lampā lielāku uguni, no kā mūzika radiouztvērējā kļuva skaļāka, Savatejs Mo kejičs izgāja, viņam nopakaļ ari Ļitvinovs devās ārā no pustumšās istabas, kur Dina viena pati palika sēdot un vērojot, ka pa griestiem sāk ložņāt ugunskura atblāzma. «Vjačeslavs Anaņjevičs varbūt nepārzina visus šos Sibīrijas jautājumus, bet viņam tomēr taisnība,» Dina domāja. «Nu, kāpēc jāsāk visas šīs sarunas? Kas tad nu labprātīgi, bez cīņas vai bez pavēles būs ar mieru pamest mājas un zemi? Var piespiest, bet pārliecināt ...» Ar šo domu viņa no jauna iesnaudās un pamodās, kad, motoram dārdot aizvien tuvāk, sāka drebēt loga rūtis. Uz griestiem uzšāvās balta gaisma. Atskanēja Ķekša rejas, kas gandrīz tūdaļ pārgāja priecīgā smilkstēšanā. Pie ugunskura, kas dega aiz loga, kļuva dzirdamas vīriešu balsis.

Atvērās durvis, un tanīs klusi kā arvien parādījās Glafiras smuidrais, taisnais stāvs. Vatenis, gumijas zābaki. ap galvu apsiets lakats, bet arī šai parastajā darba apģērbā viņa izskatījās pēc mūķenes: seja kalsna, lupas cieši sakniebtas. Ar galvas pa mājienu viņa pasveicināja Dinu. pie sliekšņa novilka zābakus, aiznesa tos pie krāsns un pastaipījās tā, ka kauli nobrīkšķēja. Tad viņa nosēdās uz sola un, galvu noliekusi, klusi sastinga.

— Nu, kā? Vai bija grūti? Auksti?

Neatbildējusi Glafira piegāja pie muciņas, kas stāvēja uz steķiem blakus tai, no kuras bija tecināts medus miestiņš, pielaida pilnu kausu tāda paša neskaidra, iedzeltena šķidruma un izdzēra vienā vilcienā.

— Medus miestiņš? — šai Dinas jautājumā izskanēja ir sajūsma, ir bailes.

— Kvass, — Glafira atteica un, noņēmusi no plaukta

lielu koka bļodu un ielikusi tanī glazētas koka karotes,

gāja ārā. — Vira gatava. Ģērbieties, vīrieši gaida.

Pagalmā, turpat mājiņas priekšā, beidza degi ugunskurs. Uz trim akmeņiem stāvēja spainis, no kura ugunī šļakstēja verdošs šķidrums. Ļitvinovs un biškopis sēdēja katrs savā pusē un, garšodami pēc kārtas, pūta koka karotēs.

— Gatava, — Ļitvinovs apliecināja.

— Lai vēl pavārās, — Savatejs izlēma un, pielējis no puslitra pudeles, kas stāvēja turpat pa rokai, pusglāzi degvīna, iešļāca to spainī. — Nodzīs to ķīšu smaku . . .

Inokentijs Savatejičs nepiedalījās zivju zupas vārīšanā. Viņš sēdēja uz malkas šķilas, apņēmis ceļgalus ar rokām, un skatījās ugunī. Neslēpdams nogurumu, viņš vienaldzīgi vēroja, kā tēvs ar celtniecības vadītāju paceļ uz nūjas spaini, aiznes pie galda, kas izlikts lieveni, kā Glaima pārlej zivju zupu koka bļodā, izdala karotes un kā atsevišķi noliek fajansa šķīvi ar metāla karoti — viešņai.

Tikai tad, kad Savatejs Mokejičs aicinoši paklauvēja ar karoti pa galdu, Inokentijs piecēlās, nosēdās savā vietā un sāka ēst. Ēda klusēdami. Pat degvīns nelīdzēja, valodas nekļuva dzīvākas. Klusēšana bija smaga. Viešņa saprata, ka pirms viņas iznākšanas pie ugunskura kaut kas norisinājies. Ēst viņai gribējās, bet sātīgā zivju zupa bija tik karsta, ka karote apdedzināja lūpas. To pamanījusi, Glafira, kas stāvēja malā ar sakrustotām rokām, atnesa koka karoti, noslaucīja to dvielī un pasniedza viešņai. Nu veicās labi.

— Bet es, lutausis, neatģidos, — nolamāja sevi Petro-vičs, pagūdams iekampt divas karotes zupas, kamēr pārējie — vienu. — Ai, kāda vira, Dina Vasiļjevna, Ilānde hoch! — Arī viņš laikam sajuta klusēšanas smagumu, tāpēc sāka bērt savā sparīgajā jaroslaviešu izloksnē: — Šeit, Dina Vasiļjevna, viņiem sava īpaša ķīmija. Lūk, Fjodors Grigorjevičs neļaus melot, no koka bļodas ar koka karoti zivju zupa garšīgāka. — Un, pamājis ar acīm uz Glafiras pusi, viņš klusām piebilda. — Stāsta, ka senāk šeit pat bļodu pēc zivju zupas neesot mazgājuši, tāpat likuši uz plaukta, lai tarakāni izlaiza. Un tāpēc zupa bijusi vēl garšīgāka.

Glafira tomēr dzirdēja šo neslavas celšanu.

— Būtu jel kaunējies, — viņa pietvīka. — Cilvēki tak ēd. Neticiet viņam, viņa vārdos tik daudz patiesības, cik sietā ūdens . . . Balamute!

Vīrieši pasmīnēja. Savatejs svinīgi paklauvēja ar karoti pa bļodas malu; visi sāka smelt ārā zivs gabalus, balti, sulīgi, kūpoši — tie bija neparasti gardi.

Pa visu maltītes laiku Inokentijs nebilda neviena vārda. Tikai kad viesi jau devās uz mašīnu, viņš aiztu rēja Ļitvinovu.

— Jūs man spārnus laužat, Fjodor Grigorjevič! Tie spārni tikko bija sākuši ataugt, bet jūs pa tiem — blauks, blauks! — Un cieši, kā zīmogu uzspiezdams, pateica: — Vēstuli neatsauksim. Jūs esat boļševiks, es esmu boļševiks. Lai tad arī partija mūs tiesā. Varbūt par šo vēstuli man sados, lai jau: kas baidās sievu ņemt, paliek bez bērniem . . .

— Saprotu, — Ļitvinovs atteica, ceļabiedriem par brīnumu nemaz neņemdams ļaunā Inokentija atbildi. — Sāksim cīņu, Inokentij Savatejič . . . Tomēr ar kluba būvēšanu gan nogaidi, vai ne?

— Tas šeit, Fjodor Grigorjevič, senāk tā bija: likums — taiga, lācis — prokurors ... Spēks, protams, salmus lauž, tikai mēs neesam salmi . . . Mēs visas šejienes rūpnīcas barojam, par mums arī Maskavā runā. Bet partijas biedra kartes visiem vienādas.

Un atkal Dinai bija brīnums: patvaļīgais un līdz neprātam ātrais Ļitvinovs pirmais sniedza priekšsēdētājam roku ...

Šī diena bija tik gara, tik bagāta ar jauniem iespaidiem, ka Dina, ierāvusies mašīnas kaktiņā, sabāzusi rokas dziļi piedurknēs, tūdaļ aizmiga. Pa miegam viņa dzirdēja kaut kādu sarunu, ūdens šļakstus pārcelšanās vietā, divbalsīgu dziedāšanu, bet acis vaļā nevēra. Pat tad, kad šoferis, novilcis svārkus, apsedza viņai kājas, Dina tikai paberzēja vaigu gar sēdekļa atzveltni. Un pēkšņi, bez kādas pārejas, kā sapnis viņas apziņā ielauzās mežonīgs skats . . .

Mašīnai apstājoties, iekaucās bremzes. Aiz stikla tik pēkšņi, kā tas mēdz būt tikai murgos, Dina pie paša radiatora ieraudzīja, ka meiča, nevērodama signālugunis, pliķē pa vaigiem garu, plecīgu puisi. Viņa pliķē un kaut ko nikni kliedz. Puisis atvēzējas un sit viņu. Meiča no-

krīt zemē, pielec atkal kājās un no jauna klūp puisim

virsū. Tad viņš atkal notriec meiču zemē, pārliecas pār viņu, nikni savilcis dūres, bet viņa tikai aizsedz seju ar rokām:

— Pa seju . . . Nav brīv sist pa seju . .. Nelietis!

Gaismas staru kūli pēkšņi parādās Petrovičs. Drukns,

apaļš viņš tuvojas milzīgajam puisim, un tas saniknots nozīmīgi bāž roku kabatā.

— Ak tad tu ar īlenu apkārt staigā? — Petrovičs kliedz, un viņam rokā pavīd zoblocis. Viņi stāv, gatavi mesties viens otram virsū. Tad svešā platais mūlis, apcirptā galva un zēniski uz pieres uzsukātie mati liek Dinai atcerēties, kas viņš tāds.

Nu jā, tas ir viņš. Tas pats bandīts, kas atņēma viņai glābšanās jostu. Roka viņam kabatā. Viņš kaut ko sažņaudzis saujā. Jūtot, ka viņai pakausi mati slienas stāvus, Dina izliecas no mašīnas un izmisīgi kliedz:

— Viņam duncis!

Šai mirklī gaismas strēlē parādās Ļitvinovs. Viņš atgrūž Petroviču ar elkoni un nostājas puisim iepretim. Seja viņam tāda kā sakritusies, acis — mazas sprau-dziņas, nāsis dreb. Norisinās kaut kas, ko Dinai grūti saskatīt. Viņa tikai redz, ka Ļitvinova rokas sažņaudz pretinieka plaukstas un puisis, kam jāskatās uz viņu no augšas uz leju, lokās, cenzdamies izrauties, un brēc aiz sāpēm. Duncis, tikko iemirdzējies, nokrīt uz ceļa. Ļitvinovs pasper to ar kāju. Bet nu notiek kas pavisam negaidīts. Meiča, kuru bandīts tikko sitis, metas pie Ļitvinova un sāk zvetēt ar dūrēm viņam pa rokām, tad pieliecas un laikam iekož. To izmantodams, puisis atbrīvojas un pazūd, izslīd no gaismas strēles.

-— ...Jūs mani vēl pieminēsiet, fraieri! .. . Divi pret vienu . . . Sastapsimies ar katru atsevišķi! — atskan no tumsas.

Tagad Dina apskatīja arī cietušo. Tā bija neliela, labi noaugusi meitene, kuras apģērbā uzreiz acīs krita dīvaina nesaskaņa — koķetīga kurmjādas jaka un gumijas zābaki, kādos staigā celtnieki. Kuplie, neparastas oranž-krāsas mati, kas bija sakārtoti tolaik modernā sukājumā «mēs dzīvojam alās» un piedevām vēl kauliņā samudžināti, aizsedza seju. Stāvēdama prožektoru gaismā, viņa aiz dusmām raudāja un draudēja ar dūri tumsai.

Ļitvinovs aplika roku viņai ap pleciem un pieveda pie mašīnas.

— Sēdies, — viņš pavēlēja.

Meitene laikam tikai tagad sazīmēja celtniecības vadītāju un tūdaļ pierima. Viņa drebēja, šņukstēja un skaļi šņaukāja degunu, no kura tecēja asinis. Kad svešā atlaidās aizmugures sēdeklī, Dina instinktīvi atvirzījās tālāk nost, bet tad, pārvarējusi riebumu, sniedza viņai kabatas drāniņu. Meitene noraidoši pakratīja oranžkrāsas pinkas un sameklēja savu, kas arī bija tīra. Mašīna de vās uz priekšu. Brauca klusēdami. Vīrieši vēl smagi elsa un laikam bija neapmierināti ar sevi. Bet Dina, atvirzīdamās, kā likās, bija gatava iespiesties mašīnas sienā. Kaimiņiene atžilba ātrāk. Ieslēgusi mašīnā gaismu, viņa paņēma spogulīti un noslaucīja asiņaino seju. Uzmanīgi izpētījusi uzpampušo zilumu virs acs, tik zilzaļpelēku kā lietus mākonis, meiča paspaidīja to ar spogulīti. Tad viņa grūti nopūtās. — Riebeklis . . . Šizofrēniķis . . . Klīniskais idiots! — drebošās lūpas čukstēja.

Atkal paraudzījusies spogulītī, viņa no jauna nopūtās un sāka kārtot matus. Tagad, kad meitene bija nomierinājusies, kļuva redzams, ka viņa ir jauna un ļoti glīta. Melnīgsnēja, ne pārāk plata seja, nebēdnīgi uz augšu pavērsts īss, strups deguns. Mute paliela, lūpas tādas kā pietūkušas, bet tas viņas skaistumu nebojāja. Visā viņas izskatā bija kaut kas izaicinošs. Atkal, nu jau bez dusmām, viņa nopurpināja: «Nu, pagaidi tu man!» — un, sadabūjusi lūpu krāsu, ar paradušu roku nokrāsoja lūpas.

Petrovičs pirmais pareizi novērtēja jaunās pasažieres izskatu.

— Vai vispirms nogādāsim mājās cietušo? — viņš jautāja Ļitvinovam un, saņēmis mēmu piekrišanu, atskatījās uz viņu:

— Atvainojiet, kādas ir jūsu koordinātes?

— Izsviediet tepat, aiziešu kājām . . .

— Tikai pār manu dzīvo līķi . . . Priekšnieks pavēlējis aizvest līdz mājām, mans pienākums — izpildīt. Izsviest! . . . Kas par nonsensu . . .

— Bet šito tipu mēs atradīsim, bandīts . . . Izlaidušies, ar dunčiem apkārt skraida . . . Pietiks skraidīt, piežmiegsim asti. Vai jūs viņu pazīstat? — Ļitvinovs jautāja.

Svešā klusēja.

— Man šķiet, ka es viņu pazīstu, — Dina ierunājās, taču nepaguva turpināt, kaimiņienes roka saspieda viņas elkoni.

— Viņš nav bandīts, es pati ... Jūs taču redzējāt, kā es viņam zvetēju pa mūli. — Meitene ļoti uztraucās un pēkšņi pieprasīja:

— Nu, apturi mašīnu, Nonsens. — Un, pirms vēl Pet-rovičs galīgi nobremzēja, viņa atrāva durvis un izmetās tumsā.

— Ar asiem zobiem, — Litvinovs iesmējās, apskatīdams sakosto roku. — Nu patiesi, jācieš pārcilā grēkiem.

— Šis indivīds noteikti no kriminālajiem. Vai ievērojāt, — malu sukājums «vakar no cietuma»?... Un uz rokas vesela bilžu galerija, — prātoja daudz pieredzējušais Petrovičs. — Un jūs, Dina Vasiļjevna, viņu pazināt?

Atcerēdamās svešās meitenes brīdinošo zīmi, Dina neskaidri atteica, ka laikam redzējusi to vienreiz kinoteātra foajē. Pēdējā sastapšanās uz ceļa Dinu galīgi pārliecināja, ka liktenis viņu atvedis neparastā vietā starp maz saprotamiem cilvēkiem, kurn vidū viņa ir svešiniece, un ka droši vien paies ne mazums laika, kamēr viņa iemācīsies tos saprast. Šī doma atmodināja viņā vēlēšanos jo drīzāk atgriezties vēl neesošās Krasta ielas mazajā namiņā, kur viņa sev tik rūpīgi radījusi ierasto mikroklimatu un kur viņu gaida vīrs, šis visgudrākais, visuzmanīgākais cilvēks pasaulē.

13

Ceturtajā darba dienā «Sarkanā arāja» kombaini beidzot bi ja nošķērējuši jau sala skartā lauka pēdējos hektārus attālajā kolhoza jaunapgūtās zemes gabalā, pie Lāču Midzeņa. Tā izdevās izraut ražas palieku no pēkšņi uzbrukušās ziemas nagiem. Inokentijs, kas šo dienu laikā bija noguris, nelika Vaņšam braukt pēc viņa ar mašīnu.

Viņš nolēma atpūsties ir no grūtajām bezmiega naktīm, ir no smagās sarunas ar Ļitvinovu, ir no uzmācīgajām, skumīgajām, tagad neatvairāmajām domām par to, ka varbūt vairs nav tālu laiks, kad viņa dzimtais ciems, upes palienes leknās pļavas, auglīgie tīrumi, kurus atkarojuši taigai vēl sentēvi, un viss, kur viņš, kļuvis par priekšsēdētāju, ieguldījis tik daudz enerģijas, būs zem ūdens, jaunās Sibīrijas jūras dibenā.

Pēdējās dienās fiziskais nogurums bija dzinis prom bēdīgās domas. Celtniecības vadītāja pēkšņā ierašanās uzplēsa nesadzijušo brūci. Lai apklusinātu sāpes, Sedihs nolēma atgriezties Krjaževā bez ceļa, pa taigu, pa svešam nesaskatāmām mednieku taciņām. Zābaku vielā viņš uzāva brideņus, kuri glabājās pie tēva, pārmeta pār plecu maisu ar parastajiem medību piederumiem — spainīti, vaskadrānā ietītiem sērkociņiem, burciņu sāls un gabaliņu lapegles sveķu gadījumam, ja dabū kādu ievainojumu. Svārkus viņš cieši apjoza ar patronsomu un paņēma bisi. Un, it kā līdz ar visu to būtu nometis no pleciem kādus pusotra desmita gadus, viņš devās ceļā.

— Dēļus ta gan neaizmirsti, priekšsēdētāj. Dēļi jau beidzas, piesvied ar Vanšu! — no lieveņa pakliedza vecais bitenieks.

— Labs ir, piesviedīšu . . .

Tas bija viss, ko šķiroties pateica tēvs un dēls. Pavadījis ar skatienu aizejošo, Savatejs, kas pēdējos gados bija iemācījies sarunāties pats ar sevi, klusi nopurpināja:

— Ej vien, ej. Taiga, māmuļa, visas slimības izdziedē.

Parastiem raitiem soļiem Inokentijs iegāja biezā mežā.

Nemaz gan nevajadzēja iet tālu, lai būtu biezs mežs, jo, tiklīdz klajums ar bišu stropiem nozuda aiz krūmiem, tūdaļ sākās taiga, kāda tā stiepās simtiem kilometru tālumā. Bija tas laiks, kad rudens vēl kavējas un ziema it kā kāpj tam uz papēžiem. Koku ēnā sarma vēl nebija nokususi. Stipri smaržoja salnas kostās lapas un sēņu trūdi.

Cik pazīstams, cik jauks bija šis svinīgais klusums un šīs sātnās smaržas! Jau bērnībā, kad Inokentiju vēl sauca par Ķešu, lūk, šādā laikā, kad ziema vēl nav klāt, kad rītos vismazākās pēdiņas iezīmējušās uz sarmas klātās zemes kā uz papīra, Savatejs bija vedis zēnu un viņa vecāko brāli Aleksandru līdzi uz savu mednieka nometni, un ziemā viņi tur trijatā nedēļām ilgi medīja vāveres, Sibīrijas caunas un, ja ķērās, lika slazdus arī parastajām caunām. Tēvs mācīja šaut vāverēm galvā, lai nebojātu ādiņu. Mācīja ari lāču medībās iet vienam pašam ar suni, gāzt lāci ar vienu šāvienu no neliela atstatuma, kad zvēru satracinājis un tā uzmanību novērsis no aizmugures tam uzklupušais aitu suns. Slazdus caunām viņš ieteica likt nevis tur, kur redzamas šā reti sastopamā zvēriņa pēdas, bet tur, kur zem sniega solončaku laukumiņi un ziemā grunts nesasalst, ļaujot pelēm ložņāt ap saknēm.

Kopš tā laika Inokentijs prata lasīt nemākulim īlesa-protamos taigas rakstus. Bez kompasa, pēc koku saknēm, pēc sūnām uz stumbriem, pēc brūkleņu sārtuma un pēc daudzām citām pazīmēm viņš varēja noteikt virzienu un izsekot zvēru sacilpotās pēdas. Kopš tā laika līdz šim, kad rūpes par lielo kolhozu, kas savācis vienās rokās vai visa pagasta zemi, saistīja Inokentiju pie ciema, viņš bija izmantojis katru brīvo dienu, lai izbaudītu vientulību pie kūpošā ugunskura šīs pirmatnējās dabas klēpī. Viņš saprata šo pasauli, un taigas pasaule saprata viņu.

Raiti soļoja Inokentijs, līzdams caur krūmiem, lēkdams pāri sūnām apaugušām siekstām, apiedams ar saknēm izgāztus vecus kokus, uz kuriem vietām sārtojās brūklenes. Pa baļķi viņš šķērsoja strauju bezvārda upīti, domīgi pastāvēja pie atvara, kas virpuļoja pie kritušu koku sastrēguma. Tagad, kad ūdens kļuvis auksts un ūdenszāles nogrimušas dibenā, upe bija dzidra un zem ūdens slāņa varēja skaidri saredzēt tumšos zivju siluetus. «Tagad būtu īstais laiks dūlēt,» Inokentijs nopūtās, atcerēdamies, kā bērnībā pārņēmis māku durt zivis ar žebērkli.

Bet arī atmiņas neatbrīvoja viņu no uzmācīgajām domām. Taču viss — arī šī meža upīte un ar zivīm bagātie atvariņi, šīs dižegles, ciedri, priedes, egles, viss, kas' priecē acis, kas baro neskaitāmus zvērus un putnus, kas var dot pārtiku tūkstošiem cilvēku, — tas viss drīzumā paliks zem ūdens.

Kā viņš bija priecājies, uzdzirdis Starosibirskas ap-gabalkomitejas plēnumā, ka viņpus Negantās krāces nolemts celt elektrostaciju! Kā no svētkiem viņš bija atgriezies mājās un, tikko izlēcis no kutera, sācis stāstīt pretī iznākušajiem kaimiņiem, kā pārvērtīsies novads.

— Liela ūdenskrātuve, jūra. Bet kas tad notiks ar mūsu mājelēm? — bija jautājis tēvs, kas tad vēl dzīvoja ciemā.

Tagad Inokentijs bieži atcerējās šo jautājumu. Tolaik bija zināms tikai pirmais, sākotnējais projekta variants. Elektrostacija vēl nebija iecerēta tik grandioza, un aizsprostu sistēmai vajadzēja aizsargāt no appludināšanas ievērojamu palienes daļu. «Sarkanajam arājam» tas viss solīja milzīgas priekšrocības. Radās iespēja padarīt kolhozu par piena, gaļas un dārzeņu fermu, kas apgādās celtniecību, pēc tam pilsētu, kura izaugs ap elektrostaciju. Agronomam Anatolijam Suboti-nam tika pavēlēts pārkārtot laukus. Sabotins, arī sajūsmināts par šo pasākumu, devās uz Starosibirskas piepilsētas saimniecībām, lai pārņemtu no tām pieredzi. Atgriezās viņš no turienes apjucis, jo atveda vēsti: projekts pārskatīts. Elektrostacija būšot grandioza. Ūdenskrātuve kļūšot par jūru, kas vairs nebūšot savaldāma ar aizsprostu palīdzību. Sensenā kolhozu zeme palikšot zem ūdens.

«...Liela ūdenskrātuve, jūra... Bet kas tad notiks ar mūsu mājelēm?» Tagad šis jautājums kļuvis vispārīgs. «Celtnieki — kas viņiem? Viņi ir kā vējriteņi. Uzcels staciju un aizbrauks. Lai tikai varētu nodot objektu. Kas viņiem daļas gar tiem, kuri šo zemi ar sviedriem slacinājuši, kas daļas gar kolhozu ēkām, kuras beidzot uzceltas ar tādām grūtībām, kas daļas gar auglīgajiem tīrumiem, gar ražām, kuras nav viegli iegūstamas šai bargajā klimatā!» Inokentijs ar sāpēm sirdī noraudzījās uz ainavām, kas atklājās viņa acu priekšā. Viņam šķita, ka projekta pārskatīšana ir ne vien netaisna, bet ir arī šausmīga kļūda, varbūt pat pretval-stisks darbs, par kuru vēlāk vajadzēs dārgi samaksāt. Milzīgais «Sarkanais arājs» viņa uztverē bija ne tikai lauksaimniecības artelis. Tas bija dzimtais ciems. Viņš iedomājās katru iedzīvotāju, pazina katru ģimeni. Prātodams par applūdināšanu, viņš varēja viegli iedomāties, kāda nelaime tā būs tām ģimenēm, kur saimnieko atraitnes un vieni paši veči . . .

Tā viņš arī vakar bija sacījis Ļitvinovam tieši acīs, kategoriski atteikdamies ņemt vēstuli atpakaļ. Un tas, ka ietiepīgais celtniecības vadītājs nekliedza, nerājās, bet lūdza, Inokentijam atklāja, ka Vecais nebūt nav pārliecināts par savu uzvaru. «Eli, ja Maskava uzklausītu Oņupes palienes balsi! Vecais taču nenoliedz, ka vēl nav par vēlu atgriezties pie pirmā varianta. Tam ir piekritēji kā apgabalkomitejā, tā lauksaimniecības pārvaldē. Arī Maskavā tādi ir... Eh, kaut jel tā būtu!» Mazliet izklaidējies, Inokenlijs sāka soļot ātrāk. Mednieka instinkts lika viņam nogriezties no taisnā ceļa, un kājas pašas aiznesa viņu pie neliela ezeriņa, kurš, kā viņš zināja, bija tāds kā putnu pārlidojumu mezgla stacija. Un viņš nekļūdījās: auss drīz vien uztvēra tālīnu, aizrautīgu zosu gāgināšanu.

Zoss ir tramīgs putns. Ne velti viņos senajos laikos mūki duhobori, baidīdamies no pēkšņajiem uradņika uzbrukumiem, turējuši zosis. Cilvēks nogulēs, suns palaidīs garām, bet zoss uzdzirdīs un sāks gāgināt. Pēc klaigām Inokenlijs noprata: uz ezera nometies projām lidojošu zosu bars. Soļodams tā, ka arī pats dzirdēja tikai savu apspiesto elpu, Inokenlijs devās uz ezeru. Cauri biezajiem vilku kārkliem spīgoja ūdens spogulis. Ezers bija apaļš kā bļoda, un gludā ūdens virsma apbrīnojami skaidri atspoguļoja ir otrādi apgrieztos vilku kārklus, ir zaļo, jaunām eglītēm aizaugušo nogāzi, ir bālganās debesis. Netālu no krasta gāgāja zosu bars. Liels zostēviņš, droši vien barvedis, stāvēja uz sakārņa, kas rēgojās no ūdens, un ātrām knābja kustībām kārtoja spalvas, it kā glauzdams citu pie citas. Valdīdams uztraukumu, Inokenlijs noņēma no pleca bisi.

Zostēviņš bija liels, droši vien trekns. Bars taču ceļā. Mednieks, uzmanīgi pašķīris zarus, pacēla bisi. Viens zars izlocījās no rokas apakšas un, ar šalkoņu atliekdamies, sāpīgi iesita medniekam pa vaigu. Inokentijs neizlaida ne skaņas. Viņš sastinga. Taču barvedis kļuva uzmanīgs, izstiepa kaklu. Viņš bija ļoti skaists — šis jau notēmētais putns. Un medniekam ienāca prātā: šis pats ezeriņš, kas varbūt tūkstošiem gadu kalpojis zosīm par patvērumu viņu garajā pārlidojumā, arī nozudīs un putni velti metīs gaisā lokus, to meklēdami. Roka sadrebēja. Šāviens norībēja velti. Barvedis izgrūda gari stieptu kliedzienu, klusais ūdens, spārnu kulstīts, sāka mutuļot, un putni cēlās gaisā cits pakaļ citam. Lūk, tie jau pacēlušies tik augstu, ka tikko dzirdama kļuvusi viņu spārnu švīkoņa, un, uzlidojuši nesasniedzamā augstumā, kā kaitinādami barā pārlidoja apkaunotajam medniekam pār galvu. «Tā tikai vēl trūka — nošaut buku... Kaut kas tāds vēl nav piedzīvots.*

Kad zosu bars nozuda aiz koku galotnēm, Inokentijs nopūtās, iebīdīja jaunu patronu un devās tālāk apkārt ezeram. Aiz tā sākās ciedru mežs. Pirmie milzeņi ar saviem kuplajiem vainagiem jau melnēja jautrās jaunaudzes biezoknī. Tad jaunaudze beidzās, sākās sils, kur arī tagad, ziemai tuvojoties, gaiss kā vasaras dienvidū bija sveķu aromāta piesātināts. Ciedru silā, pie maza avotiņa, kas čaloja starp mezglainajām koku saknēm, Sedihs iekūra mazu ugunskuru, uzkāra virs tā apkvēpušu katliņu, tad salauza zarus un, pārklājis tos ar svārkiem, nogulās uz vēdera.

Zilganie ciedru zari stāvēja sastinguši pret bālajām debesīm, un, lai gan tie nelocījās, visapkārt bija dzirdama vienmērīga, nerimstoša šalkoņa līdzīga tai, kādu dzird, pieliekot pie auss lielu gliemežnīcu. Sedihs nopūtās; pareizi tēvs saka: «Priežu sils darbam, bērzu birze līksmei, bet ciedru mežs dievlūgšanai.» Jā, tēvs, tēvs, kā viņš to pārdzīvo! Un tomēr neko nav aizmirsis. Ir vārīto zivi lupatiņā ietinis ar maizi un speķa gabalu, ir sāli patafona adatu kastītē iebēris, ir piparus zāļu pudelītē . . . Bet kļūst jau gan nespēcīgāks. Kāja tīri pa zemi velkas. Un kas viņš bija par gājēju!

Katliņā uzvārītā tēja mazliet oda pēc dūmiem. Sedihs malkoja apdedzinošo dzērienu un juta, ka sirds atspirgst diženo ciedru paēnā, šo ciedru, kas droši vien stāvējuši te jau tad, kad viņu sādža pārvietota šurp no Volgas par atšķelšanos no baznīcas un apmetusies Krjažu salā. Varbūt tie zaļojuši te vēl senāk, kad pirmie Krievijas valsts karadraudzes locekļi braukuši pa Oņupi šurp savās strūgās. Un vajadzēs taču nocirst arī šos meža milzeņus . . . No šīs domas kļuva salti. Skujas iešalcās skumīgi, un pēc dūmiem smaržojošā mednieku tēja zaudēja garšu. Tad vēl šķita, ka auss uztver tikko dzirdamus koka sitienus pret koku un pat tādas kā cilvēku balsis. Līdz Krjaževai no šejienes kādi desmit kilometri, līdz otram tuvākajam Divnojarskas ciemam — turpat visi divdesmit pieci. «Vāc čiekurus!» Sedihs nodomāja. Viņā tūdaļ pamodās aizdomas: «Vai tikai nav manējie? Vakar paziņoju rajonkomitejai, ka ļaudis un brīvās ma-šinas aizsūtu palīgā Divnojarskas kolhozam, kas aizka vējies ar ražas novākšanu. Varbūt kāds nav gājis palīgā, bet devies mežā čiekurus vākt? Tad ta brīnums!»

Čiekuru vākšana nebija noliegta. Brīvajā laikā ar to varēja nodarboties kairs kolhoznieks. Bet priekšsēdētājs bija sašutis par to, ka daži izvairījušies no palīdzēšanas kaimiņiem, tāpēc pietrūkās kājās, nomīdīja ugunskuru, rūpīgi apslacīja pēdīgās oglītes ar tējas palieku un steidzās uz tikko sadzirdamā trokšņa pusi. Troksnis kļuva arvien skaļāks. Jau varēja izšķirt arī balsis — vīriešu un sievietes vai zēna balss. Pārlēcis pār strautiņu, Inokentijs ieraudzīja čiekuru vācējus: četri puiši. Strādāja pa pāriem. Atbalstījuši smago koka āmuru — vāli pret zemi, viņi zvetēja ar to pa ciedru stumbru, bet piektais — gadus piecpadsmit vecs zeņķis — šaudījās ap kokiem un lasīja grozā smagos čiekurus. Iesānis, pie skujzaru telts, žuva viss piesaulē izbārstītais laupījums. Turpat stāvēja motocikls, un kalešā atgāzies sēdēja smagnējs puisis žokejcepurē ar pogu. No šaurā cepures naga apakšas pār tuklo pieri nokarājās zēniski apgrieztie mati. Pie motocikla bija sakrauti laikam jau aizvešanai sagatavotie pilnie maisi. Ar taidzinieka aso skatienu Sedihs tūdaļ novērtēja stāvokli: tie ir veci čiekuru vācēji, pieredzējuši. Bet ļaudis nav no «Sarkanā arāja». Sveši. No kurienes tad? Ciedru ir daudz — visgarām upei, — tātad nav citādi kā no Divnojarskas ciema, no tā paša kolhoza, uz kurieni «Sarkanais arājs» vakar aizsūtīja palīgus.

— Cst, Krjaževas priekšsēdētājs! — zeņķis pakliedza.

Sedihu pārņēma lielas dusmas. Tiem palīgā aizsūtīti

noguruši, neizgulējušies, pēdējā laikā izvārguši ļaudis un mašīnas, kurām nepieciešams remonts. Bet šie vāc čiekurus, rauš naudu savā kabatā . . .

Taiga tomēr paliek taiga, un tās bargie likumi Sedi-ham zināmi. Viņš piegāja klāt, pasveicināja, pateica tradicionālo «dievs palīdz», pajautāja pēc tā paša laucinieku pieklājības kodeksa, vai labi veicas ar čiekuru vākšanu. Čiekuru vācēji, acīm redzot, bija apmulsuši un, pārtraukuši darbu, klusēja.

— Ko tad priekšsēdētājs, vēl joprojām ar reimatismu mocās? — Inokentijs kā neviļus pajautāja.

— Mocās gar pusstopu, — kāds no puišiem atteica un iekoda mēlē. Bet bija jau par vēlu.

— Nu, bet vai labības daudz zem sniega atstājāt? — Sedihs jautāja, vairs neslēpdams izsmieklu.

Garais puisis ar zēnisko matu sukājumu, tas, kurš sēdēja motocikla kalešā, piecēlās, paņēma rokā bisi un gāzelēdamies pienāca pie Inokentija.

— Starp citu, pilsonīt, šļūc tu no šejienes pa diegu. Čiekurus vākt ar likumu nav aizliegts, bet tērēt laiku, tērgājot ar visādiem fraieriem, mums nava patikas. — Un viņš nozīmīgi pārlika bisi no labās rokas kreisajā.

— Nu, ja nava, tad nava, — Sedihs miermīlīgi atteica, pabāzdams lielo pirkstu zem savas divstobrenes siksnas. — Bet starp citu, puis, nolaid bisīti, ka neno-blikšķina. Reizēm, kā par spīti, pat grābekļa kāls šaujot. Cilvēku, protams, ar sloku skrotīm nošaut nevar, bet rētainam staigāt — kam tas patiks.

— Sloku skrotis! — puisis ļauni iesmējās. — Kā var zināt, ka sloku skrotis ielādētas?

— Nu, tas ir zināms! — iesmiedamies atteica Inoken-tijs. — Pajautā, lūk, saviem drauģeļiem, viņi ir šejienieši, mani kaimiņi, viņi tev pateiks, ka renkuļus lādē tikai šitādās bisēs. — Un viņam jau bija rokās paša bise. Tad, vērsdamies nevis pie svešā, kuram uz pieres uzsukāti mati, bet it kā viņam pāri pie čiekuru vācējiem, Inokentijs stingri pateica: — Bet jūs, mīlīši, taisiet to bodīti ciet un — prom uz kolhozu. Kad priekšsēdētājs atgriezīsies no krodziņa, tad pasakiet viņam, ka jāt uz citu .skausta mēs jums neļausim. Ļaudis un mašīnas es tūlīt saukšu atpakaļ . ..

— Mēs neko nezinām, mēs nemaz neesam kolhoznieki, — viens no tiem drūmi ierunājās.

— Kā jūs zināt, ka mēs no Divnojarskas? — Otrs, acīm redzot, ļoti apmulsis nopurpināja.

— Paši pateicāt adresi: priekšsēdētājs dzērājs. Pareizāku adresi nemaz nevar izdomāt. Nu, posieties, posieties ātrāk . . .

— Tu nebaidi, — draudoši pateica puisis, grozīdams rokās bisi. — Un ko jūs izbijāties? Te ir taiga, ar šo tipu nav ko runāt. Kā viņš zina, kas jūs tādi esat?

— Bet kam tad motocikla numurs? — Sedihs mierīgi iebilda. — Te nav Maskava, pie mums motocikli uz pirkstiem saskaitāmi. Nu, kam es liku taisīt bodīti ciet? — Tad viņš izsmējīgi vērsās pie garā puiša: — Bet tu, svešais, ar bisi taigā neblēņojies. Pajautā viņiem, es desmit metru attālumā vāverei acī varu trāpīt.

Un Inokentijs raitiem soļiem devās projām, atpakaļ neskatīdamies un vairs nekur nenogriezdamies no sava tiešā maršruta. «Redz, Nikolaj Kuzmič, kur noved tava «sociālistiskā savstarpējā palīdzība»,» viņš klusībā turpināja seno strīdu ar rajonkomitejas sekretāru. «Lūk, kāmī pārvēršas «rajona vidējie skaitļi». Viens pie arkla balsta, citi ar karoti smalsta. Vieni ar blēžiem savā kabatā čiekurus vāc, cili — noguruši, izmocīti — brauc viņu laukus apstrādāt . .. Rajona gods! . . . Bet šis tavs «gods» liekēžus vairo un darbarūķiem aizcērt sakni. Tad būs gan gods, kad tukšs būs putras pods.»

Jau mijkrēslī cauri mežam, kas bija kļuvis retāks, aiz tumšā upes atzarojuma sāka mirgot Krjaževas elektriskās ugunis. Cik prieka pilni senāk bija brīži, kad pēc klaiņošanas pa taigu, pēc teltīs un pie ugunskura pavadītajām naktīm cauri meža šalkoņai pēkšņi atskanēja suņu rejas, gaiļu dziedāšana, sieviešu klaigas no plosta, kur tās velēja veļu, un taigā paasinātā oža uztvēra īpatnējo, mājīgo dūmu smaržu! Bet šoreiz prieka vietā sirdi plosīja nemiers: tas viss ir nepastāvīgs, tā visa nebūs, un pēc viena, diviem, trim gadiem pāri salai peldēs kuģi.

Šī doma bija tik smaga, ka Inokentijs, ieiedams savā sētā pretēji paradumam nenoāva kājas, nepablīkšķināja roku mazgājamo ierīci, nelūdza pretimnākošo Vanšu, lai izkurina pirtiņu, bet iegāja tieši istabā, iesvieda pat-ronsomu un svārkus kaktā un, nenovilcis atvilgušos bri-deņus. nosēdās uz taburetes. Glaima tūdaļ ievēroja ir vīrabrāļa nekārtību, ir viņa tukšo mednieka tarbu, ir sadrūmušo seju. Nesacījusi ne vārda, viņa nolika Ino-kentijam priekšā krūzi ar kvasu un šķīvi kāpostu, nogrieza maizi. Inokentijs dzēra ilgi, tieši no krūzes. Kāpostiem viņš tikko pieskārās. Atbīdījis šķīvi, sāka noaut kājas. Gribēja jau kāpt uz krāsns, bet apstājās:

— Vai tev, Glaima, tavās burvju zālēs nav kaut kas pret bezmiegu?

Jautājums izbrīnīja sievieti. Vīrabrālis vienmēr bija zobgalīgi izturējies pret viņas zālītēm un saknītēm. Viņa tomēr pārāk nebrīnījās. Uzlūkojusi Inokentiju, Gla-fira nopūtās:

— Citiem ir, bet tavai vajadzībai nav. Tev manas zāles nelīdzēs. Ari man nelīdz; arī es mocos ar tādu pašu bezmiegu. — Un pēkšņi šī mazrunīgā sieviete, kuras vārdi arvien bija klusi, pelēcīgi, gandrīz iekliedzās: — Inokentij, kā tad būs ar to jūru, tā tak arī viņu, tā arī viņus applūdinās? Jā?

Sedihs par atbildi tikai pamāja ar galvu un līda uz krāsns.

14

Ziema celtniecībai uzbruka tik piepeši, kā tas reti mēdz būt pat šinī bargā klimata novadā. Vēl vakar, pacēlusies pāri izvandītai, uz augšu saceltai zemei, saulīte dienā krietni vien sildīja un sasalusī garoza, kas pa nakti bija pārklājusi lietū izmirkušās karjera smiltis, līdz pusdienas laikam atlaidās. Bet nu uzpūta ziemeļu vējš, kuru celtnieki nez kāpēc bija nosaukuši par «žvīk-svilpi». Tas pūta, lai gan debesis bija pavisam skaidras un dienā pie tām, cik vien jaudas, spīdēja bālganā saule, bet naktī, kā likās, varēja saskaitīt visas zvaigznes. Žvīksvilpis pūta un pūta, bet, kad nākamajā rītā košais oranžkrāsas saules lēkts bija galīgi uzvarējis prožektoru gaismu, izrādījās, ka zemi pārklāj stipras ledus bruņas.

Šķita, ka grunts pārvērtusies akmenī. Ekskavatoru zobi slīdēja pāri, izšķīla tikai dzirkstis. Darbs kavējās. Žvīksvilpis nemitējās. Smiltis kapāja ļaudīm seju tā, it kā tās būtu laistas no smilšstrūklas aparāta.

Ap pusdienas laiku aiz neparedzētas pārslodzes pārtrūka otrā ekskavatora trose. Pievakarē apstājās pirmais. Oļess Poperečnijs, kas pagaidām, līdz pilnveidoto «Uraļeeu» pienākšanai, strādāja uz «piecnieka», vēl manevrēja un ar kaut kādu veiklu paņēmienu,no ledus bruņu apakšas dabūja nesasalušo zemi. Bet arī viņa izstrāde samazinājās uz pusi. Cik ilgi pūtīs šis vējš, neviens nezināja. Labā krasta karjera priekšnieks, jaunais inženieris Marks Aronovičs Beršadskis, kuru strādnieki vieglākas izrunas dēļ dēvēja par Makaroniču, apspriedies ar Nadtočijevu, nolēma ķerties pie spridzināšanas. Mašīnas nogādāja pie malas, un vakarā celtnieki cauri nesaudzīgā vēja griezīgajiem svilpieniem izdzirda veselu sēriju sprādzienu, kuri tiem, kas bijuši frontē, atgādināja artilērijas sagatavošanas uguns pirmās zalves.

Naktī darbs lika atjaunots. Un, kad Beršadskis, tikko kājas vilkdams, nokļuva savā teltī, tā bija gandrīz izsaldēta. Citi iemītnieki, tādi paši jauni inženieri kā viņš, sakrāvuši sev virs segas visu, kas vien var sildīt, daudzbalsīgi krāca. Pie čuguna krāsniņas rēgojās kaudzīte vakarā atnestās malkas. No sarmas nosirmojusī krāsns bija tik auksta un inženieris tik noguris, ka iekurināt to nebija spēka. Viņš pēc savu draugu parauga uzvilka mugurā visu, kas vien bija velkams, un, nenoāvis velteņus, palīda zem segas, saritinājās kamolā un mēģināja iemigt. Nogurušais ķermenis pamazām sasila. Aukstuma drebuļi mitējās, bet miegs nenāca. Acu priekšā rēgojās sarmas nobalsinātās un stāvus saceltās grunts kalni, vijās aukstu smilšu virpuļi, rādījās saniknoti cilvēki, kas rājās pie pārtrūkušās tērauda troses, pie kuras salā rāva rokas klāt. Inženieris redzēja bezspēcīgi šaudāmies pa. karjeru arī pats sevi — izstīdzējušu, stūrainu — plikādas mētelī, ar kažokādas apkaklē paslēptu degunu.

Labā krasta karjers bija pirmā vieta pasaulē, kur pēc institūta beigšanas jaunais inženieris Beršadskis izmēģināja savus spēkus. Pēkšņi uznākusī niknā ziema bija nopietns pārbaudījums. Un, lūk, tagad viņš izsists no segliem. Poperečnijs afoidis izeju, lai gan gausāk, tomēr strādā, arī šim nolādētajam žvīksvilpim pūšot. Bet Poperečnijs ir vienīgais, citiem nekas neiznāk. Var, protams, turpināt darbu spridzinot, bet droši vien ir vēl kāda cila izeja. Tai jābūt. Palīdis ar galvu zem segas, Beršadskis pārcilāja atmiņā visu, ko bija mācījies institūtā. Un piepeši atausa kā gaisma: nu jā, kādā mācību grāmatā taču aprakstīti grunts rakšanas darbi polārās joslās, barga klimata apstākļos! Un bez sprāgstvielas. Velns parāvis! Zel trači taču nepārtrauc darbu pat visniknākajā salā! Oho!

Beršadskis pietrūkās kājās, nogrūda zemē visu, kas bija sakrauts uz segas: viņam kļuva karsti. Baidīdamies, ka laimīgais atrisinājums var izkrist no prāta, viņš atbīdīja no galda malas kāda biedra vakariņu paliekas, uzrāva segu pāri galvai un, cenzdamies apspiest aukstuma trīsas un noklabināt zobus, sāka uzmest uz papīra savas idejas shēmu, idejas, kurai vajadzēja uzvarēt žvīksvilpi ne tikai te, Divnojarskā, bet ari Vissavienības mērogā. Un, kad teltī daudzbalsīgi ietarkšķējās modinātāji, pasludinādami darba dienas tuvošanos, un pieci Beršadska līdziemītnieki, kā ar aukstu ūdeni aplieli, izlēca no savām guļvietām, viņi pie galda ieraudzīja salīkušu stāvu. Uz taburetes, pavilcis zem sevis kājās, ar krūtīm uzzvēlies uz galda, pāri galvai ietinies segā, gulēja labā krasta karjera priekšnieks, bet uz galda un viņam apkārt mētājās saņurcītu papīru pikuči.

Rīts bija pelēks. Žviksvilpis mitējās, bet sasalusī zeme neatlaidās. Sprādzieni dārdēja biežāk un, lai gan pilnā apjomā darbu atjaunot neizdevās, Beršadskis jutās priecīgi pacilāts. Kabatā glabājās laimīgi atrastās shēmas uzmetums. Domās viņš iztēlojās to jau īstenotu un tikpat skaidri iedomājās biezu zinātnisku žurnālu, kurā publicēts raksts ar solidu virsrakstu «Ekskavatoru darba organizēšanas problēma bargas ziemas apstākļos» un ar vienkāršu parakstu, kuru visi speciālisti, protams, tūdaļ ievēros: «Inženieris Marks Beršadskis. Divnojarskā pie Oņupes.» Viņš iedomājās pārrunas inženieru vidū: «Kas tas ir par Beršadski?», «Ak jā, tas jaunais inženieris no Divnojarskas! Brašs zēns, talantīgs kā pats velns!».

— Nezi kas nu lēcies mūsu Makaroničam, laistās kā lielais tējas katls būvdarbu vadītāja kambūzī, — Boriss Poperečnijs stāstīja Oļesam, bet tas tikai atmeta ar roku, jo visu uzmanību bija pievērsis ekskavatora kausam, kam lika lauzt zemi no sasalušās garozas apakšas. Aizsteigusies priekšā vagonā iekrautajām mašīnām, Poperečnija brigāde bija atgriezusies no Urāliem un pagaidām strādāja ar svešu ekskavatoru.

Pamazām arī citi ekskavatoristi iemanījās celt augšā grunti veseliem sasalušiem blāķiem. Taču Marks Aro novičs, nebilzdams nevienam ne vārda, joprojām nodarbojās gar savu projektu. Tieši no darba garām ejošā kravas mašīnā viņš brauca uz pagaidām vēl bezvārda pilsētu, uz klubu. Tur, tehniskajā kabinetā, pie pagaidu krāsniņas, kuru kurināja paši apmeklētāji, viņš rakņājās pa padomju un ārzemju literatūru, pētīja shēmas un rasējumus. Un ne likai līdziemītnieki, bet ari pati Vika — vāja, bāla meitene ar šauru, mīlīgu sejiņu, kas gandrīz p zuda reti sastopamas pelnu krāsas matu kodeļā, — arī tā īsti nezināja, kas notiek ar Marku Aro-noviču, lai gan bija pārliecināta, ka tai ir tiesības zināt itin visu par viņa dzīvi.

Un tad kādā vakarā inženieris Beršadskis, notrāpījis mirkli, kad Nadtočijeva kabinetā neviena nav, nostājās viņam priekšā tāds uzposies, noskuvies un neganti smaržojošs pēc frizētavas odekolona. Nadtočijevs, sabāzis rokas sporta svārku kabatās, ar cigareti, kas šķita reizi par visām reizēm pielipusi pie atstieptās apakšlūpas, platiem soļiem mērīja savu gandrīz tukšo istabu, kurā stāvēja tikai galds uji divi krēsli, mētājās rezerves daļas un pie sienām karājās shēmas.

— Sēdieties, — Nadtočijevs aicināja, norādīdams apmeklētājam krēslu, bet pats joprojām soļoja pa istabu, sevišķi stingri likdams kājas, kas bija ieautas lielos zābakos ar biezu zoli. Izžuvušie grīdas dēļi čīkstēja.

— Vai jūs iepazināties ar manu projektu? — Beršadskis, valstīdams vārdus, bikli jautāja. Taisnību sakot, jaunais inženieris bija gaidījis, ka, viņu ieraugot, Sako Ivanovičs atpletīs rokas apkampienam un izteiks pateicību.

— Kur jūs rāvāt tik sliktu odekolonu? — Nadtočijevs jautāja, raustīdams degunu. Apstājies viņš izņēma no galda atvilktnes apmeklētājam pazīstamo rasējumu, nevērīgi un, kā Beršadskim likās, nicīgi attina to, domīgi pagājās vēl dažas reizes šurpu turpu, tad apstājās autoram iepretim, plati izpletis kājas, un, bīdīdams nozīž-ļāto cigaretes galu no viena lūpu kakliņa uz otru, teica:

— Ņemiet! Žēl, bet nošauts greizi.

— Sako Ivanovič, — jaunais inženieris žēli iesaucās.

— Man liekas . .. Man šķila ... Es domāju ... — Vājš, ar rudiem, izpinušiem matiem, ar brūniem vasaras raibumiem bieži nosētu seju un rokām viņš izskatījās pavisam apjucis. — Nu, pārskatiet, lūdzu, vēlreiz ... Es taču visu pārdomāju.

— Neder. Tiesa, dinamīts mūsu apstākļos — nepieļaujami dārgs Noāsa laika līdzeklis. Bet jūs neesat meklējis īstajā vietā un neesat atradis īsto. Tēlaini runājot, jūs, Makaronič, iesakāt krustot ezi ar zalkti, lai dabūtu pusotra metra dzeloņstieples. Tā ir jūsu projekta būtība.

Bieži vien pats atkārtodams un izplatīdams pa būvdarbu vietu sava priekšnieka asprātības, Beršadskis nebija domājis, ka tās var tik sāpīgi iedzelt. Viņš pietrūkās kājās:

— Bet jūs taču nenoliegsiet, ka projektā vismaz kodols ir racionāls! — Viņš centās runāt, cik vien var, iespaidīgi, bet lūpas nodevīgi drebēja un balss skanēja lūstoši. Rasējuma rullis trīcin trīcēja kalsnajā, zeltainām spalviņām pārklātajā rokā.

— Kodols ir, bet tas nav jūsējs, un pie mums tas nelaidīs asnu. Kas izdevīgs zeltračiem, zelta smiltis skalojot, mūsu zemes rakšanas darbu apjomā — nepieļaujama izšķērdība. Protams, pie mums vēl ir sastopami tādi «dzimtenes gudrioti», kas gatavi barot govis ar krējumu, lai pēc tam ziņojumos varētu muldēt par piena tauku procenta paaugstināšanu ... Jūs zināt, ar ko tas beidzas?

— Un jūs neko vairāk man nevarat pateikt? — Beršadskis jautāja, tikko valdīdams nodevīgās trīsas.

— Par šo — neko. Bet, vispār ņemot, Makaronič, man gribētos ar jums parunāties. Jūs esat talantīgs puisis, un, ja jūs savienotos pārī ar Poperečniju . . . Smēķējiet, — viņš sniedza inženierim portsigāru.

— Sarunām «vispār ņemot» man, biedri Nadtočijev, nav laika. — Un pagriezies viņš centās vismaz mierīgi iziet no kabineta. Ejot ārā, viņš dzirdēja nopakaļ teiktos izsmējīgos vārdus:

— Ja sadomāsiet par mani sūdzēties, tad ejiet pie Pe-tīna, tas mani ne acu galā neieredz.

Beršadskis apstājās durvīs un kliegšus izkliedza:

— Un viņš nav vienīgais! Lai jums tas būtu zināms!

Līdz šim jaunais inženieris bija cienījis Petlnu, taču

cienījis iztālēm, nebūdams ar to pazīstams. Sūdzēties Petīnam vai kādam citam viņš nemaz nedomāja. Bet tik daudz sapņu, tik daudz cerību saistīts ar šo pirmo patstāvīgo darbu, tik daudz prātots par to un par nākamo rakstu speciālā žurnālā, kam solids nosaukums! Un galu galā viņam arī nav tiesību ļaut, ka aiziet bojā ideja, kas varbūt reizi par visām reizēm atbrīvos zemes rakšanas darbus no aukstuma varas, ļaut, ka aiziet bojā tikai tāpēc, ka nav iepatikusies kaut kādam Nad-točijevam. Pēc vakar vakarā panāktas vienošanās darba dienas beigās mums jau pazīstamā Vika gaidīja Ber-šadski zem skaļruņa, kurš bez atpūtas un bez pusdienas pārtraukuma no rīta līdz vakaram bļāva no garās lapegles pie iebraucēju ņama. Taču jaunais inženieris nolēma, ka sabiedriskajam jādod virsroka par personīgo — Vika var mazliet pagaidīt, — un ne bez uztraukuma pieklauvēja pie Petīna kabineta durvīm.

Petīns, pabeidzis dienas darbu, jau ņēma nost satina uzročus un grasījās uzvilkt svārkus, kad viņa priekšā parādījās jaunā inženiera stāvs. Vjačeslavs Anaņjevičs nozīmīgi paraudzījās pulkstenī, bet, uzzinājis par autora sarunu ar Nadtočijevu, palūdza piesēsties, pats atgriezās pie galda un sāka klausīties. Beršadskis centās apgaismot notikuma gailu pēc iespējas objektīvāk, bet Petīns, kurš klausījās ļoti uzmanīgi, tomēr sašuta.

— Tā izturēties pret jaunu speciālistu! Nē, nē, izstāstiet sīki jo sīki.

Pārvaldes ēkas durvis klaudzēja un čīkstināja trīsi arvien retāk. Beidzot tās pavisam apklusa, bet Petīns vēl arvien klausījās. Nesavaldījies viņš iesaucās:

— Un tas notiek septiņgades laikā pirmrindas celtniecībā! . . . Eh, kad beidzot es šeit izmācīšu ļaudis izturēties pret jauno tehnisko inteliģenci, kā partijas biedriem pienākas! . ..

Pēc pusstundas atnācis norunātā vietā zem nerimstošā skaļruņa, Beršadskis neļāva Vikai, kas bija nosalusi un lielām sniega pārslām apsniguši, pat muti pavērt. Nepaguvusi puisi norāt par nokavēšanos, viņa uzzināja, ka pēkšņi izrādījies, kāds mežonīgs nekauņa ir šis IVadtočijevs un kāds labs, gudrs, iejūtīgs un, galvenais, principiāls cilvēks ir Petīns.

— Tas tikai ir īsts inženieris! — Beršadskis kliedza, iedams lieliem soļiem un zem rokas raudams līdzi savu ceļabiedri caur sniegputeņa virpuļiem. — Uzreiz, no pirmā acu uzmetiena viņš aptvēra manas idejas būtību. Visu saprata . .. Tagad mēs ar Petīnu sadalīsim šo pašu Nadtočijevu pirmreizinātājos.

Kā tas jau ne vienreiz vien bija gadījies Poperečniju mūžā, arī jaunajā vietā viņu dzīve pamazām ievirzījās savās sliedēs. Ilanna un bērni aprada ar zemnīcu, kas bija izrakla nogāzē zem vareniem, dienu un nakti šalcošiem kokiem, ar Sibīrijas aukstumu, ar sniegputeņiem, kas dažreiz pa nakti aizvilka durvīm priekšā sniegkupenas. Viņi aprada ar to, ka, ejot uz strautiņu pēc ūdens, jākāpj lejā un jāņem līdzi ne tikai spaiņi, bet arī lauznis; viņi pat pārāk neizbijās, kad vienreiz kāds zvērs, kas sniegā atstājis suņa pēdām līdzīgas pēdas, no priekšnama bija aiznesis saldētu taimiņu, ko Ilanna iepriekšējā dienā nopirkusi tirgū no zvejnieka.

Zemnīcu tēvs ar dēlu bija izbūvējuši lielisku. Tā bija' ar dubultlodziņiem, kas izcirsti baļķu sienas dienvidu pusē, ar īpatnēji ierīkotām krāsnīm, no kurām dūmi izlauzās ārā tikai pēc tam, kad tiku tikām bija izceļojušies pa dūmvadu, kas izlocīts zem griestiem, un atstājuši iekšā visu siltumu. Saliekamās mēbeles stāvēja savās vietās kā parasti. To pietika pat, lai kaut kā iekārtotu kaimiņu — «vecpuišu» mītni, kur izvietojās ekskavatora apkalpe. Arī namamātes iemīļotajam vecajam, «īstajam» atzveltnes krēslam atradās vieta blakus krāsnij.

Nekas nespēja noslāpēt Ilannas tieksmi pēc tīrības un mājības. Viņa izkāra uz krēslu atzveltnēm un pie sienām izrakstītus dvieļus. Redzamā vietā, virs atzveltnes krēsla, viņa piesita paklājiņu — gobelēnu, uz kura attēlots mežonīgi auļojošu zirgu trijjūgs, kam pakaļ dzenas vilku bars.

Reiz vakarā, kad Ilanna dzirdīja bērnus ar tēju, pie zemnīcas durvīm kāds pieklauvēja. Atvērt durvis vajadzēja rudmatei Ņinai. Kopā ar viņu garaiņu mākonī parādījās Kapanadze. Viņš arī senāk vienu otru reizi bija šeit iegriezies. Salam iestājoties, Poperečnijs un visa apkalpe vakaros ilgi aizkavējās karjerā. Gaidīdams Oļesu, Kapanadze bija iepazinies ar tā ģimeni un paguvis visus noskaņot sev tik labvēlīgi, ka Ilanna sāka viņu uzskatīt par savu cilvēku.

— Nava, atkal nava mūsu tēva, — viņa saņēma viesi. — Visu laiku ar tām mašīnām mīlinās, mūs pavisam

aizmirsis . .. Ai, cik daudz tā sniega! Ejiet ārā. Saulīt, dūjiņa mana, iedod krusttētiņam slotu, citādi viņš visas savas kažokādas saslapinās, pie mums tak karsti.

Partijas organizators, dienvidnieks, ļoti cieta no aukstuma, tāpēc bija iegādājies teļādas kažoku un gar-ausainu suņādas cepuri. «Esmu kļuvis par īstu Sibīrijas zemnieku,» viņš mēdza jokot, lai gan neviens no sibīriešiem, kas strādāja celtniecībā, tādā apģērbā nestaigāja.

— Nav manējā, — Ilanna atkārtoja, piebīdīdama viesim krēslu. — Bet jūs, Lado Iļjič, sēdieties, izdzeriet ar mums tasīti tējas . . . Saulīt, kas jādara, kad viesis nosēdies pie galda?

Mazā resnule, kurai virsdegunē jau bija parādījušies vasaras raibumi, izņēma no skapīša glāzi ar glāzturi, uz kura bija attēlots Lielais teātris, un nolika tos Kapa-nadzem priekšā.

— Kas vēl pienākas? — Ilanna stingri jautāja.

Meitene mirkli padomāja, saraukusi īsās uzacis, tad,

ar krasu galvas kustību pārsviedusi matu pīni pār plecu, metās pie skapja un atgriezās no tā, nesdama rokās slīpētu glāzīti un karafīti. Viņa nolika tās uz galda, padomāja un pajautāja:

— No aukstuma nākot, dzer bez uzkožamiem? Jā? — un izpildīta pienākuma apziņā viņa nosēdās uz krēsla.

Ilanna stipri nosarka. Iestājās neveikls klusums. Stāvoklis kļuva vēl ļaunāks tāpēc, ka Saško nesavaldījies aizklāja seju ar grāmatu un klusām ķiķināja, pūlēdamies apspiest smieklus.

— Karoti, tējkaroti vajadzēja iedot, — Ilanna nostenēja.

Bet Kapanadze izlikās, it kā neko nebūtu manījis.

— Redz, kas izprot gruzīna sirdi, — viņš sacīja ar smaidu uz lūpām, piebīdīdams sev karafi un glāzīti, bet neielējis turpināja: — Es taču šoreiz neesmu nācis pie Aleksandra Trifonoviča, bet pie jums, dārgā Ilanna Gavrilovna! Jums ir visā ciematā labākā mītne, un jūs paši to esat iekārtojuši. Ar savām rokām. Vajag dalīties ar pieredzi.

— Kas nu tā par pieredzi, — atteica sieviete, vēl arvien dusmīgi šķielēdama uz meitu. — Pieredze... —

Ilannas balsī pēkšņi ieskanējās raudas, un viņa gandrīz kliegšus izkliedza: — Nevienam, ne savam ienaidniekam es nenovēlētu tādu pieredzi ... Kā čigāni braucam un braucam, nekādi nevaram apstāties . . . Pieredze . . . Lai nelabais būtu parāvis šo pieredzi! Pret nieka būdiņu, pret kaktiņu aizkrāsnē es apmainītu visu šo saliekamo dzīvi.

Kapanadze klusēdams malkoja tēju. Saško izbrīnījies raudzījās uz māti, bet Ņina, neko daudz nedomādama par to, kas norisinās, paslepus meta acis uz jautro, melnacaino cilvēku un vaibstīja seju.

— Vai jūs to visu esat pati izrakstījusi? — viesis jautāja, pieskardamies ar roku dvieļiem, kas izrotāja istabu. Tad viņa skatiens apstājās pie paklājiņa — gobelēna. — Karš? ... Kēnigsbergas virziens? Armijas veikals ?

— Kā jūs to uzzinājāt? — Ilanna brīnījās.

— Man mājās tāds pats. Oļess Kēnigsbergu sturmēja. Es arī. Mēs, jūrnieki, tolaik soļojām kājnieku ierindā.

— Arī es tur biju, — klusu teica Ilanna, nolaizdama melnās acis.

— Jūs?

— Nu jā . . . Sanitārajā bataljonā .. . Sanitāre.

— Tātad mēs visi esam gandrīz vai pulka biedri. — Kapanadze piegāja pie paklājiņa un, domās iegrimis, to noglaudīja. — Atmiņa no kara?

— Atmiņa no kara, — Ilanna automātiski atkārtoja, juzdama, ka lūpas šķobās. — Atmiņa no kara! — vļņa pēkšņi iekliedzās tādā kā rejošā balsī un sāka skaļi raudāt, par lielām izbailēm meitai un dēlam.

Paklājiņ, paklājiņ, cik daudz tev zināms! To bija uzdāvinājis Oļess pusnodegušajā vācu pilsētā ar durstīgu, grūti izrunājamu nosaukumu, uzdāvinājis tanī dienā, kuru viņi abi uzskatīja par savu kāzu dienu. Viņš tad bija kādus trīsdesmit piecus gadus vecs. Sapieru daļā priekšniecība uzskatīja, ka viņš ir prasmīgs spridzinātājs, un cienīja viņu par aukstasinīgo drosmi, par māku gudri vajadzīgā vietā ielikt mīnu un arī otrādi — atrast to, lai cik viltīgi tā būtu noslēpta. Ilannai tad bija apritējuši deviņpadsmit gadi. Viņa bija viena no tām, kuras fašisti aizdzina no Ukrainas uz Vāciju. Strādāja par kalponi pie muižnieka ... Kalpoja par aukli... Virpoja šāviņus .. . Taču no visām vietām viņa aizbēga, vēlēdamās nokļūt mājās. Noķēruši Ilannu pēdīgo — trešo reizi, fašisti ieslodzīja viņu koncentrācijas nomelnē. Daļa, kurā dienēja Poperečnijs, atbrīvoja apcietinātos. Visi tiecās uz mājām, bet Ilanna paziņoja, ka gribot karot, nonāca pie komandiera, tika ieskaitīta par sanitāri medicīniski sanitārajā bataljonā, kur reiz tika nogādāts Polijā ievainotais un kontuzētais Oļess. Ievainojums bija nopietns. Bet viņš, baidīdamies atpalikt no savas daļas, pierunāja ārstus, lai nesūta viņu uz aizmugures hospitāli. Viņš ārstējās un pēc tam, ticis uz kājām, turpināja ārstēšanos savā medicīniski sanitārajā bataljonā un, lai neēstu maizi par velti, palīdzēja strādāt kā varēdams.

Ilannai tūdaļ iepatikās kautrais un tādā vecumā neparasti prātīgais puisis, kurš, kā likās, prata itin visus pasaules amatus: zināja, kas darāms ar automobiļiem un arī ar sarežģītām medicīnas mašīnām, ja izdevās dabūt trofeju miltus, mācēja pat izcept ievainotajiem plā-cenīšus, pazolēja draugiem zābakus, izkurināja pirti tā, ka ļaudis, pērdamies stiprā garā, stenēja aiz labpatikas.

Bet no visām šīm labajām īpašībām jaunajai melnacei sanitārei, uz kuru ne bez intereses lūkojās arī hospitāļa priekšnieks, labāk patika šā neapšaubāmi viņai simpatizējošā novadnieka kautrība, jo viņš «uzvedās kulturāli», «neko tādu neatļāvās» un neteica viņai tā kā citi: «Eh, māsiņ, dzīvo, kamēr dzīva! Bet, kad beigsim karot, viss tiks norakstīts uz kara rēķina.»

Šis Oļess pat viņu pārāk neaplidoja. Un tad viņa pati nolika pirmo satikšanos, pati pasniedzās pēc pirmā skūpsta, pati nolieca galvu uz viņa pleca, kad viņi abi stāvēja pilsētas drupu ēnā. Un pēc tam, kad notika tas, kam katrā ziņā bija jānotiek, viņš neko nezvērēja, neko nesolīja, necentās arī steigšus aiziet, vienīgi pateica savā dziedošajā dzimtajā valodā:

— Nu, apsveicu tevi, sieviņ! Padomāsim, kā mēs lai turpmāk dzīvojam?

Tanī dienā Oļess viņai iedāvināja armijas veikalā pirkto paklājiņu gobelēnu, kurš vienmēr karājās pašā redzamākajā vietā ikvienā Poperečniju mītnē.

Lai gan karš norisinājās Vācijā un no dzimtenes, kur būtu iespējams padarīt laulību likumīgu, viņus šķīra divu valstu zemes platība, nopietnais seržants prata attiecības ievirzīt tā, ka bataljonā visi, pat paši nebēdnīgākie siržu lauzēji kautrējās uzmākties apaļajai, simpātiskajai melnacei sanitārei — seržanta Oļesa Popereč-nija frontes sievai.

Kāja sadzija. Oļess atgriezās savā karaspēka daļā. Tagad tikai paretam, galvenām kārtām pa naktīm viņš apciemoja «sieviņu», un šais īsajās, karam nozagtajās stundās viņi abi sapņoja par atgriešanos dzimtajā pusē, baltā būdiņā ar it kā bāztin uzbāztu salmu jumtu, uz auglīgās dzimtās Ukrainas zemes, sapņoja par dzīvi uz laukiem, kolhozā, kur pēc kara atradīsies darbs gan viņa prasmīgajām rokām, gan arī viņai, kas krājusi spēkus, pa svešām zemēm klīstot . . . Ai, kā viņi par to sapņoja, gulēdami apskāvušies uz cietās pērnājās kūlas starp sadauzītiem un nokvēpušiem ķieģeļiem, smirdošas, netīras, lāsmainiem plankumiem pārklātas upītes krastā, sapņoja, klausīdamies tuvos artilērijas dārdos un neprātīgas, karu aizmirsušas lakstīgalas dziesmā!

Būtu jel piepildījušies šie sapņi! Bet viss taču iznāca citādi. Tiesa, Poperečniji ieradās kolhozā, kur ļaudis laipni uzņēma jauno, jau pēcnācējus gaidošo novadnieci, kuru vairs nebija cerējuši redzēt, un arī viņas vīru, šo meistaru visās lietās. Ilannas vecāki bija miruši, bet mājiņa, lai gan lietus sagrauzta, vēl stāvēja. Oļess uz ātru roku saveda mājiņu kārtībā, bet pats iestājās darbā pie mašīnām, kas bija salauztas un izvazātas pa šiem četriem gadiem. Darba bija līdz kaklam. Un tieši te, kad nu viņiem bija ir sava mājiņa, kur dzīvot, ir dārziņš ar ķiršiem, par kuriem sapņojuši, un tur, palejiņā, kolhoza dīķis zem pūpolvītoliem un krasta uzbērums, uz kura tik labi pasēdēt vakarā pēc darba, — Oļess pēkšņi kļuva nemierīgs, nepacietīgs, nervozs, kā dzērve pirms projām laišanās. Viņš, acīm redzot, sāka skumt. Bet, kad pēc pāris dienām pie viņiem atnāca kolhoza priekšsēdētājs un piedāvāja Oļesam brigadiera amatu, viņš piecēlās kājās, kā sagatavojies ziņot priekšniecībai, un atbildēja:

— Nē, tēvoci Petro. Pateicos. Tikai mēs braucam uz Dņeprohesu. Esmu noilgojies pēc sava parastā darba, pēc tehnikas.

Šie domīgi pasacītie vārdi bija kā adatas iedūrušies

Ilannas sirdī. Viņa līdz šim atcerējās pat intonāciju, ar kādu tie tika pateikti.

— Padomā, Oļes, kolhozam ļaudis ļoti vajadzīgi.

— Esmu domājis, tēvoci Petro, galva no domām sprāgst pušu, tikai zinu — vācieši saspridzinājuši trauku, kurā esmu saņēmis pirmās kristības, kas cits lai to atjauno, ja ne es . . .

Kopš tā laika šis paklājiņš ilgi nekarājās labā, mājīgi iekārtotā dzīvoklī. Tikko Poperečniju ģimene paguva dabūt dzīvokli, iegādāt mēbeles, tikko Ilanna pakāra paklājiņu kādā ērtā vietā, virs sava iemīļotā atzveltnes krēsla, tūlīt vajadzēja ņemt nost, saritināt un vest tālu prom, kur nezin kas sagaida . ..

Lai gan zemnīcā viņai bija izdevies radīt kaut ko līdzīgu miteklim, par kādu sapņojusi, dzīve tomēr neritēja tā, kā bija domāts frontē, kur milzīgajā, no mājām atrauto ļaužu masā viņai bija izdevies atrast savu Oļesu. Senāk vīrs jel mājās nāca laiku. Bet tagad, kad no Urāliem atgriezies viņa brālis Boriss ar visu ekskavatora apkalpi un uznācis aukstais laiks, viņš atgriežas mājās vēlu un tā noguris, ka tikai kaut kā paēd un tūlīt gulēt prom . . . Nepasaka ne laipnu vārdu, ne arī apjautājas par viņas darīšanām. Manna vīra dēļ kļuva greizsirdīga uz mašīnu kā uz sievieti, kas saistījusi pie sevis visu viņa uzmanību. Jau ne vienreiz vien Oļess, pamodies nakts vidū, redzējis sievu raudam.

— Kas tev noticis? Nu, kas tev kaiš, sirsniņ?

— Nekas. Redzēju sliktu sapni. Guli.

Viņš aizmiga, bet Mannu aizvainoja arī tas, ka viņš tik ātri nomierinās, ka laikam pat nesaprot vai ari negrib saprast viņas pārdzīvojumus. Par to visu Manna centās nedomāt, bet, lūk, patlaban dārgais paklājiņš uzplēsis brūci.

— Pieredze! . . . Kaut nelabais parāvis šo pieredzi! Visdraņķīgākajai sievai nenovēlu tādu dzīvi . . . Pieredze!

Dēls un meita ar izbrīnu uzlūkoja raudošo māti, nesaprazdami, par ko viņa tā uztraukusies, bet partijas organizators izlikās neredzam šīs asaras, viņš tupēja pie krāsniņas un ar biguli rušināja sausās lapegļu pagales, kas dega sprakšķēdamas.

— Pie jums tomēr labi, dārgā Manna Gavrilovna, — viņš sacīja, kad sieviete, noslaucījusi seju, sakārtojusi matus, bet vēl arvien nervozi nopūzdamās, pienāca viņam klāt. — Un kāpēc labi, kāpēc mājīgi? Tas jūsu nopelns.

— To visu Oļess — ko nu es! Viņš ir slavens, bet man maza teikšana — tikai jāapšūdina, jāapmazgā un jāaplāpa visi. Kas manī klausās? — viņas balsī vēl ieskanējās neizteiktais aizvainojums, bet sarunas biedrs izlikās arī to nemanām, turpināja tikai savu:

— Es pats esmu dzimis uz laukiem, un pie mums kalnos mēdz teikt: «Ja nav vīra — māja bez jumtā, ja nav sievas — visa ģimene bez pajumtes.» Pirmo tostu pie mums, dārgā Ilanna Gavrilovna, vecie ļaudis dzer uz namamātes, uz mātes veselību . . . Ziniet, mēs te vienreiz staigājām pa Zaļo pilsētiņu. Ieejam sieviešu teltī — tīrs, uz gultiņām — pārsegs, skapīšiem pārklātas salve-tītes, silti. Blakus vīriešu telts — negribas iekšā iet: aukstums, dubļi, miklums, smirdoņa. Uz kādas naglas karājas plakāts: «Izvērsīsim cīņu par tīrību un mājīgumu!» Bet zem plakāta puiši vārtās pa gultām ar zābakiem kājās. Ja pasacīsi viņiem: cīņas izvēršanas vietā labāk būtu paņēmuši slotu un izslaucījuši. «Nav slotas.» Tepat ir taiga, salauziet zarus, sasieniet slotu. «Liela vajadzība, lai izsniedz», «Lai atsūta apkopēju». Vai tādus vārdus esat dzirdējusi, dārgā Ilanna Gavrilovna?

— Esmu gan, Lado Iļjič . . . Būvdarbus iesākot, vienmēr bijis tas pats: ļaudis ierodas no malu malām, tiem viss ir svešs, domā, vai paliks te vai laidīsies krūmos. Labi vēl, ka te ir auksts, citādi būtu saviesušās blaktis un tarakāni . ..

— Bet vai nevarētu iesākt bez šī sākuma, ko? ... Tāpēc esmu atnācis pie jums pēc pieredzes. Mums bija apspriede par sadzīves jautājumiem, tad biedrs Ļitvinovs teica, ka jūs savā zemnīcā ar apaviem nelaižot iekšā, pie jums viesi noaujot kājas tāpat kā mošejā.

— Nu, kā viņš zina? — Ilanna sasita plaukstas. — Kā mošejā... Fjodors Grigorjevičs tak pie mums nemaz nav bijis.

— Taisnība gan, — sarunā iejaucās Ņina. — Tu taču māci man vienmēr patiesību runāt. Viņa visiem liek noaut kājas, un tētis saka: māmiņa mums tīrībniece.

— Redziet, mana draudzene apstiprina, — Kapanadze iesmējās, pamājis meitenei ar acīm. — Lūk, tādēļ mēs lūdzam jūsu māmiņu — tīrībnieci, lai viņa parūpējas arī par citiem.

— Ar slotu izslaucīt teltis, izkārt plakātiņus: sak, iesaistieties kampaņā, jā? — Balss vēl arvien bija īgna, bet tanī jau ieskanējās arī interese.

— Kāpēc ar slotu, dārgā Ilanna Gavrilovna, kāpēc plakātiņus?, Bet paraugs? Vecais, tas ir, atvainojiet, biedrs Ļitvinovs stāstīja, ka pie mums Ilanna Gavrilovna Poperečnija esot pieredzējusi paraugsieva.

— Vai patiešām viņš tā teica, vai tikai jūs nezobojaties?

— Bet tētis saka, mūsu māmiņa esot vismīļākā, — meitene piebilda.

— Ņina! — sieviete pietvīka. — Būtu labāk gājusi pie zēniem, burtus parakstījusi, citādi te niekus vien mels. — Un, acīm redzami apmulsusi, viņa atbildēja: — Nezinu, Lado Iļjič, ko lai jums saku . . . Jau tā es, var teikt, viSū apkalpi apmazgāju, aplāpu. Uzgriez tikai muguru, tūdaļ pie tiem vīriešiem pa dzīvokli zalk-šņi sāks ložņāt.

— Tātad norunāts? — Kapanadze sāka tērpties savās kažokādas bruņās. — Nu, tad uz redzēšanos, vismīļākā paraugsieva... Uz redzēšanos pie mums partijas komitejā.

Iečīkstējušās noklaudzēja durvis, ielaizdamas aukstuma vilni un taigas smaržu. Attālinādamies sniegā, nočirkstēja soļi. Tad iestājās klusums un cauri tam pa attālo radio atskanēja dziesma, bet tuvāk un skaidrāk viņpus strautiņa iegaudojās izsalcis zvērs. Sieviete, domās nogrimusi, raudzījās uz paklājiņu — gobelēnu, kas bija piestiprināts pie sveķainajiem baļķiem, un viņas melnās acis bija satrauktas un skumīgas.

16

Pirms revolūcijas kazahu stepēs pastāvēja tāds īpatnējs telegrāfs. To dēvēja par «uzun kulak» — garo ausi. Ar tā palīdzību jaunākās ziņas un tenkas, ko sastopoties cits citam pastāstīja pazīstami jātnieki, ar prātam neaptveramu ātrumu izplatījās milzīgos attālumos. Tāds īpatnējs «uzun kulak» tiek praktizēts arī attālākās būv-vietās, kur ļaužu masa, kas pagaidām vēl saskaras tikai darbā, spiesta dzīvot vientuļās vietās, tālu no lielām pilsētām.

Un, lūk, pašā ziemas vidū, kad gan īsajās, saulainajās dienās, gan garajās, zilgajās, dzeļošu zvaigžņu piebārstītajās naktīs pāri milzum lielajai jaunceltnei pacēlās biezi tvaika mutuļi, pa tādu fizikai nepazīstamu telegrāfu izplatījās ziņa, ka celtniecības vadītājam esol nepatikšanas. Skaidri neviens neko nezināja. Daži apgalvoja, ka Maskava noskaitusies uz Veco par to, ka tas atteicies celt baraku tipa dzīvokļus, bet reizē ar pirmās kārtas celtniecību sācis būvēt pilsētu un iecerējis to īsti sociālistiskā vērienā — ar prospektiem, laukumiem, krastmalām, klubiem, teātriem, stadioniem un peldbaseiniem. Šīs pilsētas ansambļu projekta uzmetumi rasējumos un jauno arhitektu grupas telpisko maketu izpildījumā bija izstādīti kluba zālē. Tvaika apkure klubā vēl nedarbojās. Dzīvība tika vilkta tikai dažās ar čuguna krāsniņām apkurināmās istabās. Jaunieši, kas pa vakariem sanāca izvēsušajā zālē, lai padejotu radio-las pavadījumā, nenovilkuši ne velteņus, ne vateņus, pētīja ielu un laukumu skicējumus un tādu kā lidojošu betona un stikla ēku maketus. Pilsēta tikai dzima, tai vēl nebija vārda, bet visi to jau dēvēja par Divnojarsku. Un tas skanēja lepni.

Bija pat izdomāta rotaļa «Kur atrodas mans dzīvoklis?». Kādam aizsēja acis, nostādīja pie plāniem, lika apgriezties vairākas reizes riņķī, tad badīt ar pirkstu kādā rasējumā. Un tagad, lūk, daži apgalvoja, ka Divnojarsku atzīstot par nesavlaicīgu un Vecajam «ķeroties pie žaunām», apvainojot līdzekļu sadrumstalošanā.

Citi ņēmās iestāstīt, ka ar Divnojarsku, kurā jau sāka izveidoties atsevišķi, pirmatnējā mežā izkaisīti ansambļi, tam neesot nekāda sakara, bet sakars esot gan ar kādu vienā no centrālajām avīzēm ievietotu rakstu par to, ka celtniecībā ignorējot lielo mehanizāciju. Šis raksts it kā bijis iespiests otrā lappusē, redzamā vietā. Visziņi nozīmīgi apgalvoja: tas neesot noticis bez tālruņa

zvana «no augšas», un Vecajam to gribot likt saprast.

Beidzot vēl citi stāstīja, ka Maskava nedusmojoties ne Divnojarskas, ne arī mehanizācijas dēļ, jo ar to, vispār ņemot, nemaz tik ļauni neesot, bet «augšā» nonākusi Oņupes palienes kolhoznieku vēstule, kurā tie apstrīdot projekta otro variantu. Ļitvinovs šo variantu nikni aizstāvējis, dabūjis cauri, un tagad viņam uzbrūkot . . .

īsti neviens nekā nezināja. Un tad vēl celtniecība, par kuru senāk daudz rakstīja, gandrīz nozuda no avīžu lappusēm. Tas likās apstiprinām — Maskava dusmojas uz Veco. Tālo prognožu cienītāji, kādi, protams, sastopami ikvienā iestādē, jau sāka minēt: ja viņu atcels no amata — vai atsūtīs citu vietā, vai izbīdīs kādu no vietējiem? Un tad obligāti tika nosaukta Vjačeslava Anaņ-jevica Petina kandidatūra.

liet celtniecība pa to laiku virzījās uz priekšu. Hronikas nodaļa avīzē «Taigas Ugunis» atzīmēja tās normālo gaitu: «Labā krasta betona rūpnīca divkāršojusi porainās produkcijas izlaidi . . .», «Jaungada naktī kluba zālē notiks masku balle. Zāle būs apkurināta . . .», «Mācību kombināts vēl joprojām pieņem pieteikumus nc-klālienes tehnikumā un celtniecības institūtā, kā arī sagatavošanas kursos...», «Pianists Svjatoslavs Rihters sniedz trīs koncertus, tāpēc kluba lielā zāle tiks speciāli apkurināta un būs atvērta ģērbtuve . . .», «Ekskavatorista Oļesa Poperečnija brigāde ieguvusi komunistiskā darba kolektīva nosaukumu...», «Kreisā krasta ciematā, Vērša Pieres ielā, atvērts grāmatu veikals, kur pircēji paši sameklē plauktos vajadzīgo grāmatu...», «No Urāliem piecdesmit divās platformās pienāk jauno, pēc brāļu Poperečniju ierosinājuma pilnveidoto ekskavatoru daļas .. .», «Mācību kombināta lielajā lasītavā bija noorganizēta simultanspēle ar lielmeistaru Tālu pie četrdesmit galdiņiem, trīsdesmit divās partijās lielmeistars uzvarēja, septiņas beidza neizšķirti, bet vienu paspēlēja inženierim S. I. Nadtočijevam . . .», «Kluba mednieku pulciņš svētdien sarīkoja vilku medības ar karodziņiem un vienā pašā dienā iznīcināja septiņpadsmit plēsoņas . . .», «Pie celtniekiem ieradies Ļeņina prēmijas laureāts dzejnieks Aleksandrs Tvardovskis . . .», «Celtņa vadītāja sieva Ņina Berezina slimnīcu pilsētiņas dzemdību nodaļā dzemdējusi trīnīšus. Visi trīs jaunpiedzimušie Divnojarskas iedzīvotāji jūtas un attīstās labi . .

Pārlapojot «Taigas Ugunis», varēja viegli saprast: jaunceltnes pulss — normāls. Taču baumas klīda un klīda, un pat nopietniem ļaudīm, kam nepavisam nebija tieksmes tenkot un pļāpāt, sāka likties, ka tur kaut kas slēpjas. Un šie nopietnie ļaudis neviļus ar sevišķu uzmanību vēroja abus šo tenku varoņus. Nekas tāds, kas dotu iespēju nākt pie viena vai otra slēdziena, nebija manāms.

Ļitvinovs, kā arvien, cēlās pirms gaismas un vingroja ar savām svaru bumbām. No rīta viņu varēja sastapt jebkurā milzīgās jaunceltnes teritorijā, bet noteiktā laikā, pusvienpadsmitos, «nosmalstījis savas darba dienas krējumu», viņš ieradās pārvaldē. Daudzi inženieri uzskatīja šo viņa rīta apgaitu par atavismu, pirmo piecgadu atgremojumu. Petīns izsmējīgi dēvēja to par «tukšu mētāšanos», taču Vecais palika sev uzticīgs.

Vjačeslavs Anaņjevičs mēdza teikt: «Vadība ir smadzenes. Smadzenēm vienmēr jāpaliek uz vietas.»

Tā viņi strādāja, katrs pēc savas metodes. Dažreiz ar vēja noplckātu seju, ar kūstošas sarmas rasu kuplajās uzacīs Ļitvinovs iedrāzās Vjačeslava Anaņjeviča kabinetā, nosēdās uz krēsla un gārdza: «Nosalu kā suns,» — lūdza atnest glāzi karstas tējas un dzēra to, apdedzinādams lūpas. Cenzdamies aizmaskot augstprātīgas nožēlas toni, Vjačeslavs Anaņjevičs runāja:

— Nu, kāpēc jūs sevi nežēlojat? Pārvaldei jāstrādā kā precīzai skaitļošanas ierīcei. Analītiskā mašīna, Fjodor Grigorjevič, saņēmusi informāciju, acumirklī pārbauda visus iespējamos variantus un atrod vispareizāko, racionālāko atrisinājumu. Tā nekad nekļūdās. Tāpat jāvada darbs arī mums. Viss jāzina, viss iepriekš jāparedž, nepieļaujot nejaušus atrisinājumus.

Ļitvinovs, kozdams cukura graudiņus ar stiprajiem zobiem, skaļi sūca no glāzes tēju, bužināja cietos, īsi apcirptos matus, un viņa zilajās acīs sāka lēkāt šķelmīgas dzirkstis.

— Ieradums, dārgais Vjačeslav Anaņjevič, ieradums! Kad mūs, vēl gluži zaļus, aizraidīja no politehniskā tieši uz Dņeprohesa celtniecību, kāda tolaik bija tehnika? Lāpstas, cērtes, ričas, ķerras. Amerikāņu tvaika ekska-vatoriņš «Marion» šķita brīnums ... No desmit verstu attāluma skrēja skatīties ... Ai, liec vēl atnest glāzīti tējas! Gardu tēju tavs sekretārs prot uzliet, nevis tā kā manējais — ar pirts slotas novārījumu mani dzirdina... Un zini, vienreiz tusnījam mēs karjerā un redzam: iet gar būvbedres malu divi — viens padzīvojis, sirms, ar kazbārdiņu, otrs — karavīrs. Apstājas, skatās, pēc tam tas, ar to bārdiņu, ielec karjerā un kliedz: «Inženieri, kur jums acis, velns parāvis! Kā jūsu ļaudis lāpstu tur? Kāds viņiem tāpēc kosinuss fī?» Nomet svārkus. «Paturiet un paraugieties, jaunais cilvēk, redziet, kā zemes racējam jāstāv, un redz, kā jāsviež.» Un vienā mirklī piepildīja ķerru. «Bet nu,» viņš saka, «tūdaļ atkārtojiet!» Es nosarkstu, man kauns, bārdaiņi zemes racēji smejas, — bet es cenšos. «Nu, tagad jau iet labāk. Kādu institūtu jūs, jaunais cilvēk, beidzāt?» — «Maskavas politehnisko.» — «Bet es — Kijevas. Mūs mācīja tā, lai inženieris pats visus darbus prastu strādāt. Vai tas jums saprotams?» Atbildu, ka saprotu . . . Un zināt, kas tas bija? Celtniecības vadītājs, slavenais hidrotehniķis Aleksandrs Vasiļjevičs Vinters. Ļeņins viņu pazina. — Ļitvi-novs pabeidza dzert tēju un kā uzvarētājs nolika glāzi uz galda.

— Nu, jūs taču pats teicāt, ka tas bijis pirmajā piecgadē.

— Un kas par to?

— Jūs pastāstījāt, kāda tad bijusi tehnika: lāpstas, cērtes, ķerras.

— Un kas par to?

— Bet tagad Zemes mākslīgie pavadoņi pār mums lido, analītiskās skaitļošanas ierīces acumirklī izrēķina uzdevumus, kurus simt matemātiķu rēķinātu simt gadus.

— Un kas par to?

— Kam vajadzīga lāpsta, ja viens pats Poperečnija ekskavators aizstāj tūkstoš lāpstas?

— Un kas par to? ... Cilvēks tak ir un paliek radības kronis. Mans draugs Maksims Serdjuks vada institūtu, kurā izdomā šīs pašas «domājošās» mašīnas. Viņš stāstīja: vidēju šahistu mašīna katrā ziņā uzvarēs, bet meistaru — nekad. Mašīnai trūkst radošā impulsa. Tā nevar izgudrot ko jaunu, nespēj radīt, un beidzot, velns parāvis, — tā nespēj miglu laist acīs, kad tas nepieciešami.

Dzerdams tēju un skaldīdams gaisu ar īso roku, Ļit-vinovs smalkā balsī klaigāja:

— Teicama informācija — tas labi. Bet vai tā jel kad spēs aizstāt tiešus cilvēku kontaktus? Cilvēku ir tūkstošiem, un tie nav tikai «darbaspēks». Pie tā paša pateikšu, ka neciešu šo riebīgo terminu, kuru kādreiz esam izvilkuši no buržuāzijas politiskās ekonomijas un kurš mums tā pielipis... Tie nav darbaspēks, tie ir domājošas individualitātes, tāpat kā jūs un kā es. Bet, par ko domā cilvēks, kas tam patīk, kas to traucē, kas icjūsmo, kas padara svārstīgu, — to pagaidām vēl neviena mašīna nespēj uzminēt. To, dārgais Vjačeslav Anaņjevič, vajag manīt, vajag just. Visu laiku. Katru dienu, katru stundu. Lūk, tad patiešām var visu iepriekš nojaust vai paredzēt ...

— Pie manis, dārgais Fjodor Grigorjevič, pieņemšanas stundas nāk vairāk ļaužu nekā pie jums, atvainojiet mani, bet tā ir statistika. — Petlns piebilda iecietīgi laipni.

— Pareizi. Statistiski pareizi, — zēniski nebēdnīgā balsī iesaucās Ļitvinovs. — Taču pie jums nāk tie, kuriem jūs esat vajadzīgs, nevis tie, kas jums vajadzīgi ... Bet es redzu kā vienus, tā otrus . ..

Tādi strīdi norisinājās bieži, un katrreiz, atgriezdamies pēc tiem savā kabinetā, Ļitvinovs vīpsnāja: «Tālu tiks. Tam ir galva!» Padomājis viņš tomēr piebilda: «Tikai, šķiet, nav aptēsta no īstā gala.»

Bet mājās Petīns malkoja kāliju, kuru Dina pēc pusdienām pasniedza viņam atzveltnes krēslā pie stāvlampas, un, iecietīgi smaidīdams, stāstīja:

— Es atkal audzināju šito . . . Nu, kā tas būs vāciski . . . Nu, sen pabeigtā pagātne? .. .

— Plusquamperfekt?

— Jā, jā, šito pluskvamperfeklu . . . Grūti, ļoti grūti audzināms. Negrib saprast visvienkāršākās mūslaiku patiesības. Šausmīgi ietiepīgs radījums, nekādi viņu nevar dabūt ārā no pirmajām piecgadēm . . . Tagad kuģus vada ar aparātu palīdzību, bet viņš, celtniecības vadītājs, skraida pa karjeriem ...

Malkodams kafiju un laipni vērodams sievas daiļo augumu, Vjačeslavs Anaņjevičs it kā domāja skaļi:

— Sī ietiepība dažreiz vai traku padara, valdos, cik spēju . . . Viņš būtībā nav slikts cilvēks, bet morāli novecojis, — zini, kā noliktavā noveco mašīnas, pat ja neviens ar tām nestrādā . . . Baidos, ka viņš neņems labu galu, jo tas tagad nav modē ...

Tādas sarunas Dinu uztrauca. Baumas, kas klīda pa jaunceltni, viņai, protams bija zināmas. Tās izraisīja viņā divējādas jūtas: cienīdama vīru, ticēdama vīra talantam, viņa priecājās, ka varbūt piepildīsies viņu abu sapnis — vīrs ieņems pirmo vielu celtniecībā un tad izpletīs spārnus visā platumā. Bet tai pašā laikā viņai sāpēja sirds par šo savdabīgo, īpatnējo, mazliet jocīgo Veco, kurš tomēr, lai saka, ko grib, uzņēma viņus abus sirsnīgi un izturas pret viņu labi.

Kopš kāda laika Pelīnu mājā parādījies jauns radī-jurņs — japāņu kucīte — Čo-Čo Sana, kuru pēc Vjačes-lava Anaņjeviča lūguma bija sameklējis, nopircis un atvedis Pšeņienijs, kas lidoja uz Ļeņingradu dienesta komandējumā.

— Čo, viņš tomēr nav slikts, šis Vecais. Tā taču ir? — Dina jautāja, un Čo apliecināja: «Au, au . . .»

Reiz tieši priekšnamā, nenogaidījis ģimenē visomulīgāko pēcpusdienas stundu, kuru Petīni bija paredzējuši savstarpējai jaunāko ziņu apmaiņai, Vjačeslavs Anaņjevičs pavēstīja, ka celtniecības vadītāju steidzami izsaucot uz Maskavu. Tas esot brīdināts, ka iespējama ilgāka uzkavēšanās, un tam arī pateikts, ka vadība uz laiku nododama Petīnain. Vjačeslavs Anaņjevičs stāstīja to mierīgi, taču sieva juta: viņš gluži sasprindzis un ar visiem spēkiem cenšas apslēpt savu prieku. Viņai kļuva skumīgi, un vīrs to ievēroja.

— Nabaga Fjodors Grigorjevičs, viņam neklāsies viegli, — Vjačeslavs Anaņjevičs nopūtās. — Droši vien vēstule. Atceries, jūs toreiz braucāt uz kolhozu? . . . Bet viņš pats vainīgs, es viņam ieteicu darīt tam galu pašā dīglī. Nē, vai tu redzējies, nevarot. Šiem ļaudīm esot «sava taisnība», tie jāpārliecinot, tiem jāpierādot.. . Nu ir pierādījis . . . Tagad nu nāksies pārliecināt nevis Sibīrijas zemniekus, bet instances.

— Es taču dzirdēju, kā viņš ar tiem sarunājās. Tā bija sirsnīga izrunāšanās, — Dina skumīgi iebilda.

— Izrunāšanās. Taisnība gan, izrunāšanās ... Ja komandieris, raidīdams rotu uzbrukumā, sacītu: «Biedri zaldāti, es jūs lūdzu skriet lodēm pretī. Jūs, protams, varbūt nošaus, bet es lūdzu jūs par to nedomāt, jo mums trakoti svarīgi ieņemt augstieni,» — vai tad mēs karā būtu uzvarējuši? Vai tad mūsu karogs būtu plan-

dījies pār Berlīni? Disciplīna, dzelzs disciplīna, pavēle, stingra pavēle ... tas nodrošina uzvaru. Ir nepatīkami, bet tagad arī man dažreiz nākas sacīt to pašu: «padomājiet», «apspriediet», «apsveriet», «paziņojiet» ... Cik daudz tas prasa laika, kā tas nogurdina! Un bez vajadzības, veltīgi . . .

— Un tomēr man viņa žēl, — Dina ietiepīgi pateica.

— Tu man esi labsirdīga, tev gribas, lai visiem klātos labi. Bet tā nemēdz but. Jaunais vienmēr lauž veco, citādi dzīve apstātos. Un vēl kas, — Vjačeslava Anaņje-viča balsī ieskanējās neviltotas skumjas, — vēl kas, vai tev neliekas, ka, žēlodama viņu, tu nemaz nežēlo mani? . . .

... Uz Divnojarskas aerodromu, kas atradās savus četrdesmit kilometrus no jaunceltnes, Ļitvinovs izbrauca vēl tumsā. Viņam nepatika pavadīšanas, tāpēc nevienam nebija minējis aizlidošanas stundu un loti brīnījās, kad nepabeigtās lidostas terasē ieraudzīja Nadtočijeva garo stāvu un sīko, mundro Dinu. Nadtočijevs, uzlicis galvā kažokādas gardibeni pēc fasona «Muļķītis Ivanuška», kā mēdza teikt Petrovičs, šķita milzīgs. Dina ar ādu inkrustētā čukču parkā [1] un untos^2 Nadtočijevam blakus izskatījās pēc lācēna.

— Uz kurieni tad jūs saposušies? — izbrīnījies jautāja Ļitvinovs, kurš bija cerējis pabūt viens un vēlreiz klusībā pārdomāt abus projekta variantus, sakārtot loģiski visus savus argumentus.

— Mēs nekur. Mēs jūs pavadām, — Dina vienkārši atbildēja.

— Domājāt aizlavīties klusītēm, — Nadtočijevs iesmējās. — Es jūs lūdzu, kamēr nav par vēlu, taisni pieprasu: nekavējoties pievērsiet uzmanību šim kažociņam. Tas tik labi piestāv Dinai Vasiļjevnai. Tāds jauks, moderns, progresīvi domājošs eskimosiņš no kinofilmas, kuru uzņēmis padomju režisors pēc Džeka Londona darbiem . . .

Pasažieri, kas lidoja uz Starosibirsku, drūzmējās terasē, jo nepabeigtajā ēkā bija aukstāk nekā ārā. Kāpnes no terases neveda nekur, tās atdūrās pret malkas grēdu.

— Tās vedīs lejā pie jūras, — Nadtočijevs izskaidroja šo šķietamo paradoksu. — Nu jā, lūk, tur, tai ielejā ieplūdīs jūra. Un lidmašīnas nolaizdamās lidos tai pāri.

— Liecieties mierā, jūs mani izjokojat, — Dina atmeta ar roku.

— Nu re, viņš arī netic, — Ļitvinovs drūmi piebilda, norādīdams uz Inokentiju Sedihu, kurš arī šai mirklī izkāpa no apvidus automašīnas. — Viņš netic un pat būvē klubu Krjaževā. — Un pēkšņi sadusmojās. — Eh, ko tur stāstīt! Vai tad jūs sapratīsiet?

Un tikai tagad Dina ievēroja, kā pēdējās dienās sakritusi, novecojusi viņa parupjā seja.

— Trauksme! — pēc karavīru paraduma gari novilka Petrovičs.

Visi pacēla galvu. It kā noslīdēdama no debesīm, nosēšanās vielai tuvojās īsā «IL-14», atgādinādama ik-rainu zivi — taimiņu. Nu jau tā sēkdama skrēja pa buldozera izdzīto celiņu un cēla gaisā sausa sniega virpuļus.

— Nu, ne lāci jums, ne zvirbuli! — Nadtočijevs novēlēja.

— Pie velna, pie velna! — pa mednieku paradumam gluži nopietni izlamājās Ļitvinovs un pievērsās Petro-vičam: — Piesargies, pie mums teltī sieviešus neved. Dzirdi! — Tad viņš saudzīgi paspieda roku Dinai: — Sveiciens dzīvesbiedram. Es viņam no Maskavas piezvanīšu . . .

Pacēlusies gaisā, lidmašīna uzņēma kursu, un taiga zem tās spārniem sāka traukties kā sabangota jūra, kuru kādas burvības spēks negaidot sastindzinājis ar stāvus saslietām viļņu korēm. Drīz pie apvāršņa parādījās uz balti zaļā fona labi saredzamie pilsētas ansambļf, kas vēl tikko veidojās gar mežā izcirstajām stigām: kluba ēka, vēl neapjumtā sporta zāle, kinoteātris, pulciņš slimnīcu pilsētiņas gaišo namu ... Tas viss vīdēja taigā kā spēļu klucīši, ko bērni aizmirsuši zālē. Bet tur tālāk upe. Kraujas upes krastos, kuras it kā tiecās viena otrai pretī kā cīkstoņi, kas gatavi uzsākt cīņu . .. Būv-bedre ... karjeri ... — viss tvaika un dūmu mākonī, dzeltenu smilšu mutuļos ... Kaut kur te, uz ziemeļiem no Divnojara kraujas, viņi bija nometuši čuguna plāksni: «Oņupe, padodies boļševikiem!» Cīņa vēl tikai sākas. Bet padosies šī varenā Oņupe, kā padevušās citas upes, pie kurām Ļitvinovs strādājis. Viņš pameklēja ar acīm Zaļo pilsētiņu, atrada virteni telšu, bet savu māju nevarēja saskatīt. Sava māja . . . Tas viss kopā bija viņa māja, viņa dzīve, viņa nemiers, viņa cerības. Bet kā tas virzīsies tālāk, ja . . . ja notiks tas, par ko pēdējā laikā tik daudz melš! «Varbūt turpmāk iztiks bez manis. Varbūt es visu to redzu pēdējo reizi.» Ļitvinovs atskatījās. Oņupes jaunceltne bija nozudusi. Lidmašīnas ēna, kas traucās pāri taigai, bija tik skaidri saredzama kā zivs dzidrā ūdenī uz smilšainās gultnes fona.

«Bez manis.» Un Ļitvinovs, aizvēris acis, atlieca galvu uz krēsla atzveltnes.

— ... Biedri Ļitvinov, kas jums kaiš? Varbūt iedot jums aeronu? — atskanēja satraukta balss.

Fjodors Grigorjevičs atvēra acis. Viņam iepretim stāvēja sīka, trausla stjuarte, acīm redzot, jakutiete, ar apaļu, plakanu sejiņu, šaurām, iešķībām acīm. Viņas tievās, kā no porcelāna veidotās rociņas sniedza pēc izvēles — papīra tūliņu un aerona kārbiņu.

— Nekas, nekas, nerūpējieties. Viss kārtībā, viss pilnīgā kārtībā. — Un Ļitvinovs pacentās uzsmaidīt pēc iespējas laipnāk.

OTRĀ DAĻA

Vjačeslavu Anaņjcviču nepatīkami pārsteidza tas, ka sieva, ēdot vakariņas, lūdza viņam mašīnu, lai brauktu uz aerodromu pavadīt Ļitvinovu. Bet, uzzinājis, ka Dina tur sastapusi Nadtočijevu un mājās atgriezusies šā inženiera mašīnā, viņš no tiesas apvainojās. Nevēlēdamies pazemoties tiktāl, lai sarīkotu vulgāru ģimenes scēnu, Petīns piespieda sevi atlikt izskaidrošanos līdz rītam. Otrā rītā, nopūlēdamies spoguļa -priekšā ar nepaklausīgu apkakles podziņu, viņš, pilnīgi nodevies šai nodarbībai, it kā nejauši izmeta:

— ... Jā, dārgā, tu mani ļoti sarūgtināji. Tu pavisam aizmirsti, kāds te mūsu stāvoklis. Visiem zināms, ka Nadtočijevs ir Ļitvinova ieliktenis. Tas velk viņu sev līdzi jau uz trešo objektu. Šis balamute tam uzticīgs kā suns. Bet tu ar viņu koķetē. Es jau nu tevi pazīstu, bet ko ļaudis var nodomāt .. . Vai tev neliekas, ka šoreiz tu esi par daudz sastīvinājusi apkaklīti? — Izstiepis kaklu, Vjačeslavs Anaņjevičs izlikās, it kā visa viņa uzmanība būtu pievērsta pogai. — Un visļaunākais tas, ka man ar šo godājamo Saku, kā viņu dēvē kurjeri, tūlīt būs nopietna un nepatīkama saruna.

Dina ar izbrīnu, pat ar prieku uzlūkoja vīru:

— Tu laikam esi greizsirdīgs?... Nu beidzot!

Vjačeslavs Anaņjevičs atskatījās:

— Es — greizsirdīgs? Mums taču tādas attiecības... Un uz ko? Uz šo niecību, šo ākstu? Nu, zini... tu ļoti

pārvērtē savu pievilcību.

Podziņa beidzot ieņēma īsto vietu. Vjačeslavs Anaņjevičs apmierināts pagrozīja apkaklītē kaklu un uzmanīgi sāka ar ķemmi sukāt matus no sāniem uz galvvidu, kur tie bija kļuvuši stipri reti. Dina apklusa un saduga.

Vīram kļuva viņas žēl.

— Tu mani pārprati. Es tikai gribēju teikt, ka greizsirdība man sveša. Tās taču ir riebīgas privātīpašnieka

jūtas, un, man šķiet, es sevī tās esmu iznīdējis ... Es tevi, mīļā, saprotu: tev ir garlaicīgi, es esmu pilnīgi iegrimis darbā, pastāvīgi aizņemts. Uz maniem pleciem milzum liela atbildība, bet tu . .. Draudzējies, lūdzama, ar ko gribi, pat ar šo Sako. Es tev absolūti uzticos. Bet tikai lūdzu: neaizmirsti manu stāvokli. Tas mums uzliek lielu pienākumu.

Viņš sakārtoja kaklasaiti, vēlreiz ieskatījās spogulī, noskūpstīja sievu uz pieres un devās ārā. Dina paspēra soli viņam nopakaļ, bet apstājās un tā arī palika stāvot, kamēr viņa soļi nočirkstēja pa sniegu gar logu, kamēr noklaudzēja mašīnas durtiņas.

Valstīdamās pa aizputinātajām grambām, Petīna «Volga» brāzās pa apsarmojušo ceļu. Vakar vakarā šeit visam pāri klājās bieza migla. Tagad tā bija izklīdusi un, kad pār taigu pacēlās saule, visapkārt balsnīja un iesārti dzirkstīja sarma. Vietām uz paša ceļa bija sadzītas sniega kupenas, to piegāzēs slēpās tumši violetas ēnas. No ceļa labi redzamais Divnojarskas ciems grima sniegā, pāri mājām pacēlās kuplas dūmu vērpetes, bet aiz tām, virs Negantās krāces, kas neaizsala pat visniknākajās ziemās, nerimtīgi mutuļoja tvaiks, un likās, ka no debesīm neuzmanīgi nolaidies mākonītis būtu piesalis pie ledus un zaudētu spēkus, velti pulēdamies atrauties.

Apbrīnojami jauka bija šī klusā ziemas diena. Bet Vjačeslavs Anaņjevičs, nogrimis domās, to nemanīja. Nu beidzot bija pienācis tik nepacietīgi gaidītais laiks — Ļitvinovs aizbraucis. Pēc norādījuma no augšas celtniecība atstāta viņa — Petīna ziņā; tur laikam beidzot pienācīgi novērtējuši viņa augstsirdīgo rīcību. Un tagad viņš bez kādiem šķēršļiem varēs parādīt savas spējas, izvērsties pilnīgi. Ļitvinovs, protams, savā laikā nav bijis slikts. Bet tagad, kā jau to varēja sagaidīt, kļuvis par savu novecojušo priekšstatu, metožu un paradumu upuri. Patiesību sakot, nekas nebija noticis. Vjačeslavs Anaņjevičs ne mirkli nevarēja iedomāties, ka tās vēstules dēļ sāktu revidēt projektu, kas jau augšā apstiprināts. Vēstulei, acīm redzot, bijusi tāda nozīme kā lakmusa papīram, tā parādījusi celtniecības vadītāja īsto seju.

Nu nē, viņš, Petins, tā nekļūdīsies. Avīzē, protams, var rakstīt visu ko, bet celtniecība jāvada ar stingru roku. Tagad viņš visu pakļaus galvenajam uzdevumam — bez žēlastības noslaucīs no ceļa visu, kas traucē. Ienīdis viņu? Lai jau. Cilvēki, kas veikuši lielus darbus, reti kad bijuši patīkami apkārtējiem. Ja tikai varētu uzzināt — kādi vēji pūš tur, augšā, kādi lēmumi tiek gatavoti Maskavā?

Ieradies pārvaldē, Pctīns tūdaļ pasūtīja telefona sarunas ar vairākiem Maskavas paziņām no hidrotehniķu aprindām un izbrīnījies uzzināja, ka neviens neatsaucoties. Tad viņš atcerējās, ka galvaspilsētā patlaban ir nakts.

Pārvarējis nepacietību, viņš piespieda sevi ķerties pie parastā darba: novilka svārkus, pakāra tos uz krēsla atzveltnes, uzvilka satina uzročus, pārskatīja sekretāra sastādīto telefona sarunu sarakstu un nolika sev priekšā šīs dienas darba plānu, kuru bija apdomājis vakar vakarā. Pirmā šai plānā bija atzīmēta saruna ar Nadto-čijevu.

Nadtočijevs ieradās bez kavēšanās. Ieraudzījis pie sienas uzrakstu «Šeit nesmēķē», kuru viņš arvien aizmirsa, inženieris izņēma no mutes cigareti, pameklēja pelnu trauciņu un, to neatradis, atvēra vēdlodziņu un izsvieda cigaretes galu ārā. Vjačeslavs Anaņjevičs lūdza viņu piesēsties. Viņi parunājās par darīšanām, par ekskavatoriem, kas nāca no Sverdlovskas pārāk gausi, par Ļitvi-novu, kurš tagad droši vien Maskavā guļ. Par to runādams, Pelīns nopūtās un izteica cerību, ka viss beigšoties labi. Viņš, kā vienmēr, bija apvaldīti laipns, tikai, atbildēdams uz dažiem tālruņa zvaniem, ar pārliecīgu centību noskaldīja: — Celtniecības vadītāja vietas pagaidu izpildītājs klausās. — Nadtočijevs klusībā smējās: visi esam cilvēki, katram savas vājības. Pabeidzis darīšanas, inženieris piecēlās un gribēja iet ārā, bet Petins viņu aizturēja:

— Piedodiet, Sako Ivanovič, man ar jums vēl viena un, teikšu bez aplinkiem, ļoti nepatīkama saruna. — Nadtočijevs atgriezās pie galda. — Nē, jūs piesēdieties ... Pie manis te reiz bija atnācis šis jūsu jaunais inženieris no labā krasta karjera.

— Makaroničs? — Nadtočijevs iesmējās. — Ar savu projektu? Vai sūdzējās?

— Apelēja, — Pelīns izlaboja, ar pirkstu kauliņiem klaudzinādams pa galda stiklu. — Viņš atstāja pie manis savu projektu.

— Kurā viņš spīdoši pierāda, ka rausis gardāks par maizi . . Lāga puisis šis Maķaroničs. Domājošs, bet . .. mēslu kaudzē kašņājoties, nav gailis šoreiz pērli atradis . . . Jūs, es ceru, par to esat pārliecinājies?

Pelīns nesteigdamies atslēdza vidējo galda atvilktni, izņēma Nadtočijevam pazīstamo rasējumu rulli un izplāja to.

— ... Bet man, tieši otrādi, liekas, ka viņš atradis kaut ko ļoti vajadzīgu. Un ne tikai mums te patlaban, bet visiem, kam nepieciešami veikt zemes rakšanas darbus bargas ziemas apstākļos. Sis jaunais cilvēks... ē-ē-ē . . .

— Maķaroničs ... Neuzlūkojiet mani tā, es to neesmu izgudrojis, karjerā puiši viņu tā dēvē. Viņu sauc par Marku Aronoviču ...

— Sis Marks Aronovičs ir spējīgs inženieris, ar labi attīstītu progresīvā izjūtu, un, manuprāt, viņa priekšlikums ir ļoti svarīgs ieguldījums septiņgades dārgumu krātuvē ...

— Ziniet, es tā arī gribu — sapārot viņu ar Popercč-niju, zinātni ar praksi, tad varbūt. ..

— Lai dabūtu kādu tur dzeloņstiepli? — viņu pārtrauca Pelīns, kura vārdos jau kļuva dzirdama salta pieskaņa, kas lika būt piesardzīgam. — Jums laikam tieši tā labpatika zoboties par jauno speciālistu, kas jums bija atnesis savu pirmo projektu?

— Nu, tas vairs nav sports. Tā ir negodīga spēle. —-Nadtočijevs pat pietrūkās kājās.

Arī Petīns piecēlās un, viņā cieši lūkodamies, bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Te nav stadions, te ir celtniecības vadītāja vietas pagaidu izpildītāja kabinets, un es nerunāju ar futbola entuziastu, bet ar inženieri, kuru līdz šim uzskatīju par nopietnu darbinieku un kurš tagad, lielās septiņgades laikā, atļāvies izturēties nepieļaujami antiparlejiski, es to nebaidos teikt, jā, tieši antipartejiski . . .

— Antipartejiski? — Smagnējais Nadtočijevs ar plato seju, lielajām rokām un lielajām kājām, kuras, kā šķita, ļoti stingri stavēja uz grīdas, apjucis raudzījās uz kalsno, bālo cilvēku, kas viņu mierīgi novēroja.

— Jā, dārgais Sako Ivanovič, es esmu paradis nosaukt lietas to īstajā vārdā. Partija mums māca uztvert katru derīgu iniciatīvu, bet jūs ... — Petīna balsī neie-skanējās ne naids, ne dusmas. Tas, ko viņš sacīja, bija pareizi. Noapaļotās frāzes bija pazīstamas, daudzreiz dzirdētas un lasītas. Bet šā cilvēka lūpās, kā Nadtočije-vam šķita, tās nez kāpēc ieguva aizvainojošu, pat zaimojošu skanējumu . . .

— Vjačeslav Anaņjevič, jūs esat pieredzējis celtnieks, jūs nevarat nesaprast, ka te vērtīga ir vienīgi tēma. Bet būtība: daudz ļaužu, milzīgi līdzekļi, un rezultātu pēc tam vajadzēs meklēt ar elektronu mikroskopu. Atļaujiet, es tepat jūsu klātbūtnē aptuveni aprēķināšu. — Nadločijevs izvilka no kabatas logaritmisko lineālu,viņa lūpas kustējās. Viņš ātri izdarīja aprēķinu. — Nu, lūk, skatieties, cik izmaksātu viens kubikmetrs grunts un cik mums sanāktu viss šis joks .. .

— Ak joks? Nē, dārgais Sako Ivanovič, tas nav joks, lai tas jums būtu zināms. Tā ir domājoša inženiera atbilde uz vienu no svarīgākajiem septiņgades jautājumiem. Un man, acīm redzot, vajadzēs jūs piespiest ...

«Kas ar viņu noticis? Ko viņš grib? . . . Kaut tikai es savaldītos, nesāktu lamāties un nepadarītu neiespējamu turpmāku Saskari ar šo cilvēku,» Nadtočijeva galvā šaudījās domas, vērojot, kā Petīns, šis lietišķais, gudrais, kārtīgais sausiņš, par kādu inženieris to līdz šim bija uzskatījis, viņa acu priekšā pārvēršas par kādu citu, kas vēl ne reizes nav redzēts un droši vien no ļaudīm slēpies. Ak, ja nebūtu tās sievietes ar ieslīpajām acīm, viņš atrastu vārdus atbildei! Nadtočijevs stāvēja ar noliektu galvu, stingdams aiz fiziskas piepūles: ja nebūtu tās . ..

Jau tanī raibajā rudens dienā, kad nejaušs gadījums viņu padarīja par Dinas Vasiļjevnas ceļabiedru, Nadtočijevs uzreiz bija sajutis pret šo sievieti simpātiju. Viņš bija neprecējies, ceļodams no vienas jaunceltnes uz otru, savu saimniecību neiekārtoja. Dzīvoja viņš kopmītnēs, iebraucēju namos. Ja bija viesnīcas, noīrēja tanīs istabu. Pusdienoja Nadtočijevs ēdnīcās, pa vecpuiša paradumam iztika ar sausu maizi. No saimniecības piederumiem viņam bija elektriskā tējkanna, tūristu plītiņa un panna. Domājot par sievietēm, inženieris sapņoja par cēlu mīlestību, par lielu draudzību, taču, stingri ņemot, visiem viņa romāniem, kas galvenokārt bija saistīti ar braucieniem uz sanatoriju, atpūtas māju vai komandējumā, nebija nekā kopīga ne ar mīlestību, ne ar draudzību. Tie pat neatstāja atmiņā pēdas: pāris uz pieprasījumu aizsūtītas vēstules, Jaungada apsveikums, kaut kāda paciņa . ..

Un nu uzrodas šī meitenei līdzīgā sieviete. Inženiera Nadtočijeva dzīvē norisinās kaut kas nebijis: pasaule kļūst tāda kā plašāka, viņas melodijas skanīgākas, krāsas košākas. Cilvēks, kuru pavirši paziņas uzskata par rupju, pat nekaunīgu, pēkšņi kļūst mocoši kautrīgs, nevar apslēpt balss trīcēšanu, nosaucot ilgoto tālruņa nu muru, izdomā neticamu, dažreiz pat smieklīgu ieganstu, lai lieku reizi «nejauši» sagadītos kopā ar šo sievieti bibliotēkā, veikalā, klubā, lai sastaptu viņu uz ielas vai nosēstos viņai blakus koncertā. Par satikšanos Nadtočijevs sapņo pat nakts vidū, bet, kad saticis, kļūst drūms, aizvainojoši izsmējīgs vai pat rupjš.

Dina piederēja pie tiem, kas prot atšķirt masku no īstās sejas. Cauras dienas pavadīdama vienatnē, viņa garlaikojās. Tāpēc viņai likās interesanti turēt savā tuvumā šo cilvēku, kurš vienā un tai pašā laikā varēja būt drošsirdīgs un bikls, kautrīgs un dzēlīgs, redzēt, kā viņas klātbūtnē tas pēkšņi samulst, nosarkst, un sajust uz savas sejas tā padrūmo, neatlaidīgo skatienu.

Lai radītu sev iespēju jel paretam apmeklēt Pctīnus, Nadločijevs centās pievērst uzmanību arī vīram, mēģināja meklēt viņa draudzību . . . Un nu šī saruna, kura var visu pārtraukt. Bet varbūt Petīns iesācis to, lai sastrīdētos un pēc tam ar troksni aizcirstu viņa priekšā savas durvis? «Ne, ne, sēdi un ciet klusu. Ciet klusu viņas dēļ,» Nadtočijevs sev pavēlēja, sastingdams neveiklā pozā ar sasprindzinātu, nekustīgu seju.

— ...Tad, lūk, godājamais Sako Ivanovič, ņemiet projektu un dodiet tālākai izstrādāšanai. Bet pēc desmit, nē, pēc septiņām dienām jūs man ziņosiet par rezultātiem. — Un, pašķirstījis galda kalendāru, Petīns skaidrā rokrakstā uzrakstīja uz atbilstošās lapiņas: «Pulksten desmitos Nadtočijevs ar Bcršadska projektu.»

— Nu, bet, ja ērkšķogas noskūs, par vīnogām tās tāpēc nekļūs? — Nadtočijevs nodīca caur zobiem.

Petīna melnās acis palika nesatricināmi mierīgas, un Nadtočijevain šķita, ka uz viņu virzās mašīna, ja neatlēks sānis — nospiedīs.

— ...Jūsu asprātības, dārgais Sako Ivanovič, man zināmas, un, jāatzīstas, es neesmu jūsu asprātību cienītājs. Ieteicu jums, kad nāksiet pie manis trešdien, pulksten desmitos, atstāt tās mājās. — Un, nenogaidījis Nadtočijeva atbildi, viņš piezvanīja sekretāram: — Aiciniet nākamo.

Uzgaidāmajā istabā drūzmējās daudz ļaužu, un, iedams tiem garām, Nadtočijevs ar riebumu nodomāja: «Ja man būtu aste, viņi visi redzētu, cik pretīgi tā nolaista.» Atgriezies savā tukšajā kabinetā, Viņš, nežēlīgas domas pārsteigts, pēkšņi apstājās istabas vidū kā sastindzis: «Mīļais Sako Ivanovič, kā tu esi viņā ieķēries, ja pacietīgi atļauj vazāt sevi šitā ar mūli pa zemi!»

2

Petroviča iemīļotā paruna bija: «Pats svarīgākais

kara mākslā — īstā laikā nozust.» Tiklīdz Ļitvinovs izlidoja no Divnojarskas, Petrovičs tūdaļ tieši no aerodroma, pat neiegriezies garāžā, brauca uz autoremonta darbnīcām. Jautrā daba, māka iztapt vajadzīgajiem ļaudīm un arī aizraušanās ar fotografēšanu, šo visspēcīgo siržu iekarošanas līdzekli, palīdzēja viņam jau iepriekš izgādāt uz šejieni profilaktiskā remonta norīkojumu.

Kad Petīns pavēlēja piebraukt limuzīnu pie parādes durvīm, to ar pūlēm atrada darbnīcā. Mašīna stāvēja cehā, uzbraukta uz bedres, motors bija gandrīz izjaukts, bet pats pie tālruņa pievestais Petrovičs — ģērbies kombinezonā un notašķījis rokas ar eļļu. Viņš bez steigas slaucīja rokas, ar plecu pieturēdams klausuli.

Celtniecības vadītāja vietas pagaidu izpildītājs pats vēlējās nostrostēt patvaļnieku. No klausules sprāga ārā dusmīgi vārdi. Tos bērdams, Petīns, protams, nevarēja pat iedomāties, ka brāziena objekts šai brīdī viņā nemaz neklausās, bet caur būdiņas stiklu raida nozīmīgus signālus sārtvaidzei norīkotājai, sūta tai gaisa skūpstus un tikai paretam pieliek klausuli pie mutes un it ka norūpējies iemet tanī pa vārdam:

— Atvainojiet, būs dar .. . Tieši tā .. . būs dar ...

Šoferim atšķirībā no viņa priekšnieka nepatika Pe-

tīns. Ļitvinova simpātijas pret to Petrovičs uzskatīja par maldīšanos un nožēloja, ka Dinai Vasiļjevnai, pret kuru viņš izturējās labvēlīgi, tāds «nepilnīgs» vīrs. Kad pēc kārtējā, droši vien nevietā pateiktā «būs dar» no klausules atskanēja draudīgi toņi, viņš pamāja ar acīm tai pašai norīkotajai un raudulīgā balsī ātri uzskaitīja visu to, kas mašīnā izdilis, izļodzījies un «ellīgi» sabojājies. Atbilde bija — nikna klusēšana, klaudziens un atvienošanas signāli. Tad Petrovičs uzkāra klausuli, apmierināts pateica: «Auf Wiedersehen,» — un iegāja pie norīkotājas, lai darītu tai zināmus tos pašus komplimentus, kurus tā caur stiklu nevarēja sadzirdēt.

Nesteigdamies, pastaigas solī Petrovičs rītos gāja no Zaļās pilsētiņas uz autobāzes darbnīcām. Iedams garām būvbedrei, viņš katru dienu ar pieaugošu interesi klausījās sievietes balsī, kas nāca no dispečeru skaļruņa. Šī balss dunēja starp milzīgajiem smilšu un dzelzs sablīvējumiem, svaidījās starp betona kalniem, plūda pār aizsalušo upi, aizskanēja tālu projām un griezās atpakaļ atskaņas veidā. Šī it kā milzeņa balss patiesībā nekā interesanta neziņoja: desmitnieku Usu aicināja pie

darbu vadītāja Beršadska. Šoferiem pavēlēja ātrāk padot mašīnas pie Poperečnija ekskavatora. Betona pievedējiem atgādināja ieturēt betona piegādes ritmu. Tad atkal aicināja nez kur nozudušo Usu, pēc tam pavēlēja dzīt «astoto» un «desmito» uz dienvidu cirtni.

Interesants bija nevis šo parasto dispečera pavēļu saturs, bet tonis un forma.

— Osa, īīsa, kur jūs esat nozudis? — bija dzirdama nebēdnīga meitenes balss. — Ziņoju oficiāli: Makaroni-čam trūkst pacietības. Nu jūs dabūsiet pa ūsām . .. Hei, šoferi attālajā kaktā, vai esat aizmiguši? Vai Marusītes sapnī redzat? Izberzējiet acis un piedodiet gāzi. Redzu, kā Poperečnijs no kabīnes jums rāda dūri . . . Hei, tur, betona mašīnās, nevedat jau olas, nesaplīsīs. Piespiediet, citādi betona vietā atvedīsiet ledus karašu. — Dažreiz starp šīm jautrajām frāzēm atskanēja nopūta: — Eh, pie velna jūs visus! Esmu nomocījusies ar jums, stulbeņiem.

Tas viss, spēcīga radio dinamiskā skaļruņa reproducēts, lītin lija pār labo krastu, izraisīdams sejās smaidus. «Ak, šī Murka, dod gan sutu,» smaidīja desmitnieks Ūsa, rikšiem vien steigdamies pie darbu vadītāja. .. «Tiec tikai viņai uz mēles! ...» priecājās automašīnu vadītāji, piedodami gāzi. — Tā, lūk, es pavadu cauras dienas nepārtrauktā feļetonā, — vakarā sūrojās Beršadskis, glaudīdams Vikas šauro, nosalušo rociņu tumšajā kinozālē, kas šejienes aukstajā klimatā mīlētājiem noderēja par labāko satikšanās vietu.

Murka — tā visi bez izņēmuma dēvēja dežurējošā dispečera palīdzi — celtniecībā bija ne mazāk populāra kā pats ievērojamākais galvaspilsētas radiokomentētājs. Reti kāds bija redzējis viņu personīgi. Bet Labā Krasta Murkas asprātības, viņas vārdiņi gāja no mutes mutē. Tie bija tā izplatīti, ka kluba dzīvajā avīzē Murka jau figurēja kā literāra persona un viņas vārdā tika vadīta humora nodaļa.

Petroviču tomēr ieinteresēja nevis komentāri un pat ne to forma, bet balss. Tā viņam likās apbrīnojami pazīstama. Ik reizes, kad skaļrunis sāka sprakstēt, kas nozīmēja, ka Murka «iznāk ēterā», viņš apstājās, pacēla galvu, rauca tuklo pieri un pēdējās atcerēties, kur agrāk dzirdējis šo balsi. Beidzot viņš nolēma iepazīties ar «nekaunīgās balss» īpašnieci.

Šai nolūkā Petrovičs vakarā atnāca uz labā krasta celtniecības pārvaldi, kuras ēka ar savu vaļējo terasi izskatījās pēc vasarnīcas un vainagoja Vērša Pieres virsotni. No turienes atklājās plašs skats uz upi un visu jaunceltni. Bet Petroviča domas bija citur. Viņš uzzināja, ka dispečeru dežūrtelpa —- maza, no nomaļiem būvēta būdiņa — atrodas pārvaldes ēkai blakus, un devās turp. Pie durvīm karājās plāksnīte: «Nepiederošām personām ieeja aizliegta». Par nepiederošu Petrovičs sevi nekur neuzskatīja, bet iet iekšā nebija nozīmes. Viņš, uzrāpies uz paviļas, ieskatījās pa lodziņu un tūdaļ atsprāga. Būdiņā, kur diviem droši vien pat grūti būtu apgriezties, sēdēja tā pati nepazīstamā ar it kā nesukātiem, kupliem oranžkrāsas matiem, kuru viņam kādreiz vajadzēja paglābt no huligāna dūrēm. Viņai priekšā uz dēļu pults atradās papīri, līdzās stāvēja divi tālruņa aparāti — balts un melns, bet no sienas ar režģolu, izstiepjamu kronšteinu uz viņas lūpām kā čūskas galva sniedzās mikrofons.

«Tad redz, kas ir šī slavenā Labā Krasta Murka!»

Meitenei mugurā bija koši zaļa jaka, viņas roka šai mirklī turēja klausuli, bet nagi bija nokrāsoti gandrīz zilā krāsā. Petrovičs sastinga aiz sajūsmas. Meitene pa to laiku nolika tālruņa klausuli, pievilka sev klāt mikrofonu, un pa karjeriem aizskanēja mazliet piesmakuši nebēdnīgā balstiņa:

— Lielkravas pašizkrāvēju «Maz» vadītāji, ko jūs sapnī redzat? Pigu prēmijas vielā? Dzeniet uz karjeru visātrākā gaitā, citādi jums priekšnieks uz radiatora lāča vietā uzliks draņķīgu slotu. Pasteidzieties, jaunie cilvēki, pasteidzieties!

Tikai to pateikusi un nolikusi mikrofonu, meitene ieraudzīja apaļo seju, kas raudzījās caur lodziņu ar brūnām, šķelmīgām acīm. Viņa to pazina. Pašapmierināti sapurinājusi oranžkrāsas matu sprogas, viņa uzlēca uz galda un atvēra vēdlodziņu:

— Ko tu vēlies, Nonsens? Te dāvanas nepasniedz. — Atbildi viņa negaidīja laikam tāpēc, ka aiz aukstuma, kas ielauzās būdā, loga rūtis tūdaļ apsvīda. Kad, noslaucītas ar sālsūdenī iemērcētu lupatu, tās atkal kļuva caurspīdīgas, apaļā seja bija nozudusi. Petroviča galvā bija radies ģeniāls plāns. Tagad viņš nepacietīgi mīņājās pie ceļa, gaidīdams garām ejošu mašīnu, kas varētu viņu aizvest līdz remonta darbnīcām.

Toties, kad maiņa beidza darbu un ļaudis vateņos, vatētās biksēs, velteņos un kažokādas cepurēs ar nolaistām ausīm kāpa no būvbedres ārā un sildīdamies lēkāja pie autobusu piestātnēm vai gāja kājām pa šosejas malu, — nomaļu būdiņas priekšā, spīdinādams nolakotos sānus, nostājās celtniecības vadītāja limuzīns. Tiklīdz dispečera palīdze parādījās uz sliekšņa, limuzīna durtiņas atvērās un, pabāzis pa tam galvu, Petrovičs braši iesaucās:

— Bitte, dritte.

Meitene apstājās. Viņai mugurā bija plats, togad vismodernākais maisveida mētelis, galvā — adīta pūkaina cepure — «pūdelis», kas slējās uz augšu kā stabiņš.

Viss šis tērps, kas bija darināts pēc žurnālā «Ogoņok» publicētajiem jaunākajiem modeļiem, un lielie biezām, mīkstām zolēm pazolētie velteņi atstāja impozantu iespaidu. Petrovičs ar savu augstsirdīgo žestu neapšaubāmi cēlās dispečera palīdzes acīs. Meitene uz mirkli apstājās, kļuva domīga, tad, sapurinājusi no pūkainās cepures apakšas izlīdušās oranžkrāsas cirtas, zobgalīgi apjautājās:

— Nez kāpēc tāda laipnība?

— Ļoti lūdzu, man tas nekādas grūtības nesagādā... Aizvedīšu kosmiskā ātrumā kaut vai uz Mēnesi...

— Gan uzzinās priekšnieks, tad riposiet ar tādu ātrumu, ka acumirklī būsiet ārpus zemes atmosfēras. — To viņa pateica tādā pašā tonī, kāds skanēja skaļrunī.

— Priekšnieks! . . . Viņš tak Maskavā! — Petrovičs izmisīgi iesaucās.

— Atvainojiet, mani gaida, — meitene pieklājīgi izbeidza sarunu un gāja projām, viegli nesdama savu smuidro augumu, kuru pat jaunākās modes šedevri ne visai bojāja. Pagājusi mazu gabaliņu, viņa atskatījās, pamāja ar roku rakstainā dūrainītī un apsološi pateica: — Uz redzēšanos!

Un nu, kā par spīti, saniķojās aizdedze. Petrovičs bija paņēmis mašīnu no darbnīcas ar ieganstu, ka grib pārbaudīt, kā tā izremontēta. Vajadzēja ātrāk atgriezties. Kaut kā novērsis traucējumus, viņš sāka braukt. Ceļa līkumā, kur pie kailas lapegles bija piesista izkārtne «Sestā autobusa piestātne: Būvbedre — Indija», viņš pēkšņi pamanīja to pašu nekauņu, kurš kādreiz sita Murku. Kājās zābaki ar harmoniku veidā ielocītiem stulmiem, mugurā vaļā atsists seskādas kažoks, galvā žokejcepure ar pogu, — tāds tas stāvēja iesānis no rindas. Padusē tam maisiņš, no kabatas rēgojās pudeles kakliņš. «Nu jā, viss saprotams,» aizvainotais Petrovičs nopurpināja. «Un ko īsti viņa tanī atradusi? Mūlis kā pazole. Tipisks kramplauzis.» Grūti nopūties, viņš uzsvilpoja klasisko āriju par skaistules sirds nepastāvību.

Visu nākamo dienu Petrovičs godīgi neizbāza degunu no darbnīcas. Tagad kuru katru brīdi Petīns varēja izsaukt mašīnu. Pievakarē kāds no atslēdzniekiem negaidot paziņoja: dispečeru radio pieprasot, lai celtniecības vadītāja šoferis vakara maiņas beigās piebraucot mašīnu pie labā krasta pārvaldes. Petrovičs norūpējies atskatījās, bet tad uzreiz priecīgi apkampa atslēdznieku, kurš neko nenoģida, un jautāja:

— Vai tu nemelo?

— Kas man ko melot? Paklausies, — droši vien atkārtos.

Un patiešām, «nekaunīgā» un tagad tik pazīstamā balss lietišķi, bez jokiem un pieteicieniem atkārtoja pavēli. Petrovičs tūdaļ trieca mašīnu uz Zaļo pilsētiņu. Noteiktajā laikā limuzīns stāvēja pie dispečera būdiņas. Caur apgaismoto logu bija redzams, kā meitene nodod dokumentus savai pāriniecei, kā paņem spogulīti, nokrāso lūpas, pasaka nez ko un iesmējusies pieplok pie loga rūts. Tad viņa viegliem soļiem nokāpa no lievenlša un, atskatīdamās uz būdiņas logu, tik droši piegāja pie mašīnas, ka apmulsušais Petrovičs, atvēris durtiņas, pat aizmirsa pasacīt savu parasto aicinājumu.

— Piecas minūtes nokavējāt, — pārmeta meitene, nosēzdamās viņam blakus. — Nav kārtības. Tas ir slikti, biedri Nonsens.

Tas bija tik neparasti, ka Petrovičs, kurš, pēc Glafi-ras vārdiem, arī pastarā tiesā ieradīšoties svilpodams, turēdams rokas kabatās, tikai pavaicāja:

— Uz kurieni vest?

— Zaļā pilsētiņa, palaco numurs divdesmit astoņi, — ceļabiedre norīkoja, bet viņš ar sajūsmu šķielēja uz meitenes parupjo profilu, uz ieplakano nebēdnīgi uz augšu paslieto degunu, uz «izspūrušajām», kā viņš apzīmēja, lūpām, kas bija saglabājušas untumainu, pašapzinīgu izteiksmi.

— Varbūt pa ceļam iegriezīsimies pie manis, sasildīsimies, izdzersim tasīli tējas, — viņš vedināja, bet tik klusi, ka viņu droši vien grūti bija sadzirdēt.

— Pie jums? Jums laikam gan ir grezna villa? — atskanēja izsmējīgs jautājums.

— Nē, es dzīvoju teltī kopā ... ar vienu cilvēku. Bet viņš patlaban izbraucis . . . Esmu viens pats, tā ka mēs nevienu netraucēsim.

— Vai nebūs neērti? — ceļabiedre domīgi prātoja, pēkšņi kļuvusi nopietna.

— Kāpēc? — Petrovičs sarosījās. — Mums ir patafons. Padzenāsim plates. Uzrausim kādu dejiņu.

—• Bet kas tad ir šis jūsu telts lldziemītnieks?

— Viņš . . . viņš, ziniet . . . Viņš ir mans priekšnieks.... Mēs vienmēr apmetamies kopā, jau sen, no kara laikiem.

— O, lieliski! — meitene gari novilka. Un brūnajās acīs, kas nupat bija gurdeni pusaizvērtas, uzliesmoja dzirkstis.

Šodien Petrovičs bija apģērbies tā, kā mēdza ģērbties ik reļzes, kad vajadzēja vadāt pa jaunceltni ārzemniekus. īpaša «gruzīnu» žokejcepure ar garu nagu, lidotāja jaka ar kažokādas oderi un rāvējslēdzējiem, cimdi ar atlokiem, kādus jau sen nekur neražoja. Tas viss viņam piešķīra solīdu un mazliet teatrālu izskatu. Meitene tūdaļ zobgalīgi novērtēja viņa tērpu:

— Jūs jau kā no kino «Aizmirstās lentes». Tikai briļļu trūkst. — Un tad pēkšņi izlēma: — Nu, kas būs — būs, brauksim arī. Redzēšu jel, kā lieli priekšnieki dzīvo. Vai Vecajam, izņemot jūs, daudz kalpu?

Kalpu! Lai kāds cits būtu pamēģinājis Petrovičam tā jautāt! Bet šai meičai ar oranžkrāsas matiem viņš tikai lēnīgi paskaidroja, ka neviena cita priekšniekam neesot un tagad, kad tas komandējumā, viņi būšot gluži vieni. Pie tam viņš nozīmīgi uzlūkoja savu ceļabiedri, bet tā tikai pamāja ar galvu. Negaidot izrādījās, ka meitene pieļāvīga. Taču pārākuma apziņu, kas Petroviču padarītu pašapmierinātu un uzbāzīgu, tas nez kāpēc neradīja. Klusēdami viņi aizbrauca līdz mazajai teltij, kas stāvēja atsevišķi — Zaļās pilsētiņas nomalē, klusēdami izkāpa no mašīnas, un klusēdams, viņam neparastas kautrības saistīts, Petrovičs atslēdza durvis.

Uzliesmojusī spuldzīte apgaismoja jau uzklātu galdu un portvīna pudeli «trīs septiņnieki». Uz to ar izbrīnā izvalbītām acīm raudzījās siļķe, kas turēja zobos kušķīti sīpollociņu. Blakus rindojās šķīvji ar sagrieztu desu, sieru, šprotēm. Galds bija klāts divām personām.

— Vai tas jūsu vai saimnieka? — ne bez ironijas vaicāja viešņa, sildīdama rokas pie vēl neatdzisušas krāsns.

— Übersetze, ko šis jūsu jautājums nozīmē? — aizvainots atteica Petrovičs, sviezdams krāsnī malkas šķilas.

— Pirmkārt, nevis übersetze, bet — bitte, übersetzen Sie. Otrkārt, es, kā jums zināms, diezgan labi zinu krievu valodu. Treškārt, ja tas viss ir saimnieka, es iešu projām. — Un viņa sniecās pēc sava mēteļa.

— Nē taču, viss pirkts par manu mīļo naudiņu, redziet, tepat vēl maisiņi mētājas, — Petrovičs sāka lūgties un pēc sava paraduma gribēja jau teikt «ziciet», tomēr pasacīja: — Sēdieties.

Apskatījusi telts pirmo nodalījumu, viešņa atsita vaļā aizkaru un ieskatījās otrajā. Tur stāvēja saliekams rakstāmgalds, uz kura ar kājiņām uz augšu rēgojās Vecā brilles, pie sienas karājās plauktiņš ar grāmatām. Šaurā gultiņa bija uzposta tik rūpīgi, kā to dara zaldāti. Blakus gultiņai — skapītis, tāds pats, kādi bija kopmītnē. Uzmanību saistīja varbūt tikai bises, somas un citi medību piederumi, kas bija uzkārti uz pastatnī iedzītām naglām, un sarkankoka ietvariņš uz galda. Ziņkārīgā viešņa paņēma ietvariņu rokā, bet fotogrāfijas vai portreta vietā ieraudzīja telegrammu. Burti bija gandrīz izbalējuši, tomēr varēja izlasīt: «Steidzama Valdības

Dņeprohesa celtniecība. Betonētāju brigadierim Fjodoram Ļitvinovam. Dņeprohesa celtniecības vadītājs biedrs Vinters deva valdībai solījumu uz svētkiem divkāršot lielā betona plūsmu punkts Ceru kaunā nepaliksiet punkts Sveicinu punkts Tautas komisārs Ordžoniki-dze ...» Meitene nicīgi nolika ietvariņu atpakaļ.

— Biju domājusi: diez kā dzīvo tā priekšniecība?

— Dažādi dzīvo . . . Bet mēs vienmēr šitā: kamēr pirmās ielas nav izbūvētas, dzīvojam teltīs, neatraujoties no masām, — Petrovičs paskaidroja.

Viešņa viņam patika arvien vairāk — šitāds pipariņš! Savus milzīgos pazolētos velteņus viņa bija atstājusi pie sliekšņa un palikusi zeķēs. Kājiņas viņai bija mazas, slaidas, staigāja viņa uz pirkstgaliem elastīgi, klusi. Taču jūsmodams Petrovičs kļuva arvien kautrīgāks. Šīs neparastās jūtas traucēja kā šauri zābaki.

— Nu, varbūt apsēdīsimies, iedzersim, kā saka, glāzīti tējas, ko? — viņš lūdza un nedroši sāka taisīt vaļā portvīna pudeli.

— Varbūt jums ir degvīns? — viešņa negaidot jautāja.

— Degvīns! — Petrovičs priecīgi iesaucas, sasitis plaukstas. — Svētās dievmātes asariņas? .. . Nu, protams, ir. — Viņš izvilka no pagultes neaizsāktu puslitru un slīpētas glāzītes. Viešņa kritiski aplūkoja traukus, sadabuja tīru kabatas drāniņu, apslapināja to no tējkannas un izslaucīja glāzītes. Pati ielēja sev un Petro-vičam līdz pašām maliņām un izdzēra līdz dibenam gluži mierīgi, kā dzer boržomu vai narzānu. Pēc tam viņa pačamdījās ar dakšiņu pa galdu un izmeklēja gabalu siļķes.

— Garšīga. Kas tad jums visu to sagatavojis?

— Uz dievu neceram, visu darām paši. — Arī viņš izdzēra un sāka skurbt, kautrīgums pārgāja. — Es, vai zināt, Muročka, piedodiet, nezinu, kā lai jūs godā ...

— Marija, Marusja.

Skurbdams Petrovičs, kā vienmēr, iesāka «inteliģentu» sarunu:

— Es, vai zināt, Marusit, esmu ncpa produkts ... Ne tēva, ne mātes. Kopš piecu gadu vecuma dzīvoju pēc saimnieciskā aprēķina. Varbūt esat dzirdējusi: «Pamests viens, visu aizmirsts jau no mazotnes es, kļuvis vientuļš, kļuvis bāriņš ...» Vai vēl siļķīti? Lielisks krievu kulinārijas ražojums, mans firmas ēdiens. Lūdzu ... Ja gribat, es jums pēc visiem diplomātijas protokoliem galdu servēšu. Te bija atbraucis Averels Ilarimans . . . Zināt, kas viņš tāds? Kapitālisma haizivs! Man Vecais saka: «Petrovič, pieraugi, lai neservē kā uz laukiem.» Es — «būs dar . . .», un viss kārtībā... Haizivs pieēdās līdz kaklam un bija apmierināta . . . Ai, kādas jums lūpiņas! Tā ir brīnišķīga parādība, bet man nez kāpēc šausmīgi gribas jūs nobučot.

Viešņa ēda ar labu apetīti, bet skurbuma pazīmes neparādījās. Un, kad Petrovičs pirms izšķirošā uzbrukuma mēģināja piepildīt meitenes glāzi no jauna, viņa aizklāja to ar plaukstu un neļāva viņam ieliet arī pašam sev.

— Pietiek. Nevaru ciest, kad manā klātbūtnē pielokās līdz: «Vasja, vai tu mani cienī?» — Bet, pamanījusi, ka namatēvs uzreiz nokar degunu, viņa iesmējās un īsti laucinieciski noklaigāja kupleju:

Šoferis mums ir Voloclja,

Apbrīnojams dejotājs.

Sarunāties netīk viņam, —•

Viņš simts gramu cienītājs.

Kad Petrovičs, saņēmis dūšu, pamēģināja viešņu apkampt, viņa it veikli, bez pūlēm izgrozījās, iesmējās un tūdaļ rupji iejautājās:

— Ko, vai gribi, lai es pusdienas atstrādāju? Tad labāk samaksāšu naudā ... — Un, parakņājusies somiņā, meitene uzmeta uz galda papīra naudas zīmi.

Aizvainotais, galīgi apmulsušais namatēvs nezināja, ko iesākt.

— Visādiem kvekšķiem atļaujat sev pa mūli zvetēt, bet inteliģents cilvēks nedrīkst pat roku pielikt?

— Kas tad ir kvekšķis, Māmuļa, vai? — viešņa mierīgi jautāja un piemiedza brūnās acis. — Tad zini, ka tu, «Mašīna, pie durvīm,» salīdzinājumā ar viņu esi tīrais kazurags. Māmuļu var iesviest mēslu bedrē, viņš no turienes iznirs ar dzīvu līdaku rokā. Toreiz viņš tevi mīkstu pataisītu, ja nebūtu iejaucies tavs priekšnieks . . . Nu, dod šurp manu mēteli un apģērbies arī pats ... Pavadīsi.

Un, lūk, nolakotais, mirdzošais limuzīns klusītiņām pieslīdēja pie telts Nr. 28. Tuvodamies tas iztraucēja pārīti, kas atlēca no paša starmeša lielas priedes ēnā, un acīgais Petrovičs, lai gan aizvainojums viņā vārījās kā elles sveķi, paguva saskatīt inženieri Beršadski ar kādu sīku meiteni un no tambura izsteigušās meičas. To vidū viņš pamanīja arī mazo sārtvaidzi oranžkrāsas kostīmā, kura ar savām brillēm atgādināja pūci, to pašu, kura kādreiz kopā ar teteraino zeņķi bija dzērusi pie viņiem tēju.

— Sveikiņas, meitenes! — Murka viņas uzrunāja, izkāpdama no mašīnas, un, atskatījusies uz Petroviču, nevērīgi izmeta: — Paldies, Nonsens. Brauciet uz garāžu, šodien jūs man nebūsiet vajadzīgs ...

Apgriezdams mašīnu, Petrovičs sadzirdēja nozīmīgus meiteņu smieklus, un viņam šķita, ka nekad savā mūžā neko sliktāku nav piedzīvojis. [3]

Sako Nadtočijevam vajadzēja pārdzīvot trīs nepatikšanas citu aiz citas.

Pēc sarunas ar Petīnu bija pagājušas septiņas dienas.

No rīta Vjačeslavs Anaņjevičs apjautājās, kas darīts, lai īstenotu Beršadska priekšlikumu. Uzzinājis, ka nekas nav darīts, viņš izmeta ne īsti ironiski, ne īsti ar izbrīnu: «Jā?» — un, neklausīdamies paskaidrojumos, nolika klausuli.

Un drīz vien avīzē «Taigas Ugunis», jauno speciālistu tehniskajai jaunradei veltītā rakstā, Nadtočijevs bija ļoti asi nokritizēts par jaunā inženiera priekšlikuma ignorēšanu. Zem raksta stāvēja daudznozīmīgs paraksts: «Biedru grupa».

Par atbildi uz tālruņa zvanu «Uguņu» redaktors, kas arvien pret Nadtočijevu bija izturējies labi, aicinājis rakstīt par dažādiem jautājumiem, tagad tikai nopūtās: nepublicēt šo rakstu avīzē neesot bijis iespējams. Viņš ieteica visdrīzākā laikā kaut ko darīt un apsolījās nekavējoties to ziņot lasītājiem.

— Bet šis priekšlikums taču muļķīgs, tas ir ziepju burbulis.

— Tavas domas mums zināmas, — redaktors skumīgi atteica. — Mēs konsultējāmies pārvaldē ar ļoti autoritatīviem cilvēkiem, un tie . ..

— Mēs taču nedrīkstam atļaut sev tādu greznību — tērēt lielus līdzekļus efektīgai ziepju burbuļu laišanai tikai tādēļ, lai mūs izdaudzinātu par novatoriem.

— Kā zini, Sako ... — Klausulē atskanēja nopūta. — Es tev vēlu tikai labu, nespītējies . . .

Nākamajā dienā viņi jau trijatā sēdēja partijas komitejas iegarenajā istabā — Kapanadze, Nadtočijevs un redaktors. Nadtočijevs raudzījās caur logu ārā, kur starp apsarmojušo vadu pērļu vītnēm, kuras apzīmēja nākamo ielu, pukšķēdamas, tīdamās zilganpelēku dūmu mākonī, slīdēja kravas mašīnas ar kokmateriāliem. Redaktors pētīja uz sienas zeltainos sveķu lāsumus. Kapanadze, sēdēdams pie galda, mehāniski vilka pirkstu ap jau minēto, «Ugunīs» publicēto rakstu, kas bija palikts zem stikla. Visi trīs simpatizēja cits citam, vaļas brīžos gāja kopā makšķerēt un tāpēc patlaban jutās sevišķi neērti.

— Nu, ko tu, dārgais, ietiepies? Pats taču teici: labāk lai mati paliek uz galvas nekā ķemmē. Kāpēc tad tu, mīļais, netaupi matus? Petīns — par, prese — par, arī partijas aprindas — par, tikai biedrs Nadtočijevs — pretī. Nosēdies kā pans senajā poļu seimā: neļaušu ... Vai tas ir labi?

— Saproti, Lado, un arī tu, prese, tas taču ir čiks, tas ir nulle. Jūs visi pārliecināsieties par to, kad jau velti būs iztērēta milzu nauda ... Es viņam iesniedzu visvienkāršāko aprēķinu: tas taču nozīmētu — piesist kapeiku ar rubļa naglu. Muļķība, tīrā muļķība . . . Viņš — par ... Es taču zinu, kā vārdus citē šī «biedru grupa». Petīnam patīk, ka viņa vārdus citē kā bībeli. Bet es esmu neticīgais. Man nevajag nekādu citātu, man pašam galva uz pleciem .. . Petīns! Jūs vēl ar viņu iepazīsieties. Šis Petīns ir lieta par sevi, tas viņš ir . . .

— Sako, dārgais, mēs taču esam draugi. Esam draugi, vai ne? — Kapanadze jautāja, un tāpēc, ka sekretāra runā akcents kļuva vairāk izjūtams, Nadločijevs noprata, ka viņš uztraucas. — Vai draugi? Nu, tad klausies, draugs, beidz ietiepties. Neviens tavu tiepību nesapratīs, komunisti nosodīs. Tas taču nav boļševistiski.

— Bet vai tas būs boļševistiski, ja es, baidīdamies priekšnieka apsauciena un pakļaudamies vairākuma domām, kam gadījuma raksturs, sākšu liekuļot? Boļše-visms — tas vispirms ir principialitāte, godīgums, vaļsirdība un nekādā ziņā nav — lokans mugurkauls.

Nadtočijevs pietrūkās kājās. Tāds liels, smagnējs viņš sāka skraidīt pa istabu, un izžuvušie grīdas dēļi stenēja zem viņa soļiem. Redaktors spaidīja ar pirkstiem smaržīgu sveķu piciņu un bažīgi meta skatienus uz partijas sekretāru. Tādos brīžos Kapanadze dažreiz rīkojās karstgalvīgi. Bet tagad viņš tikai rauca pieri un domīgi vilka pirkstu ap rakstu.

— ...Gribat apspriest? Apspriediet. Turēšos pretī. — Grīdas dēļi dusmīgi čīkstēja. — Ņemsiet mani priekšā? Esmu jūsu rīcībā. Man nav liekie zobi. Izteiksiet rājienu? Nu, ko lai dara, partijas organizācija kļūs bagātāka par vienu rājiena nesēju. Petīns padzīs no celtniecības? Nu, kas par to. Es te dziļas saknes neesmu laidis, mugursoma mašīnā, «Burun, man pakaļ» — un dzīvojiet veseli ...

— Mans dēls Grigols, Griša jūsu valodā, reiz vēl labāk pateicis manai sievai Lamarai: «Ņemšu, sak, un tīšām nosaldēšu sev degunu, par spīti tētim.» Arī ļoti principiāls biedrs. — Kapanadze Mrūmi iesmējās. — Bet tu padomā, dārgais, padomā ... No vienkārša ieskram-bājuma var izcelties gangrēna . ..

Nadtočijevs tomēr neatkāpās. Pēc dažām dienām jau piecatā, kopā ar Petīnu un vietējās komitejas priekšsēdētāju, viņi sēdēja celtniecības vadītāja vietas pagaidu izpildītāja kabinetā. Saruna bija saspringta. Pēc sēdošo neērtajām pozām, pēc tā, ka sarunu visu laiku pārtrauca smagas pauzes, varēja spriest, ka visiem ir neērti. Tikai kabineta saimnieks kā allaž bija mierīgs un lietišķs.

— ... Biedri, es gribēju izlemt visu parastajā darba kārtībā, nepievēršot sabiedrības uzmanību, — Petīns runāja. — Taču Sako Ivanovičs, kuru mēs visi pazīstam kā labu, lietišķu inženieri, šai lietā izrada ne tikai nepieļaujamu konservatīvismu, bet arī nesaprotamu stūrgalvību. Es nevaru, un to es oficiāli paziņoju trijstūra vadībai preses pārstāvja klātbūtnē, es neļaušu tagad, visas tautas darba entuziasma laikā, laikā, kad katrs cilvēks tiecas ieliet savu ienesumu lielajā septiņgades kārē . . .

«Volga ietek Kaspijas jūrā ... Smēķēt ir kaitīgi ... Dzert pienu veselīgi...» Nadtočijevs klusībā atkārtoja, pūlēdamies neklausīties Petīna noapaļotajās, nodrāztajās frāzēs, kas izraisīja rūgtumu un dusmas. «Varbūt Petīns vēlas, lai es neizturētu un sarunātu rupjības .. . Ko viņš grib panākt? Ar kādu nolūku viņš visu to ievārījis? ...»

— Jūs, Sako Ivanovič, taču atceraties, kā es lūdzu, lai jūs kā komunists, nevis kā kaut kāds Ščedrina ciet-pauris izturētos pret jaunajiem speciālistiem, pret viņu lai arī vēl nedrošo, taču cēlsirdīgo jaunradi vispārības labā, — Petīns turpināja, iesānis vērodams, kādu iespaidu viņa vārdi atstāj uz klausītājiem. — Tagad es no jums to prasu partijas un arodbiedrības vadītāju, kā arī preses pārstāvja klātbūtnē... Es darīju visu, ko spēju, lai novērstu šo nepatīkamo sarunu. Biedri var apstiprināt. Bet ko lai iesāk! Tagad vajadzēs izdot speciālu pavēli, kuru es jums, — viņš palocījās redaktora priekšā, — aizsūtīšu kā atbildi uz jūsu ļoti pareizo un savlaicīgo rakstu . . . Man žēl, ļoti žēl, bet jūs pats, Sako Ivanovič, piespiedāt mani ķerties pie šā ārkārtīgā līdzekļa. Es ceru, ka tas jums palīdzēs saprast savas kļūdas un iemācīs uzmanīgāk izturēties pret savu spējīgo darba biedru jaunradi un viņu iesniegtajiem vērtīgajiem priekšlikumiem . . .

— Priekšlikumiem? ... Pagaidām, man šķiet, mēs te runājam tikai par vienu inženiera Beršadska priekšlikumu? — kļuvis uzmanīgs, jautāja Kapanadze.

— Ko nu, Lado Iļjič. — Paņēmis no galda kaut kādu papīriņu, Petīns tādā pašā garā, balsi nepaceļot, nolasīja vēl dažus, pavisam niecīgus priekšlikumus, kuri savā laikā bija noraidīti.

— Mēs strādājam blakus, ko tad jūs agrāk klusējāt? — gandrīz nostenēja Nadtočijevs, ar milzīgu piepūli nocirzdams no šīs frāzes «velns parāvis», kas jau bija turpat mēles galā.

— Katrs šis fakts, atsevišķi ņemot, neprasīja iejaukšanos no augšas. Es tos neminētu arī tagad, ja mani nepamudinātu mūsu partijas vadītāja gluži taisnīgais jautājums. Te vairs nav runa par faktiem, tā jau ir parādība. Es kā cilvēks, kam pagaidām uzticēta celtniecība, uzskatu par savu pienākumu . . .

Nadtočijevs neatlaidīgi raudzījās uz savu lielo zābaku apaļajiem purniem. Dzēlīgi, asi vārdi rosījās viņam uz mēles. Ar kādu prieku, nedomājot par sekām, viņš būtu sviedis tos šai melnīgsnēji pelēkajā, mierīgajā sejā ar plānajām, bālajām lūpām! Savas klusēšanas mocīts, inženieris nicināja sevi. «Kaut tikai noturētos un nesāktu auļot ...» Pēkšņi, kā likās, viņam iešāvās prātā ideja, kas varētu glābt. Viņš negaidot piecēlās un, acis nepacēlis, dobji pateica:

— Piedodiet, man nelabi.

— Ko? — Petīns viņu mulsi uzlūkoja, nepabeidzis kārtējo noapaļoto frāzi.

— Nelabi, nāk vēmiens. — Par atbildi uz Kapanadzes satraukto skatienu Nadtočijevs paskaidroja: — Saproti, es, pusdienas ēdot, laikam būšu norijis tarakānu ... Jūs te iztieciet bez manis . . .

Smagiem soļiem viņš izgāja no kabineta, atstādams trijstūri un presi, lai tie izlemj viņa likteni. Šai dienā stacijā, kas vēl nebija dabūjusi savu oficiālo nosaukumu un tāpēc tika dēvēta vienkārši par «Pieturu», no Urā-liem vajadzēja pienākt divu jauno ekskavatoru daļām. Savā kabinetā uz galda Nadtočijevs atrada zīmīti, kas brīdināja, ka ešeloni varot pienākt pirms noteiktā laika. Viņš apģērbās un, pagājis garām savai mašīnai, kas stāvēja pie pārvaldes parādes durvīm, kājām devās uz staciju.

Nadtočijevam, cilvēkam, kā pats mēdza sacīt, «bez pastāvīgas adreses», bija patīkami vērot jauno pilsētu, kas dzima, kas izklaidus pacēlās pie stigām uz taigas zaļā fona. Arī tagad, bez cepures, ar papirosu zobos, viņš platiem soļiem gāja pa Entuziastu prospektu uz Hidroceltnieku laukumu, kuram ar laiku vajadzēja kļūt par pilsētas centru. Pretim virzījās automašīnas ar baļķiem, ar dēļiem, nāca pazemie pašizkrāvēji, kuru kastēs kā pelēks krējums šūpojās šķidrs betons. Spēcīgie «Maz» rūkdami, sprauslodami zilganpelēkus dūmus, vilka rež-ģainas piekabes. Tanīs kā kartons mākslinieka mapē tērauda ietvaros cita pie citas kļāvās nākamo māju sienas ar logiem un durvīm. Nadtočijevs prata konstruktīvi domāt. Tur, kur nepieradusi acs saskatītu tikai smilšu kalnus, bū.vbedru bezdibeņus un nepievilcīgas pelēkas sienas, viņš redzēja jauncelsmes harmoniju, redzēja nākotni, un tā pildīja viņa sirdi ar prieku kā skaista dziesma, kā laba mūzika.

Pēc Vecā ieceres, pilsēta, kas acu priekšā dzima pirmatnējā taigā, nedrīkstēja pilnīgi izskaust mežu. Koki atvēlēja tai vienīgi prospektus, ielas un laukumus. Līdzās būvējamai ēkai pleta savus zarus milzīgs ciedrs. Māju fonu veidoja taigas siena, kas pienāca cieši klāt pie nākamajām ielām. Tas piešķīra visam savdabīgu jaukumu. Kāda priede stāvēja pie pašas ietves, blakus jaunceļamai mājai. Tās stumbru kāds bija rūpīgi aptinis ar jumta papi, lai to neieskrambātu būvdarbu laikā, un, kad inženieris gāja garām, viņš ievēroja, ka sniegs tievā strūkliņā birst no tās zariem uz ietves. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja pelēku kamoliņu, kas rosījās zaros, tad virpuļodamas viņam uzbira apgrauzta čiekura plāksnītes, un cilvēks, uz mirkli aizmirsis savas nepatikšanas un satraukumus, uzsmaidīja jautrajam zvēri-ņim: nekas, biedre Vāveri te, kaut kā izķepurosimies.

Svaigā gaisā skumju smagums pamazām kļuva vieglāks. Taču palika neskaidra priekšnojauta par kaut ko vēl ļaunāku. «Pieredzējis inženieris, viņš taču nevar nesaprast, ka nabaga Makaroničs izdējis tukšu olu. Kāpēc viņš liek man no lās izcept olu kulteni?... Nu, nevar būt, neko viņš negrib . .. Vienkārši tu, mans draugs Sako, cīņā neesi bijis piesardzīgs, un viņš tev sānos ietriecis šāviņu. Bet kāpēc cīņā? Kāpēc viņam tā vajadzīga? Vai patiešām greizsirdība? Ja nu greizsirdībai būtu jel kāds pamats ...»

Nogrimis domās, Nadtočijevs nedzirdēja, kā viņu panākusi mašīna un nostājusies turpat blakus. Tas bija melnais Ļitvinova limuzīns. Aiz stikla kā uzlecošs mēness laistījās Petroviča seja, bet sievietes balss, kas lika Nadtočijevam satrūkties un nosarkt, uzsauca viņam no mašīnas:

— Sako Ivanovič, uz kurieni jūs? Vai nav pa ceļam? — Dina kliedza. — Es braucu uz mājām. Paraugiet, kādu zivi es dabūju, — pirkstus nolaizīsiet. Neizskatās liela, bet sver taču kādus sešus kilogramus . . . Ziniet, man šausmīgi laimējās . . . Tātad pa ceļam?

— Es eju uz staciju. Bet ar jums man vienmēr pa ceļam, — Nadtočijevs atbildēja, klusībā lamādams sevi par šo vārdu banalitāti un par to, ka neprot noslēpt prieku no šī sātana Petroviča, kurš, pie stūres sēdēdams, ļoti nozīmīgi smīn.

— Zināt ko? Tāda skanīga dieniņa! Lai Petrovičs aizved manas trofejas, bet mēs paiesimies. Ar mieru? Pa Krasta ielu, manuprāt, jums būs vēl tuvāk? — Dina mirkli padomāja. — Tikai ko lai dara? Klaudija taču no manis aizbēga, mājās neviena nav . . . Kaut gan vēl viena ideja. Petrovič, mīļais, dārgais zelta gabaliņ, te jums mājas atslēgas, aizvediet produktus pats, iebāziet kaut kur — ledus skapī, vai, bet zivi — tā ledus skapī neies iekšā — kaut vai logu starpā. Nu, kā būs? Dārgumiņ, vai es jūs ļoti apgrūtinu? Taču ne? — Dina lūdzoši pieskārās pie viņa rokas ar pirkstaino cimdu.

— Būs dar . . . , Dina Vasiļjevna! — Petrovičs jautri atsaucās un, viņai neredzot, zīmīgi pamāja ar acīm Nadtočijevam: sak, nesnaud.

— ... Vakar man šausmīgi, nu, pavisam šausmīgi neveicās. No rīta Klaudija iesniedza atlūgumu: iestājusies uzskaitvežu kursos. Nu, es viņu saprotu, meitene gandrīz ar vidusskolas izglītību, diezgan glītiņa, visa dzīve priekšā, — nu, kāda viņai interese būt par mājstrād-nieci! Bet es? Ko lai es iesāku? Kaija — betonētāju kursos, Tamara, ziniet, elektrotehniķos, Klava — uzskaitvežos. Sako Ivanovič, es vakar vakarā lēju, nu . .. taisni krokodila asaras.

— Izmirstoša suga, — Nadtočijevs drūmi nomurkšķēja. Viņš centās nesteigties ceļabiedrei priekšā, tāpēc jocīgi tipināja ar savām lielajām kājām.

— Ko, ko? Ko jūs teicāt?

— Es saku, uz zemes izmirstošās sugas ir Belovežas sumbri, Donavas pelikāni, skostas un mājstrādnieces.

— Jums viegli smieties, bet kā man? Es jau varu iztikt bez viņas palīdzības. Bet ko lai es viena mājā iesāku — gaisma uzaust vēlu, satumst agri. Arī pa tālruni, kā pie mums Trjohgornijā mēdza teikt, «nav ar ko mēli patrīt» . . . Bet šodien man šausmīgi laimējās. Jūs nevarat ne iedomāties. Dzirdat? Ko jūs uz mani tā blenžat?

— Jūs man ļoti patīkat.

— Atkal. Jūs taču pieņēmāt manus noteikumus... Ziniet, es staigāju Divnojarskā pa tirgu, nopirku gaļu, sīpolus, medu, sev īsas vilnas zeķes, ko pa māju staigāt, un pēkšņi sastopu vienu cilvēku. Viņš no Krjaževas: tāds milzīgs, bārda kā Kārlim Marksam, pat vēl garāka. Liels tēviņš, tāds Jermaks Timofejevičs.

— Nu, un kas tad bija ar šo Jermaku Timofeje-viču? — Nadtočijevs centās neskatīties uz ceļabiedres salā un vējā pietvīkušo seju un uz garajām skropstām, pie kurām balsnīja sarmas pārsliņas.

— O, tas ir vesels stāsts! Iedomājieties, viņš soļo, nes makšķeres vai kādus tur zvejas rīkus un lielu, vēderainu zivi, kas atgādina aerostatu. Tur visādas sievas iet viņam nopakaļ: «Cik maksā zivs? Cik prasi par kilo?» Bet viņš izliekas nedzirdam. Un pēkšņi ierauga mani, pazīst, paklanās, un no viņa bārdas biezokņa, redzu, izlien smaids. Arī es tāpat: «Vai nepārdosiet? Kāda cena?» Viņš atbild: «Piecnieciņš.» — «Ko? Pieci rubļi? Vai piecdesmit?» Viņš: «Piecas kapeikas...» Tad es pēkšņi atcerējos, ka viņš . . .

— Jermaks Timofejevičs?

— Sako Ivanovič, nevajag smieties: acīm redzot, viņš patiešām labs un nelaimīgs cilvēks . . . Un tā nu viņš saka «piecas kapeikas», un es atcerējos, ka viņš par tādu pašu cenu Poperečnija sievai atdeva veselu grozu sēņu.

Es bāžu roku somiņā — pieckapeiku nav. Viņš sniedz man zivi un, varat iedomāties, saka: «Kad būsiet

Krjaževā, samaksāsiet.» Un aizgāja, pat atpakaļ neatskatījies.

— Labi, ka jūs viņa klātbūtnē sērkociņu neuzrāvāt, — Nadtočijevs iesmējās.

— Kāpēc?

— Uzliesmotu ar zilu liesmu un sadegtu: viņš tā sa-spirtojies ... Es viņu esmu sastapis medībās. Viņš ir kāds kolhoza mehāniķis, sirgst, nabags, ar dzeršanas kaiti un, kā sasniedz augstāko grādu, tā ērmojas.

— Nu, kāpēc jūs man bojājat garastāvokli? — iesaucās Dina, raukdama uzacis. — Viss bija tik interesanti, un pēkšņi: «sirgst ar dzeršanas kaiti», «ērmojas»... Nu, labi. Klausieties tālāk. Tās vēl nav visas manas veiksmes. Braucam mājās, ziniet, pa to apkārtceļu. Un pēkšņi priekšā meiča — gara, smuidra, melnā, ar pelēku apmalotā puskažociņā, ap galvu sarkans lakatiņš: Vasīlītis!

— Vasīlītis?

— Nu jā, Sediha meita Vasīlisa. Jūs taču viņu pazīstat. Izrādījās, ka viņa Ādu sagādes punktā nodevusi ādiņas, dabūjusi pulveri un skrotis vai lodes, īsti nezinu. Tāda bēdīga. «Kas vainas?» Ziniet, pa ceļam iegriezusies mūsu mācību kombinātā un uzzinājusi — angļu valodas kursi esot, bet vācu valodas — neesot. Bet pie viņiem Krjaževā, jāsaka jums, nomirusi vāciete. Viss izlaidums palicis «bez valodas», tāpēc viņa medicīnas institūtā izkritusi cauri.

— Par ko tad jūs tā priecājāties? — Nadtočijevs jautāja, piesardzīgi paņemdams Dinu zem rokas, bet viņa tūdaļ viegli atbrīvojās:

— Nevajag. Te taču nav Maskava. Te tik daudz acu, un tad vēl šis riebīgais «uzun kulaks». Rīt jau visi runās, ka inženieris Nadtočijevs darba laikā pastaigājas zem rokas ar celtniecības vadītāja vietas pagaidu izpildītāja sievu.

— Un jūs baidāties?

— Nē, nebaidos. Vjačeslavam Anaņjevičam greizsirdības jūtas svešas. Bet stāvoklis uzliek pienākumus ... — Un pēkšņi, it kā pārvērtusies skuķēnā, viņa sāka bērt: — Nē, jūs klausieties, klausieties, tā mēdz gadīties tikai kinofilmās un arī tad tikai vissliktākajās.

Viņai vajadzīga vācu valoda, bet man ir svešvalodu kursu diploms. Un mēs norunājām, ka Vasīlltis pārbrauks dzīvot pie manis, palīdzēs man saimniekot, bet es gatavošu viņu eksāmenam. Lieliski, vai nav tiesa? ... Viņa ir brīnišķīga meitene, liela gudriniece, ļoti inteliģenta, turklāt vēl medniece. Es vienreiz izteicu šaubas, kā var ar vienu skroti trāpīt vāverei acī. Viņa noņēma no sienas mazkalibra bisi — sīkaliņu, kā viņa to dēvē, parādīja man labi tālu kādu čiekuriņu kaut kur priedes zaros — paff! — un čiekurs dranckās. Un pati viņa tāda ... Tagad es saprotu, kāpēc vecos laikos mēdza teikt — piena baltumā, ābola sārtumā.

Pašiem nemanot, viņi bija nonākuši pie aizputināta dārziņa mājas priekšā. Vienā logā balsnīja aukliņā piesieta un pa vēdlodziņu izbāzta resna, kā no alumīnija izliela zivs. Bija iestājies sals. Nadtočijevam no aukstuma smeldza piere, sala ausis. Viņš pat nepieskārās pie tām, nenopurināja no matiem sarmu. Lai tikai viņa neaizietu . . .

— Vai tā ir tā pati meiča, kas visus apveltī ar zvēru iesaukām? Interesanti zināt, kā mani apzīmētu šī jūsu Vasīlisa Daiļā?

— Viņa jau apzīmējusi, — Dina jautri atteica. — Vēl tad, kad jūs, kā viņa saka, «stāvējāt» Krjaževā. Jūs šejieniešu valodā esat platradzis, tas ir, alnis. Liels, spēcīgs, bikls un . . . muļķīgs alnis.

Un iesmējusies Dina ieskrēja pa vārtiņiem iekšā.

— Bet jūs? — Nadtočijevs nokliedza viņai pakaļ.

— Neteikšu, — viņš uzdzirda no mājas sliekšņa, kur mazā sieviete briežādas kažociņā jau slēdza vaļā durvis, un aiz durvīm, viņu sveicinot, atskanēja priecīgas, aizrautīgas suņa rejas . . .

Bija šai dienā arī daudz patīkama: jaukie puiši — montētāji no Urāliem, šie inženieriem līdzīgie strādnieki, Poperečnija zēni, kas par godu sverdloviešu atbraukšanai savu «žaķetīšu» un plato bikšu vietā uzvilkuši kombinezonus, uz konteineriem ar krītu un ogli uzvilktie uzraksti — «Sveiciens Divnojarskas cēlājiem no Urālu strādniekiem», «Sūtām no visas sirds», «Strādājiet veseli», šie smalki nošāberētie, kā sarma mirdzošie mašīnu savienojumi, draudzīgās attiecības starp šefiem montētājiem un ekskavatora apkalpi, kuras izveidojušās jau tad, kad šīs mašīnas vēl tikai būvētas . . . Tas viss pildīja sirdi ar prieku. Un viss šis prieks vērpās ap kažokādās tērpušās mazās sievietes tēlu, izkusa viņas smieklos, viņas acu mirdzumā. Inženierim Nadtočijevam vairāk nekā nevajadzēja, tikai aptuveni zināt, ka viņa ir tepat netālu, starp šiem daudznāciju ļaudīm, kas atbraukuši šurp no visām zemes malām, lai modinātu kopš senlaikiem snaudā ieslīgušo novadu.

//

Fjodors Grigorjevičs Ļitvinovs ar pilnām tiesībām varēja uzskatīt sevi par senseno galvaspilsētas iedzīvotāju. Seližarovas plostnieka dēls no Volgas augšteces vēl pusaudzī bija atbraucis uz Maskavu. Šeit viņš mācījās strādnieku fakultātē, šeit iestājās institūtā. Šepat viņš saņēma inženiera diplomu un arī apprecējās ar kursa biedreni — komjaunieti Stešu. No Maskavas kopmītnes viņš zem rokas aizveda savu Stešu uz dzemdību namu Niķi tas ielā un uz to pašu kopmītni, kur viņiem ar saplākšņa dēli bija atdalīts kakliņš, atnesa savu pirmdzimto, kas pēc tam nomira, sasaldējies pastāvīgajā caurvējā. Uz šejieni, uz Čkalova ielu — pelēkā, lielā mājā, pie kuras vēl tagad karājas granīta plāksnīte, atgādinādama, ka te kādreiz dzīvojis slavenais lidotājs, uz šejieni viņš, jauns inženieris, atgriezās pēc Dņepro-hesa laišanas darbā. Tagad te pastāvīgi dzīvoja viņa sieva Stepanida Jcmeļjanovna. Te bija pierakstīti viņu bērni — dēls Valerijs, arī inženieris hidroceltnieks, kas šolaik strādāja Baltijā, un meita Svetlana, Itālijā akreditētā diplomāta sieva. Dzīvoklī saimniekoja Stepanida Jcmeļjanovna. Viņa jau sen bija pārkvalificējusies par vecmāmiņu, audzināja mazbērnus, un dzīvoklis tagad tika dēvēts par «mazbērnu komūnu».

Un tomēr, ja grib sacīt patiesību, Fjodors Grigorjevičs Maskavā sajutās kā viesis. Atlidojis šurp kaut kādās darīšanās, viņš ar Stepanidu Jemeļjanovnu un ar visu viņas «mazbērnu saimi» vispirms «apmeta loku», tas ir, apmeklēja viņu visu iemīļoto leļļu teātri, cirku un, ja laimējās, aizgāja uz Moisejeva ansambļa dienas izrādi. Pēc tam viņi sameklēja lielu automašīnu un ar labu ātrumu apbraukāja jaunceļamos Maskavas rajonus. Šo ekskursiju laikā Ļitvinovs priecājās par visām Maskavas jaunceltnēm, trokšņoja tāpat kā mazbērni, dažreiz iegrie-. zās kādā arhitektu darbnīcā, apskatīja plānus un projektus. «Loks» noteikti noslēdzās ar pusdienām gruzīnu restorānā «Aragva», pie tam pirms ieiešanas tam Stepanida Jemeļjanovna vienmēr dzirdēja vienu un to pašu joku:

— Jurijs Dolgorukijs nav bijis muļķis, ir zinājis, kādā viela likt pamatus Maskavai.

Pabaudījis galvaspilsētas priekus, protams, ja nebija steidzamu darīšanu, Ļitvinovs saka garlaikoties, nervozēt, un sieva, kas trīsdesmit piecu gadu kopdzīves laikā viņu bija labi iepazinusi, lika ceļa somā jaunus komplektus veļas, kuru vīrs, kad viņam jaunceltnē nācās dzīvot vienam, parasti nonēsāja līdz caurumiem . . .

Šoreiz viņš ieradās pēkšņi, ne komandējumā, ne uz partijas kongresu, ne uz Augstākās Padomes sesiju, ne arī uz ministru apspriedi. Viņš atlidoja noraizējies, drūms, nervozs, un jau aerodromā, atbraukusi viņam pretī kopā ar visu savu saimi, Stepanida Jemeļjanovna saprata, ka biļetes uz parastajām izpriecām, kuras viņa bija dabūjusi ne bez grūtībām, var iet zudumā. Tā arī notika.

— Eh, kāda te var būt runa par leļļiem! — Fjodors Grigorjevičs atkratījās, uzdzirdis pirmo vārdu. Viņš tūdaļ palūdza sievu sagatavot pirts somiņu un devās uz Sanduniem. Te, ticis pie «laba gara», viņš uz brīdi aizmirsa rūpes. Bet, sametis tik karstu garu, ka īsie mati uz galvas sāka celties stāvus, viņš pēkšņi nodomāja: «Es te blēņojos ar slotu, bet viņš droši vien staigā pa kabinetiem, klāsta savus argumentus, aģitē priekšniecību.» Un šī doma nomāca baudu. Viņš gurdeni nokāpa no lāvas un, atteicies pat no kausa aukstā alus, kas parasti apslacina pirts trakulības, ar steigu sāka ģērbties.

— Vai no Divnojarskas nezvanīja? — viņš jautāja sievai, kura brīnījās par tik ātru atgriešanos.

— Nu, tur taču patlaban ir nakts, — viņa atteica, izņēmusi no mutes papirosu. — Esi aizmirsis, vai?

— Ak jā. Un neviens pats nezvanīja?

— Viens zvanīja. Kaut kāds Sedojs, vai?

— Sedihs? — Ļitvinovs satrūkās. — Ko viņš teica?

— Teica, ka apmeties «Maskavā», lūk, te atstāja tālruņa numuru. — Stepanida Jemeļjanovna piegāja pie vīra, ieskatījās viņa zilajās acīs, kur tagad bija ieviesies sasprindzināts nemiers. — Nu, kas ar tevi ir, runā. Kas noticis?

— Vēlāk, vēlāk, — viņš atgaiņājās, un sieva saprata: nav labi.

Ļitvinovs nekavējoties piegāja pie tālruņa, uzgrieza vajadzīgo numuru un, uzdzirdis pazīstamo balsi, sacīja:

— Inokentij Savatejič, tas esmu es, sveiks. Vai esi kur bijis? Arī es neesmu bijis. Zini ko, mana sieva aicina tevi uz glāzi tējas. Jau dzēri? Nu, nekas, vēlreiz pasēdēsim. Tējas dzeršana nav malkas skaldīšana, cik reižu es pie tevis neesmu mielojies. Jāizrēķinās ar tevi. Nu, labi. Gaidu. — Un, nolicis klausuli, viņš sacīja: — Bet nu, Steša, liec tēju galdā. Tūlīt ieradīsies.

— Apgabala sekretārs, vai? — jautāja Stepanida Jemeļjanovna, uzmanīgi vērodama vīru.

— Kolhoza priekšsēdētājs, mans kaimiņš. Starp citu, vīrs uz goda. Vai jūs te patvāri neesat nolikvidējuši? Uzliec patvāri, būs smalkāk.

— Nu, ko tu, Fjodor, man miglu laid acīs? Vai tev tur kāda putra ievārījusies? Nu, atbildi! — Stepanida Jemeļjanovna uztraukusies noraudzījās uz vīru, un papiross drebēja viņas prāvajā, spēcīgajā rokā.

— Ļembasts, ļembasts. Šis cilvēks grib no manis pusi nošņāpt.

— Kā tā — pusi nošņāpt? Ko tu runā?

— Vēlāk, tagad gatavo tēju. tūlīt atbrauks . . .

Kad pie durvīm piezvanīja, Ļitvinovs, atbīdījis mazbērnus, pats gāja atvērt. Dažus mirkļus celtniecības vadītājs un kolhoza priekšsēdētājs klusēdami stāvēja priekšnamā un vērīgi uzlūkoja viens otru, it kā cenzdamies uzminēt, kas jau darīts pretējā pusē. Taču neuzminēja, bet neko viens otram nejautāja ne te, ne arī pie galda. Murrāja elektriskā tējkanna, kurai Ļitvinova dēls bija pierīkojis paša izgudrotu svilpīti, lai tā «dziedātu» kā īsts patvāris. Patvāri lika galdā tikai tad, kad sapulcējās savējie, ģimenes locekļi. Un tagad, ieliedama tēju, Stepanida Jemeļjanovna iesānis vēroja viesi un domāja: kā gan kaut kāda kolhoza priekšsēdētājs var padarīt ko tādu, kas draudētu celtniecības vadītājam, pie tam vēl celtniecības, kas ir viena no lielākajām visā

valsti? Sedihs un Ļitvinovs dzēra tēju no tasītēm. Viesis pat lēja uz apakštases, cēla pie lūpām, pūta un ar troksni strēba, ko mājās parasti nekad nedarīja.

— Var jau būt, ka tas ir nekulturāli, protams, tomēr tēja šitā ir daudz smeķīgāka, — viņš sacīja, laikam ar nolūku teikdams šo «smeķīgāka».

— Savā pusē, pie Volgas, mēs arī tāpat . .. Mēs, tve-rieši, jau nedzīvojām tā kā jūs, sibīrieši, tēju dabūjām redzēt varbūt tikai pa svētkiem. Ar vienu pašu cukura graudiņu pa četras piecas tases iztempām, — atcerējās Ļitvinovs. — Nu, gadījās jau gan, pietauvojam plostus Tveras piestātnē, saņemam aprēķinu un tūdaļ uz Sarkano slobodu — bija tāda pie fabrikas — un traktierī iekšā. Nu, tā jau nu gan bija tēja . . . Bet arī tad kanniņa ar vārīto ūdeni bija lielāka, bet kanniņa ar tēju — viena uz četriem . . .

Un, Slepanidai Jemeļjanovnai par brīnumu, abi ņēmās prātot par to, kur un kā tiek dzerta tēja, pēc tam runāja par Maskavas jaunceltnēm, par imperiālistu intrigām Rietumberlīnē, par to. ko labu un ko ļaunu atnesušas tautas saimniecības padomes. Runāja viņi nesteigdamies, kā parasti tērzē krievu ļaudis, tēju dzerot, taču vērīgās namamātes acis manīja, ka šī saruna viņus ne visai interesē. Un radās sajūta, ka laikam patiešām kaut kas nopietns. Tikai pavadot viesi, priekšnamā Ļitvinovs ierunājās par īsto:

— Nu, tad tu saki, ka nekur tevi vēl nav aicinājuši? Nekur neesi bijis?

— Kur lai būtu paguvis . . . Tikko jau atlidojām. Bet jūs?

— Arī nekur.

— Ak Fjodor Grigorjevič, varbūt tomēr miera ceļā izlīgsim? Padomā, pret cik lielu ļaužu pulku tu ar savu jūru esi pacēlis roku.

— Esmu domājis, ai, cik daudz esmu domājis, Sava-tejič. — No uztraukuma Ļitvinova smalkā balss pat aizsmaka. — Esmu domājis un tomēr pateikšu tev: tu no pagātnes, es no nākotnes viedokļa uz šo jautājumu raugos. Tu esi prātīgs vīrs, tevi, luk, par bāku nosaukuši, bet šai jautājumā tu gribi iet ar papēžiem uz priekšu. Un vēl tik daudz laužu esi sakūdījis parakstīt vēstuli. Kāpēc ?

— No viena dziedātāja koris neiznāk, — Sedihs iesmējās, bet viņa smiekli nebija jautri.

— Gan tu redzēsi, Savatejič, ka vēlāk tev pašam būs kauns.

— Nekas, Fjodor Grigorjevič, pliks nebaidās, ka viņu aplaupīs. Ja nu esam atbraukuši, lai tad arī Maskava mūs iztiesā. Tai no augšienes labāk redzams.

— Nu, lai jau tiesā.

Vēl īsti nesaprazdama sarunas būtību, Stepanida Je-mcļjanovna ievēroja, ka šis nelielais, kalsnais, pavārgais cilvēks stāv, kā zemē ieaudzis. Arī Ļitvinovs to ievēroja. Viņš ievēroja un nodomāja: «Vai tad šilo zemnieku iespējams pārliecināt?»

— Paldies jums, saimniecīt, par tēju, par cukuru, par laipnību, — pateicās Inokentijs, cienīgi klanīdamies. Un, kad durvis aiz viņa aizvērās, sieviete pateica:

— Vīrs kā krams.

— Sibīrietis, — Ļitvinovs domīgi piebilda un uzreiz, bez kādiem jautājumiem, it kā sūdzēdamies sāka stāstīt sievai par savu strīdu ar Oņupes palienes iedzīvotājiem.

Maskava šim strīdam pievērsa lielu uzmanību. Par to jau agrāk bija sprieduši gan Valsts plāna komisijā, gan Ministru Padomē. Tagad šo jautājumu iztirzāja izcili ļaudis. Bija noorganizētas vairākas apspriedes. Runāja elektrostaciju un lauksaimniecības ministrijas pārstāvji. Katra puse izvirzīja svarīgus, pārliecinošus argumentus, un neviena negribēja piekāpties. Uzturēšanās galvaspilsētā ieilga.

Pa to laiku Ļitvinovu arvien vairāk māca rūpes par darbu Divnojarskā. Kā tur iztiek bez viņa? Katru nakli viņš pavadīja pie tālruņa un, cenzdamies runāt klusi, gārdza pa visu dzīvokli: — Vai jau laista darbā lielā betona rūpnīca? Kā ir ar palu ūdeņiem? Vai nedraud? Bet vai no Urāliem ekskavatori jau pienākuši? Kā ir ar strādniekiem? — Dzirdamība bija slikta, saruna bieži pārtrūka, Ļitvinovs nervozēja. Petīna apgalvojumi, ka viss kārtībā, nenomierināja. Nadločijevs, kā viņam likās, kaut ko noklusēja ...

— Melo, noteikti melo. Kaut ko viņi slēpj. Bez manis tur kaut kas iet nelāgi, — viņš sūdzējās sievai, gulēdams viņai blakus gultā, un pēkšņi bez kāda iemesla aizsvilās: — Nu, nesmēķē taču tik daudz, tu man visu 'sirdi esi nokvēpinājusi. Esmu atradis no tabakas smakas.

Sieva klusēdama piecēlās no gultas, atnesa no virtuves glāzi ūdens:

— Dzer . . . Tur cilvēki droši vien nav dumjāki par tevi.

Beidzot, tā arī neizšķīrusi strīdu pēc būtības, Maskava noorganizēja autoritatīvu komisiju. Tai uzlika par pienākumu vēlreiz visu pārbaudīt, apsvērt un ziņot. Tika minēts īss termiņš.

— Ak, vienalga, lai tikai ātrāk tiktu mājās, — Ļitvi-novam paspruka, kad viņš par to pastāstīja sievai.

— Mājās? Bet kur tu tagad atrodies? — viņa aizvainota jautāja.

— Atvaino, labošos, kā mans Petrovičs saka, — Litvinovs mēģināja atjokoties, bet nekas nelīdzēja.

— Un arī mani tu neaicini? — sieva vēl bargāk jautāja.

— Nu, kur lai tevi, Stepa, tagad aicinu? Telti?

— Bet tai Petīna sievai gan tu atradi mājiņu? — vēl bargāk uzstāja Stepanida Jemeļjanovna, kura, tāpat kā visas sievietes pasaulē, par spīti garajam, kopā nodzīvotajam mūžam, tomēr bija greizsirdīga vīra dēļ gan uz viņa darbu, gan uz iespējamām sāncensēm.

Saruna norisinājās aerodromā. Līdzās stāvēja Inoken-tijs Sedihs.

— Pie joda! — uzreiz sadrūmis, Litvinovs krasi atmeta ar roku, jo necieta tādu valodu. Pēc tam, novedis sievu sānis, viņš lūdza: — Tu tomēr turi mūs lietas kursā. Es tev atstāju desmit tālruņa talonus, zvani katru dienu. Ja ko uzzini, pasūti «zibeni». Norunāts? Pie ministra sievas Klaudijas piestaigā. Varbūt arī no tās ko izvilksi, arī tad ziņo pa «zibeni», ja?

— Lai notiek, zvanīšu, — piekāpīgi apsolījās Stepanida Jemeļjanovna, jau atkal tik laipni uzlūkodama vīru, it kā viņas priekšā stāvētu mazdēls . . .

Mājās «abas puses» atgriezās reizē. Ieskaitot pārsēšanos un iekāpšanu, lidot viņiem vajadzēja kādas desmit stundas. Tas bija zināms jau iepriekš, taču Glafira, kura no savas Divnojarskas nekad nekur neizbrauca, bija pārliecināta, ka Maskava atrodas kaut kur aiz trejdeviņām zemēm un pagatavot ēdienu, kā nākas, prot vienīgi Krjaževā. Viņa vīrabrālim bija iedevusi līdzi tik daudz ēdamā, ka pietika arī atceļam. Krāšņajā «TU-104» salonā Sedihs apklāja pulēto galdiņu ar avīzi un salika uz tā sava krājuma paliekas. Kā pieredzējis cilvēks viņš ar maisiņu rokās uz īsu brīdi nozuda bufetes nodalījumā, kur kaut kas nograbēja tā, it kā bērtu jūras akmentiņus. Tur viņš sačukstējās ar stjuartēm, un pēc maza brītiņa pa visu salonu izplatījās asā pelmeņu smarža.

Šos sasaldētos pelmeņus Glafira bija ielikusi vīrabrāļa ceļa somā. Maskavā negadījās neviena, kuru varētu ar tiem pacienāt. Saimnieciskais Inokentijs turēja tos aukstumā — aiz aukliņas nolaidis logu starpā; viņš tos tā arī neapēda un tāpat sasaldētus paņēma līdzi atceļā . .. «Eh, cik labi būtu vest līdzi kabatā gatavu lēmumu,» — domāja katra «puse» un ar baudu ēda pelmeņus.

Starosibirskā viņi pārsēdās mazākā lidmašīnā. Tā nebija tik grezna un drīzāk atgādināja vilcienu, kuru agrāk dēvēja par «bānīti». Lidmašīnā bija dažādi ļaudis: aizsmakuši ģeologi, ģērbušies kovboju kreklos, zeltrači ar vēja appūstām sejām un sasprēgājušām lūpām, bāli Maskavas inženieri, kuri kā šefi devās montēt uzņēmumu mašīnas, kāds slavens dziedātājs, kas brauca koncertēt uz Divnojarsku pie celtniekiem, divas studentes jakutietes, kas pēc brīvdienām atgriezās no mājām.

Visa šī raibā publika acumirklī iepazinās un pārgrupējās atbilstoši savām interesēm. Un drīz vien salona priekšējā daļā uz ceļa somas blīkšķināja domino. Vidējos solos sākās diezgan asa «acītes» partija. Aiz pēdējiem soliem dziedātājs un kāds no zeltračiem, notupu-šies viens otram pretī, liecās pār šaha galdiņu, kas bija nolikts tieši uz grīdas.

Visas šīs piedzīvojumu bagātās, skaļās kompānijas vidū kā siltumnīcas ziediņš leknā zālē gan te, gan tur parādījās lellei līdzīga pavadone formas tērpā, kurā viņa izskatījās kā no operetes skatuves, un lidotāja cepurītē, no kuras apakšas pār pleciem nokarājās resnas melnu matu pīnes. Virzīdamās starp krēsliem, viņa ar izbrīnu vēroja divus padzīvojušus vīriešus, kas sēdēja viens otram blakus. Abi klusēja.

Ļitvinovs raudzījās caur iluminatoru ārā: taiga, taiga, taiga. Parastā taiga ziemā, kura, no augšas raugoties, atgādina zaļu, nemierīgu jūru, pa kuru veļas ne visai augsti viļņi ar baltām galotnēm. Un, cik tālu vien acis redzēja, nebija saskatāma ne sādža, ne dūmu mākonītis. Vispār nebija manāmas cilvēka pēdas, tikai taisna, kā ar zobenu iecirsta šoseja, gar kuru cits aiz cita soļoja elektrības pārvades dzelzs stabi. Taču Ļitvinovs tā bija saradis ar Oņupes celtniecības plāniem, ka uz šī pirmatnējā fona skaidri redzēja gan aizsprostu, kas aizšķērso lielās upes ceļu, gan jauno Sibīrijas jūru, kas nebūs mazāka par slaveno Baikālu, rūpnīcas un pilsētas šīs jūras krastos, granīta piestātnes un tur pietauvotus kuģus.

Šad un tad viņš uzmeta acis kaimiņam. Sedihs sēdēja sakumpis. Vairāk nekā jebkad viņš izskatījās pēc veca klinšu ērgļa. Pēc tāda klinšu ērgļa, kas mirkst lietū. Un Ļitvinovam gribējās jo drīzāk uzzināt, ko šis cilvēks domā . . . Nevar taču būt, ka tas vēlētos, lai te viss paliek kā Jermaka laikos.

— Tas ir spēks, — viņš sacīja, rādīdams uz leju. Kaimiņš tikai pablenza, neteica nekā. — Ja to atmodināsim, tad visu zemi ar bagātībām pārplūdināsim. — Sedihs klusēja, un Ļitvinovs nenocietās: — Vai tev te vietas trūkst?

— Vai trūkst vai netrūkst, Fjodor Grigorjevič, par to nav ko strīdēties, — Sedihs atbildēja. —r Bet, ja tev no kādas vietas — vienalga no kuras — nogrieztu gabalu dzīvas miesas, — tu brēktu? . . . Nu, tāpēc. Arī mēs brēcam.

Vairāk viņi neko viens otram neteica, klusēdami izkāpa no lidmašīnas, klusēdami piegāja pie automašīnām, kuras viņus gaidīja, un, tikai iztālēm pamājuši viens otram ar roku, aizbrauca katrs uz savu pusi.

Pirmais, ko Petrovičs Ļitvinovam paziņoja, kad tas, ietrausies mašīnā, nosēdās viņam līdzās, bija ziņa, ka saspiests Oļess Poperečnijs.

— Kā saspiests? Ko tu muldi! — Ļitvinovs iekliedzās.

— Ar dzelzs kluci preču stacijā. Takelāžas strādnieki tur krāvuši ārā ekskavatoru daļas, un viņš, protams, ari tur bijis. Kā tad nu bez viņa? Un, lūk, saspiests. Protams, nav jau līdz nāvei, bet ari ne pa niekam. Slimnīcu pilsētiņā guļ — hirurģiskajā nodaļā.

— «Ne pa niekam»! Runā kā par kaut kādu cālēnu, — Ļitvinovs dusmīgi izgrūda un nikni nokomandēja: — Uz slimnīcu!

— Fjodor Grigorjevič, jūs gaida pārvaldē. Biedrs Pe-tīns sapulcinājis ļaudis jūsu saņemšanai.

— Bez prātošanas! — Ļitvinovs ilgi klusēja, tad jautāja: — Kas vel zināms par Poperečniju?

— Nekas ... It kā brāli Borisu savā vietā liekot . . . Bet jūs, Fjodor Grigorjevič, neuztraucieties, tur ap viņu tagad visa medicīna danco. No Starosibirskas hirurgs atlidoja . . .

Tieši no ceļa, kažokā ar bebrādas apkakli, līdz ausīm uzmauktā velūra cepurē — tādā pavisam neparastā izskatā celtniecības vadītājs ieradās slimnīcu pilsētiņā, kas bija tik jauna kā tikko izkalta nauda, un iedrāzās hirurģiskajā nodaļā. Viņa augumam piemērotu virsvalku neatrada. Iedeva pārāk lielu, un viņš iegāja palātā, virsvalka apakšmalai gandrīz pa zemi velkoties. Oļess gulēja pēdējā gultā pie loga, viņš bija bāls un sakrities. Seju klāja nenodzītās bārdas rugāji, kuros jau varēja manīt sirmumu, bet vaļējā krekla apkakle atsedza pavisam sirmas sprogas. Tas tūlīt parādīja Oļesa īsto vecumu, jo parasti raitais, kustīgais, kalsnais ekskavato rists izskatījās jaunāks.

— Kā tad jūs tā, augsti godātais pan? — jautāja Ļitvinovs, kurš pie reizes varēja runāt jocīgā krievu un ukraiņu valodas mistrojumā, kuru dienvidos dēvē par «suržiku».

— Tie ir paša velna dzīti joki, — Oļess vainīgi atteica.

— Tas notika tā, Fjodor Grigorjevič, — sāka stāstīt slimnieks, kuram bija baltas, it kā caurspīdīgas uzacis un skropstas. — Bija tā: celtnis uzņēma spāra ratu, pacēla to gaisā, bet tad iestrēdza trose. Tā sāka trūkt, sairt pa daļām. Kāds urālietis rosījās tur, zem spara rata, un to neredzēja. No šī vīra būtu palicis pāri tikai slapjumiņš, ja nebijis klāt Aleksandrs Trifonovičs. Urā-lieti tad nu viņš parāva nost, bet pašam trāpīja ar dēli.

— Eh, augsti godātais pan, tā nu esat sagādājis man pārsteigumu uz manu atbraukšanu! — Ļitvinovs īgni pateica. — Nu, bet kā ir pašlaik?

— Sarežģīts lūzums, plaisa pleca locītavā. Bojāta arī pēdas locītava, — ziņoja ārsts, kas bija nostājies celtniecības vadītājam aiz muguras.

— Kad dabūsiet uz kājām?

— Edz še, stāsta, ka labā roka varot palikt stīva, — ierunājās Oļess, pūlēdamies uzspiest sejai smaidu, bet lūp )as viņam neklausīja, tas drebēja, un iznaca nožēlojama grimase.

Bija pusdienas laiks. Staigājošie slimnieki zilos bieza flaneļa halātos, tik jaunos, ka tie vēl nekrita krokās, soļoja pa gaiteni, čības šļūkādami. Atskanēja attāla šķīvju šķindoņa, un, pārspēdama visu aso aptiekas smaržu gammu, pa gaiteņiem un palātām izplatījās vienkāršā slimnīcas ēdiena smaka. Šīs mājīgās skaņas un smaržas nez kāpēc sevišķi uztrauca Ļitvinovu.

— Palikt stīva? Kāpēc stīva? — viņš stingri jautāja ārstam. — Jūs man viņu tā nostādiet uz kājām, lai viņš varētu dejot baletā «Gulbju ezers». Jūs zināt, kas viņš par cilvēku! . . . Nu, bet kā ar pašsajūtu, novadniek?

— Jūs labāk pastāstiet — kā Maskavā, ko tur izlēma? — Poperečnijs jautāja.

— Viss, protams, jau zināms ... Vēl neko neizlēma, Oļes, neko. Maskava domā . . . Nu, palieciet veseli, kā mēdza teikt Dņeprohesā, ko? . . . Valodu vēl neesi aizmirsis? . . . Veseļojies, Oļes, veseļojies, draugs. Gadījumā, ja kas vajadzīgs, zvani tieši man.

Un, saraucis gaišbrūnās, kuplās uzacis, Ļitvinovs izgāja no palātas. Iedams pa gaiteni, kur pie kopējā galda ēda pusdienas «staigājošie», viņš, atbildēdams uz sveicienu, pamāja tiem ar roku:

— Labu ēstgribu. Nu, kā ēdiens?

— Ēdiens nekas ... Ar ēdienu var iztikt. . . Paldies, — dažādos toņos atskanēja vairākas balsis.

Bet uzgaidāmajā istabā viņam ceļā nostājās apaļīga, kā viņam likās, pazīstama sieviete ar melnām acīm, tik spožām kā ķiršogas. No sievietes aizmugures uz Ļitvinovu raudzījās rudmataina meitene ar īsu bizīti.

— Aizrunājiet par mums, Fjodor Grigorjevič. Esmu Oļesa Poperečnija sieva, — viņa sacīja dziedošā ukraiņu valodā, stiepdama vārdus, kā to dara poltavieši. Tad it kā apķērusies, pārgāja uz krievu valodu: — Pavēliet viņiem pieņemt no mums ēdienu. Viņi saka, pietiekot. Kā tad pietiek, — vai kaloriju? Kaloriju varbūt pietiek, tikai ļoti nepievilcīgas te tās kalorijas. Bet mūsu tētis pieradis pie mājas ēdiena. Tāpēc mēs ar meitiņu atnesām viņam boršču un vareņikus. Bet te neņem pretī.

— No šejienes ēdiena badā nenomirs, bet arī dzīvotājs nebūs, — skaidri pateica meitene, acīm redzot, atkārtodama tikko no kāda dzirdēto un enerģiski atsviezdama bizīti.

— Nu, redziet, cik mūs bargi tiesā, — sacīja galvenais ārsts, kas pavadīja celtniecības vadītāju, kā likās, vēlēdamies visu pārvērst jokā.

Ļitvinovs apstājās, padomāja un pēkšņi griezās atpakaļ uz gaiteni, kur slimnieki ēda pusdienas. Piegājis viņš nosēdās pie galda.

— Nu, pacienājiet mani ar savām kalorijām.

— Māsa, atnesiet vēl vienu šķīvi un karoti, — ar mokām slēpdams apmulsumu, norīkoja galvenais ārsts. — Fjodor Grigorjevič, ieiesim manā kabinetā, tur jums atnesīs.nogaršot.

Ļitvinova šaurās, zilās ačeles raudzījās izsmējīgi un jautri.

— Nu, nē. Muļķis ir tas komandieris, kurš uzturdevu nogaršo nevis no zaldāta katliņa, bet virtuvē. — Un viņš palūdza blakus sēdošajam slimniekam: — Nu, draugs, iedod man karoti. Nebaidieties, dakter, neesmu nekāds baciļu nēsātājs. Esmu vesels kā zirgs.

Visi pārstāja ēst. Slimnieki ne bez izsmiekla noraudzījās uz galveno ārstu, uz māsu — saimniecības pārzini, kas mīņājās ar šķīvi rokā, uz virēju ar garu mici galvā, kura jau bija atsteigusies ar ēdiena trauciņiem. Turpat pie galda Ļitvinovs nogaršoja pirmo ēdienu, nogaršoja otro, iedzēra no glāzes malku bezkrāsaina ķīseļa, norūca: «Mjā,» — un, pietrūcies kājās, gāja prom, klausīdamies, kā viņam aiz muguras izceļas troksnis, sāk runāt slimnieki.

— Mums šodien nelāga diena, ceturkšņa beigas. Limiti izsmelti . .. Un vispār mūs pēdējā laikā slikti apgādāja, — uztraukusies purpināja māsa — saimniecības pārzine, tikko spēdama tikt līdzi.

Ļitvinovs apstājās.

— Kam, kad un kur jūs par to ziņojāt? — Vertikālās grumbas iegriezās pierē dziļāk, zilās acis satumsa.

— Mēs ne vienreiz vien esam izvirzījuši šo jautājumu, — sarunā iejaucās galvenais ārsts, kurš, tāpat kā visa celtniecības administrācija, zināja, kas var notikt, kad šīs acis satumst.

— Kur, kad un kam jūs klāstījāt šos savus jautājumus, lai gan vajadzēja, kā pienākas, barot slimos celtniekus? Kam jūs sūdzējāties par slikto apgādi? Par kuriem cilvēkiem sūdzējāties? — Ļitvinovs iekaisa, bet, ievērojis, ka atveras palātu durvis, ar acīm redzamu piespiešanos savaldījās. — Labs ir, pēc tam speciāli likšos un nogulēšu pie jums kādu mēnesi, lai nokristos svarā. Bet pienesumus pieņemiet, kamēr nebūs uzlabotas šīs jūsu kalorijas.

— Jā, bet kārtība, ko noteikusi ministrija . ..

— Vai cilvēki kārtības dēļ vai kārtība cilvēku labā? — Ļitvinovs painteresējās un neatsveicinājies devās uz durvju pusi. Viņš tomēr apstājās pie druknās meitenes ar rudo matu pīni. — Izrādās, ka tu, draugs, te esi par visiem principiālākā. Tu neizvirzi jautājumus, bet prasi to, kas pienākas. Kā tevi, resnule, sauc?

— Ņina.

— Ņina, hm . .. Žēl, draugs Ņina, ka tev nav augstākās medicīniskās izglītības. No tevis iznāktu labs galvenais ārsts. Saimniecisks, neatlaidīgs. — Un, pametis skatienu uz baltajiem uzsvārčiem, kas šur un tur vīdēja, viņš īgni piebilda: — Bet pats galvenais — principiāls. [4]Atgriezdamies no Maskavas — no Augstākās Padomes sesijas vai kādas Vissavienības mēroga lauksaimniecības apspriedes, Inokentijs Savatejičs vienmēr veda mājiniekiem un tuvākajiem draugiem galvaspilsētas ciema kukuļus. Ar tiem viņš parasti piepildīja savu veco, ar nobružātām siksnām apjozto saplākšņa ceļa somu, kura tad bija ļoti smaga.

Šoreiz viņš izkāpa no lidmašīnas ar vieglu ceļa somu, un pretī atbraukušais Vaņša, saņēmis to no tēva rokām, noskārta, ka tā tukša. Lai gan tēvs, kā parasti pēc atgriešanās, iztaujāja viņu par kolhoza darīšanām un no tēva kalsenās, melnīgsnējās sejas, kā vienmēr, neko nevarēja noģist, Vaņša saprata, ka nedabūs moderno spininga spoli, par kuru jau sen bija sapņojis, un ka no tā, kādēļ tēvs uz galvaspilsētu braucis, laikam nekas nav iznācis.

Vaņšam, tāpat kā visiem Krjaževas jauniešiem, pret pārcelšanos nekas nebija pretī. Pirms trim gadiem «Sarkanā arāja» valde uz savu galvu bija sākusi celt taigā, ar mežu aizaugušās upītes Jasnajas krastā, ārciemu jaunajām ģimenēm. Cēla to saprātīgi, pēc plāna, ko Ino-kentijs Sedihs bija atvedis no Maskavas. Mājas būvēja divās rindās, un tās izskatījās kā pilsētas mājas — ar lieliem logiem, ar terasēm un augstiem lieveņiem. Tās būvēja bez saimniecības ēkām, jo bija nolemts jauniešu ārciemā, kur visu noteica agronoms Anatolijs Subotins, savus lopus neturēt. Pienu tur pirka fermā par skaidru naudu, un atvēra arī ēdnīcu, kur varēja vai nu paēst uz vietas, vai ņemt ēdienu uz mājām.

Vaņša bieži braukāja uz Novokrjaževu ar savu «āzīti» pēc tēva mīluļa — agronoma, kuru kolhozā saukāja par Toļšu. Vaņšam tur bija ne mazums drauģeļu. Tie dzīvoja brīvi. Mazajā klubā, kur bija tikai trīs istabas, kūsāja jautrība, tur pulcējās daudz vairāk ļaužu nekā centrālā ciema kultūras pilī, par kuru bija pārvērsts vecticībnieku lūgšanas nams. Dzirdot pie tēva atnākušo kaimiņu bezgalīgās gaudas, viņu skumīgās sarunas par iesildītās vietas atstāšanu, jaunietis nesaprata, kāpēc viņi visi tik cieši turas pie šīs sen jau par šauru kļuvušās salas, kur vasarā cilvēkus trijās maiņās apstrādā visādi mūdži: dienā — resnie, basa balsī dūcošie aklie dunduri, vakarā — knišļi, bet naktī līdz pašam rītam — niknie odi: kāpēc cieminiekiem tik mīļas šīs ūdens ierobežotās sētas un šie drūmie sētsvidi? . . . Kā tur Maskava izlēmusi, tas Vanšu neinteresēja. Bet tas, ka tēvs nav atvedis spininga spoli, sarūgtināja, jo ļoti labas taču bija šīs jaunās spoles inženierim Nadtočijevam, ar kuru Vaņša kādreiz rudenī bija braucis uz Jasnajas upīti, kur sēkļos, pašā straujumā, lieliski ķērās uz mušas raibās ālatas.

Vadīdams «āzīti» pa dziļu grambu izvagotu meža ceļu, puisis pa reizei atskatījās uz tēvu ... Inokenlijs sēdēja, nokāris līko degunu. «Ko īsti viņš atvedis, par ko domā?» Vaņša minēja. Taču jautāt kaut ko vecākiem cilvēkiem, ja tie paši neuzsāka sarunu, Sedihu ģimenē nebija parasts. Ziņkārības mocīts, Vaņša tikai šad un tad nopūtās.

— Vai tas mūsu klubs tiek būvēts? — tēvs beidzot jautāja.

— Viņnedēļ bija pārtraukuši, kokmateriālu, vai, aptrūcis. Bet vakar atkal kokzāģētavā piezāģēja, atveda... Kad braucu tev pretī, klaudzināja.

— Bet vai ar Pāvelu Vasiļjeviču viss kārtībā?

— Vai ar Djuževu? It kā būtu kārtībā. Nekas tāds tagad nav manāms. Tā maķenīt bija jau nogājis no sliedes. Bet uz neilgu laiku. Bija aizgājis kaut kur pie krāces, vai, un tur it kā prāvu zivi izmakšķerējis, un stāstīja vēl, ka pa ceļam Divnojarskā to ziedojis kādai sievai . . . Bet tagad atkal uz ceļa. Noteikti . . . Es, tēt, arvien domāju: kāpēc viņš dzer?

— Nav tava darīšana, — tēvs atcirta. — Eče, vectēvs saka: runāt — sudrabs, klusēt — zelts. Esi dzirdējis? Vai mašīnas tiek remontētas?

— Ar kosmisku ātrumu. Tas pats lopbarības piegādes konveijers Novokrjažcvai jau gatavs. Izmēģināja. Liekas, darbojas lieliski. Meičas spiedza vien aiz prieka. Bet Pāvels Vasiļjevičs lika visu izjaukt un tagad vēl kaut ko tur buras. Viņam fermā tādas ovācijas sarīkoja, bet vēl nav apmierināts: neesot labi, saka, neesot vēl īsti labi.

Klusējis vēl kādus desmit kilometrus, tēvs atkal jautāja:

— Tad klubu, tu saki, ceļ gan?

— Darbs kūsā . ..

Un, pirms apklusa, lai tagad jau klusētu līdz pašai upei, Inokenlijs Savatejičs smagi nopūtās. «Tik drūms, tas nav uz labu,» nodomāja Vaņša, manevrēdams pa dziļajām grambām, kas sasalušas tik cietas kā granīts. «Viņš jau vēl turas, bet krustmāmiņa Glafira gan pavisam sabeigusies, kļuvusi melna kā pagale. Sākusi nozust taigā, palikt tur pa nakti.» Vaņša padomāja par to un, piesardzīgi vadīdams mašīnu uz upes atteku pa riepu un kāpurķēžu noblietēto piegāzi, nopūtās.

Kas tad nu tev par bedam? — tēvs ka pamodies jautāja.

— Spininga spoli jau laikam neatvedi?

— Spoli? — Inokentijs pēkšņi aizsvilās. — Te galvu rauj nost, bet šis ķemmes dēļ gaužas. Viņam spole vajadzīga.

«Kas ar viņu noticis? Par ko īsti viņš visu laiku domā?» puisis, vērodams tēvu, mira vai nost aiz ziņkāres.

Bet Inokentiju visu trīsdesmit kilometru garo ceļu krimta un grauza drīzās, tuvās pārmaiņas priekšnojauta. Viņš centās atbrīvoties no tās, prātodams: vēl jau nekas nav zināms, Maskavā taču uzmanīgi uzklausīts viņu protests . . . Kopā ar komisiju atbrauks Centrālkomitejas instruktors, kurš senāk strādāja Starosibirskā, ne vienreiz vien viesojies Krjaževā un pazīst šejienes apstākļus. Bet jau pats ceļš, pa kuru kopš bērnības tik daudz staigāts visos mūža posmos, ceļš, kurš ar katru savu līkumu, ar katru pagriezienu kaut ko atgādināja, plēsa augšā jau tāpat smeldzošo rētu.

Un pagātne, kura vienmēr tur savā varā padzīvojušu cilvēku, likās, sēdēja Inokentijam aiz muguras, automašīnas pakaļējā sēdeklī, satraukti pūta elpu uz viņa pakauša un, reizē ar viņu skatīdamās pa logu, čukstēja ausī:

«Vai atceries, vai atceries, Ķeša, ka šeit ielejiņā pa labi, zem zarainās dižegles, vecā Andreja Rjabiha līdumā, pilsoņkara laikā bija partizāņu nometne? Vai atceries, kā tu, vēl puika būdams, ar platām slēpēm skrēji šurp, mezdams līkumu, ar pāri patronsomu rokā vai ar granātu tarbiņu, vai sāls maisiņu, vai citu, ko vajadzēja partizāņiem, kad karš ar baltajiem norisinājās mežā?»

Un acu priekšā nostājās četrstūraina, no baļķiem celta mājele, izkāmējuši, bārdaini vīri zaķādas ausainēs, ugunskura ogles, uz kurām nokvēpušā čigānu katlā bur-zguļo liess ēdiens, un vecākais brālis Aleksandrs Sava-tejičs, nomelnējušā velkoņa «Svētā Helēna» mehāniķis, — tāds liels, nelaiķa mātei līdzīgs gaišmatis.

«Un, lūk, tur arī tas ciedrs ar apsarmojušo cepuri, pie kura kolčakieši nošāva Aleksandru un trīs viņa biedrus. Vai atceries?» čukstēja pagātne, iegūdama arvien lielāku varu pār kolhoza «Sarkanais arājs» priekšsēdētāju. «Petša Bobīls, kas vecā režīma laikā pārtika no tumšiem darbiem, — ar šauteni rokā apstaigāja taciņas, pa kurām vecticībnieki gāja uz saviem slepenajiem lūgšanu namiņiem, tas bija partizāņus nodevis kolčakie-šiem. Rjabiha zemes gabaliņu ielenca. Nakts vidū uzmodinātie partizāņi atšaudījās un vienā apakšveļā atkāpās taigā. Ievainotos, to vidū arī Aleksandru, sagūstīja, atveda pie šā ciedra un nošāva. Nez vai par viņiem nebija sacerēta šī dziesma — «Un sprāgstošu granātu krusa tur birst...»? Tavas jaunības dziesma, Ķeša. Vēl tagad, kad tev izdodas atrauties no priekšsēdētāja galda un doties taigā kādā aukstā, saulainā dienā, tu pieslēpo pie šī ciedra un aptausti tā raupjo mizu. Daudzu gadu kārtas pārklājušas ložu skrambas, kuras caururbušas tavu brāli un viņa biedrus. Un šīs lodes vēl tagad turpat stumbrā ...»

Bet ceļš ved arvien tālāk, ielocīdamies apsarmojušās taigas dzīlēs, un pagātne vēl dedzīgāk čukst:

«Un vai to lapegli atceries? Tur partizāņi sodīja ar nāvi Petšu Bobīlu tāpēc, ka tas par stopu spirta un bagātīgiem uzkožamiem bija nodevis partizāņus. Baismīgu sodu viņam izdomāja tava brāļa draugi. Pirmspavasara dienās, kad trauksmaini šalc taiga un vējš jau smaržo pēc ūdens, kad zvēri sāk savas pavasara rotaļas un vilki ir nikni un drosmīgi, partizāņi saskaņā ar savas tiesas spriedumu piesēja Petšu pie šīs lapegles, un pēc neilga laika pie koka uz sniega bija palikusi tikai saplosītu skrandu kaudze. Pat kaulus zvēri bija aizvazājuši projām ...

Bet aiz ielejiņas vecā ciedru birze. Vai to atceries? Nu, kā lai tu neatcerētos šo birzi, ja tur norisinājies vissvarīgākais notikums tavā mūžā! Tad tu atgriezies no medībām un pie jostas piekārtus nesi trīs treknus medņus. Tu gāji pa šo ceļu, un tevi pasauca Jeļena, tolaik vēl Oļonka Gračova, kas sēdēja viņpus ielejiņas uz cieši piebāztu maisu kaudzes. Grači — visa ģimene — bija vākuši ciedru birzē čiekurus. Tanī gadā bija daudz čiekuru. Vecais Gračs bija aizbraucis uz salu ar diviem vezumiem čiekuru: Oļonka palikusi viena. Un kādā balsī tad viņa tev pateica: «Piesēdies, Ķeša, ir tik garlaicīgi,» — vai lu atceries? Sl balss lika sirdij pukstēt straujāk.

Tad tu jau otro rudeni biji metis lokus ap turīgo Graču sētu, ne vienu vien nakti nosēdējis ar Oļonku uz baļķiem pie ugunsdzēsēju šķūņa, spiezdams mazo, raupjo roku. Ai, cik nepieļāvīga meiča bija šī Oļonka, prata izlocīties kā vēdzele! Tev galva reibst, asinis sakāpj deniņos, bet šī pēkšņi iesmejas, kā sauju akmentiņu zemē izbārsta, un tev tas kā ķipis auksta ūdens uz galvas. Bet te nu bija rudenīgs klusums, smacīga ciedru sveķu smarža. Un te viņa pati nolika galvu tev uz ceļiem un pateica: «Sūti preciniekus, Ķeša.»

Kāds prieks tad tevi pārņēma un kādas dusmas. Vai atceries? «Preciniekus? Es, komjaunietis, lai sūtu preciniekus? Varbūt vēl uz lūgšanu namu pavēlēsi iet, no mūkiem svētību izlūgties?» — «Bez tā tēvs ar māti ne izdos. Tēvs nolādēs, nositīs,» viņa atbildēja. «Bet manu tēvu nosita? Cara Nikolaja laikā viņš māti zagšus aizvedis no paša vecticībnieku midzeņa. Nav nosituši, laikam kļūdījušies; un, lai arī viņš tāpēc klibs, vai viņi nav labi mūžu nodzīvojuši? Vai mēs par viņiem sliktāki? Vai tu baidies? Nu?»

Jeļena sāka raudāt, bet tu apkampi viņu, iežņaudzi plaukstās viņas galvu, skūpstīji, un šeit, zem šiem simtgadu ciedriem, jūs aizmirsāt jūsu ģimeņu naidu, aizmirsāt vecticībnieku lāstus un komjaunieša ētiku. Bet vai slikti mūžu nodzīvojāt? . .. Eh, Jeļena, Jeļena, cik daudz tu pārdzīvoji kara laikā, kad uz taviem un uz tēva pleciem uzgulās viss Krjaževas ciems, kas bija kļuvis par sieviešu valstību. Un aizgāji tu nemanot, kā arvien mēdzi aiziet, lai nevienu netraucētu. Un kā tev, Ķeša, tagad pat trūkst mierīgās, saprātīgās sievas, kā tev tagad, kad izšķiras jautājums, vai ciemam būt vai nebūt, vajadzīgs viņas skaidrais prāts . . .»

Šai brīdī Inokentijs pirmo reizi apjautājās dēlam, vai klubu vēl ceļ . .. Ai, kādu klubu bija sadomājusi celt pārvalde, kad beidzot kolhozs «Sarkanais arājs» tika pie īstas turības! Tam vajadzēja būt labākajam klubam visā palienē, par kādu pat rajona centrs Divnojarskas ciemā nebija sapņojis. Inokentijs ticēja, stipri ticēja, ka izdosies saglabāt salu, un klubs viņam bija ne tikai klubs, bet arī šīs viņa novadnieku ticības apliecinājums.

Tomēr ceļ. Un pareizi dara . . . Bet varbūt nav pareizi. Varbūt velti šķiežam naudu. Varbūt labāk būtu, ja pataupītu pārceļošanai. Varbūt tomēr vajadzētu celt nezināmā, tukšā vietā — kādā pavisam jaunā, vēl neesošā ciemā . . . Jauns ciems . . . Taču visu, ko viņš redz, visu, visu pārklās ūdens.

Bet, kad ceļš viņus noveda pie upes un no augstā krasta atklājās plašs skats uz palieni*, uz salu, kas viscaur bija baltiņ' balta un pūkaina no sarmas un sārtojās saulrieta staros, pagātne noliecās «Sarkanā arāja» priekšsēdētājam pie auss un sāka čukstēt:

«Bet vai tu, Inokentij Savatejič, atceries to rudens ritu, kad izsūtīja budžus? Tas notika pēc tam, kad nezināmas rokas aizdedzinātajā ugunsdzēsēju šķūnī aizgāja bojā pirmās sabiedriskās ražas sēklas labība.

Vēl zem apdegušajiem baļķiem kūpēja ncatdzisušās labības kaudzes un pa ielām vējš kopā ar pelniem dzenāja pārogļoto graudu rūgteno, tādu kā piedegušas putras smaku. Naktī Savatejs kopā ar pārējiem valdes locekļiem un miliciju apstaigāja izsūtāmo sētas. Vaimanāja sievas, raudāja bērni, rēja suņi, bļāva nebarotie lopi. Vai tu, Inokentij, atceries, kā tavs sievastēvs, vecais Gračs, pirms sēdās laivā, kurā jau cits pie cita spiedās viņa ģimenes locekļi, paraudzījās uz ciemu, paklanījās pret lūgšanu nama krustu, pagrāba sauju zemes un ietina to sarkanraibā kabatas drāniņā?

Ar kailu galvu, sarkanā satina kreklā, bez viena zābaka, tādu viņu bija izveduši no pagalma, un tāds viņš klusēdams iekāpa laivā un tāpat klusēdams sēdēja, griezdams zobus. Pie viņa kājām laivas dibenā arī klusēdama tupēja tava sievasmāte, ģērbusies melnās drānās, kā uz bērēm braukdama. Bet pie mātes glaudās tavas Jeļenas jaunākais brālis — Sergejs, gadus sešus vecs puika ar baltiem matiņiem, un vēl gluži mazā Poļa. Abi bija basām kājām, vienos krekliņos, kā tikko no gultas piecelti. Milicis bija norīkojis, lai viņus apģērbj ceļam, bet Gračs noliedzis: «Lai drīzāk pārceļas uz viņu pasauli. Nevainīgām dvēselēm nav ko skatīties uz tādām lietām.» Un tad laivā sēdēja seši: tu, Ķeša, pie airiem, tavs tēvs — pie stūres, bet laivas dibenā — sievastēvs ar sievasmāti un bērniem. Pūta ziemeļu vējš — žvīksvilpis. Pret laivas malām sitās auksti viļņi. Oņupe bija drūma, neganta. Sergeju visu laiku rāva zagi, bet Poļa, pavisam sastingusi, trīsēja un raudzījās tev acīs. Un Savatejs neizturēja, norāva sev puskažociņu un apsedza bērnus.

— Nav brīv, antikrist, apgānīt tīras dvēseles! — iekliedzās vecais Gračs, ar niknu spērienu mēģinādams atgrūst puskažociņu, kurā bija ieķērušās bērnu rociņas.

— Ja norausi — nošaušu! — tikpat nikni caur zobiem izgrūda Savatejs, ķerdamies pie šautenes. — Nošaušu tevi, kontra!

Abi viņi pietrūkās kājās un nostājās viens otram pretī — satracināti, nesamierināmi, ar dusmās pārvērstām sejām. Viņi stāvēja, smagi elpodami, raudzīdamies viens otram acīs, un nodarvotā laiva līgojās uz ūdens, atdarinādama divu cilvēku sasprindzinājumu, šo cilvēku, kuri bija gatavi mesties viens otram virsū.

Vai tu, Inokentij, atceries, kā vēroji šo kluso divkauju? Tu daudz uzzināji šais īsajos mirkļos, kamēr tēvs ar sievastēvu apmainījās skatieniem. Beidzot vecais Gračs nolaida acis un nogārdza: «Nu, šoreiz tu uzvarēji.» Novērsies sānis, viņš neteica neviena vārda līdz pašai Divnojarskai. Un kā taigā — uz ciedru čiekuru maisiem tu uzzināji, kāda ir mīlestība, tāpat laivā tu uzzināji, kāds ir naids ...»

Nogrimis atmiņās, Inokentijs vairs nevēroja ceļu. Viņš atģidās tikai tad, kad mašīna, iebraukusi ciemā, jau ritēja pa ielām. Tālumā skanēja cirvju cirtieni. Virs jumtiem virmoja mājīgi dūmu mutuļi, un pagātne kaut kā uzreiz atkāpās no viņa. Kolhoza priekšsēdētāju apņēma šīsdienas rūpes un raizes.

— Uz klubu! — viņš norīkoja dēlu. Un, kad tas pieveda viņu pie vecā, zemā, ar dēļiem apšūtā vecticībnieku lūgšanu nama, uz kura vēderīgā kupola krusta vietā bija piestiprināts sarkans, gan jau izbalējis un bezvēja dienā uz zemi nokāries karogs, Inokentijs, pavisam atjēdzies, sadusmojās: — Nu, kur tu, aitasgalva, mani esi atvilcis? Uz jauno taču, uz jaunceltni!

Inokentijs Savatejičs mundri izkāpa un nostājās sniegā, kur rēgojās zeltainas skaidas un ēveļskaidiņas. Viņš pieaicināja būvstrādnieku brigadieri, palielīja to par pašu izgatavoto celtni — balstu, uz jautājumu, kā

jūtas, atbildēja: «Labi.» Tikai kad brigadieris pavadīja viņu līdz mašīnai, Inokentijs domīgi sacīja:

— Jurša, būvēšanu tomēr pagaidām pārtrauc ...

— Ko, Inokentij Savatejič, vai tad Maskava mums tā? — Un brigadieris uzzīmēja gaisā slīpu krustu.

— Maskava, puis, neko. Maskava vēl domā... Bet arī mums pašiem lika padomāt . . . Saprati?

7

Pēc tam kad celtniecības vadītāja negaidītā ierašanās slimnīcā bija radījusi satraukumu, Oļesu Poperečniju no kopējās palātas pārvietoja atsevišķā, iepriekš steidzami atbrīvojuši tā saucamo «māsu istabu», kur parasti uzturējās dežuranti un atpūtās personāls. Un Oļesu tūdaļ pārņēma skumjas.

Netālu no slimnīcu pilsētiņas gāja ceļš no karjeriem uz betona rūpnīcu. Pa ceļu dienu un nakti pašizkrāvēji veda granti un smiltis. To smagā gaita dienā lika šķindēt logu rūtīm. Turpretim naktī, kad visas skaņas pastiprinājās, tām vēl pievienojās prožektoru gaisma. Iedzirkstījās līkloču raksti, ko sals bija uzzīmējis uz rūtīm, un pa griestiem sāka locīties tāda kā bālgana, nemierīga liesma. Jaunceltne gandrīz visu laiku Oļesam atgādināja, ka tā tepat līdzās, ka tā neatpūšas ne dienu, ne nakti. Un Poperečnijs, gulēdams nekustīgi uz muguras, mocījās, apzinādamies, ka turpat netālu viņa puiši kopā ar šefiem montāžniekiem montē ekskavatorus, bet viņš muļķīgas nejaušības pēc guļ kā bluķis un nevar * tiem palīdzēt ne ar darbu, ne ar padomu.

Un mašīnas brauca un brauca, dzīdamas projām miegu. Domas kļuva arvien drūmākas. Ja nu darbaspējas neatgriežas? Kam viņš, ekskavatorists — invalīds vajadzīgs? Nepametīs, protams, iecels par desmitnieku, par brigadieri vai izdomās vēl ko citu. Arī algu maksās pieklājīgu, bet vai tad runa par to. Kad cilvēks trīsdesmit gadus nosēdējis ekskavatora būdā, izracis un pārvietojis veselus kalnus zemes, vai tad desmitnieka amats viņu var apmierināt?

«Ak, šie velna pašizkrāvēji, kā tie rēc! Ja nebūtu šīs rēkoņas, varētu jel izgulēt visā savā mūžā aizkavēto

miegu.» Viņš bija nodzīvojis gandrīz pusi no gadu simteņa, bet līdz šim tikai reizi gulējis slimnīcas gultā, arī tad medicīniski sanitārajā bataljonā, pie Vislas. Bet vai tas bija kāds ievainojums? Vai tā bija kāda gulēšana slimnīcā? Desmitajā dienā Oļess jau bija lēkājis uz kruķiem, atradis nodarbošanos: lodējis kastroļus, labojis hospitāļa mēbeles, rakstījis ievainoto vēstules — tātad dzīvojis. Un blakus bija atradusies Ilanna, melnacainā, melnīgsnējā novadniece, kura tad vēl pārdzīvoja prieku par atgūto brīvību. Tolaik viņam bija jārūpējas par šo jauno, rupji samīto sievieti, kas vēl tikai sāka atliekt muguru. Un viss, viss vēl bija priekšā . . .

Bet mašīnas brauca un brauca. Jaunceltnes pulss sila vienmērīgi un spēcīgi. Tas it kā apstiprināja, ka tur nevienam nav daļas, vai Oļess Poperečnijs strādā vai nestrādā. Droši vien visi jau viņu aizmirsuši: ko acis neredz, to sirds aizmirst. Un Oļess atkal un atkal klusiņām nopūtās, juzdams savu nespēku un rūgtu aizvainojumu, lai gan neviens viņam nebija pāri darījis, un skumdams neziņā par to, kas viņu sagaida. Būtu jel tuvumā kāda dzīva skaņa, būtu jel kāda gulta iečīkstējusies vai kāds krācis pie auss, lai viņu jods! . . .

Organisms bija spēcīgs. Miega zāles tikai apdullināja galvu, bet nemiera pilnās skumjas neizdzēsa. Bezmiega izmocītais Oļess trešajā nakti vairs neizturēja un sāka neganti žvadzināt zvaniņu.

— Lieciet mani, kur gribat, tikai kopā ar citiem, — viņš paziņoja dežurējošai māsai, kas, no miega pietrū-kusies, nekā nesaprata. — Tāds klusums kā līķu kambarī, lai viņu jods!

Un vajadzēja viņu likt atpakaļ agrākajā palātā, kur jau tā gulēja četri slimnieki, un novietot agrākajā vietā, pie loga, blakus cilvēkam ar iesauku «Negatīvs», kuram nesen bija izoperēta aklā zarna. Kam šī jaunā pārvietošana, to Negatīvs nesaprata: kāpēc, kāds te var būt miers? Dienā — sarunas, pa naktīm — krācieni un dievs zina kas. Bet, kamēr tas skaļi un, kā paradis, gausi brīnījās, Oļess jau gulēja cietā, noguruma pilnā miegā. Viņš nogulēja pat brokastis. Pamodināts pusdienu laikā, viņš uz ātru roku ar labu ēstgribu paēda un atkal aizmiga.

Oļess nedzirdēja, kā palātā bija ienests liela auguma puisis, tik smags, ka gultas atsperes zem viņa nočīkstēja. Pēc operācijas jaunais slimnieks bij;\ tik nespēcīgs, ka pie viņa norīkoja dežuranti, un no jaunās māsas — praktikantes, kas nosēdās pie gultas ar grāmatu rokā, palātā uzzināja: jaunā slimnieka uzvārds esot Tretjaks, viņš nekur nestrādājot un miliči atveduši viņu no rīta «ātrajā palīdzībā», esot sadurts ar dunci un ievainojums tikai pirksta platumā no sirds. Jaunais slimnieks ar mokām kīīlās ārā no narkotiskā miega džungļiem. Viņš tikko dzirdami vaidēja, purpināja aprautus, nesakarīgus vārdus, no kuriem bija grūti kaut ko saprast.

— ... Uz kārtīm . . . Ko tad? ... Māmuļu paspēlēt uz kārtīm . . . Zarnas caur rīkli izraušu . .. Izrēķināsimies ... — Un atkal vaidēja, tad pēkšņi klusām pateica: — Māmiņ, māmulīt ... Es taču aizsēju mezglu, es vairs ar tumšām lietām nenodarbojos.

— Slimais, tā nevajag, slimais, es jūs lūdzu, — meitene ar balto micīti galvā apjukusi čukstēja.

Visa palāta vēroja, kā jaunais uzvedas, uztvēra katru viņa vārdu. Ziņas par šo slimnieku droši vien jau bija apstaigājušas visu nodaļu, un durvīs cita pēc citas parādījās ziņkārīgo galvas. Kad slimais, nemierīgi murgodams, nogrūda segu, visi ieraudzīja, ka viņam uz krū-līm kaut kas ietetovēts. Negatīvs tūdaļ piegāja pie viņa gultas.

— Nu, kas viņam tur ir? — atskanēja nepacietīgi čuksti.

— Kaut kas jocīgs. It kā sirds ar bultu un ķēdi nodurstīta. Un uzraksts. Pagaidiet, te nevar izlasīt, zem saites. Aha, lūk: «Draudzība — līdz nāvei, neuzticība — nāve.» Mjā, no tiem pašiem! — Negatīvs nozīmīgi secināja.

Ka jaunais slimnieks nācis no kriminālo pasaules, par to nebija šaubu, un visi ņēmās spriest, ko nozīmē šis uzraksts un kādēļ, spriežot pēc murgos pateiktajiem, nesakarīgajiem vārdiem, iznāk, ka šo puisi kāds paspēlējis uz kārtīm.

Kad apspriešana bija pilnā spēkā, jaunais pamodās. Viņš atvēra savas mazās, gaišās ačeles ar teļa skropstām. Nodrebējis viņš it kā instinktīvi sarāvās, sagatavodamies lēcienam. Tad apjēdza, kur atrodas, atcerējās droši vien, kas ar viņu noticis, pamanīja, ka krūtis atsegtas, un ar rāvienu uzvilka segu. Vārgā, smalkā balsī, kas nepavisam nesaderēja ar masīvo augumu, viņš sacīja:

— Sveiki, pilsoņi, pieņemiet savā pulka. — Tad viņš pajautāja dežurantei: — Nu, kā būs, meitēn, vai tūlīt mirsim vai vēl pagaidīsim? . ..

Poperečnijs klusu, vienmērīgi krāca pie sava loga. Viņš pamodās, kad jau bija satumsis, un pajautāja Negatīvam, kas ziņots pa centrālo un kas pa vietējo radio. Kad Oļesam visu sīki jo sīki izstāstīja, viņš apmierināts atslīga uz spilvena un tikai tad ievēroja, ka slimnieku kļuvis vairāk un ka uz viņu cieši noraugās gaišas, aizpampušas acis ar teļa skropstām. Viņš tūdaļ atcerējās ir šīs ačeles, ir masīvo mūli. Tikai zēniskais matu sukā-jums bija nozudis no apaļās, īsi apcirptās galvas. Arī jaunais slimnieks sazīmēja Oļesu un sāka nemierīgi trīties gar spilvenu.

Oļess pamāja ar galvu. Jaunais neatbildēja: vai nu nepamanīja, vai negribēja, vai arī no jauna bija iekritis pusnesamaņas stāvoklī. Pret vakaru, temperatūrai paaugstinoties, atkal sākās murgi. Tagad slimnieks svaidījās pa gultu, mētādams visvirtuozākos lamu vārdus. Smalkā, jau spēcīgāka kļuvusī balss bija pilna niknuma. Viņš kādam draudēja. Vairākas reizes viņš skaidri izrunāja vārdu «Murka». Tad no niknajiem murgiem pēkšņi iznira klusa, skaidri pateikta frāze: «Māmiņ, būšu riebeklis, ja meloju . . . Aizsūtīšu avīzi ...» Bet tad atkal paniski iekliedzās: — Domā, ka neredzu tevi... Nenāc tuvumā, pataisīšu zilu.

Slimnieku, kurš nemierīgi svaidījās, tagad jau turēja sanitārs. Visa palāta centās uztvert tumšo murgu vārdus, tikai Oļess Poperečnijs gulēja, atlaidies uz muguras, un pārsteidza visus ar savu skaļo krākšanu, kura, kā likās, nevarēja nākt no viņa nelielā, kalsnā ķermeņa.

8

Kopš koka mājiņā pie stigas, kurai avansēts Krasta ielas nosaukums, uz kādu laiku bija apmetusies Vasīlisa Sediha, Dinas Vasiļjevnas dzīvē ienāca kaut kas jauns.

Gara, stalta, ar maigu sārtumu platajā, stingri kon-turētajā, gan vēl bērnišķi apaļajā sejā, attīstīta vairāk nekā citi viņas vecumā, taču daudzējādā ziņā aizkustinoši naiva, labsirdīga, runīga un tai pašā laikā noslēgta, — tāda bija Vasīlisa, un tāda viņa uz Dinu skatījās divējādi; gan kā uz pieredzējušu sievieti, no kuras var uzzināt daudz tāda, kas derīgs sieviešu ikdienas dzīvē, gan arī kā uz meiteni, kurai, pēc Vasīlisas domām, sveši visvienkāršākie sadzīves jautājumi.

Vasīlisu it īpaši valdzināja tas, ka Dina — ārste. Gla-fira meiteni jau kopš bērnības bija pieradinājusi vākt * ārstniecības augus, mizas, sveķu lāsītes un atklājusi viņai savus vienkāršos dziedināšanas noslēpumus, tāpēc Vasīlisa interesējās par medicīnu. Viņa sapņoja par medicīnas institūtu, un Dina, šī sieviete ar pelēkajām acīm, bija it kā viņas sapņa īstenojums. Tas Dinu stipri cēla meitenes acīs. Bet to, ka viņas karotais diploms Dinai veltīgs, ka no tā ne īpašniecei, ne ļaudīm nav nekāda labuma, praktiskā meitene nevarēja saprast.

— Mīļā Dina Vasiļjevna, kā tad tā, jūs taču kā Skopais bruņinieks sēdāt uz savas dārgumu lādes, — mēdza teikt Vasīlisa, ar savu godprātīgumu iedragādama Dinas pašpaļāvību . . .

Redzot sev pievērstu zilo, atklāto acu skatienu, Dina apmulsa.

— Daži cilvēki ir diži, drosmīgi, kā, piemēram, Vja-česlavs Anaņjevičs, citi turpretim mazi, ikdienišķi, kā, piemēram, es, — viņa atbildēja. — Un, ja liktenis savedis kopā divus tādus cilvēkus, tad mazo pienākums ir — palīdzēt dižajiem viņu darbos. Jāpalīdz visādi, kā tikai iespējams. Vai tad nav prieks apzināties, ka es palīdzu Vjačeslavam Anaņjevičam izplest spārnus? Es ar to ļoti lepojos.

Kārtējā saruna par šo tēmu starp viņām norisinājās kādā saulainā, gaišzilā marta mēneša dienā, kad viņas abas, katra pēc savas modes silti ģērbušās, apjozušās ar patronsomām, sēdēja taigā uz satrunējušas siekstas. Viņu slēpes bija iespraustas sniegā. Dina bija pieslējusi pie priedes slavenās vācu markas «trīs gredzeni» sešlādiņu bisi, kuru viņai vīrs uzdāvināja jau Maskavā, kad viņi vēl tikai taisījās braukt uz Sibīriju. Vasīlisa pēc taigas paraduma turēja karabīni uz ceļiem. Pēdu sniegā viņas

redzēja daudz, bet somas bija tukšas. Vadājot Dinu pa taigas taciņām, Vasīlisa rādija viņai tik mierīgi kā pilsētnieks, kas lasa izkārtnes:

— Lūk, zaķis bēdzis no lapsas. Paskat, cik daudz te piecilpojis . . . Un, palūk, ari pati kūma asti pa sniegu vazājusi ... Un vilks! Lūk, atkal tas pats vieninieks . . . Viņš te jau trešo ziemu siro, divus aunus pie pašas fermas saplosījis — tāds maita! Cik reižu jau uz viņu šauts. Redziet, kā klibojis, pēdas nelīdzenas. — Bet mežmalā meitene noslīga uz ceļiem, pētīdama vieglu pēdu smalko virknīti. — Nudien caunīte. Paskat, paskat, — sildījusies saulītē. Un vēl nesen, vakar pievakarē ... Tātad caunītes tomēr vēl dzīvo, jaunceltne nav visas aizbaidījusi.

Vai nu tāpēc, ka sievietes virzījās uz priekšu nepietiekami piesardzīgi un visu laiku sarunājās, vai arī tāpēc, ka domas kavējās citur, — viņas pat vāveri nemanīja. Un tagad, ne reizi neizšāvušas, viņas atpūtās, sēdēdamas uz satrunējušās siekstas un klausīdamās melodiskajā skuju koku galotņu šalkoņā.

— Redzi, pat dienas vidū auksts. Sals kniebj vaigos, bet pavasarītis jau klāt, — ierunājās Vasīlisa, paceldama pret sauli plaukstu ar izplestiem pirkstiem. Miers valdīja milzīgajā mežā. Vējš, ja tam izdevās izlauzties caur kuplajiem koku vainagiem, svieda sejā sausu, čaukstošu sniegu.

— Nē, līdz pavasarim vēl tālu. Vjačeslavs Anaņjevičs atnesa mājās ilgāka laika prognozi: marts un aprīlis būšot auksti. Viņus visus uztrauc ieilgusī ziema, — Dina atteica.

Vasīlisa iesmējās un pagrozīja galvu. Pirms došanās taigā viņa bija sakārtojusi matu pīnes vainaga veidā un uzlikusi galvā ausaini. Tāpēc meitene tagad izskatījās pēc gara, stalta, vēl gluži jauna zēna.

— Vai redzat, kāda sniegam krāsa? Iezilgana. Un kādas ir ēnas? Zilas zilas! Un krūmi, palūk, tādi kā piesarkuši . . . Ziemā tā nemēdz būt . . . Un cik viegli elpot? Vai tad ziemā var tā elpot? Dzer kā miestiņu.

Meitene iesita ar šautenes laidi pa siekstu, uz kuras viņas sēdēja. Miza, kas izskatījās stipra, pārlūza un atklāja satrunējušu koksni, kas bija tā izcaurumota, ka atgādināja paaugstinājuma nogāzi ar ierakumiem, tran-sejām un satiksmes ejām. No šīm tranšejām atklājās ieejas tādās kā mazītiņās blindāžās, un no viena tāda cauruma pēkšņi izbāza taustekļus kāds kukainis un tos pakustināja. Taustekļi parādījās, pavīdēja un nozuda.

— Nu, redziet! — Vasīlisa priecīgi iesaucās. — Šai skudrītei cita prognoze. Viņa nav meteoroloģiskā stacija un nekad nekļūdās. Arī es nekļūdos. Tēvs, noklausījies ziņas par gaidāmo laiku, vienmēr jautā vectēvam Sava-tejam: «Kādi lavi labojumi?» — Un negaidot bez kāda ievada meitene iesāka: — Vai tas pareizi — mazs cilvēks, dižs cilvēks, spāni . .. Vai tad ikkatram putnam nav pašam savi spāni?

— Nevis spāni, bet spārni, — Dina izlaboja, lai kaut kā novilcinātos ar atbildi. Viņa savukārt jautāja: — Vai tu, Vasīlīt, esi kādreiz mīlējusi?

— Daudzas reizes, — meitene mierīgi atbildēja. — Ar vienu puisi mēs pat bučojāmies. Mēs skolu beidzām kopā. Viņš pašlaik flotē vai uz flotes, kā to pareizāk pateikt?

— Nu, tā ir bērnišķība, bet tā nopietni?

— Nopietni? — Vasīlisa nogrima domās un ar cimdu slaucīja sniegu no savas bises. Tad viņa nopūtās, nodūra acis: — Nopietni? Tēvs, lūk, grib mani saprecināt ar vienu agronomu, ar Tolšu Subotinu.

— Kā tā — saprecināt? Viņš taču ir komunists, tu esi komjauniete, kāda tur var būt saprecināšana? — Dina brīnījās.

Vasīlisa klusu iesmējās:

— Nē jau, nē, to tikai tā saka — saprecināt, nu, viņam būtu pa prātam, ja mēs apprecētos. Viņš sapņo par to .. . Pie mums, Scdihu ģimenē, ja gribat patiesību zināt, kā vectēvs Savatejs, tā arī tēvs bez laulībām, lāstu pavadīti, apprecējušies . . . Eh, stobrā sniegs iekļuvis — slikti, var pierūsēt.

Parakņājusies kabatā, meitene izvilka saliecamo na/i, piecēlās, nogrieza taisnu vicu un, nomizojusi to, sāka drāzt.

— Iztaisīšu slauķi, iztīrīšu.

— Bet ko nozīmē — lāstu pavadīti? Kāpēc?

— Tā iznācis. Bijusi tāda mīlestība. Mana vecmāmiņa, pēc tam arī mana māte — abas aizbēgušas bez vecāku svētības. Bet par to vecticībnieki bargi sodījuši ... Pie mums Krjaževā gandrīz vesela iela pilna ar Sedihiem. Senāk mūs tā arī dēvēja — Nolādētie Se-dihi . . . Vai esat dzirdējusi?

— Bet vai tev viņš patīk, šis Anatolijs?

— Vai Tolša? Jauks puisis. Pie viņa jauniešu ārciemā kura katra meiča skriešus skries . . . Stalts puisis . . . Vectēvs Savatejs mēdz teikt, ka tēvs Tolšu savā vietā par priekšsēdētāju iedīdot.

— Kā — iedīdot?

— Nu, tāpat kā gudra kuce savus kucēnus iedīda putnu vai zvēru pēdu dzīšanai . . . Arī lapsa savus lap-sēnus iedīda ... Ai!

Sarunādamās Vasīlisa joprojām drāza; cietu zaru griežot, asais nazis aizslīdēja garām un iecirtās meitenei delnas mīkstumā tā, ka atšķēla daļu no šā mīkstuma un visa roka acumirklī pārplūda asinīm. Dina sagrieza kabatas drāniņu grīstē un cieši pārsēja plaukstas pamatu. Asinis sāka tecēt gausāk. Meitene pagrozīja galvu un, ar acīm norādīdama uz kuplo koku turpat netālu no viņām, pateica caur zobiem:

— Dižegle . . . Atlupiniet no stumbra svaigus sveķus un atnesiet. Tikai ātri! — Balss skanēja mierīgi un noteikti.

Dina pārbrida pāri sniega kupenai un piegāja pie koka; patiešām saules pusē viņa ieraudzīja caurspīdīgu sveķu lāses. Viņa nourbināja smaržīgu lāsīti meža rieksta lielumā. Vasīlisa sēdēja kā sēdējusi, ar tādu pašu mierīgu seju, tikai sārtums bija nozudis, seja kļuvusi bāla.

— Pasildiet sveķus saujā.

Smaržīgā piciņa kļuva mīksta, lipīga. Tad meitene ar vienu roku izgatavoja no tā plācenīti un ātri uzliko to uz ievainojuma . . . Asinis mitējās tecēt.

Kādu brītiņu viņas sēdēja klusēdamas. Tad, piesardzīgi turēdama ievainoto roku sev pie krūtīm, meitene mierīgi piecēlās un pret ceļgalu aizvāza nazi. Iebāzusi to kabatā, viņa pasita nūjas padusē un nostājās uz slēpēm.

— Ejam.

Vienkāršu sveķu brīnišķīgā īpašība, meitenes nosvērtība un arī tas, ka Vasīlisa patlaban bez nūjām skrēja pa iebraukto sliedi tik ātri, ka Dina tikko spēja līdzi tikt, — tas viss atstāja iespaidu. «Interesants novads, apbrīnojami ļaudis,» domāja Dina, cenzdamās neatpalikt. Sārtajā tālē aiz kāda plaša meža klajuma sievietes ieraudzīja sēru bērzus, caur kuriem kā lāsot lāsoja rietošās saules stari, šo bērzu zaros ņirbēja kaut kādi melni punktiņi. Vasīlisa raudzījās uz tiem kā apburta, viņai pat nāsis drebēja.

— Kubeņi, — viņa tikko dzirdami pateica, it kā izdvesa. — Bērza pumpurus knābā . . . Pamēģiniet, ko? Es tepat pastāvēšu . . . Tikai nepielaidis jau klāt, viņi tagad modri. Sniegs nodos.

Dina pat sašuta.

— Lai es pamestu tevi, ievainotu, kaut kādu rubeņu dēļ . . .

Kā par atbildi uz viņas vārdiem lielie, smagie putni savēcināja spārnus. Un, lūk, tie jau laidās dziļāk mežā, tikai saulē sārtodamās, no kokiem bira putnu notrauktā sarma.

Turpmāko ceļa gabalu sievietes noslēpoja klusēdamas. Tikai tad, kad slēpju sliedes noveda viņas uz meža ceļa un pēc tam uz šosejas tanī daļā, kura atgādināja Marsu, kur pat caur sniegu viss šķila melns, kur dārdēdami cits aiz cita traucās milzīgie pašizkrāvēji, meitene apstājās, pagaidīja ceļabiedri un klusām jautāja:

— Bet vai viņš to zina — par dižajiem un mazajiem cilvēkiem un par spārniem?

— Vai Vjačeslavs Anaņjevičs? Protams, zina... !as ir, protams, nezina. Bet, vispār ņemot, protams, mums par to ir bijusi runa. — Dina juta, ka nosarkst. — Iesim, iesim, es mājās pārmainīšu apsēju, izmazgāšu ievainojumu, uzlikšu plāksteri.

— Nevajag, mīļā Dina Vasiļjevna. Dižegles sveķi — tas ir plāksteris un dezinfekcija . . . Bet piedodiet man, vai viņš tam piekrīt?

— Kam tad?

— Nu, ka viņš — dižs cilvēks, bet jūs — mazs cilvēciņš.

— Ir tādi jautājumi, kurus uzdot nepieklājīgi. — Dina pateica to pēc iespējas stingrāk.

Vasīlisa kā gliemezis tūdaļ paslēpās savā čaulā, un tad viņu no turienes bija grūti izvilināt. Sievietes slēpoja klusēdamas pa to taigas daļu, kur tagad dienu un nakti klaudzēja cirvji, džinkstēja zāģi, klabēja pneimatiskie āmuri un daudzbalsīgi dūca motori. Un Dina pūlējās saprast, kāpēc šī meitene ar tādām aizdomām, pat it kā naidīgi izturas pret Vjaeeslavu Anaņjeviču.

Tiesa, pirmajā dienā pēc Vasīlisas ierašanās Krasta ielas mājiņā bija noticis neliels pārpratums. Vjačeslavs Anaņjevičs, nopriecājies, ka tik laimīgi izdevies atrisināt «nolādēto jautājumu» par mājstrādnieci, jau pirms Vasīlisas ierašanās bija ieteicis sievai tūlīt vienoties par viņas pienākumiem un par algu.

— Kas nu par algu, es taču viņu aicināju paciemoties. Es viņai mācīšu vācu valodu, un vispār tas kaut kā neērti ... Alga .. .

Vjačeslavs Anaņjevičs smaidīdams noraudzījās uz sievu.

— Tu, dārgā, nemaz nepazīsti dzīvi. Zemnieki paliek zemnieki ari tad, ja tie ir kolhoznieki. Kad tu dzīvoji pie šiem Sedihiem, mēs taču maksājām kā par dzīvokli, tā par uzturu. Tev iedeva līdzi zivis un medu, es par to izrēķinājos ar Vaņšu. Un ko tad Vasīlisa ... nu, patielē-sies, protams, izskata pēc, bet ņems, tad tu redzēsi. Un vispār, kas tur slikts, mēs dzīvojam sociālistiskā sabiedrībā, nauda nav noliegta, un, beidzot, es, kā jau komunists, nedrīkstu pieļaut, lai man kāds strādātu par velti . . .

Tas bija pārliecinoši. Dina negribot piekrita, bet palūdza vīru, lai viņš pats par to parunā. Vīrs tikai paraustīja plecus — lūdzu.

Kad otrā dienā Vaņša atveda māsu un viņa, ceļā sa-sārtusi, mierīgi un ziņkāri apskatīja mājiņu kopā ar Dinu, Vjačeslavs Anaņjevičs iesāka sarunu, kā viņš teica, par lietas materiālo pusi. Meitene jautājoši paraudzījās uz Dinu:

— Tādas norunas taču nebija.

— Bet mums, Vasīlisa Inokentjevna, nav tiesību jūs ekspluatēt, — Petīns atbildēja. — Partijas biedra sirdsapziņa man neatļauj citus par velti kalpināt. Jūs varbūt esat dzirdējusi, ka ir tāda zinātne — politiskā ekonomija.

— Esmu dzirdējusi, ir, — meitene atbildēja.

Dina sarāvās, it kā viņas klātbūtnē kāds vilktu ar nagu pa krīta papīru.

— Vasīlīt mīļo, piekrīti. Vjačeslavam Anaņjevičam

taisnība. Viņam nav tiesību ... — Mierīgajā sarunas tecējumā Dina sajuta kādas apslēptas pretējas plūsmas, kas tūlīt varēja izlauzties uz āru. — Vasīlīt, mēs tik labi sadzīvosim ... Tu palīdzēsi man, es tev. Nu, piekrīti manis dēj.

— Labi, — meitene sacīja.-Petīns ar gandarījumu pa--raudzījās uz sievu. — Cik jūs man maksāsiet?

— Vasīlisa Inokentjevna, ticiet, mēs jums pāri nenodarīsim . . . Dārgā, cik pie mums saņēma Kļava?

— Eh, kāda tam nozīme? — gandrīz kliegšus iekliedzās Dina, gluži nosarkusi.

— Nē, kāpēc, tas ir svarīgi, — Vasīlisa negaidot apgalvoja. — Es rīt mācību kombinātā uzzināšu, cik maksā vācu valodas stundas. Man arī vajadzēs maksāt. Tāpēc man jāzina, vai pietiks naudas vai būs jābrauc pēc tās uz Krjaževu . . .

Tā bez kādiem rezultātiem toreiz izbeidzās saruna. To pasteidzās notušēt. Un tagad, atcerēdamās šo sadursmi, Dina domāja: vai patiesi meitene to nav aizmirsusi? Kāpēc viņa ar tādām aizdomām izturas pret Vjačeslavu Anaņjeviču? Kāpēc vīra klātbūtnē kļūst citādā, apklust, noslēdzas sevī. Vjačeslavs Anaņjevičs pret Vasīlisu izturas labi, joko, dažreiz kaut ko vāciski jautā, pat māca viņu, kad brīvs brītiņš. Vīrs ir lielisks pedagogs. Un šodien tāda skaista, gaiša dieniņa, meitene tik jauki runāja par pavasari, un pēkšņi šie dīvainie, apnicīgie jautājumi. Ar Ļitvinovu, ar Nadtočijevu viņa pavisam citāda. Un it kā par atbildi šīm domām, turpat blakus iečirkstējās sniegs zem bremzējošas mašīnas riteņiem.

Ļitvinova limuzīns pabrauca slēpotājām garām un apstājās viņām mazliet priekšā.

— Nu, kas ir, biedrenes Dianas, vai spēciņš izsīcis? — viņš pakliedza no mašīnas. — Nāciet, lai tad arī notiek — aizvizināšu. Medījuma jums tik daudz, ka līdz mājām neaizstiepsiet.

Ļitvinovs sāka skaļi smieties, bet Petrovičs pa to laiku paņēma medību bises, iekārtoja mašīnā slēpes. Vasīlisa vēl arvien spītīgi klusēja. Tā kā Dinu Vasiļjevnu tas nomāca, viņa runāja ar pārliecīgu centību:

— Petrovič, kur tad jūsu «bille, dritte»? Mūs aizvaino tāda neuzmanība . . .

— Neaizskariet mūs, mēs esam iemīlējušies, — Ļit-vinovs iesmējās. — Jā, jā, Dina Vasiļjevna, un vēl kā. Senāk, piemēram, uz pirti varēja aizdzīt tikai ar ložmetēja kārtu, tagad — katru sestdienu. Ar odekolonu visu mašīnu piesmirdinājis, vairs nevar glābties. Un zināt — kāmī?

— Fjodor Grigorjevič, no jums tas pat ļoti neglīti. —■ Bija dīvaini zvērinātā zobgaļa balsī sadzirdēt aizvainojuma pieskaņu.

— Ciešu klusu, ciešu klusu, — Ļitvinovs līksmi smējās un tīšām dzerkstošā balsī nodziedāja:

... Kāpēc gan, ai, kāpēc Bij tik burvīga nakts.

Tagad skumīgs man prāts,

Sirdi ciešanas māc.

Un negaidot, uzmiriejis meitenes garastāvokli pēc kādām īpašām, tikai viņam vien zināmām pazīmēm, Ļitvinovs jautāja:

— Ko' tad tu, Vasīlisa Daiļā, esi tik skumīga? Ne jau tāpēc, ka roka pārgriezta? Ne? Kāpēc tad? [5]

Pēc noteikumiem tanī stundā, kura hirurģiskajā nodaļā bija paredzēta slimnieku apmeklēšanai, pie katras gultas laida ne vairāk par diviem apmeklētājiem. Ilanna Poperečnija veda bērnus pie tēva pēc kārtas.

Resnule Ņina drīzā laikā ar visiem iepazinās un pļāpāja bez mitēšanās. Saša turpretim neparastajos apstākļos pilnīgi apmulsa un dažreiz varēja nosēdēt pie tēva kā mēms, knibinādamies ap bezgala mazgātā uzsvārča saitītēm un aprobežodamies ar pāris teikumiem: «Labdien, tēti!» un «Uz redzēšanos, tēti!».

Toties ekskavatora slavenā apkalpe dažreiz ieradās palātā pilnā sastāvā. Viens pats Boriss Poperečnijs — tāds liels, ar skaļu balsi, trokšņains — bija vesela pūļa vērts. Bet, kad sanāca visi, tad nebija kur apgriezties. Viņi sastājās ap sava priekšnieka gultu, un līdz ar viņiem istabā ielauzās visi būvdarbu uztraukumi, sakarsētā sacenšanās atmosfēra, kurā Oļess atdzīvojās un it kā atplauka. Tā bija viena ģimene ar savām rūpēm, raizēm un uztraukumiem, ar savu ģimenes interešu loku un ar savu terminoloģiju, kuru pat Negatīvs, pats būdams ekskavatorists, ne vienmēr saprata. Viņš, šis savādais cilvēks, tādās reizēs pilnīgi sastinga, baidīdamies palaist garām jel vienu vārdu. Sarunā viņš nepiedalījās, bet, kad puiši bija aizgājuši, bieži vien runāja ar skaudību:

— Jums, Aleksandr Trifonovič, ir laime. Jūsu puiši kā zibens! Tādiem degunu slaucīt nevajag. Bet manējie ir tādi kā mūsu slimnīcas trešais ēdiens — ne kompots, ne ķīselis. Nevar saprast, kas tas ir, tikai negaršīgs. Katrs uz savu pusi raugās. — Viņš nopūtās. — Edz še, tev ciema kukuļus kaudzēm nes, bet man būtu jel ba-ranciņu kāds atnesis, būtu jel atklātnīti atsūtījuši — vai es dzīvs vai miris, tiem vienalga.

— Nepeliet, nepeliet ļaudis! Nopelt ļaudis — tas nekur neder, — dusmojās Oļess, tādos gadījumos vienmēr ar nepatiku atcerēdamies, ar kādu maigumu šis cilvēks uz kuģa bija rūpējies par slimo kanārijputniņu. — Arī manējie nav uzreiz par tādiem kļuvuši. Tos vajag sa-draudzēt, saprotiet, sadraudzēt, tad viss būs kārtībā. Draudzība, tas ir varens spēks! .. .

Kaimiņš no tuvākās gultas izraisīja Oļesā dusmas. Bet arī žēlumu. Bija jūtams, ka cilvēks zaudējis pašpaļāvību, nolaidis rokas. Viņš ir nikns uz visiem un par visu — kā tāds lai iekvēlina citus! Un redzams taču — nav ne slinks, ne stulbs. Noilgojies pēc dzīva darba, Oļess stundām ilgi stāstīja viņam visu, ko pats zināja. Negatīvs klausījās, māja ar galvu, pat iegādāja burtnīcu un tanī šo to pierakstīja.

— Tas jau nu, Aleksandr Trifonovič, protams, tā ir ... Tikai jūsējie — ērgļi! Lauvas! Bet manējie — noperējušās vistas.

Slimnieki noraudzījās skeptiski uz Poperečnija pūlēm. Visiem šķita, ka tās veltīgas, un, kad Negatīvs izgāja ārā, kāds no tiem katrā ziņā pateica:

— Viss veltīgi. Viņam tas kā mirušam komprese.

— Riebjas klausīties! — no savas gultas kliedza Tret-jaks. Viņa spēcīgais organisms guva virsroku, ievainojums dzija, un viņš jau labprāt iejaucās visādās slimnieku darīšanās. — Tādus gauduļus vajadzētu kaut kā utis. Jums pašam sava šanse. Jums pauris īstā vietā. Cik stabu tad nogrābjat? Nu, grābiet vien, ja tie jūsu . . . Bet kāpēc šis jāvelk uz augšu? Vai tu redzējies, kāds bied-riņš Kristus atradies!

Oļesam patika spuraina rakstura cilvēki, no tiem vienmēr galu galā iznāca kas prātīgs. Bet Tretjaks viņam nepatika. Ne tikai šī puiša tumšās pagātnes un varbūt tikpat tumšās tagadnes pēc, bet gan tāpēc, ka Tretjaks, šķiet, varēja runāt un domāt vienīgi par sevi, par savu ievainojumu, savu pašsajūtu un stundām ilgi apskatīt spogulī kādu pūtīti savā neizteiksmīgajā sejā.

— ... Pilsoņi, es šodien slikti izskatos, vai ne? — rītos viņš satraukti jautāja. — Sapnī redzēju, ka šuves izirušas . . . Vai kāds brīnums? Var izirt, pat ļoti iespējams . . . Draņķīgi sašuj, uz zaķa . . . Droši vien izirušas.

Viņš kļuva bāls un ar bailēs pārvērstu seju neprātīgi žvadzināja zvaniņu. Atsteidzās dežurante.

— Vai mani nobendēt gribat? — viņš kliedza ķērkstošā sievietes balsī. Tretjakam vienmēr likās, ka viņu ārstē sliktāk nekā citus, ka šķīvī viņam ielej mazāk un šķidrāku zupu, ka ārsti apiet viņam ar līkumu, ka māsas pret viņu rupjas. Satrakojies viņš brēca, lamājās, pieprasīja administrāciju, draudēja rakstīt «pašai augšai», parādīt visa personāla īsto seju; reiz viņš tā pagrūda māsu, kura, pārsienot ievainojumu, bija netīšām nodarījusi viņam sāpes, ka tā krizdama apgāza skapīti. «Pašiedarbināmais histēriķis» — tā Oļess apzīmēja šo puisi. Poperečnijs tomēr nevarēja nedomāt par to, ar ko Tretjaku valdzinājusi celtniecība un kas viņam par prieku mētāties bez noteikta darba starp cilvēkiem, kuri aizņemti līdz kaklam, kas par prieku līdzināties zupā iekritušam matam.

Kādreiz, kad palātā nebija neviena cita, Oļess nolēma parunāties ar viņu atklāti. Tretjaks lasīja kādu vēstuli un, kad Poperečnijs piegāja pie viņa gultas, ātri paslēpa to zem segas.

— Kas vajadzīgs? — viņš jautāja, pacēlis uz augšu mazās, ļaunuma pilnās ačeles.

— Man jautājums.

Tretjaks, sasprindzinājis uzmanību, pacēlās uz elkoņa.

— Nu? Tikai ja domā audzināt, tad lasies. Esmu jau

pāraudzināts. Pase bez mīnusiem. Citādi, kā mēdz teikt kāds mans drauģelis — arī ukrainis, tāpat kā tu, — tek ūdens stepē, kur dziļa grava, bet nokūp tvaiks, un ūdens vairs nava.

— Mans jautājums vienkāršs. Kāpēc jās braucāt šurp ?

— Man vienalga, kur strādāt, lai tikai nebūtu jā-strādā, — ar piespiestu smīnu atteica Tretjaks, bet viņa acis kļuva vēl modrākas.

«Ir gan vēdzele, nekādi nevar noķert aiz žaunām!» nodomāja Poperečnijs un juta, ka viņā uzliesmo vēlēšanās «atšķetināt» šo glumo cilvēku.

— Bet es, ja man tagad sacītu: «Še tev, Oļes, ģenerāļa pensija, še tev zemes gabals, še aizdevums, cel māju un dzīvo, — es atteiktos: lai jel kāds darbiņš, tomēr patīkamāk ... Es to nesaprotu, kā daži karavīri, cits vēl tikai gadus četrdesmit piecus vai piecdesmit vecs, cilvēks pašos spēka gados, un jau aizgājis pensijā, visu saņēmis, ielīdis kā lācis midzenī un zīž ķepu. Bet viņš, sātans, vēl varētu baļķus valstīt.

Šaurās ačeles raudzījās uzmanīgi. Acīm redzot, Tretjaks centās uzminēt, ko no viņa grib šis ne visai runīgais cilvēks.

— Es arī uz jums skatos un domāju: kas jūs tāds esat? Vai beidzamais okšķeris, kas ugunī nedeg, vai draņķīgs Jēzuliņš . . . Ja es jūs nepazītu . ..

— No kura laika pazīsti?

— V olgas-Donas kanālu kopā rakām.

— Volgas-Donas? — Oļess brīnījās, pat kļuva priecīgs. — No kura celtniecības iecirkņa — no Sarkanar-mijas, Kalačevas vai Cimlas?

— Rakām jau nu kopā, tikai katrs savā dzeloņstieples pusē. Saprotams? Tanī vietā, kur uzbrauc uz šosejas, karājās jūsu portrets. Mūs dzina tam garām ... Veci paziņas . . . Nu, labs ir, ja nu esam sākuši runāt, tad atbildiet. — Viņš pamāja ar roku uz būvlaukuma pusi. — Tur es jūs saprotu — avīzes, radio, troksnis: «slavenais», «ievērojamais», «cienījamais» . . . Bet šeit? Viņi tur bez jums kā akli kucēni rāpo. Un jums vajadzētu: lai jau rāpo. Toties atgriezīsies Oļess Poperečnijs, uzreiz visu nokārtos. Bet jūs viņiem sakošļātu putru mutē bāžat. Kāds jums no tā labums?

Tagad, kad Tretjaks bija nolaidis zemāk savu parasto padumjā masku, kļuva redzams kāds cits, vēl mazāk izprotams cilvēks. Tas vēl vairāk ieinteresēja Oļesu. Taču, pieradis saskarties ar cilvēkiem, viņš neizrādīja interesi un izlikās, ka būtu aizrāvies ar mices taisīšanu no dvieļa.

— Nu, lai nu vēl būtu apkalpe. Tur jūsu brālis Boriss, savas asinis. Bet šis sarkanacainais albīns. Jūs taču redzat, caurs kā siets. Jūs viņā pumpējat iekšā, bet no viņa tūdaļ viss iztek ārā. Draņķīgs gaudulis! Kā ods — sīc un sīc, es tā ir būtu laidis viņam ar karafi . . . Eh, nav pasaulē riebīgāka zvēra par tādu cilvēku . .. Bet jūs arī ar viņu nopiņķējaties.

Poperečnijs pa to laiku iztaisīja mici, izlīdzināja uz ceļgala, uzlaikoja. Izrādījās, ka mice pašā laikā. Viņš uzlika to galvā kā lidotāja cepuri, mazliet iešķībi, un mice piešķīra viņam brašu izskatu.

— Vai gribi, arī tev iztaisīšu? — viņš jautāja, pēkšņi pāriedams uz «tu».

— Vai rokas niez?

— Tieši tā. Redz, tu sacīji: vienalga, kur strādāt, lai tikai nebūtu jāstrādā. Bet es saku: vienalga, ko darīt, lai tikai būtu ko darīt. Rokas turēt klēpī, puis, tas ir labi tikai zārkā ... Man vēl jautājums: vai tu visu mūžu domā mētāties pa pasauli kā veca nauda? Ko? Dzīvosi, turēdams rokas klēpī?

— Rokas klēpī. Daudz tu zini. — Tretjaks piecēlās gultā sēdus. Un pēkšņi izgrūda: — Būs vien jātur. Pase man ir tīra, bet, ja es aizeju uz kadru daļu pie kāda praula, — osta un osta, toš un toš. «Atnāciet pēc divām nedēļām.» Bet pēc divām nedēļām: ej taigā ar ģeologiem par melnstrādnieku, roc šurfus, baro knišļus vai staigā pakaļ kādai smurguļa ģeodēzistei, nēsā lineālu . . . Eh, tā tikai tāda izrunāšanās — tīra pase. Viņš ar tevi sarunājas, bet pats šķielē, ka tikai tu nenosper viņa utaino vateni, dīc caur zobiem, lai kāds neiedomājas, ka viņš pret «elementiem» izturas labi... Vai nav tiesa, priekšnieciņ?

Un, it kā nobijies no savas negaidītās vaļsirdības, Tretjaks krasi pagriezās pret sienu.

Ar to saruna beidzās. Puisis vairs ne reizi neatstāja savu čaulu, bet arī no tā, ko Oļess dzirdēja, viņam pie-

tika. Neatlaidīgi vingrinādams savu sakropļoto roku, viņš tagad bieži domāja par Tretjaku, par tā aizdomīgumu, par tā nožēlojamo māku visur saskatīt tikai ēnas pusi ... Jā, tādu grūti izremontēt. Tāds viss izjaucams un saliekams no jauna. Bet to izdarīt laikam vēl grūtāk. Kad viņi atkal bija palikuši ar Tretjaku divatā, Oļess jautāja, ko nozīmējot tetovētais uzraksts «Draudzība — līdz nāvei, neuzticība — nāve», puisis atbildēja ar tādām lamām, ka Oļesam gribējās iet un ar ziepēm nomazgāties . . .

Reiz apmeklētāju pieņemšanas laikā, kad palātā jau sēdēja Iīanna ar Ņinu, kad tur drūzmējās visa ekskavatora apkalpe un vēl savam draugam ardievas pateikt bija atnākuši no Urāliem atbraukušie šefi — montētāji, kuri, aizvadījuši samontētos ekskavatorus līdz pir-mai cirtnei, brauca mājās, kad istaba bija stāvgrūdām pilna, — piepeši visi uzdzirda kādu dīcam caur degunu.

— Brāļi un māsas, tēvi un mātes, — dunēja kā piepilsētas vilciena vagonā, — piesaucu jūsu vispār pazīstamo labsirdību, palīdziet, kā un cik katrs varat . . . Pavirzieties un saspiedieties, ļaujiet ieiet nabaga meitenei, kurai galīgi pietrūcis pacietības.

Profesionāla mangotāja ātrrunas pretīgais, gaudulī-gais tonis bija tik lieliski atdarināts, ka, atskatījušies, ieraudzījuši durvīs patīkamu, slimnīcas uzsvārcī ievīstījušos meiteni, kurai no marles lakatiņa apakšas spraucās oranžkrāsas matu sprogas, visi izbrīnā sastinga.

— Labā Krasta Murka! — kāds iesaucās.

— Gluži pareizi, tikai nevis Murka, bet Marija Fili-povna. Ko jūs te drūzmējaties kā pie alus būdas? Šodien no mucas nepārdos.

Mirklī, kad visu skatieni bija pievērsti ienākušajai meitenei, Oļess uzlūkoja Tretjaku un bija pārsteigts par to, kāds prieks atplaucis puiša tuklajā sejā.

— Nu, kas ir, Kostja, vai tevi viņā pasaulē neņēma pretī? Vajadzēja atgriezties? — Viešņa nolika uz viņa skapīša kaut kādas paciņas. — Bet vīnu nelaida cauri, dežurants atņēma, teica: «Skapī ielikšu, kad iesiet mājās, atdošu.» Interesanti zināt, ko viņš man atdos? — Pamirkšķinājusi ar acīm, meitene izvilka no uzsvārča apakšas pudeli un paslēpa skapītī. — Ko jūs uz mani blenžat? — viņa pajautāja vīriešiem. — Domājat, ka nedrīkst? Ap mani kādreiz luncinājās medicīnas zinātņu kandidāts, viņš arvien gribēja mani piedzirdīt un skaidroja: kagors nav vīns, tas ir ārstniecības līdzeklis, tas atjauno spēkus. — Pēc tam, it kā visus aizmirsusi, viņa nosēdās uz Tretjaka gultas un pārlika vienu kāju pār otru tā, ka caur uzsvārci izspiedās viņas mazais, apaļais ceļgals. — Vai jums nav laiks iet, pilsoņi? Lai še paliek tikai piederīgie un tuvinieki.

Un, kad mīņādamies un sasmaidīdamies ekskavato-risti un montētāji nozuda aiz durvīm, viņa viegli uzlēca uz palodzes un pasniedzās pie vēdlodziņa:

— Vai iebildumu nav? Lieniet zem segām. — Un, grozīdama savu strupo degunleli, viņa brīnījās: — Nez kāpēc no tiem vīriešiem, kad viņu daudz, tik nelaba smaka . ..

Apmeklēšanas laiks tuvojās beigām. Staigājošie slimnieki atgriezās no pieņemamās istabas un lika skapīšos ciemkukuli. Bet trīs apmeklētājas vēl arvien sēdēja pie gultām. Lai gan viņas bija pārliecinātas, ka runā čukstus, taču visās palātas malās varēja skaidri sadzirdēt:

— ...Un zini, Oļes, ieeju es šai teltī — ak tu svētā dievmāte — cūkkūts, nu īsta cūkkūts! — satraukti skanēja Ilannas balss. — Mēsli, smaka, guļvietas neuzpos-tas. Kaktos — dieviņ tētīt! — sarma bārkstīm vien. Malka nolikta pie krāsns, bet krāsns auksta. Un paši šie kopīgie dzīvotāji uzstīvējuši mugurā, ko nu kurais varējis, un sēd kā uz klaja lauka pie dzelzceļa stacijas. Nu tad es ķēros viņiem klāt. «Ko tad jūs, mīļie, vai gribat te zalkšņus audzēt? Hei, tu garais, ko vārties pa gultu, labāk celies un aizkurini krāsni.» — «Nav mana darīšana.» — «Ak, nav tava darīšana. Nu, tad es tavā vietā aizkurināšu, slīmests tāds, liekēdis ...» Es atrotu piedurknes, bet mana komisija mīņājas pie durvīm, nezina, ko darīt.

— Ilanna, tu tak tāpat kā brālis Boriss, ducini pa visu slimnīcu.

— Tēti, paklausies, māmiņa vienam deva ar slotu, — sarunā iejaucās Ņina. — Šis viņai pretī: «Jums, sak, nav nekādu tiesību.» Bet viņa šim: «Kā došu ar slotu pa nekaunīgajām acīm — tad būs tiesības!»

— Nu, klusāk jūs abas ... Kā jums klājas, kā jūs tur dzīvojat? Kas jauns? . . .

— Es taču stāstu, kas jauns, — Ilanna izbrīnījusies atteica.

— Mēs jau jums stāstām, — meita apliecināja.

Oless raudzījās uz viņām abām ar mīlestību un izbrīnu.

— . . . Šī pati Vika tagad šausmīgi ceļ degunu gaisā, — skanēja cita — nebēdnīga, mazliet aizsmakusi balss. — Savus mateļus viņa sataisījusi frizūrā «utu māja». Zini, uzķepinājusi no matiem uz galvas tādu plāceni un vadā savu Makaroniču zem rokas. Nu, īsts putnu biedēklis! Un vēl saka: «Man, sak, Nadtočijevs uzsmaida!» Iedomājies tikai — šī nu viņam tik ļoti vajadzīga. Nad-točijevam! Es pat Makaroniču viņai vienā vakarā atsistu, man tikai nepatīk rudmataini, bet šī vēl — Nadtočijevs viņai uzsmaida! Mati viņai patiesi skaisti, pelnu krāsā, bet pali mēsls kas mēsls, tāda kā izsūkta, apnicīga, ļauna . . . Zini, kāda mums ir Vaļa, es tev par viņu stāstīju, telefoniste Vaļa, kura spēlē vijoli .. . Nopietna, taisnīga meitene, pat viņa Makaroniču nožēlo. Un vēl zini . . .

— Apmeklētāji, jāiet projām, laiks beidzies, — paziņoja palātas māsa, pavērusi durvis.

— Ak, cik žēl. Visinteresantāko nepaguvu pateikt, — iesaucās Murka pieceldamās, aizsizdama uzsvārci. — Kā tev, Māmuļa, tas caurums, vai pavisam aizdzijis, vaļā vairs nevērsies?

— Šinīs dienās apskatīja, teica, ka šuve saaugusi.

— Bet vai stipri, vai nepārsprāgs? . .. Nu, tad klausieties, pilsoņi, satricinošo sensāciju: Labā Krasta Murka iziet pie vīra. — Viešņa nodejoja starp gultām valsi un sapurināja oranžkrāsas sprogas. — Kāpēc es redzu sejās izbrīnu? Tāds ir dabas likums, nepielūdzams likums.

— Pie kā? — atskanēja kluss Tretjaka jautājums.

— Pie vīrieša.

— Kāda?

— Piemērota. Pie tāda, kāds man vajadzīgs. Nu, ko tu skaties?

— Melo! — Tretjaks drūmi iesaucās un satraukts piecēlās gultā sēdus.

— Jūs tā domājat, Māmuļa? — Brūnās acis ironiski piemiedzās. — Viņš arī tagad man pie pavadas — aiz loga sēd mašīnā. Staigājošie slimnieki var pārliecināties, mašīna — mirdz un laistās. Mēs jums tūlīt signalizēsim kā komunālā dzīvoklī — divi gari, viens īss'.

Viņa atkal teatrāli aizsita uzsvārci, pagriezās uz papēžiem un, viegli nesot savu smuidro augumu, devās uz durvīm pretī palātas māsai, kura nikni noraudzījās uz pļāpīgo apmeklētāju.

— Vispārīgs sveicieniņš! — Murka pateica atskatīdamās, mādama ar roku. Tad apstājās pie māsas, laipni pasmaidīja, savaibstīja izbrīnītu seju: — Kāda jums brīnum jauka broša, burvīga! Droši vien no Latvijas. Un tik labi jums piestāv . . .

Viņas papēdīšu klaudzieni drīz noklusa gaiteni, bet pēc maza brītiņa nobūkšķēja mašīnas durtiņas un sirēna melodiski nosignalizēja — divus garus, vienu īsu.

— Ak, maitas gabals! — Tretjaks nopurpināja, un grūti bija noteikt intonāciju, kādā viņš pasacīja šos vārdus.

10

Hanna Poperečnija piederēja pie tām reti sastopamām sievietēm, kurām likstas tikai izraisa enerģiju. Nelaimes gadījums ar vīru padarīja viņu pat stiprāku. Vairs nenāca prātā atstātais dzīvoklis, steigā pārdotā iekārta, atkāpās domas par to, ka vīrs jau tuvu piecdesmitiem, ka viņiem par visiem četriem nav pat pastāvīgas adreses. Un neatlaidīgās aizvainojuma jūtas, kas jau draudēja ar atsvešināšanos, tūdaļ pārvērtās maigās rūpēs par nevarīgi gultā guļošo vīru.

Toreiz partijas organizators Kapanadze, apmeklējis notikuma vietu, pats gribēja paziņot ģimenei ļauno vēsti par nelaimes gadījumu. Iedams uz zemnīcu, viņš baidījās, ka būs asaras, histērija, tāpēc ne visai steidzās pa taciņu, kas veda uz zemnīcu. Bet tur viņš ieraudzīja Ilannu. Viņa skriešus nāca augšā pa nogāzi kopā ar izstīdzējušo Sašu. Viņiem tikko spēja likt līdzi resnule Ņina.

— Uz kurieni jūs, Ilanna Gavrilovna?

— Kur tad citur? Pie viņa uz slimnīcu. — Un tikai tagad Kapanadze ievēroja, kā sakritusi viņas apaļā seja.

Bet acis bija sausas. Tās tikai prasīgi jautāja: nu, kas, nu, kā?

— Nav nekas bīstams, es runāju ar hirurgu. Vajadzēs pagulēt, bet briesmas nedraud, — Kapanadze atbildēja uz acu mēmo jautājumu. — Man te ir mašīna.

— Ātrāk, lūdzu, ātrāk, — sieviete skubināja. Pa ceļam viņa neraudāja, neko nejautāja, tikai visu laiku atkārtoja šo «ātrāk» . ..

Poperečniju zemnīcā tika saglabāta tā pati kārtība, tikpat tīri bija izberzta grīda, apmeklētājiem tāpat pie durvīm vajadzēja atstāt galošas vai velteņus, tāpat dzīvoja ģimene, kurā ikviens zināja savus pienākumus. Tieši šī reizi par visām reizēm ievestā kārtība, kuru Hanna kopā ar saliekamajām mēbelēm pārnesa kā gliemezis savu čaulu no vienas celtniecības uz otru, palīdzēja viņai arī tagad pārciest nelaimi.

Nē, par ekskavatorista ģimeni nebija ko raizēties. Ekskavatora apkalpes puiši, kas dzīvoja kaimiņos, nepameta Hannu, un Ilanna nepameta viņus: kopīgi prieki, kopīgas rūpes. Lai gan pēc tam, kad vīrs bija ievietots slimnīcā, Ilannai darba bija vairāk, viņa tāpat uzkopa arī kaimiņu zomnīcu, lāpīja viņiem veļu.

Dienas aizritēja ciešami. Bet tad pienāca nakts, dēls ar meitu aizmiga savā divstāvu gultā. Zemnīcā iestājās klusums, kuru traucēja tikai bērnu mierīgā elpošana un taigas pirmspavasara sulīgā šalkoņa, kas dobji ieskanēja caur lodziņu. Un raizes ielenca sievieti. Kā viņam tur klājas? Novecojis, novājējis. Slimnieki paklusām stāsta: nomocoties ar vingrošanu. Visu dienu spaidot tās savas atsperes. Bet roka kā nedzīva. Ja nu nokalst vai jānēsā cilpā? Kas mums ir? Zemnīca, saliekamās mēbeles, četras mutes, krājkases grāmatiņa. Bet vai daudz tur ierakstīts — šai grāmatiņā? Oļess tikai smejas par Negatīvu, kurš skaitot kapeikas, un viņa iemīļotie vārdi ir: nāks laiks — nāks padoms, nedzīvojam jau Amerikā. Un aizplūst, aizplūst naudiņa kā ūdens . . . «Eh, ko nu par naudu, būtu tikai pats sveiks un vesels, mans mīļais, mans sirdsdraugs! Nav viegli dzīvot ar tevi, bet bez tevis nepavisam nevar dzīvot.»

Ilanna pūlējās aizmigt, lai rītā atmostos agrāk par citiem, lai pabarotu bērnus, palaistu uz skolu, apkoptos, pagatavotu pusdienas. Un Kapanadze pabrīnījās, pat uztraucās, kad reiz ieraudzīja Ilannu pie sava kabineta durvīm starp apmeklētājiem, kas gaidīja pieņemšanu.

— Draugi, šī ir Poperečnija sieva. Atvainojiet, es viņu pieņemšu ārpus rindas, — viņš sacīja, atvērdams durvis. — Lūdzu jūs, Ilanna Gavrilovna. — Un, vēl neaizgājis līdz savam galdam, jautāja: — Nu, kas noticis, dārgā, ar vīru, vai mājā? . . . Nu, sēdieties, sēdieties, es jūs lūdzu.

— Es pa ceļam, no tirgus nākdama, — sieviete apmulsusi atbildēja un pacēla uz augšu tīkliņu, no kura starp citiem sainīšiem rēgojās zivs aste. — Arī mājā viss kārtībā, paldies. — Un tad sāka bēri: — Vakar mans vīrabrālis Boriss — viņš staigā pie vienas meitenes — stāstīja: ļoti slikti dzīvojot ļaudis dažās teltīs. Pie šīm meitenēm brezents šur tur esot pašķīries, vējš pūšot iekšā, un ne tikai viņa meitenei, bet visām esot biļeteni. — Visu to izlādējusi, Ilanna atvilka elpu. — Vai atceraties, ziemā jūs bijāt atnācis pie mums. Vai jau esat aizmirsis to sarunu?

— Nu, kā lai aizmirstu? Bet jums tāda nelaime, mēs nolēmām jūs netraucēt.

Kapanadze apmulsis raudzījās uz mazo sievieti, kas kautri sēdēja pie galda.

— Mēs apspriedām. Viens otrs dabūja pa biksēm. Norīkojām komjauniešus, lai sāk kampaņu par normālu sadzīvi. Arī arodbiedrības . . .

— Ir jau iesākuši: plakāliņi karājas. Arī pie mūsu zemnīcas piesituši, un tā, ka pusi lodziņa aizseguši: «Komunisma cēlājiem — normālu sadzīvi ...» Gaismai priekšā, bet noņemt baidos: uzskatāmā aģitācija. — Un, pārlikusi tīkliņu no klēpja uz partijas organizatora galda. Ilanna klusinātā balsī, kā baigu noslēpumu atklādama, sacīja: — Šie plakātiņi, Lado Iļjič, nav vērts tā papīra, uz kura rakstīti. Sarmu tie saglabā, ja teltī mitrs gaiss. — Un viņa tūdaļ atģidās: — Piedodiet sievietes muļķīgo izrunāšanos.

Partijas organizators ar pieaugošu interesi klausījās, ko stāsta šī «omulīgā» sieva, kā viņš klusībā apzīmēja Ilannu. Pašai bēdas, bet rūpējas par citiem. Nekā viņa savā nelaimē nelūdza. «Nekā nevajag, viss ir, labi ļaudis nepametīs ...» Un tagad, paskat, vai tieši pie rīkles ķeras.

— ... Un mūsu komandants, kā jau karavīrs, pieradis: atlec pazole — armijas veikals izdos jaunu, saimniecības nodaļa piesitīs ... Ir jau centīgs, bet ko viņš viens var padarīt? Es uz viņa sakliedzu par to telti, kur meitenes slimo. Šodien skatos, viņš pats ar čigānu adatu to audeklu šūsta. Vai tas pareizi? Vai tā kāda kārtība?

«Un cik pareizi viņa spriež par cilvēkiem — šī cienījamā Ilanna!» partijas organizators domāja. «Jā, reiz raudāja kaut kāda paklājiņa deļ, bet nu, paskat, māca partijas komiteju.»

— Ari es esmu karavīrs, — viņš skaļi ierunājās. — Man zem kājām arī nav zeme, bet — kuģa klājs . . . Kas attiecas uz komandantu, tad, starp citu, jums taisnība. Bet ko jūs iesakāt partijas komitejai?

— Es? — sieviete jautāja un, pēkšņi nosarkusi, nodūra acis. — Es tak esmu bezpartejiskā, Lado Iļjič, kādas man tiesības jums kaut ko ieteikt?

— Bet jūs taču esat atnākusi uz partijas komiteju?

— Kur tad citur! Ir tak žēl. Tādas spēcīgas meičas—• kā ķēves, atvainojiet rupjo vārdu, bet grīdu nemazgā, savus mēslus neizslauka, telts brezentu sašūt nevar, un komandants viņu klātbūtnē ar čigānu adatu nopūlas. Ja savai zeķei valdziņš atirs, tad droši vien tūdaļ pa-slapinās ar siekalām un steigsies uzņemt. Bet telti viņām lai vīrieiis lāpa.

Ilanna brīdi klusēja it kā saņemdamās:

— ...Tas ir slikti, Lado Iļjič, un es domāju, ka jūs, komunisti, esat vainīgi. Šī pati, mūsu Borisa mīļā, — ir pie jums kandidāte, bet viņai ne prātā nav nācis organizēt savas meitenes. — Un Ilanna atkal iesita kā naglu. — Tas ir slikti!

— Jā, jā, protams. Jums taisnība: komunists, tam vajag ... — Kapanadze juta neparastu apmulsumu. Apmeklējums bija ne tikai negaidīts, bet arī neparasts, un atbildēt uz šīm pretenzijām ar vispārējām frāzēm bija neveikli. — Ko tad jūs ieteiksiet partijas komitejai? — viņš atkārtoja.

— Vai jūs esat aizmirsis mūsu šīs ziemas sarunu?... Dodiet man komisiju u i nevis kaut kādus tur sekretārus — priekšsēdētājus, bet labi mutīgas sievas. Es pati tās izraudzīšu. Mēs drīzā laikā visas cūku kūtis izmēzīsim . ..

Sai dienā tika pieņemts partijas komitejas, arodbiedrības un komjaunatnes komitejas apvienots lēmums. Un neparastā komisija, izvēlējusies pievakares stundu, kad lielākā daļa Zaļās pilsētiņas iedzīvotāju mājās, iesāka gājienu pa teltīm. Ilanna turēja rokā paciņu iedzīvotāju sūdzību, kuras viņa bija savākusi dažādās organizācijas. Komisijai nopakaļ nedroši sekoja komandants, kas pavisam bija ņaudējis savu karavīra stāju.

Trokšņaini, bez kādām ceremonijām komisija devās teltī, iededza uguni. Negaidot pārsteigtie iemītnieki, kas bija apakšveļā, ar steigu līda zem segas.

— Kur jūs? Vai negudri?... Nedrīkst, vai neredzat — cilvēki izģērbušies .. .

- Mēs drīkstam, mēs esam komisija. . . Vai nu mums uz jums jāskatās ... Vai mēs netīras apakšbikses neesam redzējuši . . .

— Uzgriezīsim muguru, apģērbieties un ziņojiet, kāpēc dzīvojat tādā mēslu bedrē? Kāpēc jums kaktā lāstekas kā bārdas karājas? Kāpēc nekurināts?... Nu, kurš no jums partijas komitejai vēstuli rakstījis? Jums neuzkopj, par higiēnu nerūpējas .. . Baraškins? Kur viņš ir — šis Baraškins? . . . Ahā, tu esi Baraškins. Nu, putniņ, lien laukā no segas apakšas, parādies!

Komisijas ierašanās atstāja tādu iespaidu kā vētras brāziens, kāds dažreiz šai novadā atdrāžas diezin no kurienes.

— Vai tu, Baraškin, žēlojies, ka tev trūkstot tīrības? — klaigāja skaļas sieviešu balsis. — Viņš, vai tu redzējies, neapmierināts, bet paņemt slotu, izslaucīt — to viņš nespēj.

— Ko tad jūs, vai prātu esat zaudējušas? — Baraškins iepleta acis. — Kāpēc man te jāslauka? Es atbraucu pēc līguma, administrācijai pienākas mani ar visu apgādāt.

— Celtniecībai strādnieki vajadzīgi būvdarbiem, nevis lai tādiem kā tu ar papīriņu pakaļ staigātu un slaucītu jums ...

— Ak jūs sliņķi, slīmesti! . . . Līdz jostasvietai mēslos iestiguši, ar utīm aplipuši . . . Re, kasās kā kraupjaini sivēni! — kliedza desmitnieka Ūsas sieva Oksana, gara, spēcīga ukrainiete, Ilannas draudzene.

Savai komisijai Ilanna izraudzījās enerģiskas sievietes no vecu vecajām celtnieku ģimenēm, kuras bija pieradušas pastāvīgi pārcelties un grūtajā telšu apdzīvo-šanas laikā, līdzīgi Ilannai, prata radīt pašas elementārākās ērtības. Tā kā komisijas loceklēm mēle bija īstā vietā, tad nolaisto telšu iemītnieki drīz vien pārvērtās no sūdzētājiem tiesājamos. Tiesneši bija prasmīgi, ar pieredzi, ar raksturu un skaļām balsīm. Tos pārkliegt nebija iespējams. Tiesājamiem neatlika nekas cits kā taisnoties.

— Jums viegli zoboties, jūsu vīri no izcilajiem, tiem droši vien tiek pasniegtas dzīvokļu atslēdziņas, — mēģināja attaisnoties viens otrs puisis.

— Atslēdziņas? Ak, atslēdziņas! — sašuta komisija.

— Vai par Oļesu Poperečniju esi dzirdējis? Tas pats Oļess rudenī kopā ar dēlu — vēl tīro puiku — divas zemnīcas izraka: sev un sava ekskavatora apkalpei. Pats ar savām rokām, neviena priekšā neklanījās. Palūdziet komandantam lāpstu — taiga plaša. Roc zemnīcu — un tev būs atslēga.

— Jūs te rakstāt: «...skapīši salauzti, nav kur uzlikt bārdas nazi un ziepes.»

— Nu, un tad, salauzti taču ir. Lūk, šepat. Tie vairs der tikai malkā . . . Aiz mitruma izjukuši . . . Tepat komandants — pajautājiet, cik reizes tam sacīts, lai apgādā . . .

— ... Redziet, ta ir gan. Iesniegumi saņemti ... — komandants iesāka, bet viņam priekšā aizstājās elektrolokomotīves mašīnista sieva, vāja, jau paveca sieviete, visu tirdzniecības darbinieku baideklis, kuras dzēlīgās asprātības rotāja daudzas sūdzību grāmatas.

— Vai tad jūs pats āmuru un naglas neesat redzējis? Vai arī te prinči troņmantnieki dzīvo! — viņa kliedza.

— Ja savās mājās no skapja finieris atlēks, tu droši vien pielīmēsi, ar ādiņu noslīpēsi, ieeļļosi. Tā būs? Bet te mēbele, kurā lavas panckas glabājas, acu priekšā jūk ārā, un nav tava darīšana? Komandant, izlabo!

— Tā tak valsts manta, kāda velna pēc mums tā jālabo?

— Ak, valsts? Tad lai put? Vai tā gan? Labāk mantiņas sasiesi nastiņā un pabāzīsi zem gultas nekā ņemsi āmuru rokā . . .

— Padomājiet, mīļie, paši tak savu dzīvi sadraņķo-jat, — prātīgi sprieda Ilanna. — Izraugiet vecāko, iekārtojiet dežūras. Pat bērneļiem bērnudārzā tāda kārtība ievesta. Aizejiet pamācīties ... Nu, kāpēc klusējat, vai mēles esat norijuši?

Un turpat uz vietas apmulsušie iemītnieki izvēlēja vecāko, nozīmēja dežurantus, lai tikai ātrāk tiktu vaļā no mutīgās komisijas. Un jau miermīlīgi sāka spriest:

— Ko jūs mums pieķeraties? ... Vai mēs sliktāki par citiem? Aizejiet, lūk, tur, pie nolauztās lapegles, četrdesmitais numurs . . . Tur jūs nemaz durvis nevarēsiet atvērt — tik daudz mēslu.

— Aiziesim, aiziesim, pie visiem aiziesim. Arī pie jums vēl atgriezīsimies, pielūkojiet!

— Kas mums ko pielūkot? Vai tad mēs paši sev ienaidnieki? Labāk divas maiņas nostrādāsim, lai tikai nebūtu jāsastopas ar tādām raganām kā jūs.

Komisija devās projām, lai turpinātu gājienu, bet teltī kāds domīgi ierunājās:

— Viņām laikam gan taisnība — šīm sievām.

— Tiešām apnicis... Būs laikam jāuzkopj?...

It īpaši dabūja just sieviešu telts, kurā dzīvoja Borisa Poperečnija simpātija. Tur komisijas locekles ļāva mēlei vaļu, un stenogrammu no viņu sarunas ar meitenēm, kas tur dzīvoja, varētu publicēt tikai ar lieliem izlaidumiem.

— ... To tak vajag mācēt, ziemas laikā teltī blaktis savairot, — mašīnista sieva kliedza. — Kur jūs viņas izauklējāt tādā aukstumā? Azotē, vai, jeb vai citā vēl nomaļņkā vietiņā?

— Mēs taču ziņojām sanitārajai uzraudzībai, atnāca, padūmoja, pasvilināja . ..

— Varbūt jūs vēl kaut kur aizrakstīsiet, lai pie tas pašas reizes arī jūsu pinkas izmazgā? — Ūsas sieva zobojās. — Varbūt mācību kombināts jums kursus organizēs, lai pamāca, kā palagus izmazgāt un kaklu noberzt. Ak jūs sliņķes, ak sliņķes! . . . Nez vai jūs tādas kāds precēs? Ilanna Gavrilovna, saki savam vīrabrālim Borisam, lai viņš šeit kāju nesper, citādi vēl izvazās blaktis, ej tad tās ķerstīt!

Komisija nesteigdamās — ik vakaru staigāja pa Zaļo pilsētiņu, un tai pa priekšu steidzās slava par šīm brašajām sievām, kurām pret katru iebilduma vārdu aizgādā trīs. Ciematā tika atstāstītas traģiskas ainas, kas norisinājušās teltīs, sievietes, rindās stāvot, citēja sulīgākās asprātības. Labā Krasta Murka, nevis tā dzīvā, kas turpināja savu noslēpumaino eksistēšanu no dēļiem un nomaļiem sasistajā* būdā, bet viņas literārā dubultniece uz kluba skatuVes, — veltīja gājienam veselu satīrisku programmu, bet avīze «Taigas Ugunis» publicēja feļetonu ar virsrakstu «Mājas garu reids».

Kopš tā laika neparastā Mannas komisija tika dēvēta par «mājas gariem». Bet nez vai kādreiz, pat sirmā senatnē, šis aizkrāsnes gars bija iedvesis tādas bailes un ticis tā cienīts kā šo enerģisko, pieredzējušo sieviešu grupa, kas sprauda sev par mērķi labāk iekārtot grūto dzīvi teltīs. Pat tur, kur viņas nepaguva pabūt, iedzīvotāji, vispārējās dziņas pamudināti, ķērās pie slotas, pie āmura, pie cirvja, izvēlēja vecākos, izkāra pie sienām dežurantu sarakstus. Ietekmēja bailes: labāk nenokļūt šīm sievām uz zoba. Bet jau iedarbojās arī apziņa: kāda velna pēc jādzīvo sliktāk par citiem, sliktāk nekā var, nekā vajag!

«Mājas gari» sacēla troksni ne tikai labā krasta Zaļajā pilsētiņā. Drīz vien tās pašas «Ugunis» ziņoja, ka Poperečnija ar savām sievietēm taisījusi satriecošu uzbrukumu ēdnīcām un bufetēm karjeros. Avīze interesējās par «mājas garu» darbu. Tagad tos dēvēja par sabiedrisko sanitāro inspekciju. Ciemata sievietes upes kreisajā krastā negribēja atpalikt. «Mājas gari» parādījās arī attālākajos objektos. Celtniecības vadītājs izdeva speciālu pavēli, lai visādi veicinātu šo kustību.

Manna Poperečnija nodevās šim darbam ar visu sirdi. Ieradusies pie vīra apmeklējumu dienā, viņa stāstīja nevis par mājas dzīvi, par kuru viņam gribējās jo ātrāk un jo sīkāk uzzināt, bet negaidot sāka jautāt:

— Zini, Oļes, tu saki — komunisms, komunisms. Jauni cilvēki un tamlīdzīgi. Bet esi tik labs un pasaki tu man: kāpēc cilvēkam savs — lai ari slikts, lai pavisam draņķīgs — ir mīļš, bet kopējais — lai bulu kāds būdams — viņam vienaldzīgs? Lūk, kombinezons, vecs, ielāps uz ielāpa, ja tas ir paša, tad sievai klāt: aizšuj caurumu, uzliec ielāpu, nevāri sārmā, labi izgludini. Bet, ja valsts dotais kombinezons caurs, — maza bēda, vāri to kauču vai sērskābē. Nu, vai nav tā? Vai pie mums tā nav bijis? Valsts manta — pa divas maiņas gadā driskās, bet paša, paskat, vesels . .. Bet tu tak esi komunists. Kāpēc tas tā? Paskaidro, esi tik labs ...

Ojess brīnījās: kas noticis ar sievu? Likās, pazīst viņu līdz beidzamai mazai kārpiņai un pēkšņi ierauga vai nu ko jaunu, vai agrāk neievērotu. Kaut kāds nemiers, neapmierinātība. Par māju tik vien pasaka — viss kārtībā, visi veseli, bērni iet skolā, atzīmes labas .. . Un tūlīt atkal par to pašu:

— Jo es vairāk domāju, jo skaidrāk redzu — tā tas ir. Un velti jūs, komunisti, to negribat redzēt kā tu nupat. — Viņa runāja mierīgi, bet balsī ieskanējās rūgtums. — Mēs, redz, staigājam pa teltīm. Tās tak jaunas, bet cik jau nav novecojušas, apbružātas, kaut vai atkal ceļamas no jauna. Un kāpēc? Ūdens cauri tek — labs ir. Brezents pūst — lai jau. Valsts bagāta, uzcels jaunas ... Bet, bijušas savas, — tiklīdz kāda šķirbiņa, tūliņ aizlāpītu. Tāpēc ka sava, nav otra . . . Un tāpat jaunās mājas. Tikko iemītnieki saņēmuši atslēgas, jau raksta iesniegumus, lūdz remontēt. Cik tas valstij neizmaksā? Vai tu to nezini, vai? Zini! Tikai negribi redzēt, nepatīk tracis . . . Bet tur tak jākliedz pilnā kaklā.

«Ko tas nozīmē? Kur viņa to visu saklausījusies? Tad lēja asaras par savu dzīvokli, tagad atkal tikai par citiem rūpējas,» Oless brīnījās un satraukts vēroja sievu, kuras apaļajiem vaigiem, kā viņam likās, nemaz nepiestāvēja ne šis trauksmainais tonis, ne arī nemierīgās domas.

— Kāda muša tev iekodusi? — viņš vienreiz vaicāja atbildes vietā uz tamlīdzīgu jautājumu.

— Tā pati, kas tev, — sieva mierīgi atbildēja. — Tikai tu esi pilnīgi nodevies savai mašīnai un apkārt neskaties. «Komunisms», «Sociālistiskais īpašums», «Tautas manta»... Bet turpat blakus — «Uzspļauju, nav mans», «Par valsts mantu lai valsts pati domā», «Kas man daļas, vai man vairāk par citiem vajag?»... Vai tu to neesi dzirdējis? Esi gan. Bet esi laidis gar ausīm. Vai nav tā? Tur tev lozungi, tur plakātiņi ... Bet es dažreiz ar saviem «mājas gariem» noskrienos pa teltīm, atgriežos savā zemnīcā un domāju — kaut kāds senatnes cilvēks, dzīvodams alā, vairāk rūpējies par savu mītni nekā daži pie mums Zaļajā pilsētiņā. Un nevaru nobrīnīties: vai patiešām jūs, komunisti, to neredzat? ... Varbūt par to vajadzētu vēstuli kādam aizrakstīt? Kā tu domā?

11

Inženieris Nadtočijevs nodevās darbam, taču viņam bija vēl divējas pieķeršanās: medību suns Buruns — lokans, lāsmains radījums ar garām ausīm un skumīgām austrumu filozofa acīm — un automobilis. Nē, ne jau kaut kāda noteiktas markas mašīna ar noteiktu numuru, bet vienkārši automobilis kā parādība, kam nav pat nekādas konkrētības.

Ar Burunu, kas bija iedīdīts izsekot gan putnus, gan zvērus, Sako Ivanovičs visur, kur viņam nācās strādāt — Donas klānos, Ahtjubinskas palienē, Urālu kalnos un šeit Sibīrijā, — visur atrada labus apstākļus medībām. Bet automašīnas viņš arvien mainīja: «Opeli-kadetu» pret «Moskviču», «Moskviču» — pret «Pobedu», un patlaban, pierakstījies galvaspilsētā milzīgā rindā, cerēja «Pobedu» apmainīt pret «Volgu».

Bet arī «Pobeda», kas nobraukusi ne mazumu kilometru pa sliktiem, allaž lielas jaunceltnes tuvumā izdangātiem ceļiem, viņam bija ļoti labā stāvoklī. Tā mirdzēja un laistījās kā labi kopts zirgs. Daudzie un dažādie pilnveidojumi — no puķu vāzītēm, kas ar piesūcēju palīdzību bija piestiprinātas pie stikla, līdz īpaši konstruētām slepenām knaiblēm, kuras automātiski ieslēdza signāla tauri un ieķērās kājā katram, kas bez īpašnieka atļaujas gribēja nospiest starteri, — tas viss mašīnu sašaurināja.

Ja pagadījās kāds brīvs vakars, Nadtočijevs pasvilpa Burunu, un viņi abi devās uz sakumpušo, no rievotā skārda būvēto garāžu. Mašīnu izbrauca ārā. Ar apzinātu pašcieņu Buruns uzlēca uz priekšējā sēdekļa. Tika nolaists stikls. Motors, kurā inženieris mēdza parakņāties katrreiz, kad vajadzēja izklaidēt sliktu noskaņojumu, darbojās «čukstus». Čirkstinādama sniegu iebrauktajā sliedē, mašīna nokļuva uz galvenās maģistrāles.

Sākumā viņi brauca lēnām, skatīdamies apkārt: vai neieraudzīs kaut kur uz ielas pamazu, sīciņu, brūnā kažokā tērpušos stāvu. Abi — saimnieks un suns — urbās ar acīm vakarā spodrumu zaudējuša sniega baltumā, cilvēkos, kas steidzās pa ietvēm, kas drūzmējās pie kluba, pie kino, pie veikalu skatlogiem. Reizēm, ieraudzījuši kādu līdzīgu, abi kļuva uzmanīgi. Bet tad izrādījās, ka šis «kāds» nav tas, ko tik ļoti gribējās sastapt. Nadtočijevs nopūtās un piedeva gāzi.

Un tad Krasta iela. Lūk, mājiņa, kas vairs nav vientuļa, kas stāv pirmā jau uzbūvētu un vēl būvējamu māju rindā. Pie tās noved /nevis pa neskartu zemi mašīnas riepu iesliedēts ceļš, bet iela. Uz stūra, uz spārnotas, lidojošam putnam līdzīgas laternas uzraksts: «Krasta iela Nr. 1.» Uz mirkli mašīna palēnina gaitu, gandrīz apstājas. No vārtiņiem līdz lievenim izrakts celiņš. Tas mazliet pārsnidzis ar svaigu sniedziņu. Sniegā mazas, izplūdušas untu pēdas un skaidri iezīmējušās vīrieša pēdas ar vienādiem intervāliem. Viņa ir kaut kur tur mājiņā. Bet Sako Ivanovičam nav laimes. Viņa nekad nepienāk pie loga. Ja mašīna apstāsies, tad drīzāk pamanīs viņš, pamanīs un vēl, var gadīties, iznāks uz lieveņa:

«Vai jūs pie manis, biedri Nadtočijev? ... Esmu jūsu rīcībā.»

Inženieris it kā jau dzird šos vārdus, kas pateikti vienmuļā balsī. Viņš piedod gāzi. Mašīna traucas uz priekšu. Pavīd gandrīz pabeigtas, vēl būvējamas un tikko no sniega ārā lienošas mājiņas, un tad uzreiz apņem svinīgs taigas klusums.

— Slikti, draugs Burun. Mums vispār nav laimes dzīvē, — saka cilvēks, un suns viņam atbild ar saprotošu skatienu.

Tur, kur ceļš paceļas kalnā, mašīna apstājas. Abi izkāpj. Aiz muguras beidz kvēlot šaura saulrieta svītriņa. Zem kokiem biezē pelēka tumsa, krēsla lien no krūmiem un tuvojas ceļam, bet ceļa apgaismotajā pusē koku galotnēs vēl saglabājies atspulgs, un kāda sevišķi gara egle, kas vēl redz sauli, mirdz pustumsā. Bet tad arī tā kļūst tumša. Pie debesīm, kas nu metas zaļas, iedegas zvaigznes.

— Nu, kas ir, vecais, braucam atpakaļ, — saka Nad-točijevs, un Buruns, aizsteidzies viņam priekšā, uzlec uz sēdekļa.

Tiek ieslēgti prožektori. Piesnigusi taiga, kas dienā ik mirkli pārsteidz ar ainavu dažādību, mākslīgā apgaismojumā saglabā vienmērīgu skaistumu. Brāzmains vējš pūš pāri nolaistajam stiklam, šausta vaigus, kā ar adatām dursta degunu. Jau uzvarēts mašīnas siltums, stikls sāk pārklāties ar ledus puķēm.

Tiek ieslēgta apsildīšanas ierīce. Logi atkal kļūst caurspīdīgi. Mašīna jau traucas pa apbūvējamo ielu. Liela apdzīvota māja sveicina ar dzīvām uguūīm. Entuziastu prospekts izskatās gluži tāds pats kā Maskavas nomale. Pa ietvēm virzās gājēji. Uz viena ielas stūra meitas un puiši pikojas. Tālāk — soļo jaunieši, saķērušies vairākās virtenēs, dzied, atkal un atkal atkārtodami skumīgos vārdus: «... Mums jaunu puišu ir tik daudz, es tomēr mīlu precēto.»

— Paskat, Burun, cik daudz meiteņu. Jā, bet ir pasaulē tāds muļķis, kam vajadzīga tikai viena vienīgā. Vajadzīga tieši tā, kuru viņam nevajadzētu mīlēt un kura uz viņu negrib ne paskatīties. — Nadtočijevs runāja nopietni, viņš jau sen bija paradis apspriest sarežģītus dzīves jautājumus ar savu kluso draugu. — Vai tev nenāk smiekli par šo muļķi? Patiešām, kāpēc šis nožēlojamais cilvēks viņai tā pieķēries?

Un piepeši pret pilsētu, aiz kuras tagad pa naktīm zaigoja jaunceltnes dzeltenā blāzma, pret virpuļojošā sniegputeņa balto, kustīgo švīkājumu inženiera acu priekšā nostājās nesen šeit norisinājusies scēna un aizslīdēja garām notikumi, kuri bija norisinājušies vēl pirms tās . ..

Visu pēdējo laiku Nadtočijevs nekādi nevarēja atkratīties no aklas, smagas antipātijas pret Petīnu. Tā kļuva arvien stiprāka. Tur nebija vainīgs rājiens, kas vēl arvien stāvēja ierakstīts personīgajā lietā. Kurš celtnieks tad nu bez rājiena, tai skaitā arī netaisna? Nē, gadījums ar Beršadski, kā inženierim likās, tikai palīdzēja viņam saskatīt Vjačeslava Anaņjeviča īsto seju.

Petīns bija cilvēks ar stingru reputāciju, izslavēts kā novators, kā nesamierināms cīnītājs pret rutīnu, pret klanīšanos Vakareiropas priekšā, par dzimtās zemes zinātnes slavu, cilvēks, kas, pēc Jurija Pšeņičnija vārdiem, droši atmaskojis ministrijā kādus tur revizionis-tus, īstajā laikā un īstajā vietā krasi izvirzījis svarīgus jautājumus. Beidzot — un to zināja visi — viņš bija labprātīgi atstājis galvaspilsētu un atbraucis šurp otrā pasaules malā. Bet Nadtočijevam, kurš cītīgi novēroja katru Petīna soli, kašķīgi analizēja katru viņa izteicienu, kopš kāda laika šķita, ka tas viss ir tikai maskēšanās, un zem maskas inženierim tēlojās veikls konjunktūrists ar lieliski attīstītu mīmikrijas izjūtu, ar smalku nojautu, no kuras puses vējš pūš, konjunktūrists, kas prot laikā pateikt «jā», vietā iemest repliku, publicēt rakstu, uz šo to ātri atsaukties un tūdaļ aizmirst savus izteicienus, lai citi tos īsteno. Par tieši tādu glumu galvkājainu radījumu Nadtočijevs tagad iedomājās Petīnu.

Inženieris reiz nenocietās un Petīnam tieši pajautāja, kāpēc viņš nemaz vairs neinteresējas par Beršadska priekšlikumu. Petīns izbrīnījies pacēla acis:

— Dīvaini dzirdēt tādu jautājumu no cilvēka, kas saņēmis no manis stingru sodu par šā projekta ignorēšanu.

— Vai tad man izteiktais rājiens jau izsmēlis zemes rakšanas darbu problēmu bargu ziemu apstākļos?

— Vēl jo dīvaināk jums skaidrot, ka tagad, pirms-pavasara vakarā, kad sniega vētru laiks beidzies, nedrīkst tērēt tautas naudu tādiem pasākumiem, bez kādiem jau var iztikt. — Melnās, dzēlīgās acis raudzījās ar augstprātīgi laipnu smīnu.

Atbilde bija absolūti loģiska. Bet arī tanī Nadtočijevs nojauta kaut kādu veiklu, viņam vēl īsti nesaprotamu spēli. Un viņš brīnījās: kāpēc to nemana citi? Nemana pat daudz pieredzējušais Vecais. Un viņā tūdaļ modās šaubas: vai tikai tevī nerunā aizvainojums? Vai, un to atzīt nepavisam negribējās, arī zema greizsirdība pret mīļotās sievietes vīru? Kādi tev ir pierādījumi?

Pierādījumu nebija.

Reiz Nadtočijevs dusmās pateica partijas komitejas sekretāram, cik viņam pretīgi redzēt, kā Petīns pulcē ap sevi cilvēkus. Dažiem dod dzīvokļus, citus paaugstina amatos, citiem izmaksā prēmijas. Un tie visi kladzina par viņa talantiem, atsaucas uz viņa vārdiem, uz viņa rakstiem, citē viņa doktora disertāciju. Kapanadze, ar kuru inženieris draudzējās, pasmīnējis atbildēja:

— Un kas par to? . .. Mīļais draugs Sako, kāds gudrinieks teicis, ka pat dievam zvani esot nepieciešami.., Viņam ir tiesības pulcēt ap sevi...

— Savus popularizētājus?

Kapanadze uz joku neatsaucās. Izvelbtās acis raudzījās pārmetoši.

— Draugs Sako, tas ir negodīgi. Protams, kā ikvienam cilvēkam, arī Petīnam ir savi trūkumi, bet tu taču nenoliegsi, ka viņš ir labs partijas biedrs.

— Nē, noliegšu. Noliegšu kaut vai tāpēc, ka īstam komunistam nav tiesību uzskatīt sevi par pasaules centru.

— Bet faktus, faktus, dārgais Sako ... Ar ko tas kaitējis darbam? Kad? Kādā ziņā?

— Būs fakti. Gan jūs redzēsiet.

— Tad arī varēs runāt. Bet pagaidām, mīļais draugs, es tev ieteicu: liec viņam mieru. — Kapanadze noklusināja balsi līdz čukstam: — Un arī viņai liec mieru, vai jā? Apsolies?... Mēs visi dzīvojam kā uz delnas. Nav labi!

— Nu, partijas organizator, tā nav tava darīšana. Saproti?

— Nesaprotu! — Kapanadze atteica. Un ar uzsvaru atkārtoja: — Nesaprotu.

Būdams godprātīgs, sadzīves jautājumos neprasmīgs un pavisam nepieredzējis pārvaldes aparāta darīšanās, kā arī nespēdams savaldīties un slēpt savu noskaņojumu, Nadtočijevs reiz pilnīgi vaļsirdīgi izklāstīja celtniecības vadītājam visas savas domas un šaubas. Ļitvi-novs, kurš kādreiz, vēl Volgas-Donas celtniecības laikā, garajā, čuprainajā, jaunajā inženierī bija saskatījis hidrotehniķi «no dieva žēlastības» un vienmēr izturējies pret viņu sirsnīgi, šoreiz klausījās, galvu nodūris un paslēpis acis aiz kuplajām uzacīm. Tad viņa platā seja saviebās, un pēkšņi, pietrūcies kājās, viņš belza ar roku pa galdu:

— Ciet klusu! Es neļaušu taisīt mēslus! Petīnu Maskavā ciena. Un nevis tādi puikas kā tu!

— Tāpēc, ka viņš labs preferansists ... — Natdoči-jevs gribēja iebilst, bet Ļitvinovs drāza ar dūri pa galdu:

— Ciet klusu! Tu sāc nolaisties līdz bābu tenkām ... Es neļaušu ..,

Nadtočijevs sadrūma. Ne jau Ļitvinova kliedziens viņu nospieda. Viņš zināja: tādi dusmu uzliesmojumi neatstāj pēdas. Viņam vienkārši nebija ko atbildēt.

— Te jau viens tāds subjektiņš bija ieradies par Pe-tīnu tenkot. Sak, kad jūs aizbraucāt, tad viņš to un to . . . Nelietis! — Pēc tam nomierinājies Ļitvinovs jau citādā balsī sacīja: — Sako, tu man esi mīļš. Mēs vēl daudz kopā pastrādāsim, bet lai par to ... — īsais, resnais pirksts pagrozījās inženiera deguna priekšā, un Vecais jau pavisam klusu piebilda: — Tu, puis, šodien pie manis neesi bijis. Es šo sarunu neesmu dzirdējis un tu manu kliedzienu tāpat. Skaidrs?

«Vecais reti kad kļūdās cilvēkos. Varbūt patiešām vainīgi mani nervi, iedomas? Varbūt Kapanadzem taisnība un tas tiešām viņas dēļ? . . . Nu, kur, kur ir tie pierādījumi? Eh, vajadzētu atvaļinājumu palūgt, vai? ...»

— Nu, ko tu par to domā, Burun? Ko lai mēs iesākam? — Nadtočijevs jautāja, kad, priekšnieka vārdu ietekmēts, sēdās mašīnas priekšējā sēdeklī blakus sunim, kas viņu tur gaidīja.

Buruns toreiz nedeva labu padomu. Bet drīz vien, pavadīdams Dinu Vasiļjevnu no kino, Nadtočijevs, cenzdamies tipināt pēc iespējas mazākiem soļiem — rakstā ar viņas solīšiem, atļāvās netaktiskumu, kas viņam dārgi maksāja.

— ...Jūs taču zināt, Sako, izrādījās, ka Vjačeslavam Anaņjevičam atkal taisnība. Maskava to muļķīgo sibīriešu vēstuli noraidījusi, — Dina viņam stāstīja. — Patlaban viņi visi tur salā tikai par pārceļošanu vien domā. Sedihs uz mums, protams, šausmīgi sadusmojies un aizveda Vasīlisu, bet viņai tā negribējās braukt projām . . . Tomēr cietsirdīgi ļaudis ir tie sibīrieši.

— Jūs esat nepareizi informēta, — Nadtočijevs drūmi atbildēja. — Inokentijs Sedihs pats atsaucis savu vēstuli. Vai patiesi jums tas nav stāstīts?

Tiešām, lai paši atsauktu vēstuli, kas sacēlusi tādu troksni, lai to atsauktu tagad, kad rīt parīt jāierodas Maskavas komisijai, un ne tikai atsauktu, bet atzītu, ka viņiem nav bijusi taisnība, — tur vajadzīga liela pilsoniska drosme.

— Sedihs arī citus pārliecinājis, ka viņi kļūdījušies. Es varu iedomāties, ko tas viņam nozīmēja ...

Bet Dina neklausījās. Viņas domas bija aizņemtas ar šķiršanos no Vasīlisas.

— ... Mēs tā sadraudzējāmies ... Viņai apbrīnojamas spējas uz valodām. Viņa man jau ar vārdnīcas palīdzību lasīja vienkāršus tekstus . . . Un šī māka noteikt cilvēka raksturu salīdzinājumā ar zvēriem.

— Jūs man par to jau stāstījāt. Pēc šīs kvalifikācijas jūsu priekšā platradzis jeb alnis.

— Bet vai zināt, kas jūsu priekšā? Izrādās, ka jūsu priekšā . . . kaķīte.

Tas bija pateikts ar sarūgtinājumu, taču Nadtočijevs, neuztvēris intonāciju, sāka smieties pilnā kaklā.

— Gudriniece tā Vasīlisa! Nu, protams, jūs esat skaista, samtaina kaķīte, kas pa vakariem guļ saritinājusies uz dīvāna un murrā savas kaķu dziesmiņas, radīdama ap sevi tādu mājīgu atmosfēru.

— Sako, viņa tā neteica. — Dina pasacīja to stingri, bet viņas acis žēli noraudzījās uz Nadtočijevu. Tas neievēroja ne šo pārmaiņu, ne arī Dinas noskaņojumu.

— Braša meiča! Nevis kaķe. bet tieši kaķīte. Kaķe, tā ķer peles, laiž pasaulē kaķēnus, beidzot laiza krējumu. Kaķes ložņā pa jumtiem, pa naktīm sarīko koncertus. Bet jūs esat kaķīte, kuru gribas noglaudīt pa spalvai. Vai jūs kaut ko tādu sev atļausiet?

— Sako!

— Un kaķītei pie ķepiņām zem mīkstajiem spilventiņiem asi nadziņi, tie lemti visiem, tikai ne saimniekam, kurš viņu baro ar krējumu un kuram atļauts viņu apmīļot un glaudīt.

— Jūs runājat banāli, inženier Nadtočijev! — Dina iesaucās un sāka iet ātrāk.

Viņas gaita kļuva elastīga. Nadtočijevs vairs nevarēja piemēroties Dinas soļiem, un tomēr ar kaut kādu trulu ietiepību viņš turpināja:

— Un jums patīk būt par kaķīti. Nē, pat ne par kaķīti. Kaķīte tomēr ir patstāvīgs radījums. Pavasarī viņa var izlēkt pa vēdlodziņu un uzbēgt uz jumta. Jūs esat priesteriene, kas radījusi sev kultu, kas ziedojusi sevi šim kultam, priesteriene ar ārsta un skolotājas diplomu . . . Augsti mācīta priesteriene . . .

Dina apstājās. Pelēkās acis papletās platākas. Aiz kuplajām, sarmas nosudrabotajām skropstām Nadtočijevs ieraudzīja nevis dusmas, pat ne aizvainojumu, bet apjukumu.

— Jūs taču negribējāt mani aizvainot? Nē? Kults... priesteriene ... diplomi... — Un pēkšņi, gandrīz raudādama, viņa palūdza: — Nepavadiet mani, aiziešu viena. Skaidrs? Arī nezvaniet, ļoti lūdzu. Dzirdat? Un ejiet! — Viegli pagrūdusi Nadtočijevu, viņa no spoži apgaismotā Entuziastu prospekta ātri nogriezās šķērs-ieliņā ar dīvaino nosaukumu «Vērša Piere» — par godu kraujai, kurai drīzumā lemts atrasties zem ūdens...

— Lūk, šepat tas bija, Burun. Sai pašā vietā, — sacīja Nadtočijevs, apstādinājis mašīnu ielu krustojumā.

Putināt sāka ne pa jokam. Slīpais švīkājums aiz mašīnas stikla bez apstājas traucās uz priekšu prožektoru gaismā. Ugunis tikai mazliet pašķīra šo kustīgo priekškaru. Nekas nebija redzams, un, lai neuzbrauktu kādam virsū, Nadtočijevs, piesardzīgi vadīdams mašīnu, izliecās pa sānu lodziņu ārā un klausījās, kā no sniegotās miglas līdz viņam atskan sarunas, smiekli un vēja saraustīta melodija.

— Jā, Burun, jā, vecais, nav mums laimes. Mēs neredzēsim pat viņas lodziņu un nepateiksim viņai no mašīnas: «Ar labu nakti.» Lūk, tā tas ir . . .

Sniegs sniga lielām lēkšām, slapjš, lipīgs. Bija jūtams: tas ir pirmspavasara putenis.

12

Krasta iela — tā vairs nebija tikai nosaukums arhitekta plānā. Tā bija vesela virtene skaistu koka mājiņu, kas stāvēja atstatu cita no citas. To lievenīši un dārziņu vārti bija vērsti uz ielu, gar kuru tagad rindojās jaunas, tikko no taigas atceļojušas lapegles. Aiz balko-niņiem un terasītēm, kas atradās mājiņu otrā pusē, pagaidām vēl pletās mežs līdz pašai ielejai. Taču romantiķi, kas bija cēluši šo ļaužu valodās jau par Divnojar-sku iesaukto pilsētu, ar savām acīm šeit saskatīja nākamās Sibīrijas jūras dienvidu krastu.

Tad, lūk, Krasta ielas mājā Nr. 2, blakus Petīnu mājai, no telts ievācās celtniecības vadītājs kopā ar savu «uzticīgo Ličardu», kā Sako Nadtočijevs dēvēja Pet-roviču.

— Kā pavēlēsiet iekārtot? — jautāja Tikaijums, priecādamies par izdevību nu beidzot sevi parādīt.

— Kā gribi! — Ļitvinovs atmeta ar roku.

Celtniekiem bija karstākais darba laiks. No augšteces

ziņoja, ka tuvojoties pali. Un, kā arvien tādos gadījumos, uzreiz atklājās: te nav kas pabeigts, tur kaut kas nav gatavs, trešajā vietā — no zonas, kurai draud pārplūšana, nav izvesti materiāli, ceturtajā — nav izvestas mašīnas. Ļitvinovs tikai pažvadzināja saujā viņam nodoto atslēgu saišķi un piebilda:

— Pagudrojiet kaut ko abi ar Petroviču^ Man nav laika par to domāt.

Un Tikaijums ar Petroviču pagudroja. Kad naktī nogurušais, ar tām pašām pavasara rūpēm aizņemtais Ļitvinovs attaisīja vēl grūti veramās durvis un pa čīkstošiem grīdas dēļiem iegāja savā mājā, viņš ieraudzīja visu to godību, ko savā laikā tik nežēlīgi bija izlikusi terasē Dina Vasiļjevna Petīna.

Sienas ar trafareta palīdzību bija nokrāsotas tā, lai izskatītos «pēc muarē», aizkari un portjeri — no smaga, pūkaina samta, koka daļas pulētas. Pie sienām viss klasiskais komplekts gleznu kopiju smagos zeltītos ietvaros. Un, protams, Šiškina «Rīts priežu mežā» un, protams, Perova «Mednieki atpūtā». Tur karājās arī Krain-skoja «Nepazīstamā». Kopijā bija pat izdarīts, tā sakot, «laikmetīgs labojums», un dāma sēdēja greznos ratos uz . . . Maskavas viesnīcas fona. Pašā redzamākajā vietā, protams, bija novietots oriģināldarbs «Laimīgās vecuma dienas».

Ļitvinovs steigšus izstaigāja istabas abu triumfa vaininieku pavadībā. Apstājies kabinetā, viņš domāja, vai tas viss patiks Stepanidai Jemeļjanovnai. Tad nolēma: «Droši vien patiks,» — un apmierināts pateica:

— Mjā, liekas, nekas.

— Centāmies, — Tikaijums attrauca, starodams smaidā, kas izveidoja bedrītes viņa vaigos un zodā. — Bet jūs, Fjodor Grigorjevič, uzmetiet acis šitam šedevram «Laimīgās vecuma dienas»! Rafaels! Mūsu dienu Rafaels! . . . Kas tās par krāsām! . . . Starosibirskā man sitās gleznas dēļ iznāca vai kautiņš ar teātra direktoru ... Tas gandrīz ar varu gribēja man atņemt šo gleznu foajē izgreznošanai. Nē, jūs skatieties, skatieties, sejas kā dzīvas. Un acis! Redz, kā blenž . .. Paskat, tam vecim: visus matus uz galvas var saskaitīt. Meistarība!

Patiešām abu dzimumu veči, sagrupēti šai gleznā cits pie cita, laistījās sulīgā marcipāna sārtumā. Tie laikam gan bija dažādi, bet kopējā trulas pašapmierinātības izteiksme, kuru mākslinieks bija pacenties atveidot, uzspieda tiem visiem kaut kādas radniecības zīmogu. Tumšacainā meiča ar melnajiem matiem, kura gleznā pasniedz večiem augļus, Ļitvinovam likās pazīstama. Viņš tūdaļ atcerējās, no kurienes tā ievilināta šai marcipāna veču kompānijā.

— Te, brālīt, ne tikai mūsu dienu Rafaels, te arī mūsu dienu Brilovs, — Ļitvinovs nokrimšķināja. Viņš aptaustīja uz audekla uzzīmētā paklājiņa stūrīti.

— Veikli atdarināts . . . Nu, brāl, ja tāds Rafaels sāks simtrubļu gabalus viltot — būs pavisam traki. No īstajiem nemaz nevarēs atšķirt.

— Es tak saku, — Tikaijums vai kusa aiz sajūsmas.

— Viss kā īstenībā. Ja paraudzīsies uz uzvalku, tūlīt varēs pateikt, no kāda materiāla, kā apzīmēts artikulā, cik maksā, nudien! . . . Šedevrs! Nemaz negribēja pārdot, tikai jums atdeva . ..

Tālruņa zvans griezīgi izskanēja pa neapdzīvotajām istabām. Zvanīja no palūdeņu štāba. Nolasīja radio-grammu, kas bija saņemta no augšteces: plūdi tuvojas .. .

— Ziņojiet pēc katras pusstundas, — Ļitvinovs deva rīkojumu. — Uz kurieni? Kā tā — uz kurieni? Protams, man uz mājām ... Uz kurām mājām? — viņš apmierināts iesmējās. — Krasta iela, divi. Skaidrs?

Bija jūtams: viņam patīkami nosaukt savu jauno adresi. Uzkāris klausuli, viņš vēlreiz izstaigāja istabas, pastāvēja pie durvīm, kas veda uz terasi. Aiz tās stikla rūtīm mirdzēja zvaigznes, un bālganā sniega zilgmē melnēja nogāzē augošo koku galotnes.

— ...Jā, balkons, tā ir laba lieta. — Ļitvinovs atmūķēja baskvila bultas, ķērās pie roktura un pavilka durvis, uz grīdas sāka birt tepe, un istabā līdz ar kūstoša sniega miklo aromātu ieplūda pavasarīgi trauksmainā taigas šalkoņa. — Par to liels paldies! — Viņš apmierināts nodziedāja vārdus no «Kņaza Igora»: «...Un viss mans brašais karapulks godam par Krievzemi cīņā krita.»

No balkona bija labi redzama Petīnu mājiņa, apgaismotais ēdamistabas logs. Kāda ēna kustējās pa aizkariem. Ļitvinovs izsauca vajadzīgo tālruņa numuru. Tad viņš uzdzirda padobju balstiņu:

— Jā-a . . .

— ... Sveiciens kaimiņienei. Lūk, apskatu savu alu. Te puiši ... — viņš atskatījās uz Tikaijums un uz Pet-roviču, kuri smīkņāja viņam aiz muguras, — mani lieliski iekārtojuši. Atnāciet ar dzīvesbiedru tēju dzert.

Uzkāris klausuli, viņš vēlreiz apskatījās.

— Tālruņa atzarojumu — kabinetā. Tam blakus nolieciet gultu. Petrovič, dzirdi? To pašu mūsējo, no telts, — viņš izrīkoja.

— Būs dar, Fjodor Grigorjevič! ...

Bet sevišķi par pārvākšanos priecājās Petrovičs. Kādā jaukā dienā, pēc tam, kad kļuva zināms, ka Sedihs un viņa novadnieki paši atteikušies no savām pretenzijām, celtniecības vadītājs bija lieliskā noskaņojumā; Petrovičs, to izmantodams, palūdza atļauju ierīkot pie garāžas «dežūrtelpu». Dabūjis atļauju, viņš pagrozījās ap būvstrādnieku priekšniecību ar fotoaparātu, iedeva, kam nācās, pa komplektam fotogrāfiju un panāca to, ka dežūrtelpa pārvērtās par patstāvīgu istabu ar diviem lodziņiem un durvīm, kas veda garāžā un uz ielas.

Un tagad nu līdzās garāžai, kurā pirmo reizi mūžā ērti novietojās tik daudz pa šiem gadiem cietušais, taču pajaunais, brašo izskatu nezaudējušais Ļitvinova limuzīns, šoferim bija savs mājoklis. Ar tās pašas visspēcīgās fotomākslas palīdzību istaba tika kaut kā mēbelēta un izgreznota ar tiem pašiem lāčiem un medniekiem, šoreiz litografētu kopiju veidā. Bija ierīkots arī pieliekamais kambarītis, kuru gan Petrovičs pārveidoja par foto laboratoriju. Ieraudzījis, kādu virzienu ņēmusi viņa atļauja, Ļitvinovs tikai pagrozīja galvu: sak, ir gan slīpēts, — bet neko neteica.

Petrovičam bija savs aprēķins un savi sapņi. Skaistule, kuras balss dunēja pār karjeriem, pašam nemanot, bija aizņēmusi visu viņa mīlestības pilno sirdi. Mēģinājums iekarot Labā Krasta Murku ar joni, kā mums jau zināms, neizdevās. Sajutis pretestību, Petrovičs iesāka neatlaidīgu uzbrukumu un beidzot aplenkumu. Tagad bieži vien dēļu būdiņas tuvumā uz jaunceltnes bezgalīgo uguņu fona, nakti, kuru caururba asie elektrometināšanas zibeņi, varēja redzēt slaistāmies tumšu stāvu. Beidzās maiņa, žiglie cilvēku strautiņi saplūda mazos ezeriņos pie autobusiem. Petrovičs svinīgi veda savu dāmu garām piestātnēm, pa ceļiem, kur tagad viņam bija pazīstams ikkatrs akmentiņš. Draudzenes Labā Krasta Murku uzskatīja par nepastāvīgu. Viņai patika patrakoties, padejot jautrā kompānijā, pie reizes pat iedzert. Deju laukumiņā ap viņu vienmēr grozījās daudz kavalieru, un uz Zaļo pilsētiņu viņu pavadīja gandrīz ik reizes cits puisis. Bet nu pēkšņi viņa bija kļuvusi nopietna un, par brīnumu «Divdesmit astotās neuzvaramās» telts meitenēm, nemaz neslēpa savu interesi par šo apaļīgo cilvēku, kuru meitenes savā starpā dēvēja par Rausi.

Sevišķa iemesla valodām gan nebija: nu, pavada, un reizes trīs paēduši vakariņas jaunajā restorānā «Kosmoss», kas atvērts Hidroceltnieku laukumā. Bet aiziet pie viņa vai arī pastaigāties pa vientuļām taciņām, kādu mīlētāji jau daudz bija ieminuši Zaļās pilsētiņas apkārtnē, Murka neatļāvās. Kad Petrovičs, kuram bija grūti noturēties šais viņam neparastajās šaurajās robežās, sāka kurnēt, ka viņiem neesot ne kur piesēsties, ne kur parunāties, Murka ar viņai raksturīgo vaļsirdību atteica:

— Mēs zinām šo parunāšanos. Vai Puškinu esi lasījusi? Esmu. Solohovu esi lasījusi? Esmu. Un roka azotē ...

— Man taisni morāli smagi dzirdēt no jums tādus vārdus, — Petrovičs žēlojās.

— Ja ir smagi, ejiet pie tām, ar kurām viegli. Es, lai arī notiek, iedošu jums pāris adrešu to vietā, kuras manis dēļ esat pazaudējis.

— Dankišon, iztikšu bez jūsu adresēm. — Petrovičs dusmojās.

— Danke schon, — ceļabiedre izlaboja. — Un cik reižu es jums esmu teikusi: nav brīv manā klātbūtnē kropļot nabaga vāciešu valodu. Ar tiem Padomju Armija jau par visu ir izrēķinājusies. «Dankišon» . . . Muļķīgi, tikai savu izglītības trūkumu izrādāt.

— Būs dar, — Petrovičs steigšus atjokoja.

— Ari šo «būs dar» negribu dzirdēt. Ko jūs ākstāties? Klauns cirkā par to saņem noteiktu algu, bet cik maksā jums? Un kas? ...

— Ko jūs mani tirdāt? — Petrovičs reiz nenocietās. — Kādas jums uz to pilnas tiesības?

— Ai, ai, aizvainojuši nabaga puisīti! — meitene izsmējīgi pateica un pēkšņi, atgrūdusi viņa roku, metās pakaļ garām ejošajam autobusam, pa puiku modei paskrējās līdzi, turēdamās pie roktura, uzlēca uz kāpšļa un attālinādamās pamāja ar dūrainīti: — Sveicieniņš!

Otrā dienā dispečera būdiņā atskanēja tālruņa zvans.

— Marija Fiļipovna! Es pazemīgi lūdzu piedošanu par saviem vakardienas rupjajiem vārdiem, — godbijīgi runāja balss, kurā nebija ne ēnas no jautrības —

Reiz, kad pa ceļam uz pārvaldi limuzīns uz kādas grambas dabūja grūdienu, Ļitvinovam klēpī sabira aiz spuldzes abažūra aizbāztās fotogrāfijas. No tām raudzījās viena un tā pati nebēdnīga, sabužinātu sprogu ierāmēta sievietes seja ar līdzeni applūktu uzacu lociņiem, ar strupu, mazliet uz augšu uzrautu degunu un pilnīgām lūpām. Tā smējās, smaidīja, rauca pieri, raudzījās nopietni, pat skumji, bet reizē ar visu to pat līdz ar skumjām saglabāja izaicinošu izteiksmi. Ļitvinovs, atcerējies šo seju, pat paraudzījās uz roku, uz to vietu, kur kādreiz asie zobi bija atstājuši pēdas.

— Viņa?

Petrovičs nosarcis iebāza fotogrāfijas kabatā. Viņš pašķielēja uz priekšnieku.

— Nu, ko lai dara, lai cik veikli zaglis zog, beidzot cietumā viņš smok.

— Jums, Fjodor Grigorjevič, viegli smieties, bet man smiekli nenāk. Viņa mani noķērusi kā zandartu uz dubulta āķa — nu tikai vadā, tikai vadā. Kad parauju — atlaiž auklu brīvāk, bet tad atkal pamazām tin uz spoles. Es spirinos, spirinos, bet aukla aizvien īsāka, nu tik gaidu, ka pašaus apakšā dukuru . .. Bet jums nāk smiekli.

— Nav salduma bez rūgtuma. Vai tā meiča vismaz ir ko vērts? Būtu jel atvedis, sarīkotu tādu kā līgavas skati. Tikpat jau tev vajadzēs aicināt mani par vedējtēvu ...

— Es viņu aicināju — nenāk. Mana dispozīcija viņai nepatīk. Pēc viņas reglamenta es it kā esot kalps.

— Kalps? Nū! ... Viņa, brāl, kā redzams, nav muļķe. Kas viņa tāda ir?

Petrovičs pavisam apmulsa.

— Vai viņa? . . . Viņu tak te visi pazīst. Varbūt esat dzirdējis par labā krasta dispečeri.

— Tā slavenā Murka! — Ļitvinovs iesaucās. — Tad dod šurp savas fotogrāfijas. — Viņš izplāja tās vēdekļa veidā. — Re, kāda viņa ir — šī Murka! Ļoti interesanti . . . Nu, labs ir. Humors dzīvē ir galvenais. Tas ir kā ķiploks, ar to jebkuru draņķi apēdīsi un vēl nolaizīsies ... Hm, tā gan . ..

Viņš brīdi klusēja, kādam caur stiklu paklanījās, kā dain citam pamāja ar roku.

— Katrā ziņā atved, dzirdi? Ja atteiksies, saki — ar miliciju izsaukšu. — Un Ļitvinovs smaidīdams atkal nodziedāja savu vienīgo frāzi no operas ārijas: «Un viss mans brašais karapulks ...»

13

Plūdus Divnojarskā gaidīja. Uz tiem gatavojās. Vietās, kurām draudēja ledus un ūdens, bija savesti veseli kalni čikstu, smiltis, dzelzs bluķi, tols. No Starosibirskas ieradās sapieru daļa un pie Zaļās pilsētiņas uzcēla paši savas teltis. Kareivji izpētīja krastus, savienoja visus bīstamos iecirkņus ar lauka telefona vadiem. Sapieriem palīgā komjaunieši izlika savus posteņus. Bet ūdens nenāca un nenāca, un vakaros pie kareivju teltīm, kur slapjais sniegs jau bija krietni vien nomīdīts, plūda bajāna skaņas, gāja vaļā dejas un meičas staigāja bariem — kā zivis nārsta laikā.

Un plūdi sākās tā kā nekur citur, tikai Sibīrijā. Gaismai austot, saltā miglā negaidot dobji nodārdēja grāviens. Tam sekoja citi. Komjaunieši, kas dežurēja abos krastos pie Negantās krāces, kura nesnauda pat ziemā, pēkšņi ieraudzīja, kā ledus vāks pašā upes vidū it kā uzpūšas, uztūkst viņu acu priekšā. Atkal sāka dārdēt, un pa sniega apputināto ledus virsmu izplatījās zaļas, līkumainas plaisas, no kurām šļācās ūdens. Un, pirms vēl dežuranti paguva sazvanīties ar štābu, pa visu lielo plašumu no Negantās krāces līdz abām kraujām, kuru pakājēs norisinājās būvdarbi, varenā Oņupe, kas vēl pirms mirkļa šķita miegaina un nekustīga, sāka kūsāt un burbuļot, veldama uz leju savus uzplūdušos ūdeņus.

Dažu minūšu laikā ūdens pacēlās par vairākiem metriem, un uzraksts «Oņupe, mēs tevi uzvarēsim!», kuru komjaunieši bija uzzīmējuši uz Lielās būvbedres betona sienas un kura fotouzņēmumi apstaigājuši visus padomju laikrakstus, jau bija nozudis. Drīzumā piekrastes klintis, abu krastu nogāzes, visi to izciļņi un iedobumi izskatījās kā ar graudaino kaviāru noziesti — tik daudz ļaužu bija izsteigušies, lai redzētu Sibīrijas milzenes pamošanos.

Oņupe tomēr šoreiz izturējās samērā godprātīgi un neiegāza hidrologus. Kā čūska nomet veco ādu, tā Oņupe salauza biezās ledus bruņas, izlīda no tām un, applūdinājusi gandrīz visas no krāces izslējušās radzes, kuras šeit dēvē par belzeņiem, cienīgi aizslīdēja garām Lielās būvbedres celtnēm. Simtiem acu dienu un nakti vēroja svītrainās līnijas, ar kurām atzīmēja ūdens līmeni. Labā krasta celtniecības pārvaldes kantorī darbojās plūdu štābs. Un no dispečeru radio tagad skanēja nevis Murkas joki un asprātības, bet štāba priekšnieka Nadtočijeva balss.

Palu laikā Ļitvinovs neizgāja no krastā uzceltās mājiņas, no kuras bija pārredzama Lielā būvbedre un upe. No šejienes, neizlaižot no acīm ledus kustību, viņš vadīja celtniecības darbus, te pie viņa nāca ļaudis ar steidzamiem ziņojumiem, no šejienes viņš sarunājās ar Maskavu un Starosibirsku. Gulēja viņš, kā saka, «ar vienu aci», un tikai tad, kad upe kļuva manāmi rāmāka un virs ūdens atkal parādījās baltu putu apņemtie Negantās belzeņi, viņš pa īstam apgulās uz vaskadrānas dīvāna.

Durvis tika aiztaisītas. Kāds bija piekāris pie durvīm zīmīti: «Klusu! Vecais guļ». Taču zīmīte karājās velti, jo atmodināt priekšnieku nebija viegli pat vakarā, kad to uzņēmās Petrovičs.

— Fjodor Grigorjevič, Fjodor Grigorjevič, — viņš purpināja kā frontes telefonists aparāta klausulē, kad vadi pārrauti. — Fjodor Grigorjevič, laiks braukt mājās!

— M-m-m . . . Pie velna! ... — atteica priekšnieks, vilkdams sev virsū sarga kažoku.

— Nu, celieties tak, Fjodor Grigorjevič! — Un pēkšņi Petrovičam iešāvās prātā ideja, paklusā, bet satrauktā balsī viņš pateica: — Upe dambi rauj pušu ...

Ļitvinovs pietrūkās, kā atsperes sviests. Apaļā seja, kas pa šīm dienām bija apaugusi pelēkiem, cietiem sariem, uzreiz zaudēja miegainību, acis raudzījās asi, neatlaidīgi.

— Dambi?! Kur, kādā iecirknī?

— ... Ko jūs runājat, kas tas par dambi? — Petro-vičs vientiesīgi brīnījās. — Es tikai jūs modinu, laiks braukt mājās. Paraugieties uz sevi spogulī: tā vairs nav seja, bet suka . ..

Slinki staipīdamies un ar nagiem kasīdams spalvainās krūtis, Ļitvinovs caur žāvām teica:

— Bet es sapņoju, kāds kliedza: nelaime ... Zini ko, brāl, vāķies prom no šejienes, es tepat nogulēšu līdz rītam.

— Nevar, Fjodor Grigorjevič, mums tak šodien viesi, vai esat aizmirsis?

— Viesi? Kādi viesi, ko tu muldi?

— Viņa ... — Petrovičs daudznozīmīgi attrauca.

— Bez milicijas piekrita, tikai pajautāja, vai es par jums nemelojot. — Un, redzēdams, ka priekšnieks vēl arvien vilcinās, iesāka gaudulīgā balsī: — Cik es jūs esmu vadājis, ne atvaļinājuma, ne atpūtas dienu man nav bijis, bet jums žēl cilvēkam pakalpojumu izdarīt.

Ļitvinovs piecēlās, pēc paraduma pameklēja ar acīm svara bumbu, kas vienmēr atradās pie viņa gultas. Bumbas, protams, nebija. Bet kaktā stāvēja masīvs akumulators, kas bija atnests šurp gadījumam, ja notiktu avārija ar apgaismošanu. Ļitvinovs piegāja pie tā, pacēla vairākas reizes papriekš ar abām rokām, pēc tam ar labo un tad ar kreiso. Tad viņš nolika to atpakaļ, izbāza roku pa vēdlodziņu, pagrāba sniegu, noberza seju un noslaucīja ar piedurkni.

— Nu, tad brauksim, Romeo.

— Es jūs ļoti lūdzu, pareizāk — brīdinu. Iztieciet, lūdzams, bez Romejiem.

Nodevis Nadtočijevam, kas sēdēja otrā istabā, rīkojumu sašaurināt štāba darbības loku, celtniecības vadītājs kāpa no pakalna lejā.

— Re, kur viņas būrītis, — Petrovičs maigā balsī stāstīja, — jūs nevarat iedomāties, cik viņa te populāra.

Mājiņas ēdamistabā, kur Ļitvinovam kopš ievākšanās tā arī ne reizes nebija izdevies paēst pusdienas, aizdegās un sāka mirdzināt karekļus smaga lustra. Izrādījās, ka galds apklāts ar iestīvinātu galdautu un servēts trim personām tik rūpīgi, ka celtniecības vadītājs pat apstājās nesaprašanā.

— Tas viss par mana paša naudiņu, no jums tikai pipari un sāls, — Petrovičs paskaidroja. — Bet traukus aizņēmos no Dinas Vasiļjevnas, teicu, ka jums šodien gaidāms ievērojams viesis.

Ļitvinovs tikai pabužināja īsi apcirptos matus, padomājis, kaut jel pa jaunceltni nesāktu klīst valodas, ka celtniecības vadītājs tik lepni uzņem «populāro» Murku. Viņš tomēr nesacīja ne vārda un, atļāvis Petrovičam aizšauties ar mašīnu pēc viešņas, devās vannas istabā noskūt bārdu. Visādi jau gadījās celtniecības vadītāja attiecībās ar šoferi: reizēm viņam sanāca dusmas uz to par slinkumu, par sibarītismu un pīšanos ar sieviešiem, dažreiz, zaudējis pacietību kaut kāda «numura» pēc, viņš satracināts grūda to ārā pa durvīm. Citreiz pat draudēja nodot tiesai. Bet tikai tagad Ļitvinovs sāka saprast, ko viņam nozīmē šis cilvēks, ar kuru kopā viņš nobraucis ne mazu mūža daļu. «Mjā... dubults āķis, laikam gan nenorausies ...» viņš domāja, kasīdams ar bārdas nazi cietos sarus, ka čirkstēja vien. Bet no priekšnama līdz vannas istabai jau atskanēja mazliet aizsmakusi, uzstājīgā, labā krasta strādniekiem tik pazīstamā balss:

— Biedri priekšniek, vai jūs patiešām mani aicinājāt vai viņš melo?

— Aicināju, aicināju. Jāparaugās taču, ko īsti viņš bez atļaujas vizina manā mašīnā, — Ļitvinovs atteica īdzīgā balsī un, raudzīdamies spogulī, pa atvērtajām durvīm novēroja, cik viešņa pašpaļāvīgi nomet Petrovičam uz rokām savu pārmoderno, maisam līdzīgo mēteli, kā izkāpj no velteņiem un apmaina tos pret avīzē līdzi atnestām kurpītēm ar augstiem nagliņu papēdīšiem, kā sapurina savas neparastās krāsas cirtas un cik droši uzkrāso lupas. «Petrovičs zina, kas labs, meiča ir kaut kas.»

Mazliet ceremoniāli sniegdama roku, viešņa stādījās priekšā:

— Marija. Būsim pazīstami.

— Nu, mēs jau esam pazīstami. Tie zobiņi jums — ai, cik asi, — Ļitvinovs pasmaidīja.

— Atraduši, ko atcerēties, — nemaz neapmulsdama, atteica meitene. — Vai jūsu māju drīkst apskatīt?

Kopā ar Petroviču viņa bez kautrēšanās apstaigāja istabas. No kabineta viešņa iznāca ar jau zināmo, ietvarā ielikto telegrammu:

— Kas tā par telegrammu? Stāv portreta vietā.

Ļitvinovs labprāt pastāstīja, kā tolaik, kad celta Dņep

ras spēkstacija, viņš, jauns inženieris, komjauniešu — betonētāju brigadieris, saņēmis reiz šo telegrammu.

— No tautas komisāra Sergo, vai saproti, strupde-gune? No tautas komisāra! Kopš tā laika jau trīsdesmit gadus vadāju sev līdzi, lai tā atgādina, kā boļševikam jāizturas pret cilvēkiem. — Tad viņš pievērsās Petrovi čam: — Šodien tu esi namatēvs, aicini nu mūs pie galda. Man, jāatzīstas, pēc tā noguruma gribas iemest glāzīti un uzkost siļķiti.

Ļitvinovam šķita, ka ikviens svešs, neparasts cilvēks ir matemātikas uzdevums. So uzdevumu viņš ar interesi pūlējās atrisināt. Jo sarežģītāks tas bija, jo vairāk tanī bija nezināmo, jo stiprāk Ļitvinovu aizrāva atrisināšanas process. Arī tagad, bez apstājas enerģiski rīkodamies ar nazi un dakšiņu, nelikdams arī glāzītei stāvēt dīkā, viņš laiku pa laikam uzmeta viešņai pa ašam skatienam: nav muļķe. Meitenes valodā dīvainā kārtā jaucās vissulīgākie zagļu žargona vārdi ar inteliģentiem izteicieniem. Šo izlaidību viņa droši vien notēlo. Kāpēc? Nav zināms. Un no kurienes viņai šāda pašpaļāvība? Atkal nav zināms. Cik viņai gadu? Vai nav no tām, kas brauc uz attālām jaunceltnēm pēc soda izciešanas, lai iesāktu jaunu biogrāfiju tur, kur cilvēku ciena pēc šīsdienas, nevis pēc vakardienas un aizvakardienas. Un atkal laikam ne: izturas pārāk droši . . .

Tā arī neko neatrisinājis, tikai vēl vairāk ieinteresējies, Ļitvinovs zobgalīgi raudzījās uz savu šoferi. Tas bija forma. Apsējis priekšauta vieta kaut kādu baltu apmetni, Petrovičs gaumīgi pildīja viesmīlīgas namamātes pienākumus.

— Zināt, Fjodor Grigorjevič, viņa saka: man nepatīk resnuļi. Vai tad es biju resns, kad mēs karojām? Ar sprādzi vien, bez siksnas varēju apjozties. Apstipriniet to, lai dzird Marija Fiļipovna. — Viņš tarkšķēja bez mitēšanās. — Bet pilnīgums, tas no šejienes nepilnvērtīgajām kalorijām: tikai milti un putraimi, tas viss iet taukos . . . Un atkal jāsaka: pilnīgums, ja cilvēkam labs gabarīts, piešķir viņam pieļāvīgāku raksturu. Bet mūsu dienās liels pieļāvīga rakstura deficīts, kur to lai ņem?

«Jā, brāl, tagad vairs nenorausies,» nodomāja celtniecības vadītājs, kuram neatrisinātais uzdevums tomēr bija pa prātam.

14

Krjažu salu palu ūdens parasti neapplūdināja. Tas pārklāja smilšainos, ar vilku kārkliem aizaugušos piekrastes sēkļus, ieplūda pa gravām un ieplakām salas iekšienē, pārplūdināja palienes pļavas, bet, nonācis līdz stāvajām, ar svīru ligzdām izraibinātajām krasta nogāzēm, tālāk negāja. Krjaževas ciems, izvietojies gar salas uzkalnu grēdu, kopš savas pastāvēšanas laika vienmēr bija palicis sausumā. Bet šogad, lai gan pavasaris nebija visai straujš, Lielās būvbedres dambja sašaurinātajā upē ūdens pacēlās augstāk nekā parasti un apņēma pat šķūņus, kur kolhozs bija ierīkojis darbnīcas savu kuteru labošanai.

Veči, izgājuši uz stāvā krasta, lai novērotu šo neredzēto parādību, drūmi raudzījās pa bezgala plaši pārplūdušās Oņupes straumi uz leju.

— Ļitvinovs dzen mūs ārā, kā likts, dzen ārā.

— Seņša atbrauca no lejas, no rajona, un stāsta, ka Neganto ūdens pavisam esot pārklājis, tikai Jaga un Velnarags vēl esot redzami un tad arī tikko, tikko . ..

— Mjā, nu, lai padomā jel viens cilvēks, stāvam tak jūras dibenā! Ko vien tie cilvēki neizdomā. Kā lai tur nedusmojas māmuļa Oņupe. Ai, ai, ai!

— Slikti gan, vīri, slikti. Nu, sētas, grabažas — lai jau nu tās. Bet kapiņi? Ko lai iesāk ar kapiem? Vai tiešām tēvu un vectēvu kaulus zem ūdens atstāsim?

Inokentijs Sedihs bija atnācis šurp paraudzīties, kā atslēdznieki, kas aizgulējuši palus, izved ar laivām ūdens apņemto darbnīcu iekārtu. Viņš stāvēja turpat blakus un klausījās. Visa saules apmirdzētā sala kā peldēt peldēja ūdenī. Taukiem līdzīgi lāsmoja valgmes piesūkusies piemājas sakņu dārzu zeme. Kā vieglā dūmakā ietīti sārtojās vilku kārkli, rēgodamies no ūdens. Un pāri visam šim plašumam, it kā turēdamies pie kaut kā neredzama, gaisā karājās cīrulis un skandināja, trallināja savas dziesmas.

Inokentijs atskatījās atpakaļ, un tūdaļ nobālēja šīs jaukās, skanīgās dienas krāsas. Kopš bērnības pazīstamā aina bija izmainījusies līdz nepazīšanai. Krjaževas ciems bija savāndīts, ietriekts pīšļos un atgādināja tās neskaitāmās apdzīvotās vietas, pa kurām Inokentijam bija iznācis staigāt Tēvijas kara laikā. Taču karavīram acu priekšā karš un aiz muguras karš, tā acis ar visu saradušas. Bet te dzimtā ciema drupas, nojauktas guļbūves, krāsnis, kas rēgojas tieši no zemes. Dažās no tām namamātes, kuras vēl nav pārvākušās uz jauno vietu, gatavo ēdienu. No dūmeņiem griezdamies mutuļo dūmi. Un tas viss, saulei spoži spīdot, peldošajam ledum čaukstot un ūdens strūklām pret krastu šļakstinoties.

— ... Jā-a, bija ciems, kas pacēlās pāri visam ūdens klajumam, — kāds no večiem ieminējās.

— Atraduši gan par ko skumt, dzīvojām kā papaņi-nieši uz ledus gabala! Vai tiešām ilgosimies pēc odiem, knišļiem un zirnekļiem? — attrauca kāda jauna balss.

— Nu, kas ta jums, jaunajiem, par bēdu? Kur nostājies, tur arī māja. Vai ta jūs sapratīsiet? Kāda tev daļa gar to, kur tava nabas saite aprakta? ...

Lai gan sirds sāpēja, klausoties šo strīdu, Inokentijs pasmaidīja: arvien viens un tas pats — tēvi un bērni, šī zemnieka dzīvnieciskā pieķeršanās iesildītai vietai un šī jauno tiekšanās pēc kā jauna, lai arī grūta, lai arī neparasta, bet tāda, ko var veidot pēc sava prāta. Pats viņš sirds dziļumos juta līdzi vecajiem. Ko tur savā priekšā izlocīties? Kas bijis — pagājis, taču jāatzīstas: kad rakstīja uz Maskavu vēstuli, kad vāca parakstus, kad apgabalā ņēmās pierunāt cilvēkus, lai tie atbalsta,— viņš to darīja ne tikai aiz saimnieciska un valstiska aprēķina, bet arī aiz šīs pieķeršanās dzimtajai vietai, sē-

tai, kur uzaudzis, zemei, kuru apstrādājuši vel vectēvs un vectēva tēvs.

Bet jau Maskavā, strīdoties ar Ļitvinovu gan aci pret aci, gan valstsvīru kabinetos, salīdzinot pierādījumus, kurus abas puses minēja savu uzskatu apstiprināšanai, Inokentiju Sedihu sāka mocīt šaubas. Vai viņam taisnība? Vai viņa novadnieki jelmaz skatās uz priekšu vai redz tikai sev zem kājām? Maskavā, karstā cīniņā par palienes zemi, bija viegli atgaiņāties no šīm šaubām. Bet pēc atgriešanās dzimtajā ciemā tās neatlaidīgi uzmācās no jauna: varbūt tev, Inokentij, koki neļauj saskatīt mežu? Varbūt tev sava vistiņa tuvāk pie sirds nekā kopienes govs?

Ne vienu vien patvāri viņi bija izdzēruši sausu kopā ar Pāvelu Djuževu un Anatoliju Subotinu, apspriezdami šo jautājumu. Jaunais agronoms no paša sākuma bija noskaņots pret vēstuli: vai nu liela, vai maza elektrostacija būs līdzās — pa vecam tā kā tā nevarēs dzīvot. Bet, ja iziet plašumā, tad labāk lielā — zemi te neviens nav mērījis. Vai tad Jaunkrjaževā sliktāka dzīve? Nekur nav jābraukā, zeme turpat apkārt, un tās ir — cik uziet. Djuževs parasti klusēja. Viņš bija palīdzējis rakstīt vēstuli, skaitījis, aprēķinājis, bet savas domas ne< bija izteicis:

— Es te esmu viesis ... Jāizlemj pašiem saimniekiem ...

Tikai tad, kad Inokentijs Sedihs viņu reiz pamodināja nakts vidū un, neiededzis gaismu, satrauktā balsī paziņoja, ka vēstule tomēr aplama un laikam vajadzēšot pirms komisijas ierašanās pašiem pierunāt novadniekus no savas sūdzības atteikties, Djuževs viņu apkampa un paspieda roku tā, ka pirksti salipa kopā .. .

Pēkšņi nokrita kā zvīņas no acīm, galva kļuva vieglāka un rokas, kājas brīvākas. Inokentijs atkal nešķīrās no «āzīša», kopā ar savu mīluli Toļšu braukāja pa apkārtni, apskatīja tuvējās upju un upīšu palienes, pētīja kartes, meklēdams vietu, kas būtu izdevīga lauk-kopībai un lopkopībai. Tad viņš cēla kājās gan zinātni lauksaimniecības institūtā, gan praksi Savateja un viņa laikabiedru — veco mednieku personā, jo tie pazina katru klajumiņu, katru strautiņu simt verstu apkaimē. Un atradās tāda vieta, kas bija tuvu pie ūdens un netālu no jaunās šosejas. Inokentijs atrada to Skaidrupes stāvajā krastā — pa straumi mazliet uz augšu no tās vietas, kur Anatolijs Subotins jau bija izkārtojis tā saucamo jaunatnes ārciemu.

Un tad visā plašumā izvērsās šā jau padzīvojušā cilvēka enerģija. Viņam izdevās pārliecināt savus ciema ļaudis: ja nu ir lemts dzīvot jaunā vietā, tad lai milzīgais kolhozs «Sarkanais arājs» kļūst par dzimstošās pilsētas Divnojarskas piena produktu un dārzeņu fermu. Sī ideja atstāja iespaidu kā rajonā, tā arī apgabalā, un tāpēc saimnieciskajam priekšsēdētājam izdevās nodrošināt Ļitvinova un apgabala palīdzību: Ļitvinovs deva traktorus un būvmateriālus, apgabals — kredītus. Ino-kentijs pats pirmais no visiem salas iedzīvotājiem nojauca savu sētu un, kamēr to pārveda, dzīvoja tagad gan bišu dravā pie tēva, gan Jaunkrjaževā, uz kurieni pagaidām pie saviem jaunajiem radiniekiem bija pārvākušies daži no ciema aizgājušie iedzīvotāji.

Visus darbus salā Inokentijs uzticēja Djuževam, pats saimniekoja jaunajā vietā, «stādīja» pārvestās mājas uz zemes gabaliem* vadīja būvdarbus. Uz salas viņš nerādījās, pat sev neatzīdamies, ka baidās no jauna iekvēlināt skumjas, kuras dzēsa ar darbu. Un tomēr pagātne, no kuras viņš centās aiziet, panāca viņu un beigās deva smagu belzienu.

Ļaudis, kas jauca nost Krjaževas sētas, kolhoza ēku guļbūves, mājas, jau ne vienreiz vien bija sastapušies ar šejienes senatnes pieminekļiem. No Starosibirskas ieradās vecais paziņa Staņislavs Sigismundovičs Oničs, un drīz vien zem vecticībnieku lūgšanu nama, kas jau daudzus gadus bija noderējis par klubu, atrada no lapegles baļķiem būvētu slepenu pagrabiņu: tanī — senlaicīgas, ar roku rakstītas regulatīvu grāmatas, pamatos iemūrētus zārkus, kas izgatavoti no dēļiem, tik stipriem kā akmens, un kādu jau pavisam pelējumu saēstu pergamentu, pie kura Oničs nevienam neļāva pieskarties.

Šausmīgs atradums atklājās Inokentija sievastēva Gra-čova sētā — tā paša Gračova, kuru kādreiz ar visu ģimeni pēc ugunsgrēka kolhoza klētī viņi abi ar tēvu bija veduši laivā uz rajonu. Pagalma stūrī, aiz lopu kūts, atrada no akmens izmūrētu paslēptuvi, kas atgādināja aku; tādās bagāti vecticībnieki kādreiz bija glabājuši savas mantas. Slēptuves dibenā gulēja divi skeleti —* viens liels, otrs mazāks — vīrieša un sievietes, kā tūdaļ, ieradies notikuma vietā, paskaidroja Oničs. Bet pagalma otrā galā uzgāja ķieģeļu pamatos iemūrētu prāvu dzelzs lādīti, kādas bija parādījušās kara laikā, un tanī cara kredītbiļešu pakas un daudz zelta naudas.

Inokentiju sameklēja pievakarē. Viņš pielaida mašīnu tieši pie sievastēva sētas drupām. Iekams vēl nebija ieradušies Djuževa izsauktie milicijas pārstāvji, viņš pavēlēja pārnest lādīti uz slēptuvi un neko neaizskart, sardzē norīkoja divus puišus ar mednieku bisēm. Šo vietu ielenca klusējošs ļaužu pūlis. Inokentijs izgāja tam cauri un tumsā pēc apmetņa čaukstēšanas sazīmēja Oniču.

— Vai jums ir Iaternīte?

Oničs iedeva laterni. Sedihs iekāpa slēptuvē. No augšas varēja redzēt, ka bedres dibenā paspīd gaisma. Spilgtais stars apgaismoja abus skeletus, kurus viegli sedza satrunējušas skrandas. Sedihs noliecās pie lielākā. Viņš kaut ko pacēla, pagrozīja rokā. Tā bija veca apskapstējusi šautenes patrona ar sānos pielaikotu zobratiņu. Pie tās ar tievu sudraba ķēdīti piestiprināta lode.

— Kas tas ir? — no augšas nepacietīgi jautāja arheologs, kurš šobrīd atgādināja pēdu dzinēju suni, kas apstājies pie rubeņu saimes.

— Izskatās pēc zaldāta šķiltavām, — no apakšas atskanēja mierīga balss. — Tādas taisīja no patronām imperiālistiskā kara laikā. — Nosviedis šo priekšmetu atpakaļ, Sedihs noslaucīja pirkstus un kāpa no bedres laukā.

— Šausmīgs atradums ... Ko jūs par to domājat? — No tumsas atskanēja uztraukuma pilnie Oniča čuksti.

— Neko, — priekšsēdētājs atbildēja un, atpakaļ neskatīdamies, ātri devās prom pa ciemu — pa bijušo ciemu, jo mēness gaismā ielu iezīmēja tikai divas ķēmīgu kaudžu rindas. Bet kaut kur tepat, šo drupu vidū spēlēja bajāns un meiteņu balsis klaigāja bezbēdīgas kuplejas.

Vasīlisa panāca tēvu. Mugurā viņai bija vatenis, kājās — gumijas zābaki. Priekšsēdētājs aplika roku ap meitenes pleciem, pievilka to sev klāt, un viņi sāka iet blakām. Viņi gāja klusēdami, bet abi domāja par vienu un to pašu.

— Tēti, tu redzēji tur, pie Gračiem? — Vasīlisa beidzot jautāja.

— Redzēju. Tas ir tavs tēvocis, mātesbrālis Nikolajs, Koļša. Un viņa sieva Ksjuša — tavas mātes draudzene . . . Pagaidām ciet klusu, dzirdi, ciet klusu!

15

Kamēr Oņupe plosījās un palu ūdeņi mutuļiem vien traucās salai garām, čaukstinādami lielus un mazus ledus gabalus, kamēr Krjaževā jauca nost un sagatavoja pārvešanai jau pēdējās guļbūves, ciema vidū, bedres dibenā, jaunu puišu apsardzībā kā apkampušies gulēja divi skeleti. Pirmajā naktī ļaudis drūzmējās ap šausmīgo atradumu, skatījās bedrē un izdomāja citu par citu fantastiskākus mīklas atminējumus. Dzelzs lādītē atrastās naudas summas vairojās ar katru stundu: tūkstotis zelta gabalu, pieci tūkstoši, desmit tūkstoši. . . Bet atausa rīts, visi aizgāja jaukt ēkas, un puiši, kas sargāja bedri, atlikuši bises pie malas, novilka kreklus un atgulās uz dēļiem sauļoties.

Inokentijs Sedihs apmetās pārnakšņot ugunsdzēsēju šķūnī. Šausmīgais atradums it kā uzreiz zaudēja viņa acīs jebkādu interesi: atbrauks, kam tas pienākas, noskaidros. Uz īsu brīdi viņš aizgāja pie savas mājas gruvešiem, paspēra ar kāju zemē nomestu sarūsējušu skārda spaini, pamanīja no dēļa apakšas rēgojamies lupatu lelli, pacēla to, nopurināja, paraudzījās uz to un pasmaidījis iebāza kabatā. Vairāk viņš tur neatgriezās: sēdēja ugunsdzēsēju šķūnī kopā ar Djuževu un sprieda par ciemu, kurš jāuzbūvē, uzmeta plānus, atkal svītroja, strīdējās. Tur arī viņu atrada Oničs:

— Atļaujos jūs apgrūtināt, visu cienījamais Inokcn-Savatejič. Jūs pievēršat tik lielu uzmanību mušu nabaga arheoloģijas zinātnei. Tieši tā, tieši tā. Te būs jūsu vēstule apgabala izpildkomitejai. Parakstiet to, dārgais! Jūs tur lūdzat līdzekļus šo ārkārtīgi vērtīgo cietoksmšu nojaukšanai: lieliski, teicami no viduslaikiem saglabājušies krievu arhitektūras eksemplāri . . . Tos radījuši «krievu Kolumbi», kā viņus pareizi nosaucis Gavrils Ro-manovičs Deržavins ... Varat nelasīt, par gramatiku nebaidieties. Lūk, te būs mans stilo, lūdzu, te jūsu parakstu.

— Nevajag.

— Kā tā? Jūs pieļausiet, lai šie cietoksnlši aiziet bojā zem ūdens? — Oničs šausminājās, plaukšķinādams savas apaļās roķeles. — Jūs pieļausiet, lai vēsture tos pazaudē tāpat kā Divnojarskā tos brāļus, kuri pilsoņkara laikā barbariski izlietoti par kurināmo?

Sedihs iesmējās. Viņam patika cilvēki, kas ar visu sirdi nododas savam darbam.

— Jau aizrakstījām . . . Aizrakstīju tai pašā dienā, kad jūs šurp aicināju. Mēs jau arī paši šeit... Lūk, Pāvels Vasiļjevičs deva rīkojumu, lai viss būtu nofotografēts, baļķi sanumurēti. Kad Oņupe beigs plosīties, ūdens nokritīsies, tad pa upi aizvedīsim. Viena pati liellaiva visus jūsu cietoksnīšus uzņems ...

— Inokentij Savatejič, jūs esat valstsvīrs, tieši tā, valstsvīrs!

— Nu, labi jau, labi, — Inokentijs sarauca pieri un uzgrieza Oničam muguru.

Šai dienā bija nolemts piebraukt pie salas pirmo kuteri, ar kuru no rajona vajadzēja ierasties milicijas un izmeklēšanas orgānu pārstāvjiem. Atceļā kuterim būs jāaizved tie, kas nepieciešami viņā krastā. Inokentijs bija to vidū un ar nepacietību vēroja, kā, manevrēdams starp ledus gabaliem, ātrais kuģelis līkločiem tuvojas salai. Kuterī viņš ieraudzīja milicijas formā ģērbušos cilvēku, kādu nepazīstamu vīrieti privātā apģērbā un sievieti koši sarkanā pusmētelī, ar apaļu cepurīti galvā. Labi ieskatījies, viņš sazīmēja Petīna sievu un, nodomājis: «Kāds velns to šurp atdzinis!» — nostājās aiz muguras kolhozniekiem, kas gaidīja pārcelšanos.

Sediham nebija nekas pretī, kad Vasīlisa klusajos ziemas mēnešos atlūdzās padzīvot jaunceltnē, kā nekā meitene varēja pamācīties vācu valodu un mazliet noslīpēties pie šīs pilsētnieces. Bet, tiklīdz sākās pārvākšanās, viņš aizsūtīja Vaņšu māsai pakaļ, jo bija vajadzīgas darba rokas.

Aizņemta skumīgajā pārvākšanās darbā, Vasīlisa drīz vien aizmirsa dzīvi Krasta ielas mājiņā. Toties Dinu sāka mocīt ilgas. Jaukā, pēc viņas pašas gaumes vītā ligzda viņai šķita tukša, garlaicīga. Vjačeslavs Anaņjevičs bija nevaļīgs, atgriezās mājās noguris, sadrūmis, pēla itin visu. Nebija pat ar ko vārdu pārmīt, un Dina pēc Nadtočijeva parauga mēģināja patērzēt ar mazo čo. Jau ne vienreiz vien viņa iesāka ar vīru sarunu par to, ka vajadzētu aicināt šurp māti. Vjačesiavs Anaņjevičs laipni, bet stingri cēla iebildumus:

— Ko nozīmē aicināt šurp? Viņa ir padzīvojis cilvēks, pieradusi dzīvot noteiktos pilsētas apstākļos . . . Dārgā, vai tad drīkst mātei laupīt pierastās ērtības tikai tāpēc, ka tev dažreiz garlaicīgi? — Vjačeslava Anaņjeviča balss skanēja mierīgi, bet Dina jau prata sadzirdēt tanī apslēptu dusmu pieskaņu.

— ... Kādas ērtības? Viņa taču kopā ar tēvu visu mūžu nodzīvojusi tekstilfabrikas kazarmā. Vai tu zini, kas ir tekstilfabrikas kazarma un cik tur ļaužu? . . .Viņa garlaikojas viena pati tukšajā Maskavas dzīvoklī.

— Nē, nē, vilkt viņu šurp būtu neētiski. Es tevis labā esmu gatavs darīt visu. Tikai to ne. Runa taču par cienījamu cilvēku, kas ar savu ilggadīgo darbu pelnījis tiesības atpūsties . . .

Nesen, kā te mēdza sacīt, bija «stājušās ierindā» divas šķērsieliņas ar jocīgiem nosaukumiem — Negantā iela un Vērša Pieres iela. Ik dienas gar Dinas logiem no Zaļās pilsētiņas uz turieni brauca auto mašīnas ar mājas iedzīvi. Kravas kastēs uz mantu kaudzes sēdēja sievietes un bērneļi. Sejas tiem bija rūpju pilnas, taču laimīgas. Bet šī laime aizceļoja Dinai garām, tikai pasvītroja, ka viņa te visiem sveša . . .

Reiz vīrs atgriezās mājās ļoti priecīgs, izklaidīgs, iegrimis savās domās. Pusdienas ēdot, viņš uzzieda sinepes nevis uz gaļas gabala, bet uz gurķa un pretēji savam paradumam, nesagaidījis pēcpusdienas stundu, sāka stāstīt, ka Maskava pieņēmusi viņa ieteikto otrā projekta labojumu. Akadēmiķi nostājušies pretī, cēluši iebildumus, intriģējuši, taču labojums pieņemts. Nu gan esot nikni viņa ienaidnieki! . . . Profesors Tolstikovs droši vien piedzeršoties savas slavenās sekretāres sabiedrībā ... Jā, Petīns vēl sevi parādīšot! Eh, ja nebūtu Vecā, ja varētu pa īstam izvērsties! . . .

— ... Bet tu, dārgā, par manu veiksmi laikam nemaz nepriecājies?

— Nē, kāpēc. Man, protams, prieks, — ar steigu at-264

trauca Dina, klusībā brīnīdamās par to, ka viņu nepavisam neinteresē, kā tur uz vīra uzvaru reaģēs profesors Tolstikovs. Dinai tagad vispār šķita, ka viņa dzīvo kaut kur jūras dibenā. Virspusē vētras, aukas, spīd saule, pūš vēji, bet viņai silti, klusi. Pa miegam nervozi nodreb dīvāna kaktiņā saritinājusies Čo, murrā radio, un jau trešo dienu pa griestiem ložņā nez no kurienes ziemā gadījusies dzīva muša.

Pret Vjačeslavu Anaņjeviču viņa sāka izturēties spītīgi. Zinādama, ka vīram tas nepatīk, viņa pusdienojot bez apstājas pļāpāja. Vjačeslava Anaņjeviča zābaki palika nenotīrīti arī tad, kad viņš noguris, kā salauzts naktī atgriezās no pārvaldes. Rītos viņam pašam vajadzēja nokasīt ar nazi sakaltušos mālus. Arī tad, kad viņš pēc pusdienām atlaidās uz kādu stundiņu nosnausties, viņa dziedādama staigāja pa istabām vai skaļi sarunājās ar Co. Ret vīrs izlikās visu to neredzam, bija pacietīgs un laipns. Tas vēl vairāk Dinu kaitināja. Viņa tagad ar izbailēm vēroja, cik gausi un pamatīgi viņš sakošļā barību, kā norij kumosu, kustinādams gāmuru, cik rūpīgi pēc ēšanas noslauka savas plānās, bālās lūpas.

— ... Bet es zinu, kāpēc tu negribi, lai māmiņa brauc pie manis, — pašai negaidot, viņa reiz pateica dzēlīgā balsī.

Tas bija pēc pusdienām. Vīrs ar zobu bakstāmo čakarēja zobus, pieklājīgi aizsedzis muti ar kausiņa veidā saliektu plaukstu. Viņš izbrīnījies sarauca uz augšu uzacis:

— Par to es ar tevi esmu ne vienreiz vien runājis.

— Nē, tas nav tāpēc. — Dinas balss skanēja arvien dusmīgāk. — Tu vienkārši baidies, ka nozags tavas mantas.

— Tu gribi teikt, mūsu mantas ... Tev taču labi zināms, ka šīs riebīgās, privātīpašnieciskās jūtas man absolūti svešas. Bet tu savāci to visu ar tādu mīlestību, tā priecājies par katru ieguvumu . . . Vai nebija tā?

Dina apklusa. Ko tur lai atbild?... Ak, kāpēc izrādās, ka viņam vienmēr taisnība . . .

— Zini ko, dārgā, — sacīja Vjačeslavs Anaņjevičs, slaucīdams zobu bakstāmo salvetē un paslēpdams naudas makā. — Tas viss droši vien tāpēc, ka tu esi noilgojusies pēc savas Vasīlisas. Tā taču ir? Es jau ievēroju: viss iesākās no tās dienas, kad šo meiču no mums aizveda. Ja gribi, es tev rīt iedošu mašīnu, brauc uz salu. «Ugunīs» raksta, ka arheologi veicot rakšanas darbus un jau kaut ko tādu interesantu atraduši... Es došu tev naudu, padzīvo pie Sedihiem . . .

Un, lūk, Dina starp Iedus gabaliem manevrējošā kuterī tuvojas salai, kas viņai jau pazīstama. Sala vairs nav tālu. Viņa te nesapratnē skatās apkārt: «Kas tad tas? Kur palicis milzīgais ciems? Drupas ... Akmeņu kaudzes . . . Krāsnis zem klajas debess ... Tā izskatījās sādžas kara laikā, kad no tām dzina laukā hitleriešus . . . Vai tiešām viņi visi jau pārvākušies? Tik ātri? Pie kā tad es tādā gadījumā braucu? . . . Ne, ne, ir jau cilvēki krastā... Un tomēr, ja nu Vasīlisas tur nav?» Dina atskatījās atpakaļ. «Nu, protams, arī mašīna jau aizbraukusi. Es pati taču pateicu šoferim: tiklīdz kuteris aties no krasta, brauciet mājās.»

Par laimi, kāds notašķījies zeņķis, kas netālu no piestāšanās vietas apslaucīja izjaukta motora daļas, pateica, ka Vasīlisa Sediha esot salā. Viņa strādājot tanī brigādē, kas fermās jaucot nost lopbarības sautēšanas ierīces.

— Fermas ta jau tu-tū, aizbrauca! . .. Bet jūs ejiet uz turieni pāri gravai. Vasīlisa ir tur, — zeņķis stāstīja, ar smīnu uz lūpām vērodams atbraucēju. Patiešām Dinas apģērbs bija maz piemērots šiem apstākļiem. Šauras biksītes, sarkans pusmētelītis, plūksnaina cepurīte ar garu dibenu. Tam visam laikam vajadzēja izskatīties ļoti muļķīgi norūpēto un nogurušo ļaužu vidū, kuri jauc nost savas mājas. Bet neko darīt. Mašīna jau projām. Arī kuteris atgājis no krasta. No tā šķir plata plaisa, pa kuru iet ledus . ..

Sastapšanās ar Vasīlisu arī nesagādāja prieku. Ar pūlēm sazīmējusi meiteni vienā no tumšajiem stāviem, kas rakņājās pie kāda katla, Dina gribēja mesties tai klāt. Bet tā, ar izbrīnu uzlūkodama viešņu, pat atkāpās un paslēpa rokas aiz muguras.

— Es taču esmu tik netīra kā purva velns . . .

Puiši un meitas, neslēpdami smīnu, ziņkāri noraudzījās uz abām. Darbs bija pārtraukts.

— Es, redzi, pie jums . . . pie tevis ... Es nezināju... es domāju ... — Dina sarkdama purpināja, jo viņai bija pievērsti nežēlīgi, izsmiekla pilni skatieni.

Vasīlisa klusēdama mīņājās no vienas kājas uz otru, un viešņai šķita, ka meitenei dusmas un kauns, ka ne* zina, kā tikt no viņas vaļā.

— Draugi, es tūlīt, es uz vienu mirkli, — tāpat sarkdama purpināja Vasīlisa. — Es tikai viņu aizvedīšu, jā?

Kombinezonā ģērbies puisis, droši vien vecākais, atļaudams pamāja ar galvu. Tad meitene attapās.

— Bet kur tad lai jūs ved? Tas ir jautājums ... Mūsu taču vairs nav — tukša vieta. Mēs visi pārnakšņojam ugunsdzēsēju šķūni. — Brītiņu viņa pastāvēja domīga un apjukusi, no sejas bija skaidri nolasāms: «Pats velns tevi atpūtis tādā nereizē!» Bet tad Vasīlisa pasmaidīja:

— Ideja! Te pie mums arheologs ar bērneļiem rakņājas. Jūs jau viņu pazīstat, viņš rudenī pie mums dzīvoja. Atceraties? Tāds jocīgs burunduciņš. Jūs uzkavējieties pie viņa, bet vēlāk mēs jūs kaut kur iekārtosim ... Vai jā? ... Nu, iesim ātrāk, man jau te darbs . . .

Paņēmusi Dinu zem rokas, meitene viņu steigšus veda uz turieni, kur nesen bija stāvējuši cietoksnīši, bet tagad rēgojās ar baltu krāsu sanumurētu vecu baļķu grēdas. Aizvedusi tur, viņa pakliedza: «Staņislav Sigismun-dovič, pie jums!» — un neatsveicinājusies aizskrēja atpakaļ. «Neesmu vajadzīga, nevienam neesmu vajadzīga. Visur esmu lieka,» viešņa aizvainota domāja.

Un patiešām — pat Oničs, galantais Oničs, šoreiz saņēma veco paziņu «kaut kā citādi». Iededzis, nosvīdis, apsedzis galvvidus plikumu ar mutautiņu, kam stūros iesieti mezgli, viņš uzlūkoja Dinu un izbrīnā sarauca pinkainās uzacis.

— Ko es redzu, ak mans dievs! — viņš iesaucās bez kāda prieka, tomēr pienāca klāt, nošmaukstināja roku.

— Jūs esat kļuvusi vēl skaistāka, patiesi! — Bet tūdaļ, atskatījies uz zēniem un meitenēm, kas rakņājās pa zemi, iekliedzās: — Bērni, uzmanīgāk! Meitenes, vērojiet ar abām acīm izmesto zemi. Neko nepalaidiet garām: ne skaidiņu, ne praulu! Piedodiet, acumirkli...

Viņš, pieskrējis pie skolēniem, dedzīgi sāka kaut ko skaidrot. No aizvainojuma Dinai iesmeldzās kaklā. Oničs tomēr atgriezās. Viņš nespēja palaist garām gadījumu, kad var pastāstīt par saviem pēdējiem atklājumiem.

— Cietoksnīši nojaukti. Tos aizsūtīs uz Starosibirsku, varbūt pat uz Maskavu ... Jā, tieši tā, uz mūsu dzimtenes galvaspilsētu Maskavu. Atrasts daudz interesantu priekšmetu . .. Lieliski, vienreizēji. .. Varat iedomāties, atradumi pārliecinoši apstiprina prāta slēdzienus, kādus esmu minējis jau savā disertācijā. Pilnīgi! Izteiksmīgākā veidā!

Svinīgi pievedis Dinu pie tās vietas, kur uz zemē no klātiem maisiem bija izvietotas kaudzītes lausku, sarūsējušu dzelzs stienīšu, kreļļu un kāds mitruma saēsts koka gabals, kas aptuveni atgādināja šautenes laidi, viņš piesardzīgi un ar prieku rādīja šīs lietas.

— Es tūdaļ jums visu paskaidrošu, — iedvesmas pilns, apsolījās Oničs, bet, nepaguvis paskaidrot, rikšiem devās pie saviem jaunajiem racējiem: — Žēlīgais dievs, ko jūs darāt! Uz vietas pārtrauciet!... Vai tad neredzat ogles? Jūs esat atrakuši kādreiz apdzīvoto slāni. Te vairs nevajag lāpstu, te rokas, te sarenes vajadzīgas . ..

Dina apņēmīgi piegāja viņam klāt.

— Es arī gribu rakt, — viņa teica.

— Jūs? — kā šausmu pārņemts, iesaucās Oničs.

— Dodiet lāpstu, — Dina uzstāja un paņēma no kāda zeņķa pašauru lāpstiņu. — Nu, parādiet, kas te darāms . . . Dzirdat?

Oničs ar mokām atrāvās no saujā paņemto oglīšu bijīgas vērošanas.

— Jā, jā, protams, lūdzu. Lūk, varat šeit, līdz šiem mietiņiem ņemt nost virsējo kārtu . . . Zinātne būs pateicīga, ka tik skaistas rociņas ... Tieši tā, tieši tā, skaistas rociņas . . .

— Ejiet nost, netraucējiet! — Dina ietrieca lāpstu zemē un nometa valgas zemes piku Oničam tieši pie kājām. Kara laikā, vēl pusaudzes gados, viņai bija vajadzējis krietni pastrādāt Piemaskavas sakņu dārzos. Rakt viņa prata un ķērās pie šī darba tik dedzīgi, ka drīz vien metās karsti. Viņa novilka košo pusmēteli, nometa gardibena cepurīti. Bet karsti bija arī svīterī. Padomājusi viņa novilka svīteri, palika tikai jaciņā. Oničs rāpoja pa zemi, kas izmesta no tranšejām, un šobrīd atgādināja kovārni, kurš meklē tārpus tikko uzartā vagā, viņš raidīja uz Dinas pusi sajūsmas pilnus skatienus.

— Piesardzīgāk! — viņš iztālēm kliedza. — Tulznas nav labākais skaistu roku izrotājums.

— Nemuldiet, vāķieties pie velna! — Dina atgaiņājās, ar prieku izmantodama strādnieku kazarmas leksikonu — kazarmas, kurā bija uzaugusi. Un, dzīdama lāpstu valgajā zemē, viņa atlieca muguru tikai tāpēc, lai ar piedurkni noraustu no pieres sviedrus. Vējš plivināja matus, un Dinai šķita, ka saule sen nav spīdējusi tik spoži, zeme nav smaržojusi tik patīkami un cīrulis nav dziedājis lik skanīgi.

— Nebijušas tikai šīs muļķīgās bikses! Savelkas uz ceļgaliem, traucē tā, ka nekur dēties. Velns mani dīdīja šitā izķēmoties cilvēkiem par apsmieklu, — viņa jautri čaloja.

— Ak kungs! Kas nu tā par valodu, — Oničs kā lūgšanā salika savas mazās rociņas ar raupjo, delnās saplaisājušo ādu. — Šai apģērbā jūs esat kā roze starp ...

— Droši vien uz lauka starp rudziem, — Dina pateica priekšā. — Roze rudzu laukā sajustos kā šausmīga muļķe.

— Bet sieviete paliek sieviete . . . Reiz mēs ātrākām sena cietokšņa valni netālu no Starosibirskas. Lieliska senlaiku būve. Tur mēs atradām slepenu eju un tanī — sievietes skeletu. Un varat iedomāties, tas turēja rokā — ko jūs domājat? — maisiņu ar matu krāsu hennu. Ne jau maisiņu, protams, — maisiņa pazīmes. Bet krāsas ķīmisko sastāvu mēs noteicām precīzi. Tā bija henna, tieši henna, un tas liecina, ka šī novada aborigēniem, droši vien caur Ķīnu, bijuši tirdznieciski sakari ar Arābu Austrumiem ... Bet arī tas nav galvenais ... Šī seno laiku meitene, vai dzirdat, gājusi pa slepeno eju pie sava mīļā un nesusi līdzi matu krāsu . . . Ak sieviete, sieviete!

Te nu Oničs atģidās un diezgan skaļi iesita sev ar plaukstu pa pieri.

— Žēlīgais dievs, skeleti! Es jums vēl neesmu pastāstījis, kas te pirms trim dienām atrasts . . . Vai patiešām vēl neesat dzirdējusi? Nu, kā tad tā? Visinteresantākais atklājums! Edgars Po plus Konan-Doils ... Jā, jā, tas jums katrā ziņā jāredz. Tiesa, tur gan nav vajadzīgs arheologs, bet kriminālizmeklēšanas aģents, tomēr arī tā ir vēsture, jo šai novadā zemnieks, braukdams uz kaimiņu pagastu pie radinieka uz kristībām, ņēmis līdzi vai nu šauteni, vai cirvi. Tieši tā, tieši tā, vienu vai otru. Bez tā nevarējis iztikt.

Un, izrīkojis savus jaunos palīgus, Oničs paņēma Dinu zem rokas un devās pa bijušo ielu uz bijušo Gračova sētu. Paraudzīties uz šausmīgo atradumu tomēr neizdevās. Kaut kur no lejas, kur mālainais ceļš nogriezās uz laivu piestātni, atskanēja kliedzieni. Pa nogāzi, lakatam plandot, uzskrēja sieviete un, parāvusi uz augšu lindrakus, aizjoza pa ielu. Šaudījās kaut kādi cilvēki. Dina ieraudzīja Vasīlisu ... Tā apjukusi traucās viņai pretī.

— Mīļā Dina Vasiļjevna, nelaime . .. Mašīna apgāzusies. Ļaudis sasitušies. Ātrāk . ..

Uzreiz aizmirsusi Oniču, Dina metās meitenei nopakaļ. Viņas aizskrēja pa nogāzi uz turieni, kur drūzmējās kolhoznieki. Apgāzusies kravas mašīna jau bija pacelta. Ievainotos nesa tālāk prom, novietoja zem koka. Tie sēdēja stenēdami un vaidēdami, ar izbaiļu pilnām un sāpju izķēmotām sejām. Dina tūlīt ieraudzīja plecīgo bārdaini, kas viņai bija iedāvinājis zivi. Ģērbies kombinezonā, bez cepures viņš gulēja zemē augšpēdu uz mēteļa, kuru viņam kāds bija paklājis, šis cilvēks neste-nēja un nevaidēja, tikai viņa gaišās acis ar nedabisku sasprindzinājumu raudzījās uz debesīm, un no augstās pieres lija sviedri.

Vasīlisa vilka Dinu tieši pie viņa.

— Pāvel Vasiļjevič, vai jūs mani dzirdat? Pāvel Vasiļjevič! ... Te ir dakteris, ārsts ...

Cietušais nepakustējās, tikai pavērsa acis uz Dinas pusi.

— Meklējiet saitiņas un marli; ja nav, tad tīrus palagus, dvieļus ... Uzvāriet kādā tīrā traukā ūdeni. — Pieliekusies pie cietušā, Dina jautāja: — Vai jūs mani dzirdat?

Neatvēris cieši sakniebtās lūpas, viņš tikko manāmi palocīja galvu. Nometusi pie malas savu pusmēteli, Dina atrotīja piedurknes. Tad viņa apņēmīgi noraisīja Vasīli-sai lakatiņu un apsēja sev ap galvu. Noliecās.

— Kur jums sāp? — Bārdainis klusēdams sakoda zobus. Sviedri tecēja no deniņiem. — Vai jūs mani dzirdat? — Atkal apliecinoša kustība ar acu plakstiņiem. — Nu, kur tad sāp? — Dina noliecās pie cietušā sejas tā, ka auss skāra bārdas sprogas. Bet tūdaļ atlēca nost: bija dzirdama sakosto zobu čirkstoņa.

Pa to laiku meitenes atnesa no šķūņa sanitāro somiņu. Kāds cits atstiepa metināšanas lampu. Uz tās uzvārīja ūdeni emaljētā bļodā. Mehāniķim iešļircināja miega zāles. Iegrimis pusmiegā, viņš uzreiz sāka vaidēt. Dina apskatīja pārējos. Tie bija tikuši viegli cauri: izmežģīta roka, zilumi, ieskrambājumi, izsisti zobi. .. Ievainotos pārnesa uz ugunsdzēsēju šķūni, noguldīja salmos, kurus pārklāja ar brezentu. Kad nesa smagnējo mehāniķi, viņš atkal atguva samaņu un apklusa. Tikai pēc sasprindzināti drebošiem plakstiņiem un sviedriem, kas lija pa vaigiem, varēja noģist, cik skaudras viņa sāpes. Kad bārdaini noguldīja un viņam no jauna iešļircināja miega zāles, viņš atkal sāka vaidēt. Sevišķu ārēju ievainojumu nebija. Bet viņš vaidēja katrreiz, kad zaudēja samaņu. Varēja sagaidīt visļaunāko — ka lauzts vai stipri iedragāts mugurkauls.

Dinai kaut kā pavisam nemanot bija pagājusi diena. Atvērto šķūņa vārtu melnajā kvadrātā iemirdzējās zvaigznes. Uzdedza lampu.

Dinas taburete bija nolikta Djuževa kājgalī. Gaisma, kas nāca no Petšas pielaikotās akumulatora lampiņas, izcēla no tumsas cietušā seju. Ja nebūtu kuplo ūsu, kas saplūda kopā ar milzīgo, gaišo viļņaino bārdu, tad šī seja droši vien būtu parastā, bieži sastopamā krievu seja. «Absolūti nekā īpatnēja,» domāja Dina, laizdamās gurdenā pusmiegā. «Un tomēr, kāpēc šis cilvēks tā acumirklī ieinteresē... Kāpēc gan Vasīlisa, kad viņu sāk iztaujāt par šo cilvēku, — kāpēc viņa klusē? ... Brīnums ... Kāpēc es par viņu tik bieži esmu domājusi un arī pašlaik domāju? Tas ir vēl lielāks brīnums...»

Pirms gulēt iešanas apskatījusi cietušos, paskaitījusi Djuževa pulsu, Dina ar Vasīlisu izgāja no šķūņa. Viņas pastāvēja krastmalā, paklausījās, kā, steigšus sačukstēdamies, savā starpā sasizdamies un griezdamies, ātri aizpeld ledus gabali. Ledus gāja blīvāk, un bija skaidrs, ka satiksme ar viņu krastu tik drīz neatjaunosies, ka Dinai vajadzēs te padzīvot ilgāk. Bet tas nemaz nebaidīja . . .

— Mīļā Dina Vasiļjevna, ja jūs te nebūtu gadījusies, mums klātos pavisam ļauni.

Neko neatbildējusi, Dina pievilka meiteni sev klāt. Abas apklusa. Uzlēca mēness. Tūdaļ palika vēsāks.

— Iesim šķūnī, citādi es jūs te sasaldēšu, — Vasīlisa ierunājās.

Viņas pagāja zem jumta, piesēdās pie vārtiem. Netālu spēlēja bajāns. Skanēja smiekli, meičas spiedza. Kad vējš pūta uz šķūņa pusi, varēja saprast kuplejas draiskos vārdus. Dina ieklausījās:

Mans puisītis muļķis nav,

Spiež pie sienas mani jau.

Cieši klāt man piestājas,

Mani precēt apsolās.

— Neklausieties, — Vasīlisa apmulsa. — Pie mums dzied ari labas dziesmas.

Un kā par atbildi Vasīlisas apgalvojumam koris sadalījās vīriešu un sieviešu balsīs. Vīriešu balsis rāva vaļā:

Tad es tevi aizmirsīšu,

Mana mīļā skuķīte,

Kad uz akmentiņa ziedēs Zila zila puķīte.

Un tūliņ, kā pretī traukdamās, atskanēja pārgalvīgas sieviešu balsis:

Ak, es tevi aizmirsīšu,

Manu dārgo puisīti,

Kad uz akmens augam redzēs Zaļu zaļu zālīti.

«Priecājas . . . ciems drupās . . . Un nevar vēl zināt, kas viņus tur taigā gaida ... Te šķūnī guļ ievainotie biedri, bet kas viņiem, dzied, smejas!» Dina domāja, un viņai bija ir auksti, ir tai pašā laikā karsti, bailes un prieks, arī mazliet skumji.

Un tad dažas balsis uzsāka dziesmu «Astoņpadsmit gadi», kura tanī ziemā bija izplatījusies pa visu zemi. Šī nopietnā dziesma Dinai jau sen bija apnikusi, jo tika bezgala daudz atkārtota, bet šeit, uz salas, zem koši mirdzošu zvaigžņu izraibinātajām debesīm, melodija skanēja kaut kā īpatnēji.

— Vasīlīt, cik tev gadu?

— Daudz. Tieši astoņpadsmit.

— Bet es astoņpadsmit gadu vecumā apprecējos ar Vjačeslavu Anaņjeviču ... Es toreiz institūtā mācījos ... — Un Dina nopūtusies domīgi atkārtoja dziesmas piedziedājumu: — «Mūžā reiz tik astoņpadsmit gadu man ...» — Un tad viņa pasniedzās pēc meitenes, pievilka to sev cieši klāt. — Tikai reizi, Vasīlīt, tu dzirdi!... Iegaumē to. Katrā ziņā iegaumē!..,.

TREŠĀ DAĻA

Kā Sako Nadtočijevs mēdza jokot, taigā dzimstošā bezvārda pilsēta, kurai vēl nebija nosaukuma, bet kuru tauta jau dēvēja par Divnojarsku, draudēja kļūt par Fjodora Grigorjeviča Ļitvinova liktenīgo aizraušanos. Elektrostaciju celtniecībai viņš vel lija visu savu darba dienu, kurai nebija nospraustas nekādas robežas. Atpūtai paredzētais laiks, lai arī cik maz tā bija, tika ziedots pilsētai. Celtniecības vadītājs pats sarakstījās ar slaveniem arhitektiem, plānotājiem, komunālās saimniecības inženieriem, visai rūpīgi izstudēja katru arhitektūras plānu, iedziļinājās visos ielu un laukumu izveidošanas sīkumos, kašķīgi pētīja katru sabiedriskās ēkas maketu. Bija zināms: vislabākais līdzeklis, kā dzēst Vecā dusmas, — iesākt sarunu par pilsētu.

Pārvaldē klīda baumas, ka Jurijs Pšeņičnijs, kas bija slavens ar prasmi «atrast mūķīzeri» ikviena priekšnieka sirdij, sākot ar jauno gadu, pat izrakstījis sev žurnālus «Padomju Arhitektūra» un «Komunālā Saimniecība».

Sī kaislība maksāja Ļitvinovam diezgan dārgi. Nebija viegli atturēties no kārdinājuma — ātri atrisināt dzīvokļu problēmu, apjožot jaunceltni ar baraku tipa ciematiņiem. Ļitvinovs atturējās. Viņš droši izšķīrās par Zaļo, tas ir, telšu pilsētiņu radīšanu, lai būtu iespējams tūlīt iesākt sociālistiskās Divnojarskas celšanu. Nebija viegli dabūt cauri tādu lēmumu. Gan pārvaldē, gan arodorganizācijā, gan partijas apgabalkomitejā bija daudz iebildumu.

— Oņupe nav Dņepra, nav pat Volga, — runāja ap-gabalkomitejas sekretārs, piemiedzis šaurās, bet ļoti redzīgās, izsmējīgās acis. — Te, Fjodor Grigorjevič, ir Sibīrija. Te sala vectētiņš stingrs, jokus nemīl. Pie tevis ļaudis sabraukuši no malu malām. Nav mazums dienvidnieku, kā būs, ja tu tos nosaldēsi? Ko?

— Nosalt var arī pilī. Kur muļķim ūdens mutē smeļas,

tur gudrais sausā tiek cauri, — Ļitvinovs atjokojās.

— Es domāju, ka labāk pāris ziemu nodzīvot pret aukstumu nodrošinātās teltīs nekā pēc tam gadiem nīkt barakās.

— Kāpēc tad gadiem? Kas tev saka — gadiem? — Apgabalkomi lejas sekretāra šaurās ačeles smaidīja.

— Paskat, kā jūs soļojat. Uzbūvēsi pilsētu, barakas nojauksi . . .

— Nojauksi? — Ļitvinovs viņu nepacietīgi pārtrauca. -— Vai tev nav zināms: nekas nepastāv tik ilgi kā pagaidu celtnes? . . . Maskava ir lieliska pilsēta, bet tuvojies tai, no kuras puses gribi, tā tev jau iztālēm nāks pretī ar barakām un dēļu balagāniem. Ko. vai nav tā? . . . Mēs taču brīnumu, brīnumu jums te ceļam! Kādas tad mums tiesības ap šo brīnumu sabūvēt krāmu barakas! — Un, arvien vairāk iekarsdams, Ļitvinovs kliedza savā smalkajā balsī: — Nē, piedodiet man, bet vai mums tiešām pietrūks vārdu pierunāt strādniekus paciest, padzīvot teltīs, lai pēc tam tūlīt varētu ievākties labiekārtotās mājās? Ko? Vai mēs vairs neprotam ar strādniekiem no sirds izrunāties? Ļaudis pie mums ir labi, gudri, saimnieciski. Vai tad tie nesapratīs?

Vjačeslavs Anaņjevičs pret tādu lēmumu izvirzīja ne mazāk svarīgus argumentus.

— Partija mums uzticējusi celt elektrostaciju. Mēs atbildam par galvenā objekta grafiku. Par pilsētu mēs neatbildam. Mūsu pienākums — apgādāt strādniekus ar pagaidu dzīvokļiem. Sociālistiskā Divnojarska! . . . Tas, protams, skaisti skan, bet kāpēc jāsadrumstalo uzmanība un līdzekļi? Kāpēc jāriskē? Vēl vairāk — par šo jautājumu nav bijis un nav nekāda speciāla lēmuma.

— Lēmumi, norādījumi, direktīvas, — Ļitvinovs viņu pārtrauca un ar plaukstu sita sev pa pieri. — Bet šitā kādai vajadzībai? Kam mūsu pašu saprāts? Mēs esam atnākuši šurp, kā tu pats mēdz uzsvērt, nevis ar kapli un ķerru, bet bruņojušies ar lielisku tehniku, ar augsti attīstītu zinātni. Mūsu elektrostaciju cilvēce gadu simteņiem apbrīnos, — un lai mēs ap to visādas suņu būdas saceltu. Vai mums ir tādas tiesības? Ko? Kas mēs esam, truli veikalnieki? Pirmā un piecpadsmitā datuma ļaudis? Vai arī esam boļševiki? Ko?

Petīns paraustīja plecus.

— Lemiet pats, Fjodor Grigorjevič, jūs esat vadītājs, es tikai uzskatu par savu pienākumu brīdināt ... Tur augšā var jūs pārprast. Būs lielas nepatikšanas . . .

Nepatikšanas patiešām bija. Sapulcēs arvien no jauna uzpeldēja dzīvokļu jautājums. Laikrakstu redakcijā* pienāca vēstules. Kāda no galvaspilsētas avīzēm publicēja tādu vēstījumu ar virsrakstu «Oņupes Maņilovi». Pēc tam jautājums asā veidā tika izvirzīts apgabala partijas konferencē. Ļitvinovs nikni aizstāvēja savu ideju. Viņš atkal un atkal atkārtoja iemīļoto frāzi:

— Boļševikam uz šodienu jāskatās no nākotnes, nevis no pagātnes viedokļa. — Ļitvinovs fanātiski ticēja, ka nākotne nenostāsies pret viņu, pret skaisto pilsētu, kas ar mokām dzimst taigā, un avīzes redaktoram viņš aizsūtīja telegrammu, kas beidzās ar vārdiem: «Laiks rādīs, vai mēs esam Maņilovi vai jūs — Korobočkas.»

Taču ar visu to viņš, cilvēks ar pieredzi, juta, kādu atbildību uzņēmis uz saviem pleciem. Uzreiz sapratis, kāda nozīme «mājas garu» pasākumam un visam tam darbam, ko uzsākušas Ilanna Poperečnija un viņas draudzenes, Ļitvinovs to apsveica. Kad pa īstam izvērsās pilsētas celtniecība un sākās masveidīga pārvākša-nās, «mājas garu» kustība jau bija ievērojams spēks. Ļitvinovs uzaicināja sabiedriskos dzīvokļu inspektorus, kā tagad dēvēja «mājas garus», pie sevis uz biedrisku tējas vakaru. Tikaijums saņēma rīkojumu pacensties. Celtniecības vadītāja kabinetā sanestie galdi vai lūza no dažādiem ne pārāk lepniem cienastiem. Ļitvinovs bija ieradies šai vakarā neparasti svinīgs, iestīvinātā apkaklītē, kas grauza viņam kaklu.

— Biedres sievietes, — viņš tās uzrunāja, — visgrūtākais jau ir aiz muguras. Zaļo pilsētiņu laiks iet uz beigām, un mēs visi — pārvalde, partijas komiteja un vietējā komiteja — jums pazemīgi klanāmies par to, ka jūs palīdzējāt bez likstām pārdzīvot arī šo ļoti bargo ziemu. — Viņš patiešām viešņu priekšā zemu paklanījās. — Tagad mums jāiedziļinās sīkumos. — Viņš padomāja un atkārtoja: — Jā, tieši sīkumos. Un mēs, viss trijstūris, sagaidām, ka jūs mums arī šai ziņā palīdzēsiet.

Kad tēja bija padzerta, Petroviču aizsūtīja uz kultūras pili pēc bajānista. Atskanēja dziesmaSj sākās dejas. Savā smalkajā balsī Ļitvinovs pats iesāka «Pa upes viļņiem ...» un, kad dziesma iedegās, viņš, it kā nometis no pleciem gadus trīsdesmit — trīsdesmit piecus, sāka dziedāt draisko, jocīgo piedziedājumu:

Sergejs pops, Sergejs pops,

Sergejevičs atkal pops,

Ķesteris ir Sergejevna, zvaniķis ar Sergcjevna .. .

Jaunākās sievietes aiz brīnumiem apklusa. Jaunākā paaudze nezināja šo pirmo komjauniešu piedziedājumu. Toties vecākās atcerējās savu jaunību un ar degsmi izkliedza:

Visa sādža to tik zin,

Lamca, drica, hop-sa-sa,

Ļauniem vārdiem popu min,

Tie tik ir zēni, tie ir komjaunieši,

Braši braši, drošuļi!

Kad dziedāja beidzamos vārdus, celtniecības vadītājs, iebāzis mutē divus pirkstus, pavadīja kori ar laupītāju svilpieniem.

Tad sākās dejas. Ar viņa smagnējam, druknajam stāvam gluži negaidītu veiklību Ļitvinovs grieza valsī Ilannu Poperečniju tā, ka tai kājas pie zemes nemetās. Viņš taisni staroja, un visi redzēja, ka priekšnieks līksmojas ne mazāk par saviem viesiem, ka viņam patīkami, ka viņam labs garastāvoklis. Zilās acis laimīgi piemiedzās. Aizvedis nogurušo dāmu līdz vietai un smagi nosēdies uz krēsla blakus Lado Iļjičam, Ļitvinovs tikko jaudāja izdvest:

— Fū, pat nosvīdu! ... Nu, kas ir, vai turas vēl pulveris pulvera ragā? Nu, tāpēc... — Un pēkšņi, uzreiz aizmirsis skaļo jautrību, viņš nopietni ierunājās: — Jaunību nu gan nedrīkstam aizmirst. Nedrīkstam! Bet kulta gados jau taisījāmies no tās atkratīties. «Saimnieks»... «Pats»... «Deva komandu»... Tfū! Kādi draņķīgi vārdi. Vai tad ar komandēšanu var tālu tikt? Paskat, Lado, tur dejo mūsu spēks. Nokomandē varbūt paklausīs, varbūt arī ko padarīs, bet, ja iesildīsi sirdi, — kalnus gāzīs. Atceros, students būdams, braucu mājup uz Tveru. Mācīties bija grūti, pirms eksāmeniem galīgi nomocījos, pat gurnus sev biju saknaibījis, lai neaizmigtu . . . Braucu pie .novadniekiem un cerēju: nu gan izgulēšos .. . Atbraucu, bet viņi pilsētu pārbūvē, paši ierīko tramvaju uz nomali. Un dara to nevis tāpēc, ka būtu kāda direktīva vai komanda «no augšas»... Uz savu galvu! ... Ar dziesmām, ar dejām ... Un es aizmirsu miegu. Atpūtos ar cērti un ar lāpstu rokā. — Ļit-vinovs hrīdi klusēja, tad atkal ar baudu nospļāvās. — «Saimnieks pavēlējis», «Devis komandu.» Vai tas ir komunistiski? Šie vārdi oda nevis pēc komunisma, bet pēc cara kazarmas ...

Partijas komitejas sekretārs uzlūkoja celtniecības vadītāju ar izbrīnu. Likās, Ļitvinovs būtu kļuvis jaunāks — tuklā seja bija nebēdnīga, jauna, spara pilna — kā komjaunietim. Pēkšņi viņš jautāja Kapanadzem:

— Bet mēs, Lado, — vai arī mēs nebijām kulta kalpotāji? Bijām. Ticējām viņam? Ticējām .. . Un kā vēl ticējām! . . . Noņemt portretu no sienas, izsviest pieliekamajā krūšutēlu vai kādas citas kulta preces — tā ir nieka lieta... Mums tas kults jāizravē sev no sirds, jāizspiež kā pūžņi — tas mums jādara. — Ļitvinovs brīdi klusēja, aizkustināts raudzīdamies uz līksmojošo sieviešu pusi. — Dejo ... Bet viņas, partijas organizator, taču ir tās, kas mūs abus izvadīja sveikus un veselus cauri šai grūtajai ziemai . . . Vai nav labi, ko? Vai tev tagad prieks? Eh, atcerēsimies jaunību, lai iet atkal kā vecos laikos! — Viņš pakliedza bajānistam: — Nu, priekšniek, uzrauj «Lielmāti»!

Un ar to, pašu viņa augumam neatbilstošo vieglumu Ļitvinovs dejas solī šķērsoja kabinetu un sāka braši di-pināt padzīvojušās, kalsnās mašīnista sievas priekšā, aicinādams to lokā . . .

— Nu, kas ir, vai jūs no savas alas drīz pārvāksieties? — Ļitvinovs jautāja Kannai Poperečnijai, pavadīdams savas skaļās viešņas līdz slieksnim.

— Nē, Fjodor Grigorjevič, mēs vēl pagaidīsim, ?—\ Kanna nenoteikti atbildēja.

— Kāpēc tā?

— Nu, tāpat vien. Ģimenē nospriedām ..,

Strādnieku iemitināšana četrās ar visām ērtībām iekārtotās mājās Divnojarskas centrā vēl noritēja pilnā gaitā. Arī Poperečniji saņēma uzaicinājumu ievākties, taču ģimenes apspriedē nolēma pagaidīt, kamēr sāks apbūvēt Putneļu purvu, kā pēc veca paraduma dēvēja pilsētiņu — pavadoni, kuru bija iecerēts būvēt vairāk uz dienvidiem no Divnojarskas galvenā apdzīvojamā masīva. Bija ieteikts to apbūvēt ar nelielām divu un četru dzīvokļu mājiņām. Ilanna un Oļess, kuriem patika brīvā brītiņā parakņāt zemi, nolēma tieši tur laist saknes. Tāpēc vajadzēja nogaidīt, kamēr jaunais, nesen noorganizētais dzīvokļu celtniecības kombināts sāks cept mazās, kompaktās un ērtās standartmājiņas, kuru plānus Ļitvinovs bija sameklējis kāda vēl maz pazīstama, bet viņam ļoti simpātiska arhitekta darbnīcā.

Pilsētiņa, kam bija lemts kļūt par Divnojarskas pavadoni, pagaidām gan eksistēja tikai plānos. Šīs pilsētiņas ielas bija apzīmētas ar mietiņiem, kas rēgojās ārā no sniega. Bija nolemts ielas nosaukt pēc kokiem, kuri aleju veidā būs iestādīti gar ietvi. Poperečnijiem bija paredzēta mājiņa Bērzu ielā numurs seši. Manna ar Oļesu jau aizstaigāja uz turieni, papriecājās par mietiņiem. Oļess pateica «labs ir» un vairāk turp negāja. Izrakstīts no slimnīcas, lai ārstētos mājās, viņš bija paņēmis līdzi kādu vienkāršu mehānismu, kuru viņam tagad ik brīdi vajadzēja saspiest un laist vaļā. Trenēdams roku, Poperečnijs rītos kopā ar apkalpi devās uz cirtni. Iekāpis kabīnē, viņš apmetās līdzās brālim un stundām ilgi sēdēja tam blakus, klausīdamies motora dunoņā, kausa šķindoņā un pašizkrāvēja kravas kastē birstošās zemes dārdoņā. Roku varēja vingrināt arī te, toties pirmoreiz mūžā Oļess vēroja šo darbu it kā no malas. Viņš atklāja neizmantotas iespējas, deva brālim padomus. Roka kļuva manāmi spēcīgāka, un viņš priecājās, ka tuvojas diena, kad pats varēs sēsties pie stūres šai mašīnā, kas viņam likās brīnišķīga.

No cirtnes viņš atgriezās mājās jautrs, rosmīgs, pilns nodomu un cerību: puiši gaida, puiši skaita dienas, puiši viņu mīl un rūpējas par viņu.

Bet šai dienā Oļess atgriezās mājās jau labu laiku pirms maiņas beigām. Viņš atbrauca ar brāļa motociklu un, pat neatskatījies uz dubļiem notašķīto mašīnu, atrāva vaļā durvis. Mājās bija tikai Ņina. Meitene sēdēja pie galda un gatavoja skolas uzdevumus.

— Kur citi?

— Saša skolā, bet māmiņa ... Ai, kas šodien māmiņai gadījās! — Resnule noslīdēja no ķeblīša un piegāja pie tēva. — Māmiņai bija in ci dents, — meitene stāstīja, izrunādama šo vārdu pa zilbēm. — Viņa apstaigā mājas Negantajā ielā. Tur tādas nekārtības, tādas nekārtības .. . Apmetums birstot nost, kaut kādi pūslīši plīstot, vēdlodziņi, kā to saka . . . sagriezušies šķībi . . . Šausmas, šausmas . . . Māmiņa tur visiem dod pa asti.

— Dod pa asti, bet mēs, Rudīt, ko lai mēs iesākam?

— Kas tad mums .. . Ak tā, bi ju pavisam aizmirsusi, māmiņa man lika jūs ar pusdienām pabarot, — meitene atģidās. Viņa attina avīzēs ievīstīto kastroli. — Te jums būs borščs, to gan mēdz ēst ar krējumu, bet krējuma laikam nav. — Un, izvilkusi no spilvena apakšas ar šķīvi apsegtu bļodiņu, viņa nolika to uz galda. — Un tie ir vareņiki ar biezpienu, tikai visus neapēdiet, arī māmiņai atstājiet. Māmiņa atnāks, izsalkusi kā vilks. — To visu pateikusi, meitene atkal uzrausās uz taburetes. Viņa paraudzījās uz tēvu: — Ko tad jūs?

— Negaršo man šodien borščs, — atteica Oļess, atvirzīdams šķīvi. — Vai māmiņa drīz atgriezīsies?

— Nu, sados tur pa asti un nāks. Ēdiet un netraucējiet mani . . . Ak jā . . . — Meitene pat salēcās uz taburetes. — Es tak jūsu Veco redzēju, to, kurš mani gribēja iecelt par slimnīcas direktoru . . .

«Dod tur kādam pa asti, bet man te nav pat ar ko vārdu pārmīt,» Oļess ar rūgtumu nodomāja, atbīdīdams arī vareņikus. Viņš apģērbās, paņēma līdzi rokas trenējamo mašīnu, kuru Ņina sauca par čīkstuli, un izgāja ārā. Saules apžilbināts, viņš uz mirkli piestājās, pastāvēja, pačīkstināja mašīnu, tad nesteigdamies nogāja pa piegāzi lejā, tur, kur no kūstošā sniega rēgojās resns bluķis. Poperečnijam patika pasēdēt uz tā pirms gulēt iešanas. Sniegs visapkārt bija nomētāts ar papirosu galiem un sērkociņiem. Tagad vairs nebija daudz šī rupjā, netīrā, ar skujām nobārstītā sniega. Lejpus bluķa ar troksni, ar dārdoņu vēla savus duļķainos ūdeņus uzplūdušais strauts. To vērodams, Oļess nogrima domās. Pavasaris šeit taigā bija nevis silts un mīlīgs kā dzimtā Poltavas novada stepēs, bet spēcīgs, nevaldāms, pārdrošs. Blakus cilvēku miteklim mutuļoja strauts, kas visu ziemu klusi slēpās zem ledus un sniega, bet tagad pārvērtās par duļķainu upi. Tā šalkoņa atgādināja tiltam pāri ejoša vilciena dārdus. Šī dārdoņa aizskanēja tālu miklaja, saules sasildītajā, skuju aromata piesātinātajā gaisā.

Poperečnijs sēdēja pašā strauta malā. Smalkas ūdens lāsītes šļakstēja viņam uz sejas un uz rokām. Automašīnas durtiņu blīkšķis, kas atskanēja no augšas, lika viņam nodrebēt. Atskatījies viņš redzēja, ka pavisam tuvu šim mežonīgajam strautam ir viņa zemnīcas durvis. Ņina kāra uz krūmiem izmazgāto veļu. Hanna pa celiņu viegli notipināja no piekalnes. Nogurusi, ar kailu galvu viņa nosēdās vīram blakus un ar lakatiņa stūriem noslaucīja sviedriem norasojušo virsdeguni.

— Uh, nokļuvu gan mājās, mīļais ... Tik daudz darba. Vai tevi, tēv, jel pabaroja te bez manis? Saulīt, — viņa pasauca meitu, — aptekā nu arī klaidoni māmiņu, sameklē kaut ko ēdamu! — Viņa noliecās un noskūpstīja Oļesa slimo roku. — Vai vēl arvien čīkstini? Uz cirtni brauci? Tāpēc es skatos, Borisa motocikls mētājas pie durvīm. Nu, kā viņi bez tevis mocās?

Oļess ar nepacietību gaidīja, kad varēs sievai izstāstīt, kas norisinājies cirtnē, apmainīties ar domām, kas šodien iešāvušās prātā un nedod miera. Taču Hanna, nenogaidījusi atbildi uz saviem jautājumiem, sāka pati stāstīt par nekārtībām, ko viņas atklājušas jaunajās mājās, par to, kā «mājas gari» bāzuši būvdarbu vadītāja degunu «pūslīšos», kas parādījušies uz sienām, kā viņas apstrādājušas apmetēju brigadieri, ko viņas tam sacījušas un ko tas atbildējis. No notikuma ar «pūslīšiem» viņa bez apstājas pārgāja uz dārziņiem, kurus nolemts ierīkot pie mājiņām Putneļu purvā, un ar prieku paziņoja, ka Starosibirskas lauksaimniecības paraug-saimniecība apsolījusi atsūtīt šiem dārziņiem klājeniskas ābelītes.

— Tās klāsies pa zemi, vīsies pa žuburiņiem. Ziemā tās varēs nosegt ar sniegu. Nekāda sala tās nebaidīsies.

Viņi iegāja zemnīcā. Nosēdās pie galda. Mehāniski ar apetīti notiesādama boršču, laikam nemaz nemanīdama, ko ēd, Hanna stāstīja:

— Mēs tāpat arī ķiršus dārziņā iestādīsim. Tiesa, La-mara Kapanadze neieteic, saka, pirmais sals nokodīšot. Bet es tomēr mēģināšu. Apsegsim pa ziemu ... Cik gan jauki pie mums Poltavas novadā, kad dārzos zied ķirši... Viss gluži balts . .. Bet tu tak nemaz neklausies, ko?

— Klausos, klausos, — Oļess pūlējās apslēpt aizvainojuma jūtas aiz smaida, bet smaids iznāca greizs, sasprindzis: doma, kas sākumā pašam likās dīvaina, uzmācās viņam arvien neatlaidīgāk. Pārņemdama iztēli, šī doma prasīja, lai to apspriež, bet Ilanna pļāpā par kaut kādiem ķiršiem un neko negrib saprast.

Oļesu bija saviļņojusi tāda doma. Pirmo reizi mūžā atrazdamies cirtnē kā vērotājs, viņš visu laiku redzēja, cik nevienādi strādā divi vienādi ekskavatori — viņa un kaimiņu ekskavators, kur pie stūres sēdēja mums jau pazīstamais Negatīvs. Parasti līdz Oļesa apziņai tas bija nonācis tikai skaitļos, un — ko tur liegties! — kaut kur sirds dziļumos viņš bija izjutis pat prieku par to, ka viņa puišu izstrāde tik izdevīgi atšķiras no nelaimīgo «negatīvu» izstrādes. Tagad viņš vēroja nevis skaitļus, bet pašus cilvēkus, redzēja, kā tie velti nopūlas, kā nikni noraugās cits uz citu, bet visi kopā — uz savu neprasmīgo priekšnieku un kā, beiguši maiņu, izklīst, cenzdamies neskatīties cits citam acīs.

— Vajadzētu viņiem palīdzēt, — Oļess sacīja brālim.

— Ko tiem var līdzēt, — Boriss iesmējās, — tiem iet tāpat kā Špakiem. Atceries, mums šķērsām iepretim dzīvoja Špaki? Svētkos vienmēr kāvās. Reizēm gadījās, ka Špaku tēvs kliedz vecākajam dēlam: «Saška, pasniedz cirvi!» Vecākais vidējam: «Gricko, tēvs cirvi prasa.» Vidējais jaunākajam: «Jurko, maitasgabals, tēvam cirvis vajadzīgs ...» Tiem palīdzēt var tikai tā: kopā ar Negatīvu jāizmēž no cirtnes, lai mūsu darbu neapkauno.

— Tu runā muļķības! — Oļess sadusmojās uz brāli. — Cilvēki slīkst, bet tu aizej garām.

— Nu, tad būtu ņēmis un palīdzējis.

— Un palīdzēšu . . .

«Palīdzēšu» — to viegli pateikt. Cik reižu jau Oļess bija runājis ar Negatīvu! Tas sācies jau slimnīcā. Arī tagad viņi pārtraukumu laikā ilgi apspriedās. Un atkal Negatīvs klausījās, māja ar galvu, visam piekrita, šo to pat pierakstīja. Bet viss nogrima kā smiltīs, neatstājot pēdas. Un, lūk, šodien no rīta Oļess bija iekāpis kaimiņu ekskavatora kabīnē. Viņš iekāpa un tūlīt sajuta: saņem viņu ar izbrīnu, neizpratni, pat ar naidu.

Negatīva iesārtā seja tumši piesarka. Uz tumšā fona vēl krasāk izcēlās dīvaini baltie, it kā caurspīdīgie mati.

— Pamēģiniet, pamēģiniet, Aleksandr Trifonovič! Izdzeriet malku no man^s glāzītes, — viņš sacīja, negribīgi atbrīvodams vietu.

Kabīnē iestājās sasprindzināts klusums. Pieci pāri acu novēroja ikvienu Oļesa kustību, un Oļess jau juta, ka sakropļotā roka slikti klausa, ka te, svešā mašīnā, ar svešiem ļaudīm nez vai viņam kas iznāks.

— Nu kā, Aleksandr Trifonovič, vai negaršo vis? — Negatīvs jautāja un ar liekuļotu lēnību, kurai cauri izskanēja ļauns prieks, steigšus piebilda: — Lūk, arī man tāpat . . .

Asinis sakāpa Oļesa sejā: atzīties, ka sakauts, parakstīties, ka bezspēcīgs? Tad jau rit par to sāks runāt visās cirtnēs. Nu nē, tas, puis, nenotiks! Saņēmies Oļess centās panākt to harmonisko saplūdumu ar apkalpi un ar mašīnu, kas piešķir darbam īsto skaistumu. Un nekas neiznāca. Roka klausīja arvien sliktāk. Kustības sagādāja asas sāpes.

— Nepārpūlieties, nestrādājiet pāri spēkiem, — skaļi, acīm redzot, ar nolūku, lai visi dzird, ieteica Negatīvs.

Kāds no viņa ļaudīm zobgalīgi norūca:

— Zināma lieta — kad citi mokās, es noplātu rokas.

Oļess pietvīka. Viņš jau saprata: mehānismi nav savesti kārtībā, vadīšana nav noregulēta. Kamēr viss nav kārtībā, nekas nav panākams, un te vēl tā roka. Piecelties un aiziet? Rit pat būs izskandināts pa visām cirtnēm. «Velns parāvis, ko nu lai dara?»

Zobgalīgā balss atkal pateica aiz muguras:

— Svešas lietas mierā liec, citādi tu ķezā tiec.

Oļess tomēr apturēja mašīnu un piecēlās. Negatīvs

stāvēja, nolaidis caurspīdīgo skropstu ierāmētās acis. Pārējie atklāti smīnēja.

— Roka vēl nav sadzijusi, — Poperečnijs ar mokām izdabūja, delnā slaucīdams sviedrus no pieres. Un turpat uzdzirda:

— Te jums nav krējumiņš nosmalstāms.

— Pietiek! Palaidušies mēlē. Jūs tak zināt, ka Aleksandram Trifonovičam darbā dabūta trauma. — Negatīvs ar mokām slēpa savu uzvaras prieku. Reizē ar Poperečniju viņš izkāpa no kabīnes un sāka čukstēt: — Nu, vai pārliecinājāties? Ar tādiem ērgļiem kā jūsējie visu zemi var pārrakņāt. Redziet, kā viņi bez jums ierauj. Bet ar manējiem laikam gan tikai zārkam pakaļ var staigāt.

Viņš runāja klusām, bet kabīni viņa vārdi tomēr aizsniedza. No turienes atskanēja:

— Tavam zārkam pakaļ ar lielāko prieku . . .

Negatīva seja pārplūda kā ar asinīm, ausis pieņēma

biešu krāsu.

— Nu, vai tie nav nelieši, ko? . . . Parazīti, liekēži!

— Kāpēc tā runāt par cilvēkiem! — Oļess ieminējās.

— Cilvēki! Vai tie kādi cilvēki? — Negatīva vārdos izskanēja nemākslotas bēdas. — Es te skaitīju finanses. Aprēķināju peļņu — nu, un «Indijā» sāku būvēt mājiņu . . . Bet vai tad ar šitādiem var ko nopelnīt? Uzcēlu līdz jumtam, bet šīferim naudas nav, logiem — nav... Esmu dimbā ...

«Indija» — tā ļaudis bija iesaukuši individuālo būvētāju ciematu, kas sāka izveidoties galvenā masīva ziemeļos. Oļess tur nekad nebija bijis, bet zināja, ka tāds ir. Bija ierīkota pat autobusa līnija, ko tieši tā sauca: «Būvbedre — Indija».

— Parādos esmu iestidzis līdz ausīm, — Negatīvs žēlojās. — Vai jūs to varat saprast? Bet, ja jūs pastrādātu manā kabīnē ar maniem nejēgām, — jums tūdaļ visas spalvas izkristu kā kanārijputniņam no sliktas barības . . .

Nekad neviens Poperečniju nebija tā aizvainojis: «krējumiņš nosmalstāms», «spalvas izkristu»... Viņš gribēja cilvēkiem palīdzēt, bet tie . . . Atpakaļ neskatīdamies, Oļess aizgāja līdz savai cirtnei, paņēma brāļa motociklu un, traukdamies pa sadangāto ceļu, nikni domāja: «Nebijusi man tā roka, tad es tiem sātaniem parādītu, kā jāstrādā!» Un pēkšņi prātā iešāvās doma: «Bet kā būtu? Varbūt tiešām parādīt? Atstāt savējos Borisa ziņā, pārsēsties uz viņu «drednauta» un parādīt...»

Tur, lejā, pie strauta, kas ar dārdoņu valstīja akmeņus un nesa lauzu, Oļess arvien no jauna atgriezās pie šīs domas. Daudz kas bija pret to. Vai tad viegli atstāt savus puišus — celtniecībā pirmo komunistiskā darba brigādi!... Kā viņš bija lepojies, kad tie brauca viņam līdzi uz Divnojarsku, lai sāktu visu no jauna! Boriss pameta tehnikumu, izstājās no trešā kursa, divi puiši šķīrās no savām meitenēm. Tādi cilvēki! Kā lai no tiem aiziet? Bet komunistiskais darbs taču nozīmē domāt ne tikai par sevi. Puiši jau pieredzējuši, labi sastrādā ar Borisu, bet šie negatīvi . . . Tie tādi kā samilzis augonis — ne pieskarties nevar ... Kā būtu, ja patiešām šiem netīrajiem velniem parādītu, kā viņš krējumiņu smalsta? ...

Lūk, par šīm nemiera pilnajām domām Oļesam arī gribējās jo ātrāk pastāstīt Ilannai, izstāstīt sīki jo sīki, bez steigas, no jauna pārdzīvojot — tagad jau abiem kopā, visu, kas sākumā viņu aizvainojis, pēc tam licis padomāt, bet tagad savaldzinājis. Tā pie viņiem bija parasts. Un tieši tā — sīki jo sīki, notēlodama visu personāžu un pat attēlodama viņu sejas, sieva viņam stāstīja par to, ko šodien pārdzīvojusi.

— Pagaidi druscītiņ, Manna, — viņš jau kuro reizi mēģināja pārtraukt sievas stāstījumu un, pārliecinājies, ka tas neizdodas, izgrūda: — Es nolēmu aiziet no saviem puišiem pie negatīviem. Vai tu saproti to?

Likās, Manna apturēta skrējienā, tāda izteiksme atspoguļojās viņas sejā.

— Tu joko? Kā tas iespējams? — viņa iesaucās, kā vienmēr lielāka uztraukuma brīdī pāriedama uz ukraiņu valodu. — Kāpēc tad?

Kāpēc? To arī pats Oļess šobrīd nezināja. Lēmums bija radies pats par sevi jutu uzpluduma. Taču, vel skaidri neapzinādamies, kāpēc izšķīries par to, viņš jau zināja, ka darīs tieši tā un nevienam neizdosies viņu atrunāt.

— Oļes, Oļcs, — sieva raustīja viņu aiz rokas. — Tu tak joko? Nu, saki: jokoju . . . Puiši tak būs aizvainoti. Viņi tikai par to vien runā: lūk, atgriezīsies Trifonovičs. Nu, kāpēc tev tas vajadzīgs, kāpēc?

— Vai tad cilvēkiem palīdzēt nevajag? — Oļess domīgi atbildēja.

— Nu, kāda velna pēc tev tie negatīvi? Puiši — tie ir kā pašu ģimene. Tu viņus esi izaudzinājis, bet negatīvi? Kāda tev daļa gar tiem? Un tad vēl: neesi tak vairs nekāds jaunais! Par sevi padomā. — Sieva gandrīz vai raudāja.

— Nevajag tā, Hanna, — sacīja Oļess, meklēdams pa kabatām cigareti. Nopūties viņš piebilda: — Tas jau nolemts.

-Oļess izgāja no zemnīcas. Tikai no trešā sērkociņa viņam izdevās aizsmēķēt. «Nu, redz, arī sievai jau zināms. Tagad atliek pats grūtākais — paziņot puišiem,» viņš domāja. Tumsā, satricinādams zemi, dārdēja strauts. Tas, kas pirmīt pavīdēja smadzenēs kā iespēja, kā tēma pārdomām un sarunai ar sievu, tagad bija nostiprinājies. Puiši jau ieīrušies straujūdenī, iztiek bez viņa. Bet negatīvi velk atpakaļ visu cirtni, tie vieni paši neparko nepacelsies, tie zaudējuši ticību, nolaiduši spārnus. Strauta dārdoņa nenomāca arī citas klusākas pavasara skaņas. Biezokni klusi burbuļoja sīks strautiņš, lauzdams sev ceļu uz lielāku ūdeni. No koku galotnēm tumsā vēl arvien plūda nerimstoša, pavasarīgi trauksmaina šalkoņa. Cauri zariem mirgoja vairākas bālganas ugunis, kustēdamās vienā virzienā. Tur Zaļās pilsētiņas iemītnieki brauca uz jaunajām mājām Divnojaras ielā. Noblīkšķēja automašīnas durtiņas. Atskanēja pazīstamas balsis. To vidū izcēlās Borisa balss. Tas pēc sava paraduma, visam mežam skanot, stāstīja kaut ko tādu, kas viņam likās interesants. Oļess steigšus nodzēsa pret nagu cigareti: tādās lietās labāk cirst ar vienu cirtienu. Viņš iemina cigaretes galu dubļos un apņēmīgi devās pretī laternas gaismai, kas slīdēja pa taciņu uz leju. [6]

Dažādi ļaudis dažādi uzņēma dīvaino vēsti par to, ka Oļess Poperečnijs pametis savus slavenos, viņam līdzi atbraukušos puišus un pārgājis brigādē, kuru taisījušies izformēt.

Kad Oļess puišiem to pateica tanī pavasara vakarā, viņi vienkārši neticēja:

— Gribi mūs izāzēt, Aleksandr Trifonovič? Pie negatīviem . . . Atradis ko stāstīt!

— Šodien algas izmaksas diena. Viņi visi kopā aiz-soļoja uz krodziņu. Ej, Trifonovič, viņiem sestā trūkst. Negatīvs taču nedzer: tam kabatā čūla iemetusies.

Makaroničs, zemes rakšanas darbu vadītājs šai iecirknī, saņēmis Poperečnija oficiālo iesniegumu, uzmeta viņam acis un pāris reižu pamirkšķināja rudās skropstas:

— Neredzu loģikas. Cik viņiem trūkst, to jūs, Aleksandr Trifonovič, pārsniedzat ar uzviju. Un ir kaut kā neērti: avīzēs vienmēr — Poperečnijs, Poperečnijs. Un pēkšņi — še tev, Poperečnijs nozudis. Ja jūs uz to pastāvat, es, protams, ziņošu biedram Nadtočijevam, taču ieteicu padomāt, nopietni padomāt.

Nadtočijevs staigāja pa kabinetu, salicis rokas aiz muguras, papiross ka parasti bija pielipis pie apakšējās lūpas; viņš uzklausīja Oļesu ziņkāri. «Kas noteic viņa rīcību?» inženieris centās uzminēt. «Materiālā ieinteresētība? — Izslēgts. Godkārība, slava? Vai jelmaz iespējama lielāka slava, kā viņam un viņa puišiem jau ir? . . . Kas tad īsti?» Palika viens pieņēmums: brālim pašķir plašāku ceļu.

— Boriss Poperečnijs taču jau tā ir spēkavīrs. Samontēsim trešo «Uraļec» un dosim viņam. To es jums apsolu. Bet to negatīvu apkalpi mēs izformēsim .. .

— Jūs domājat, ka brāli velku uz augšu? — Oļess uzminēja inženiera domas. — Veltīgi. Es, Sako Ivano-vič, par viņiem, šiem negatīviem domāju. To jau visvieglāk pateikt: ejiet, sak, ar dieva palīgu pie visiem velniem. Tā parasti arī dara, atpalikušo pat suņi plosa. Nē, tu, sasper tevi jods, atmodini viņu. Lai viņš saprot: jo dziļāka vaga, jo kuplāki kvieši, kā pie mums Ukrainā mēdz teikt.

Inženieris uz mirkli pārtrauca soļošanu pa. kabinetu un aizdedzināja nodzisušo papirosu. Jau trešajā jaunceltnē viņi strādāja kopā. Nadtočijevs zināja, ka šai sirmojošajā gaišmatainajā galvā dažreiz dzimst tādas tehniskas idejas, ka pat inženierim jānoņem cepure Poperečnija priekšā. Šo to, kas Poperečnija puišu izdomāts, jau pieņēmuši konstruktori, kuri modernizē ekskavatoru «Uraļec». Bet tas, kāpēc šis cilvēks atnācis pie viņa tagad, bija nesaprotams, likās pat nejēdzīgs. Nadtočijevam gribējās brīdināt veco paziņu, lai nesper nepareizu soli.

— Es pazīstu šos negatīvus. Brigādē ieviesusies kaut kāda kaitīga, savstarpējas neuzticības un naida sēnīte. Mazā kolektīvā tā ir šausmīga slimība . . .

Poperečnijs sēdēja, noliecis plato pieri, plucināja kviešu krāsas Ūsiņas, un viņa asie vaigu kauli nemierīgi kustējās.

— Sēnīte. Tiesa, ka sēnīte. Bet kā tad cilvēki ar šo sēnīti lai komunismā ieklibo? Vai tur pie vārtiem kaut kāds pašu Pēteris stāvēs ar atslēgu rokā: sak, veselie, nāciet iekšā, bet, kas ar sēnīti, — atpakaļ, utūzī. Mans tēvs mēdza teikt: «Cilvēks, kam vēl tumšs ir prāts, ir kā cirvis, kas nav asināts.» Noasinātu cirvi nesviež projām, to asina. Vai nav tā?

— Bet gadās arī, ka nav vērts asināt. Izdevīgāk sviest projām. Gadās ari cilvēki, ar kuriem noņemties nozīmē tikpat daudz kā iemācīt papagailim izrunāt vēl vienu vārdu. Padomā, Aleksandr Trifonovič, vēlreiz padomā. Kad visu apsvērsi, tad parunāsimies.

Vakarā Nadtočijevs par ekskavatorista nodomu pastāstīja Vjačeslavam Anaņjevičam Petīnam. Tas klausījās domīgi, atvilkdams un laizdams vaļā savu uzroču gumiju. Tā izdeva griezīgu skaņu.

— Nē, to nevar atļaut, — viņš sacīja. — Tādi cilvēki kā Poperečnijs paši sev nepieder. Tie ir celtniecības zelta fonds, tos nedrīkst samainīt sīknaudā. Poperečnijs — tas ir vārds. Tā ir bāka. Un pēkšņi, atdūrusies pret kādiem tur psiholoģiskiem eksperimentiem, bāka nodziest . . . Neprasīs jau no viņa — no jums prasīs: kas atļāvis, kāpēc nav atturēts? Tieši otrādi, mums jārada Poperečnijam labvēlīgi apstākļi, lai viņš varētu sasniegt jaunus un atkal jaunus rekordus. Viņš, kā žurnālisti raksta, ir labā flanga karavīrs, pēc viņa visiem jālīdzinās.

Un pat Kapanadze, kas vienmēr ar prieku atbalstīja ikvienu labu pasākumu, pret Poperečnija nodomu izturējās piesardzīgi.

— Zini ko, draugs, — sacīja partijas organizators, glaudīdams sirmojošās ūsas. — Tu esi labs un labsirdīgs cilvēks, bet . . . Neslēpšu tev: es apspriedīšos ar Veco. Atnāc rīt pulksten četros partijas komitejā, tad paziņošu rezultātu.

Taču iet otrreiz uz partijas komiteju Oļesam nevajadzēja. Vēlu vakarā, kad jaunākie Poperečniji bija ieņēmuši savas dīvainās gultas abus stāvus un vecākie arī jau gatavojās iet pie miera, atskanēja balsis un pie durvīm skaļi pieklauvēja.

— Kas tur ir? — jautāja Hanna, uzmezdama uz pleciem rītakleitu.

— Savējie, savējie, — atskanēja smalka, mazliet piesmakuši balss. — Pelīte, alainīte, un vardīte, kurkstite.

— Laikam Vecais! — Ilanna iesaucās un nozuda aiz priekškara, kas zemnīcas otrā galā aizsedza vecāku gultu.

Plakšinādams basās kājas, Oļess steidzās atvērt durvis. Un patiešām — līdz ar piesātināto meža gaisu, līdz ar strauta čaloņu zemnīcā ielauzās — tieši ielauzās Ļit-vinovs. Un tāpēc tanī tūdaļ kļuva šauri. Vecajam aiz muguras, turēdams rokā žokejcepuri, stāvēja Kapa-nadze.

— Atvaino, draugs, ka mēs tik vēlu, — viņš iesāka.

— Nav ko atvainoties, — Ļitvinovs viņu pārtrauca. — Pie mums, Volgas augštecē, mēdza teikt: kas kopā uz mūrīša pasēdējis, tas vairs nav viesis, bet savējais. Nu, Oļes, kur tu savu pieredzes bagāto paraugsievu esi licis? Es te it kā viņas balsi dzirdēju.

— Es tepatiņās, Fjodor Grigorjevič, — Hanna kā dziedāt nodziedāja, pašķirdama aizkaru un raustīdama džemperi.

— Uh, kāda kupla! Paskat, Oļes, kā tava sieva uzziedējusi.

— Tagad mēs viņu reti dabūjam redzēt, to savu māmiņu, — Oļess atbildēja. — Bez mums uzzied. — Viņš jau bija uzvilcis velteņus kājās un uzmetis uz pleciem šineli.

— Ak, palicis greizsirdīgs. Nu, tas uz labu. Mīlestība bez greizsirdības kā putra bez sāls.

Oļess nepacietīgi uzlūkoja gan Ļitvinovu, gan Kapa-nadzi. Partijas organizators piekrītoši pamāja ar galvu.

— Tad jums jau zināms? — Oļess klusu jautāja Ļit-vinovam.

— Tu, novadniek, esi ieskatījies nākotnē, — Ļitvinovs atteica un domīgi jautāja: — Bet vai atpakaļ nekāpsies? Ie§i taču pa nezināmu ceļu. Vai nenobīsies?

— Nenobīšos, Fjodor Grigorjevič, — Oļess atteica, pūlēdamies nodzēst no sejas laimīgo smaidu.

— Patiesi?

— Patiesi, Fjodor Grigorjevič.

— Laba vista tevi izperējusi... Bet tev, Lado, mans padoms: izvērs šo darbu plaši. Ja dzirkstelei uzspļaus — tā nodzisīs, bet, ja uz to papūtis, — liela uguns uzliesmos .. . Pūt. Bet tev, Oļes, mēs ticam, tu nepievilsi...

.. . Pirms svētkiem «Taigas Ugunīs» parādījās raksts. «Komunisma asni» — tāds bija šā raksta virsraksts. Tanī bija runa par septiņgadi, par mūsu laika vispārīgo augšupeju, par padomju cilvēku entuziasmu, ko izraisījuši milzum lielie plāni. Taču galvenais šai rakstā bija tas, par ko otrā dienā sāka runāt gan kopmītnēs, gan būvbedrēs, gan karjeros, gan autobusos, kas veda ļaudis uz darbu, gan arī rindās pie veikaliem: Oļess Popereč-nijs pametis savus slavenos puišus un aizgājis pie nemākuļiem. Raksta autors nosauca to par cildenu pasākumu, par komunisma asniem un aicināja sekot Pope-rečnija priekšzīmei. Lasot cilvēki kļuva domīgi, un —■ ko tur slēpt — sākās visādi minējumi:

— Ar brāli sanīdies. Tas slimības laikā šo piemānījis, tāpēc salamājušies.

— Nav ne salamājušies nekā, tikai ar varītēm grib ietikt varoņos.

Tie, kas pazina Oļesu, bija strādājuši kopā un paraduši redzēt viņā cilvēku, kurš staigā vienīgi taisnus ceļus, tikai plātīja rokas. Un, kad drīzumā zemes rakšanas darbu pārskatā Borisa Poperečnija puiši bija ieņēmuši vienu no pirmajām vietām celtniecībā, bet Oļesa jaunā brigāde tur nebija pat minēta, tas nogranda kā pērkons no skaidrām debesīm.

— Vēl nav pieradis, nav atguvis spēkus pēc slimības, — daži līdzjūtīgi paskaidroja.

— Pāršāvis pār strīpu, — citi ļauni priecājās.

Bet vairums klusēja, gaidīja, ko rādīs nākotne. [7]

Vasaras vidū uz Oņupes smagi gulās karstums.

Kaut kur netālu no jaunceltnes bija aizdegusies taiga. Tveicīgajā bezvēja laikā dūmi neizklīda, bet plaka pie zemes, plūda pa jaunceļamās pilsētas ielām, piepildīja karjerus, būvbedres un, lēni virmodami, klājās pār upi. Rītos aiz Vērša Pieres parādījās saule — milzīga, tumši sarkana, kā asinīm pielijuši. Kā apaļa nespodra bumba tā kāpa zenītā. Pret dienas vidu tvans kļuva smacīgs, koda acīs, dedzināja rīklē.

No šiem smacīgajiem dūmiem sevišķi dabūja ciest tie ekskavatoru un buldozeru vadītāji, betonētāji un šoferi, kuri sāka aizdambēt upi un gatavojās būvēt tiltu, no kura aizbērt spraugu, lai piespiestu Oņupi atstāt mūžseno gultni, nogriezties pa labi, jaunceļamā ūdenspār-gāzes aizsprosta atverēs, uz nākamās elektrostacijas turbīnām. Tieši šurp, uz šo iecirkni, kas atradās Divno-jaras piekājē, gaisa straumes dzina tik biezus dūmus, ka cilvēkiem dažreiz vajadzēja elpot caur mitru audumu.

Par darbu vadītāju šai atbildīgajā iecirknī pēc Petīna ieteikuma nesen bija iecelts inženieris komjaunietis Marks Aronovičs Beršadskis. Savu kantori viņš bija ierī kojis no riteņiem noceltā dēļu vagoniņā, kādos traktoristi klejo pa laukiem spraigajās ražas novākšanas dienās. Te drūzmējās viss viņa kolektīvs. Bet pats inženieris, apāvis alpīnista zābakus ar biezām zolēm, uzbāzis uz savas mežonīgi kuplo, rudo matu kodeļas mutautiņu ar stūros iesietiem mezgliem, uzkāris plecos lauka somu, kurā glabājās viņam vajadzīgie dokumenti, visu dienu ložņāja pa diabaza un smilšu karjeriem un rēgojās uz dambja. Tepat uz vietas viņš izlēma dažādus jautājumus un darīja to ar tādu degsmi, ka šķita: inženiera satrauktā balss vienlaicīgi atskan no dažādām vietām.

Kad taigas ugunsgrēks sāka rimties un dūmi kļuva tik reti, ka dienā varēja braukt, neieslēdzot prožektorus, uz jaunā inženiera pinkainās galvas uzkrita cita nelaime — sāka celties vasaras plūdi. Tas, protams, bija zināms, ka Sibīrijas upēs, kuru iztekas ir Sajāna kalnu sniegos, vasarā ūdens līmenis strauji ceļas. Darbu veikšanas ap rēķinos tas, protams, bija paredzēts. Taču Beršadskim, kas dzimis un uzaudzis tādā vietā, kur vasarā upēs ūdens izsīkst vai pat izžūst pavisam, bija brīnums par to, bet, kā jau mehāniķim, bija arī baisi redzēt, ka lielā karstumā Oņupe vēl ašāk veļ jau tā straujos ūdeņus un tās līmenis sāk celties.

Traukdamās uz priekšu ar ātrumu, kas pārsniedza sešus metrus sekundē, upe triecās pret dambi, kurš kā zemesrags iestiepās ūdeni, ar rēkoņu sašķēlās pret dia-baza apšuvumu un negribīgi griezās sānis, lauzīdama sasisto plostu baļķus kā sērkociņus.

Stāvēdams dambja galā, Marks Beršadskis mulsi vēroja šo upes trakošanu. Viņš labāk par citiem zināja, ka no milzīgajiem diabaza bluķiem saliktais apšuvums izturēs vēl lielāku spiedienu. Tomēr, kad straume dunēja, mutuļoja, bet zeme trīcēja zem kājām, bija baisi. Un likās dīvaini, kad visu laiku caur dūmaku vīdēja kāds bārdains zvejnieks, kas sēdēja pašā dambja galā pie mutuļojošā ūdens un vienā gabalā vilka no tā ārā dzirkstošas zivis.

Ne jau pats dambis izraisīja nemieru darbu vadītāja sirdī. No dambja gala pāri spraugai vajadzēja uzbūvēt tiltu uz tērauda balstiem, no kura nākamajā gadā jāpabeidz upes aizsprostošana. Sim nolūkam jāpagatavo un jānolaiž zem ūdens kesoni. Un inženieris domāja: kas tas būs par necilvēcīgu darbu, cik gauss, dārgs un cik bīstams! Ja kaut ko neaprēķinās, aizmirsīs kādu nieku, tad tādos, lūk, plūdos būs par to dārgi jāsamaksā.

— Kas tas par spēku! — viņš skaļi pateica, negribot jūsmodams par šo ūdens trakošanu.

Makšķernieks, kas sēdēja pie viņa kājām, neatskatījās, tikai parāva makšķeres kātu un atkal sastinga, kļuva nekustīgs kā akmens, taču šai nekustīgumā bija manāma mednieka sasprindzinātība.

— Nu, ir gan jums upes, tēvocīt! — inženieris turpināja. — Un cik dienas šī jezga turpināsies?

Zvejnieks piecirta. Makšķeres auklas galā sāka raustīties zivs plaukstas lielumā. Bārdainis paņēma makšķeri padusē, nesteigdamies noķēra nemierīgo zivi, noņēma to no āķa un pieliecies ielaida mutuļojošā straumē.

— Kāpēc? — inženieris nenocietās.

— Lai paaugas, — zvejnieks atbildēja. Viņš nesteigdamies pārlaida acis sarunu biedram no alpīnista zābakiem basajās, kalsnajās kājās līdz sārti pietvīkušajai sejai un, acīm redzot, slēpdams smaidu kaut kur bārdas biezoknī, piebilda: — Bet šī jezga, dēliņ, turpināsies tik ilgi, kamēr Sajānos beigsies sniega kušana un upju iztekās debits noslīdēs līdz normālam.

Tad bārdainis uzsprauda uz āķa kukainīti, uzspļāva tam un pasvieda makšķeri aiz putu krēpēm. Taču inženieris paguva pamanīt, ka sarunu biedra zilās acis neskaidras, uzpampušie plakstiņi iesārti, ka prāvās rokas dreb un no viņa vēdī degvīna smaka. «Vēl nogāzīsies, sāks viņu griezt riņķī, un ne gailis pakaļ nedziedās.»

— Starp citu, pilsonīt, te makšķerēt aizliegts, — ne visai pārliecināti pateica Beršadskis.

— Kas aizliedzis? Ar kādu likumu? — Bārdainis pat neatskatījās. — Amatieriem makšķerēšana atļauta visur: kā tekošos, tā stāvošos ūdeņos, izņemot saudzējamās joslas, kas noteiktas vietējo padomju lēmumos. Lūk, tāds ir likums, jaunais cilvēk. — Un, izvilcis makšķeri, viņš, nelikdamies ne zinis, nesteigdamies sāka mainīt ēsmu.

Jaunais cilvēk! Tas nu bija par daudz.

— Klausieties, pilsoni! Es esmu inženieris, esmu šā iecirkņa darbu vadītājs. Es jums pavēlu nekavējoties aiziet no dambja. Saprotat? Te tiek darīts svarīgs darbs. — Zvejnieks pat neatskatījās. Beršadskis noskaitās. — Ejiet projām tūlīt, citādi es pavēlēšu sardzei ...

— Tai tur dāmai, vai? — bārdainis jautāja, pamādams ar galvu uz vagoniņa pusi, kur uz kāpnītēm sēdēja padzīvojusi sieviete ar šuvekli rokās. Tai līdzās, iesānis, pieslieta pie sienas, stāvēja Berdana šautene. — Vai jūs viņai pavēlēsiet dzīt mani projām? Nu, ko tur, paraudzīsimies. Interesanti.

Tagad zvejnieks stāvēja blakus inženierim un skatījās uz to no sava auguma augstumiem. Un, kamēr Marks Beršadskis klusībā meklēja stiprākus vārdus, lai apvaldītu bārdaino nekauņu, tas negaidot mierīgā garā, pat ar tādu kā lēnprātīgas pretimnākšanas pieskaņu balsī jautāja:

— Sakiet labāk — kā jūs domājat upi aizsprostot? Vai tiešām ar sapieru paņēmienu? Cik tad laika nevajadzēs! Un Oņupi nemaz nav iespējams aizsprostot ar sapieru paņēmienu. Redzat, kāda tā ir!

Viņš jautāja to tik vienkārši, lietišķi, ikdienišķi, ka Beršadskim pat neizlikās dīvaini, kā šim bārdainim zināmi hidrotehniskie termini.

— Kāpēc tad ar sapieru paņēmienu? — viņš iecietīgi atjautāja. — Vēl metrus divdesmit pastiepsim dambi, tad — pagaidu tiltu.

— Ar kesonu palīdzību gribat uzcelt?

— Kā tad citādi?

— Kcsoni . . . Bet vai jūs esat padomājuši par to, kā norisināsies darbs kesonos, tādā dziļumā? Divas stundas nolaišanās, divas stundas — darbs, divas — pacelšanās . . . Divu stundu darba diena. Un zem milzīga spiediena. Un upe, redzat, kāda? Tā stundas laikā par pusotra metra palecas uz augšu ... — Svešais runāja nesteigdamies, rūpīgi salocīdams makšķeres kātu.

— Es to visu arī pats zinu, bet citas izejas tehnika pagaidām nezina, — Beršadskis atteica, pats nesaprazdams, kāpēc šis cilvēks, kas ož pēc zivīm, pēc sviedriem, pēc degvīna, neviļus modina viņā cieņu.

— Tehnika jau nu zina gan, tikai jūs diemžēl nezināt, — atteica bārdainis, piesēzdamies uz liela akmens un norādīdams uz vietu sev blakus. Beršadskis apsēdās.

— Vai papīra lapiņa un zīmulis jūsu somā ir? — Inženieris, izņēmis no somas skolēnu burtnīcu un pildspalvu, pasniedza to sarunu biedram. Uai gan rokas bārdainim manāmi drebēja, viņš droši un precīzi sāka uzmest tehnisko shēmu.

— Makaroniču pie tālruņa! — no vagoniņa kliedza.

— Mark Aronovič, vai tad nedzirdaf? Jūs aicina, — atkārtoja meitene ar karodziņiem, ar kuru palīdzību tā deva komandu šoferiem, kas pieveda zemi.

— Makaroničs — tas laikam esat jūs, — sacīja bārdainis, nenovērsdamies no shēmas. — Kāpēc tad neatsaucaties?

— Mans uzvārds ir Beršadskis. Inženieris Marks Aro-novičs Beršadskis, — cik spēdams iespaidīgi stādījās priekšā darbu vadītājs un, salicis rokas rupora veidā, pakliedza uz vagoniņa pusi. — Manis nav, esmu aizbraucis uz pārvaldi, atgriezīšos apmēram pēc pusstundas.

— «Makaroničs», tad izdomā gan! — smīnēdams turpināja bārdainis, un inženieris, ar nepacietību raudzīdamies viņam pār plecu, palaida šo piezīmi gar ausīm.

— Kesoni nav labākā izeja. Kad Starosibirskā būvēja tiltu, cik tad laika patērēja? Nu? Un jūs ar kesonu palīdzību paspēsiet uzbūvēt, kā šejienieši saka, uz burkānu aizgavēni.

— Es, man jāatzīstas, tikko par to domāju. Bet izeja .. .

— Bet izeja ... — Svešais izrāva no burtnīcas lapiņu

un parādīja shēmu. — Lūk, te ir izeja, redziet: cieši noenkurojiet liellaivas vai plostus. No tiem ielaidiet ūdenī betona caurules, salaidumos tās var sametināt vai saskrūvēt. Diametrs — viens metrs. Nolaidiet līdz dibenam. — Bārdainis, rādīdams shēmu, runāja tik pašapzinīgi, kā lasa lekciju profesors, kas pilnīgi pārliecināts, ka viņā uzmanīgi klausās. — Šai vietā spēcīgi vibratori — divi vai trīs. Tie sinhroniski. Ar to palīdzību caurules jāiedzen zemē līdz klinšakmenim, tad jānolaiž svārpsts un jāizurbj diabazs. Tur jāielej betons. Un jums gatava betona kolona — balsts, nekādu kesonu, nekādu pakšu kastu. Nu? *

Viss bija skaidrs un vienkāršs, tik vienkāršs, ka Ber-šadskis pat nobrīnījās, kāpēc viņam pašam tas jau agrāk nav ienācis prātā. Grandiozs priekšlikums! Miljoni! Un galvenais, laika ietaupījums! Laika!

— Likumīgi! — Ar šo vārdiņu, kas pēkšņi iekrita prātā no skolas leksikona, inženieris izteica sajūsmas augstāko pakāpi.

-— Makaroniču atkal pie tālruņa.

— Mark Aronovič! Ko tad jūs, vai atkal nedzirdat? — iesaucās meiča ar karodziņu.

— Visus pie velna, pie joda! — atsaucās inženieris, salicis rokas rupora veidā. — Es klausos, es klausos. — Stāvēdams blakus bārdainim, viņš nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Tas ir viss. Sapratīsiet pēc shēmas, — svešais atbildēja, atdevis burtnīcas lapiņu, un ar steigu sāka bāzt makšķeres daļas brezenta makstī. Tad, izvilcis no ūdens smagu saišķi zivju, viņš sniedza to Beršadskim. — Ņemiet, tas uz iepazīšanos.

Saņēmis dzirkstošās zivis, kas vēl raustījās, Beršad-skis ar brīvo roku paplikšķināja sev pa tām vietām, kur vajadzēja būt kabatām.

— Zivis — tas ir brīnišķīgi! Pēc pliekanās putras, ar kuru mūs cienā ēdnīcā ... Bet man, kā liekas ... nav līdzi naudas.

— Nekas, pagaidīšu . . . Jūs paliekat parādā piecas kapeikas.

— Mark Aronovič, «pie velna, pie joda» neder, tā ir priekšniecība, biedrs Nadtočijevs. Viņš dusmojas.

— Atvainojiet, lūdzu. Es tūlīt, vienu mirkli. — Un ar rasējumu vienā, ar zivīm otrā rokā Beršadskis, lēkdams no akmens uz akmens, veikli manevrēdams starp pašizkrāvējiem, metās uz savu kantori. Viņš iedrāzās vago-niņā, satvēra klausuli un, pat nesasveicinājies ar Nad-točijevu, sāka juku jukām izklāstīt svešā priekšlikumu. Viņš nosauca to par ģeniālu.

— Dzirdiet, Makaronič, tā nu ir brīvmākslinieka svilpošana, — klausulē skanēja zobgalīga balss. — Es uztveru tikai pamatmelodiju un arī to neskaidri. Ziniet ko, dēls, ņemiet pie rokas jūsu ģēniju un nāciet abi pie manis. Ir vēl ari citas darīšanas.

Ziemas notikums nebija atstājis redzamas pēdas šo divu cilvēku attiecībās, un, lai gan rājiens vēl arvien greznoja Nadtočijeva personīgo lietu, viņš tāpat kā senāk izturējās pret skaļo, jūsmīgo Beršadski ar jautrības pilnu simpātiju.

Tieši no vagoniņa, nemeklēdams kāpnes, Beršadskis nolēca zemē. No trieciena aukla pārtrūka, un resnās, kā spoles apaļās zivis sabira smiltīs. Dambja rags un urkšķošie pašizkrāvēji neskaidri vīdēja dūmakā. Bet zvejnieks nebija redzams. Tas nemanot bija nozudis, un ne šoferi, ne sardze ar šuvekli, ne meiča ar karodziņu nevarēja pateikt, kur tas palicis. Nozudis tāpat, kā ieradies, dīvaini, negaidīti, kā cilvēki parādās un izgaist tikai sapņos. Un patiešām — viss atgādināja sapni, lai gan zivis locījās smiltīs un uzmetums bija rokā.

Svešā priekšlikums bija tik skaidrs, ka Nadtočijevs, uzmetis acis shēmai, uzreiz varēja novērtēt tā nozīmi.

— Asprātīgi, — viņš sacīja, panācies no galda kabineta vidū un iesācis parasto soļošanu. — Gaužām asprātīgi, kā saka mūsu Vecais. Patiesi, Makaronič, tas ir taisni lieliski! ... Un paraugiet, cik stingra roka un cik lietpratīgi! Protams, tas ir hidrotehniķis un vēl tiltu cēlājs ar lielu pieredzi. Bet galvenais — iedevis un pats nozudis. Pat parakstījies nav . .. Dīvaini . . . Taisni tīrā mistika! Būtu vismaz viņa uzvārdu uzzinājis!

— Es, zināt, pat par zivīm paliku viņam parada. Viņš

man zivis iedeva . . .

— Par piecām kapeikām?! — Nadtočijevs iesaucās, pārtraucis savu soļošanu pa istabu. — Tāds liels, zilām acīm, ar varenu bārdu?

— Jūs viņu pazīstat?

— Nu jums jāizmaksā pudele konjaka un pelmeņi. Vai dzirdat? Tos tepat «Indijā» kāda vietējā zemniece lieliski gatavo . . . Tas ir Djuževs, «Sarkanā arāja» mehāniķis . . . Vai degvīna smaka no viņa vēdīja? Nu, protams, ka viņš. Jūs esat apžēlots. Uzskatiet, ka esat lēti ticis cauri, — Nadtočijevs atkal sāka soļot pa kabinetu. — Prasmīga roka... Šie rasējumu šifri. No kurienes?... Es ar viņu esmu bijis medībās. Lieliski šauj, bet, ja viņš ar šauteni vai makšķeri rokā, tas nozīmē — sasniedzis augstāko grādu: viņam uznākusi dzeršanas lēkme, bet medījumu viņš atdod par piecām kapeikām tiem, kas iepatikusies . . . Re, pat vektorus uzvilcis! — Nadtočijevs apgrieza lapiņai otru pusi un izbrīnījies skaļi izlasīja: — «Mana mīļā, dārgā, bužainā Vikiņ! Es tā . . .»

Beršadska teterainā seja pietvīka, viņš izrāva papīra lapiņu, trakā steigā saplēsa to sīkos gabaliņos un nosvieda zemē.

— Kā jums nav kauna lasīt otra vēstules ...

— Un kā jums, Makaronič, nav kauna plēst otra uzmetumu un vēl ļoti svarīgu?

Uz mirkli viņi abi sastinga, noliekušies pār papīra gabaliņiem. Beršadskis nometās uz grīdas un sāka tos uzlasīt.

— Nepūlieties, te viss skaidrs arī bez uzmetuma. Taču mīļajai, bužainajai Vikiņai vakaru nāksies pavadīt vienai. Darba sadalījums būs tāds: jūs no jauna izgatavosiet rasējumu, bet es sameklēšu Djuževu. Ar mieru? Norunāts. Un sestdienas vakarā dosimies uz «Indiju». Jums jāizmaksā pelmeņi . . .

Tomēr izrādījās, ka sameklēt Djuževu nemaz nav tik vienkārši. Sakari ar Jaunkrjaževu — tā saucās jaunais ciems, kas ne visai sen bija izvietojies Straujupes stāvajā krastā — vēl nebija pastāvīgi. Tikai vēlu vakarā sazvanījis «Sarkano araju», Nadtočijevs palūdza pie tālruņa mehāniķi.

— Kas ta pēc viņa prasa? — klausulē atskanēja zēna balss.

— No celtniecības, no Divnojarskas. Nadtočijevs prasa. — Klausulē kāds noelsās. Tad Nadtočijevs uzdzirda steigā pateiktus vārdus: «Pāvelu Vasiļiču sauc,— ko lai saka? Labs ir.»

— Hei jūs, vai vēl aizvien pie klausules sēžat? Tad re, stāsta, ka biedrs Djuževs esot komandējumā.

— Kur tad? — Nadtočijevs jautāja un atkal dzirdēja čukstus: «Prasa, kur? Tāds uzbāzīgs.»

— Hei jūs, viņš, Djuževs, tālā komandējumā, aizbraucis pēc motoriem . . .

Nadtočijevs saprata — tam nabagam vēl arvien dzēruma kaite — un pabrīnījās, cik tie kolhoznieki rūpīgi slēpj no citiem šo sava mehāniķa netikumu.

Djuževa ideja tomēr bija tik skaidra, ka to varēja apspriest arī bez autora klātbūtnes. Otrā rītā Beršadskis un Nadtočijevs iepazīstināja ar to Petīnu. Tas paņēma rasējumu, kuru Beršadskis pa nakti bija rūpīgi pagatavojis, izlasīja bez paskaidrojumiem un, kā Nadtočije-vam šķita, par kaut ko pabrīnījās.

— Interesanti, ļoti interesanti, — viņš it kā pie sevis norūca. — Pazaļš, protams, bet ideja ... — Un, pašķielējis uz Nadtočijeva pusi, ar uzsvaru pateica: — Es vienmēr esmu apgalvojis, ka Marks Aronovičs ir apdāvināts, daudzsološs inženieris. Šoreiz, kā liekas, arī jūs, Sako Ivanovič, tam piekrītat.

— Es neesmu autors, — atsaucās Beršadskis, nosarkdams tā, ka viņa sejā nozuda visi lielkalibra vasaras raibumi. — Es tikai pārrasēju cita uzmetumu.

— Ak tā! — Petīns novilka vienmuļā balsī, bet Nad-točijevam, kas uzmanīja katru viņa kustību, katru balss intonāciju, likās, ka iekšēji viņš sasprindzis un cenšas to slēpt. — Un kas tad ir autors? — Petīns vienaldzīgi jautāja.

— Te viens, nu taisni ģeniāls vīrs ... — Beršadskis ar sajūsmu iesāka. — Sēd dambja galā ar makšķeri... Tik lieliska doma, un pat nepateica savu uzvārdu ...

— Nepateica uzvārdu?

— Viņa uzvārds ir Djuževs, — sacīja Nadtočijevs, cieši raudzīdamies Petīna melnajās acīs. Nepārvaramais naids pret šo nosvērto, neizprotamo cilvēku uzvedināja uz domām, ka viņu kaut kas pārsteidzis, saviļņojis un tam sakars ar projektu vai tā autoru. — Viņa uzvārds ir Djuževs, — Nadtočijevs atkārtoja un ar prieku ievēroja, ka tumšais plakstiņš sarunu biedra mierīgajā sejā tikko manāmi raustās.

— Djuževs? — Petīns pārjautāja. Viņa balss skanēja parasti, neizteiksmīgi. — Nu, un kas viņš tāds ir, šis, kā jūs teicāt, Djuževs? Ko viņš te dara? . . .

— Viņš ir vietējais. Kolhoza mehāniķis ... Saprotiet, sēd cilvēks dambja galā ar makšķeri . . . Jūs neticēsiet, to visu viņš uzmeta piecu minūšu laikā uz manas lauka somas . ..

— Bet kas viņam vārdā — šim mehāniķim? — Petīns steidzīgi jautāja, taču it kā attapies apdzisušā balsī pats atsauca šo jautājumu. — Kaut gan, kāda tam nozīme, atstājiet rasējumu man, es padomāšu, apspriedīšos ar biedriem.

— Kas tur ko apspriesties! — jaunais inženieris iesaucās.

— Dārgais Mark Aronovič, es esmu padomju inženieru skolas pārstāvis. Esmu komunists, — Petīns atteica pacietīgi vēlīgā balsī. — Man nav tiesību ne noraidīt, — skatiens uz Nadtočijeva pusi, — ne pieņemt,— skatiens uz Beršadska pusi, — pirms neesmu apdomājis, apsvēris un apspriedies. — Viņš apņēmīgi nolika pie malas saritināto rasējumu un pievērsās Nadtočijevam. — Izrādās, ka man, Sako Ivanovič, diemžēl vēlreiz bijusi taisnība. Vecākais Poperečnijs neizstrādā pat parasto normu, nemaz nerunājot par saistībām! Kauna lieta! Te mani intervēja kāds Maskavas korespondents, un, protams, pirmais jautājums bija: kā veicas slavenajam Poperečnijam? Labi vēl, ka mums divi Poperečniji un viens no tiem nav nekāds sapņotājs, bet ir prātīgs cilvēks. Redziet, kas iznāk, kad emocijas stājas aprēķina vietā. Raķešu laikmetā kavalērists ar zobenu izskatās ne tikai smieklīgs, bet nožēlojams . . . Aprēķins, tikai aprēķins! — Petīns piecēlās. — Atstājiet uzmetumu, es to izstudēšu.

Kopš kāda laika Krasta ielā, kas patiesībā vēl nebija Krasta iela, lai gan jau izveidojusies par nelielu koka namiņu ielu, mājā numurs 2 valdīja kārtība.

Petroviča istabā pie garāžas tagad mitinājās padzīvojis laulāto pāris: vīrs — noteikts, akurāts, piesardzīgs cilvēks — bija Oņhesa celtniecības vadītāja šoferis; sieva — arī kārtīga, arī klusa un strādīga sieviete — uzkopa istabas, gatavoja ēdienu, mazgāja veļu, vārdu sakot, apkopa vientuļā cilvēka saimniecību, kuru līdz šim šā tā, tikai ar troksni, ar jokiem un pieteicieniem bija vadījis Petrovičs.

Aizvadījusi priekšnieku darbā, šī sieviete ņēmās mēzt, tīrīt, izdauzīt putekļus no pūkainā samta portjerām, apslaucīt gleznu zeltītos ietvarus, pret kuriem viņa izturējās ar bijīgu cieņu. Pat vecā vēderīgā svaru bumba, ar kuru Ļitvinovs rītos balkonā vingroja, bija noberzta ar smilšpapīru tā, ka spīdēja, un novietota uz speciāla paklājiņa.

Laulātie draugi bija apzinīgi, godīgi ļaudis. Uz neilgu laiku atbraukusī Ļitvinova sieva Stepanida Jemeļja-novna viņus tūdaļ pienācīgi novērtēja. Bet viņš pats garlaikojās bez sava jautrā, bezbēdīgā un mazliet blēdīgā Petroviča. Māja, kurā tagad katrai lietai bija sava vieta, viņu nevaldzināja. Tā izraisīja skumjas, bet strādīgais laulātais pāris — neskaidras, nepamatotas dusmas.

Kāpēc? Kas īsti noticis? Viens šoferis nomainījis otru. Nopietni ļaudis sākuši rūpēties par viņu. Ir jau laiks, vecums tāds, kad ikviens dzīves sīkums kļūst nozīmīgs. Pats taču arvien jokojis, ka Petrovičs — kaut kas līdzīgs Rietumu Berlīnei, pagājušā kara rudiments. Un aizgājis Petrovičs patiesi pēc paša vēlēšanās, ar labu prātu, bez naida. Kas tad tev vainas, strādnieku šķira? — kā mēdz teikt Stepanida Jemeļjanovna. Tā kādā jaukā vasaras vakarā domāja Ļitvinovs, sēdēdams uz terases kāpnītēm, kas kādreiz novedīs pie jūras, bet pagaidām izbeidzās garas zāles biezoknī. Gaiss bija kļuvis tīrs, atguvis dzidrumu, kas te bija aizmirsts, kad taigas ugunsgrēks tuvojās jaunceltnei. Meža strēmele jau kļuvusi retāka, jo kokus sāka vākt ārā no nākamās jūras gultnes; no balkona nu varēja redzēt mājiņu virtenes jaunajā pilsētā. Tagad, kad dzīvojamo māju celtniecības kombināts bija uzkrājis spēkus, mājas sāka augt kā sēnes pēc lietus. Ja senāk Ļitvinovs, iznācis terasē, varēja saskaitīt pāris jaunu māju, tad tagad, kad bija izgaisis dūmu aizsegs, viņš ieraudzīja vairākus tikko radušos kvartālus, kas krasi izcēlās uz zaļā fona. Viņš priecājās par šiem jaunajiem kvartāliem: aug, aug mana Divnojarska!

īsta prieka tomēr nebija. Ēdamistabā šķindēja trauki: tur tika klāts vakariņu galds. Atpakaļ neskatīdamies, Ļitvinovs skaidri iedomājās, kā šofera sieva, apsējusi baltu iestīvinātu priekšautu, liek uz galda nažus, dakšiņas un šķīvjus. Un viņam pēkšņi iešāvās prātā: «Kā tur jūtas mans Pctrovičs ģimenes cilvēka lomā?» Un tūdaļ viņš sadusmojās: «Nu, kāpēc tas Petrovičs tev neiziet no prāta? Kas viņš tev ir — dēls vai mazdēls? Patstāvīgs cilvēks, slīpēts zellis caur un cauri, kas kuru katru ap stūri apvedīs un otrādi apgriezīs ...»

— Fjodor Grigorjevič, laiks ēst vakariņas, — klusu, bet neatlaidīgi pateica sievietes balss.

Galds apklāts ar tīru galdautu, naži, dakšiņas un šķīvji mirdzēt mirdz. Tie katrs savai vajadzībai un savā vietā. Maizes šķīvis apklāts ar salveti. Karafīte ar degvīnu pat nosvīdusi: tā tikko izņemta no ledus skapja. Kristāla glāzīte dzirkstī un izskatās zilgana. Pat kārbiņa ar vitamīniem — arī tā pie rokas. Bet ēst un dzert negribas. Kaut kā paurbinājis ar dakšiņu vienu, otru, trešo ēdienu, Ļitvinovs nometa saņurcīto salveti un piecēlās.

— Nu, ko tas nozīmē? Atkal nekā neēdāt. Stepanida Jemeļjanovna uz mani dusmosies, ka jūs slikti baroju,— pārmetoši sacīja ar priekšautiņu apsējusies sieviete. — Jums vajadzētu aiziet pie ārsta. Ko tas nozīmē, cilvēks cauru dienu strādā tādu darbu un neko neēd. Neesat jau vairs nekāds jaunais!

Jaunais! Tā tikai vēl trūka, lai atgādinātu viņa vecumu. Vecums pats arvien biežāk atgādina par sevi. Šis smagais nogurums vakaros, šī aizdusa. Uz vakara pusi esi tā nomocījies, it kā plostus no sēres būtu vilcis ūdenī .. . Vecums! Bet kāda tur daļa vecumam? Vienkārši nogurums... Nu, nekas, nekas! Oņupi aizsprostosim, darba karstums būs garām, tad abi ar Stepanidu aizbrauksim uz Kislovodsku. Gaiss! Čūkstošie burbulīši pakutinās miesu. Un atkal viss būs kārtībā.

Ļitvinovs iziet terasē un, dusmīgi apgājis ar līkumu guļamkrēslam, kas viņam te nolikts, nosēžas uz kāpnītēm. Tveicīgā diena dziest. Saule apzeltī tikai pašu garāko egļu smailās galotnes. No taigas, visu ietīdama, tuvojas bieza, mikla, krēslaina zilgme. Un nez kāpēc nāk prātā, ka tieši šādā tveicīgā bezmākoņu vakarā, kad pie debesīm katra zvaigzne mirdzēja tik spoži kā naudas gabals, norisinājās pats šausmīgākais notikums inženiera Ļitvinova mūžā. Vācu tanki mīdīja briestošo labību. Pavisam tuvu dārdēja prettanku lielgabalu īsās zalves. Jfaur pārgāzēs šķietu izkāstais Dņepras ūdens dzirkstīja saulrieta staros kā kausēts stikls. Likās, šī rāmā, vienmērīgā, kopš jaunības dienām pazīstamā ūdens šalkoņa būtu Dņeprohesa veselīgā elpa. Un kara inženierim Ļit-vinovam. kas ar saviem sapieriem jau bija nostaigājis simtiem kilometru pa sāpju pilnajiem atkāpšanās ceļiem, iedvesa bailes nevis tuvās kaujas artilērijas dārdi, bet šī mierīgā šalkoņa, kurā klausoties bija aizritējuši viņa mūža labākie gadi. Viņam, kas cēlis šo lielisko aizsprostu, viņam, kas pazina to kā paša rokām būvētu māju, viņam bija pavēlēts piedalīties tā iznīcināšanā, lai valsts lepnums nekļūtu par hitleriešu trofeju.

Juzdams tādu dīvainu stingumu, kā ļaunā sapnī Ļitvinovs rādīja sapieriem aizsprosta vārīgākās vietas, deva komandu spridzinātājiem. Un, kad sprādziena šaltis, satricinājušas zemi, vienlaikus dažādās vietās uzšāvās gaisā pret krēslojošajām debesīm un ūdens, kā izbrīnījies par negaidīto brīvību, mirkli nogaidījis, ar mežonīgu gaviļu pilnu prieku bangojošām straumēm gāzās izsistajos robos, Ļitvinovs, atpakaļ neskatīdamies, sekoja savai daļai, kas jau bija attālinājusies. Siltās smiltis, kurās grima kājas, gausi čirkstēja. Tad zem kājām iedunējās norasojis asfalts. Uzlēca mēness. Tikai šaura maliņa, kā šķemba, it kā sprādziens arī to būtu iedragājis. Dņepra jau bija tālu aiz muguras, bet Ļitvinovs vēl arvien gāja kā pa sapņiem, un ausīs skanēja brīvi atguvušā ūdens ļauni priecīgā rēkoņa. Un nez kāpēc viņam nāca prātā gadījums: kad savā laikā ūdens sāka pārņemt salas, kur kādreiz pulcējušies aizkrācieši, vecs

zinātnieks metās no klints Dņeprā. Toreiz komjaunietis Ļitvinovs domāja: truls, negants nacionālisms, veca cilvēka muļķība. Ai, kā tagad kara inženieris Ļitvinovs saprata šo veco viru! Dņeprohess drupās! Viņš pats piedalījies tā iznīcināšanā. Vācieši iebrukuši Kreisā krasta Ukrainā. Vai ir vērts dzīvot? Kāpēc jādzīvo? Varbūt darīt tāpat kā tam zinātniekam — pēc šausmīgās pavēles izpildīšanas mesties uz galvas no aizsprosta lejā, lai neko neredzētu un vairs neko nezinātu? . . .

Tā viņš gāja izvalkātos brezenta zābakos cauri nobradātiem kviešu laukiem, kur karš iepēdojis daudz ceļu. Bija iestājies klusums, tikai kaut kur pa labi dobji dunēja zenīta lielgabali. Noputējušas kravas mašīnas ar karaspēka daļas mantām virzījās uz priekšu ar nevienādiem intervāliem. Smagi soļoja sapieri, viņu lāpstiņas sitās pret šauteņu laidēm. Lielgabali iedunējās aizmugurē: laikam kādas daļas vēl cīnījās Dņepras palienē, mēģinādamas aizsegt atkāpšanos. Bet pie debesīm visapkārt, kur vien acis met, liesmoja tumši sarkana blāzma. Ļitvinovs sakoda zobus: «Nolādētais laiks, viss brūk kopā. Cik labi būtu, ja kāds šāviņš nokristu tepat līdzās. Vai tad nav labāk acumirklīga nāve nekā. šis caur labību iemītais ceļš, kas ved valsts iekšienē? ...»

Cik ilgi Ļitvinovs bija nostaigājis tādā dvēseles sastingumā, viņš nezināja. Viņš pat neatskatījās, kad kāda mašīna, piebraukusi blakus, pielaikojās viņa soļiem.

— Biedri komandieri, biedri inženiermajor, — atskanēja kāda balss. Tad iekaucās sirēna, Ļitvinovs nodrebēja. Jauna, enerģiska balss bija dzirdama no mašīnas. — Biedri komandieri, sēdieties, es pavedīšu.

— Uz kurieni? — Ļitvinovs jautāja, truli ieurbies ar acīm jaunā, mirdzošā «emkā», kas turējās viņam blakus.

— Kur pavēlēsiet, — dzīvespriecīgi atsaucās balss no mašīnas.

Tas tā pārsteidza Ļitvinovu, ka viņš, neko nedomādams, iesēdās mašīnā. Tanī stipri oda pēc benzīna, ābo liem un medus. Un tiešām — uz aizmugures sēdekļa at radās liels maiss, pilns ar āboliem, kas, mašīnai braucol pa grambām, sulīgi gurkstēja. Uz grīdas stāvēja spai nītis. No tā rēgojās rāmīši ar biezām medus kārēm.

— Varbūt jums gribas ēst? Droši vien neesat kārtīgi paēdis vakariņas?

Vakariņas! Vai viņš ir ārprātīgs, vai? Kā nu kaut kas tāds var ienākt prātā! Ļitvinovs izbrīnījies uzlūkoja šoferi. Neliela auguma, plecīgs, ar sārtu seju, melnām uzacīm, vēl tīrais puika, tomēr stingri sēd pie stūres. Viņa apaļie vaigi vai plīst aiz veselības. Tā bija pirmā dzīvespriecīgā seja, ko Ļitvinovs redzēja tanīs sāpju pilnajās dienās.

— Kur lu tāds esi radies?

— Es no Ļvovas, — šoferis atbildēja tādā tonī, kā mēdz teikt: «Es tepat no tuvējās sādžas.»

— Un kam pieder mašīna?

— Tagad jums, biedri inženiermajor.

— Kā tā? . . . Ko tu mani muļķo?

— Nebūt ne, nemaz nemuļķoju. Tā nepiederēja nevienam, tagad jūs to mobilizējāt savā daļā. — Acis šoferim bija lielas, izvelblas, tumšas. Šķita, ka tanīs reiz uz visiem laikiem iemitinājušies nebēdnīgi smiekliņi, kas nav nodzisuši arī šobrīd, kad priekšā un aizmugurē dārd lielgabali, kad pār leknajiem, kāpurķēžu izdangātajiem laukiem gandrīz vai rotaļājas balta un tumši sarkana blāzma un armija atkāpdamās veļas kā lavīna, zaudēdama spēkus aiz karstuma, putekļiem un neskaidrības.

— Vai dokumenti ir?

— Tieši tā! Tagad jau labāk galvu pazaudēt nekā dokumentus, — šoferis nozīmīgi pamirkšķināja.

Dokumenti bija kārtībā, un to īpašnieks, kuru vēlāk, par spīti viņa jaunībai, inženieris majors un līdz ar to visa daļa nez kāpēc sāka godāt par Petroviču, izstāstīja, kas ar viņu atgadījies, un tas jau nebija nekas sevišķs. Evakuējies no Ļvovas kopā ar priekšnieku — kāda tresta direktoru. Pa priekšu braukusi kravas mašīna ar direktora mantām. Uz ceļa vairākkārt tikušas mestas bumbas. Apraduši kā ar bumbām, tā ar zirgu līķiem, kas uzpūtušies gulējuši ceļa malā, ar degošām mašīnām un ciemiem, no kuriem pāri palikušas tikai krāsnis. Kad jau bijuši netālu no Dņepras, pa bēgļu straumi izplatījusies ziņa: fronte pārrauta. Vācu tanki kaut kur līdzās, varbūt pat priekšā . . . Sākusies panika. Un kā par spīti uz dambja milzīgs sastrēgums. Mēģinādams pabraukt tam garām, Petrovičs nobrucis lejā, mašīna

divas reizes metusi kūleni, taču palikusi neskarta, tikai apvēlusies uz sāniem. Ari pasažieri tikuši sveikā cauri.

Priekšnieks pārbijies un atteicies gaidīt, kamēr izdodas mašīnu dabūt uz riteņiem. Viņš pametis savu nabaga «emku» un pārsēdies kravas mašīnā... Lai nu viens padomā tikai, pamest vāciešiem jaunu mašīnu! Lielisku, speciāla izlaiduma mašīnu, kuru redzot visi Ļvovas šoferi aiz skaudības vai prātu zaudējuši! ... Lika drusciņ pagaidīt!

Petrovičs novēlējis priekšniekam laimīgu laišanos lapās, pats noslēpies labībā, lai savējie nesašauj, domādami, ka viņš grib pārsviesties pie ienaidniekiem. Un, kad bēdīgā straume aizplūdusi, kad aizvesti garām putekļiem apvēlušies lielgabali, kas steigušies kaut kur uz jaunām pozīcijām, un ceļš atbrīvojies, Petrovičs pagatavojis no kārtīm kaut kādu ierīci, ar tās palīdzību nostādījis mašīnu uz riteņiem un, lai patiešām nenotvertu vācieši vai satraukumā nesašautu savējie, virzījies uz austrumiem pa laukiem, izvairīdamies no lieliem un maziem ceļiem. Par izglābto mašīnu viņš stāstīja ar tādu mīlestību kā par dzīvu radību, bet par priekšnieku, kas to pametis, — ar nicīgu iecietību un par karu — kā par kaut ko ļaunu, pretīgu, kas gan nav nekas neparasts.

Stāstīdams puisis viltīgi blisināja tumšās acis un pabeidza savu stāstu ar priekšlikumu:

— Mobilizējiet mūs abus ar «emku». Jūs redzēsiet, mēs abi jums noderēsim. — Un klusām piebilda: — Man bagāžas novietnē kādi desmit kilogrami šķiņķa un divi pusstopi. — Padomājis viņš vēl piemetināja: — Es protu fotografēt un dziedu dziesmas . . .

Un negaidot viņa jaunā balss klusām iesāka: — «Eh, tanī kalnā pļāvēji pļauj». Viņa balss ugunsgrēku atblāzmas cauraustajā tumsā skanēja tikpat neticami kā vakara dziesnā kāda putna balss kara izbradātā labības laukā . ..

Tā spēcīgo smaržu piesātinātā, karstā, smacīgā agrā rudens nakts bija ļoti līdzīga šai naktij, kura patlaban nolaidās pār Divnojarsku. Tāpat kā toreiz, pārņēmusi visu debess pusi, liesmo blāzma, un tāpat pie apvāršņa plaiksnās īsi uzliesmojumi. Tikai tagad blāzma nav asinssarkana, bet ir bālgana, elektriska, un mirgo nevis

arjergarda šāvienu atblāzma, bet elektriskās metināšanas zilganais atspulgs.

— Jā gan, tā ir patiesība, kad saka: frontes draudzība nerūs, — Ļitvinovs skaļi pateica un krekstēdams cēlās augšā no kāpnītēm. Bet, mazliet padomājis, viņš atkal nosēdās. Kā visi cilvēki, kam daudz iznācis karot, viņš ienīda karu, bet viņam patika atcerēties frontes klaiņošanu ...

Petrovičs šodien pa tālruni bija palūdzis atļauju vakarā iegriezties pēc ģitāras. Un, lūk, gadi, kurus viņi bija pavadījuši kopā, gan braukdami pa rūgto atkāpšanās ceļu no Dņepras līdz Volgai, gan ejot uzbrukumā pa bezgalīgi izplūdušajiem Ukrainas dubļiem, pa Polijas lauku ceļiem, pa lieliskajām Čehoslovakijas šosejām un Vācijas platajām automaģistrālēm, — viss šis ceļš kā atdzīvojies iznira acu priekšā. Uz kara beigām inženiera — pulkveža Ļitvinova daļa jau bija bagāta ar tehniku. Pat vadu komandieri bija iegādājušies lepnas mašīnas. Bet Ļitvinovu vēl arvien vadāja tas pats star-šina Petrovičs tanī pašā «emkā», kas bija nokrāsota slīpām gaišzaļām un tumšzaļām svītrām, tāpēc izskatījās pēc nobrieduša arbūza. Viņi brauca «emkā» tik ilgi, kamēr tā, pārceļoties pār Oderu, no sapieru uzceltā prāmja iegāzās upē. Pēc tam, pārsēdušies lepnā trofeju «horhā», viņi vēl ilgi skuma pēc savas «emkas»: «Bija laba mašīna» . . .

— Fjodor Grigorjevič, vai jums vairāk nekā nevajag? Es eju gulēt. — To sacīja mājstrādniece, kas jau bija noņēmusi priekšautu.

— Jā, jā, lūdzu. Saldus sapņus, — ar līksmu atvieglojuma sajūtu atsaucās celtniecības vadītājs.

. . . Tieši no kara, jau ģenerāļa formas tērpā, inženieris Ļitvinovs bija devies atjaunot Dņeprohesu. Pēc tam, nomainījis formu, viņš strādāja citās celtniecībās — auslrumos, dienvidos, ziemeļos. Petrovičs kā senāk vadāja viņu, dzīvoja ar viņu zem viena jumta, rūpējās par viņu — bija šoferis, sevišķu uzdevumu izpildītājs un draugs.

Hidroceltnieku vidū Ļitvinovs bija izslavēts kā dvēseļu pazinējs, kas prot izdresēt visspītīgākā rakstura cilvēkus. Bet šis mazliet lācīgais, taču izmanīgais puisis palika arvien tas pats dzīves vieglā varianta cienītājs.

«Visi mācās, iegūst kvalifikāciju, aug, tev laika, cik uziet, — būtu jel mācījies,» Ļitvinovs mēdza viņu mudināt. Un saņēma atbildi: «Kāpēc? No pārliecīgas mācīšanās tāpat kā no stipras tējas zūd sejas krāsa. Ko tad es ar diplomu — mušas sitīšu, vai? Bet šofera darbā lai liek man pretī jebkuru inženieri, ar kreiso roku pieveikšu. Vai nav tā?» Un tā tas bija.

— Nu, kā tev klājas? — Tie bija pirmie vārdi, kurus Ļitvinovs pateica, atvēris Petrovičam durvis.

— Labāk par visiem! — braši atteica Petrovičs, rūpīgi noslaucīdams kājas uz kāju slaukāmā, ko senāk nebija darījis, un, ar interesi skatīdamies apkārt, savukārt jautāja: — Bet kas jums te jauns? — Un ar savām īsajām, veiklajām kājām viņš izskrēja cauri visām istabām. Tad apstājās. Nopūtās. — Pilnīga kārtība, tīrība!

Petrovičs bija kļuvis vājāks. Vecie «izejamie» svārki kuļājās. Apaļā seja kļuvusi bālāka, arī šķelmīgais smai-diņš it kā apdzisis, nebija vairs tik starojošs.

— Nu, pildīt mehāniķa pienākumus garāžā nav vis tik viegli kā pie parādes durvīm lasīt spiegu romānus?

— He, tā esot garāža — divdesmit mašīnas! — Petrovičs nicīgi saviebās. — Stacija Remdenā — ne auksta, ne karsta. Bet mana Marija Fiļipovna . . . Jums vajadzētu tādu, tad laikam pie svaru bumbām neķertos: pa vienu dēlīti uz pirkstu galiņiem staigāju. — Viņš paņēma ģitāru, kas bija iznesta no kabineta, ātri. pa čigānu modei pārlaida pār stīgām pirkstus un pēkšņi, piemiedzis acis, ar iedvesmu nodziedāja:

Eh, sieva mana nav odziņa —

Tā vērmele rūgtin rūgtā.

— Fjodor Grigorjevič, vai jums nav simt gramu? — viņš jautāja, nolikdams ģitāru uz dīvāna. — Nu, nepūlieties. Es pats. — Viņš piegāja pie bufetes, atvēra durtiņas un izbrīnā atsprāga atpakaļ. — Kas to trauku, mīļā pasaulīt, tik daudz mēs visā savā mūžā neesam sadauzījuši!

— Ielej jau arī man, — ieteicās Ļitvinovs, vērodams viesi un domādams par to, cik tomēr bijis jauki, kad vēderainajā, ar kokgriezumiem izrotātajā bufetē glabājušies tikai daži šķīvji un divas krūzītes un šeit saimniekojis šis veiklais, no izskata lempīgais puisis. — Es, Petrovič, biju pārliecināts, ka sieva tevi baro un lutina un tu vēl vairāk pieņemies resnumā.

— Nevajag, Fjodor Grigorjevič, par cilvēku zoboties! Mana Murka tikai kulteni prot vārīt, arī to tik šausmīgi pārsāla, ka nav ēdams. Visu daru es, visu es. Un arī tad — tur viņai par maz sāls, tas viņai skābs. No pus-pagrieziena sāk zvanīt. Mana dzīve, Fjodor Grigorjevič, zinātniski izsakoties, ir tīrie mēsli.

Kā arvien, Petrovičs drīz ieskurba un ieskurbis pārgāja uz «dikti inteliģentu» runas veidu.

— Atļaujiet, es jums kādu velti pasniegšu. — Viņš izsteidzās priekšnamā un atgriezās ar divām alus pudelēm un virteni žāvētu voblu.

Ļitvinovs aizkustināts uzlūkoja dāvanu. Vobla kopš kara laika bija viņu iemīļotais gardums.

— Eh, būtu jel bijuši cepti kartupeļi, atceries, ar apdegušiem sāniem, lai uz zobiem čirkstētu! — viņš iesaucās, ar spēcīgajiem pirkstiem burnīdams žāvēto zivi.

— Jawohl! Jūsu majordomietei droši vien ir krājumā šis vienkāršais lauku floras produkts.

Viņi abi iegāja virtuvē, un, kamēr Ļitvinovs veikli tīrīja voblu un lika uz šķīvja nolupinātos gabaliņus, Petrovičs sabāza sērkociņus rīves caurumiņos, uzdūra uz tiem nelielus kartupeļus un to visu iebāza cepeškrās-niņā.

— Nu, pasaki tomēr, kā tu dzīvo?

— Dzīvoju tā, kā ar kailu dibenu uzsēdies uz skudru pūžņa, — Petrovičs smagi nopūtās. — Jūs vadāju — tas neatbilst viņas dzīves standartam: kalps. Tagad nodarbojos ar mehāniku — it kā būtu persona grata — atkal neatbilst. Tu, saka, esi kā tas ietves stabiņš, pie kura katrs suns kāju paceļ. Tas ražošanas reklamācijas ziņā. Dzīvojām pie jūsu garāžas — slikti: kalpu istaba. Tagad man subsidēja istabu komunālā dzīvoklī — atkal slikti: nav atsevišķa; viena kaimiņiene netīrīga, otrai gara mēle. Dod šurp dzīvokli! Tā iet pie mums.

— Vai tikai tāpēc neesi atnācis? — Ļitvinovs kļuva uzmanīgs.

— Jūsu rezolūcija man jau iepriekš zināma, sūtīsiet pie «mājas gariem». Zinu... — Petrovičs pagrieza degunu uz sprakstošās plīts pusi, no kurienes jau vēdīja pasāja, asa smarža. — Nu, tagad būs pašā laikā...

Un tiešām — uz sērkociņiem uzdurtie kartupeļi bija mīksti, pat mazliet apdeguši. Tie kūpēja. Petrovičs noņēma vienu no sērkociņa, pasvaidīja to no rokas rokā un pārsita ar dūri. Kartupelis pārsprāga. Patīkami miltainais mīkstums stipri smaržoja pēc ugunskura dūmiem. Ēzdami kartupeļus un voblu, viņi bez steigas izdzēra alu. Petrovičs atkal paņēma ģitāru, braši uzsita pa slīgām un vēlreiz nodziedāja:

Eh, sieva mana nav odziņa —

Tā vērmele rūglin rūgtā ...

— Jūs kādreiz sacījāt: atriebsies kaķītim pelītes asaras. Nu atriebjas. — Acīm redzami skurbdams, Petrovičs žēlojās raudulīgā balsī: — Nav man glābiņa: dod tikai šurp atsevišķu dzīvokli. Zāģēja kā ar zāģi — aizgāju uz arodbiedrību, no turienes aizsūtīja pie «mājas gariem». Uzdrāzos tai Poperečnija sievai, tā mani saņēma ar tādu leksikonu, ka es izsprāgu ārā kā korķis. Bet manējā neliekas mierā: ej uz partijas komiteju. Un es aizgāju, patiešām aizgāju uz partijas komiteju. Lado Iļjičam atklāju visu kā kadru daļai, izklāstīju visus memuārus: viņa, sak, man tāpat kā tā vecene pasakā: lai daru ko darīdams — tikai negantāk ārdās . .,

— Tā, un ko tad Lado? — Ļitvinovs ar mokām slēpa smaidu.

— Lado saka tā: viņam, sak, esot dēls, Griša, vai, māte tam lasījusi priekšā šito pasaku, un tas tīri vai brīnījies: vecais, sak, esot ērms, pazaudējis galvu, vajadzējis, sak, zivtiņai tūdaļ palūgt jaunu veceni.

— Un kas tad ir? Kā liekas, nav slikts padoms ...

— Nevaru, Fjodor Grigorjevič. Situācija diktē: likvidē laulību un glābies . . . Bet nevaru pārvarēt pievilkšanas spēku. Es viņu mīlu, to nokrāsoto maitu, ver-stehen? — Viņš bailīgi atskatījās. — Edz, arī vāciski runāt viņa man aizliedz: esot nekulturāli.

Viņš atkal paķēra ģitāru, pamāja ar acīm un noklai-gāja tik spalgā balsī, kādā Divnojarskas meičas dzied kuplejas:

Vairs vecis veču nemīļo, — Jaunu vīti iemīļo.

Tas nav muļķa prātā lemts, Preces labums vērā ņemts ...

Uz mirkli paradljas senākais, bezbēdīgais Petrovičs, taču tūdaļ pat bailīgi noslēpās.

— Nu, bet kāpēc tad atnāci?

— Pēc ģitāras . .. Nē, neiešu melot. Viņa sūtīja. Viņai tagad fiksa ideja: negribu būt Labā krasta Murka un ļaudis smīdināt; kas tā par kvalifikāciju — dispečera palīgs! Gribu iegūt īstu kvalifikāciju — mācīties par celtņa vadītāju. Tur laba finansiāla bāze: manīgas meitenes pa pusotra taukšķa ierauj.

— Par celtņa vadītāju? — Ļitvinovs brīnījās.

— Nu jā. — Un, atkal pārgājis uz raudulīgo toni, Petrovičs sāka lūgties: — Fjodor Grigorjevič, palīdziet, viņu no dispečeru būdas projām nelaiž. Tauta viņu mīlot, vai tu redzējis? Es pats gāju uz kadru nodaļu — nekas neiznāca, stāsta, ka patiešām labais krasts nelaižot. Un nu viņa man virsū: tu, saka, tik ilgus gadus ar priekšniecību esi pinies, pasaki — ja nelaidīs, aizbraukšu pavisam. Un aizbrauks arī. No viņas pat ardievas nav ko gaidīt.

— Nu, lai brauc — tu atkal atkopsies.

— Bet kā tad es? — Petrovičs novērsās un sāka šņaukāt degunu.

— Tā tikai vēl trūka! — Ļitvinovs šķebīgi saviebās. — Nekā ļauna viņas lūgumā nav. Par celtņa vadītājiem vajadzīgi saprātīgi ļaudis ar stipru gribu, nevis tādi kā tu, nezinātniski izsakoties, mēsli ... Ej nomazgājies.

Petrovičs satraukti nopūtās un noslaucīja seju ar delnu.

— Piecdesmit gramu laikam bijis par daudz, — viņš kaunīgi paskaidroja. — Nu, neaizmirstiet to manu kadru. Norunāts? — Balsī ieskanējās pieglaimīgi toņi, kādus Ļitvinovs vispār necieta. Iziedams priekšnamā, Petrovičs klusi, bet rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis un pēc tam, ārā ejot, tikpat klusi un rūpīgi aiztaisīja otras. Arī tas bija neparasti.

«Mes tev ticam, Oļes!»

Cik bieži tagad Poperečnijs, vecākais, atcerējās šos celtniecības vadītāja vārdus. «Ticam»! Tos viņš atcerējās tūlīt, kad Nadtočijevam nopakaļ bija iekāpi^ svešajā ekskavatorā, ar kuru kopš šā brīža viņam būs jāstrādā. Atcerējās un pasmaidīja: «Ticam!» Viņš nešaubījās par panākumiem. Noskaņojums bija pacilāts. Pavasara rīts vēl tikko ausa pār Oņupi, iezaļgana migla sedza milzīgo smilšu karjeru ar stāvajām sienām, uz kurām neskaidrajā rītausmas atblāzmā nez kāpēc sevišķi krasi izcēlās iegarenās kausa zobu pēdas. Viss, ko no miglas bija izcēlis tikko austošais rīts, šķita noslēpumains, nevis šīs pasaules, bet no citas planētas atlidojušu būtņu darbs. Un likās, ka divas tādas būtnes stāv šīs mākslīgās ieplakas pretējos stūros, divas milzīgas mašīnas: viena tāda kā iesnaudusies, nolaidusi kausu uz zemi, otra, atsviedusi strēli sānis, it kā pa miegam izstaipīdamās, atliekusi kaulaino ķetnu.

Tāds salīdzinājums pavīdēja prātā Nadtočijevam, bet Oļess, inženierim sekodams, jau ievēroja gan to, ka bijušie viņa ļaudis veikli gatavo savu mašīnu darbam, gan arī to, ka tie, pie kuriem viņš pārnācis, ieradušies gan, bet nekā nedara: divi pie sienas smēķē, mazais, pērtiķim līdzīgais elektriķis ar garajām rokām, tas pats, kas sarunājoties bārsta sakāmvārdus, lasa žurnālu «Krokodils», bet garais, drūmais atslēdznieks, šis bakurētainais spēkavīrs, atbalstījis zodu pret kopā saliktām rokām, caur lodziņu vēro saules lēktu.

— Te, biedri, es jums atvedu jaunu priekšnieku. Viņu sauc par Aleksandru, godina par Trifonoviču, viņa uzvārds pazīstams visā valstī. Biedrs Poperečnijs nolēmis jums palīdzēt un no savas mašīnas labprātīgi pārnācis pie jums, — Nadtočijevs stādīja viņu priekšā, un pēc māksloti jautrās balss intonācijas, kādā tas viss bija pateikts, Oļess noprata, ka arī uz pieredzējušo celtnieku pirmā sastapšanās ar šā ekskavatora apkalpi atstājusi bēdīgu iespaidu.

— Sveiki. Kā klājas? — Oļess jautāja, juzdams, ka arī pats runā tādā pašā nedabiski modrā balsī.

— Kā nu klājas, ja aiz bada tikko velc kājas, — visu vietā atbildēja pērtiķim līdzīgais elektriķis.

— Kāpēc tā? Mašīna laba, lieliska mašīna, puiši vareni. Esmu jūs novērojis. Bet, ja pagaidām neveicas, gadās jau. Tagad kopīgi noregulēsim.

— Tukšs maiss nav stāvus noliekams, — atbildēja elektriķis. — Nu, vai tad ieslēgt, vai?

— Ieslēdz.

Motori icsīcās smalkā balsī. Mašīna atmodās, sāka pukstēt tās sirds. Oļess atskatījās. Nadtočijeva stāvs durvīs krasi izcēlās pret debesīm, kas jau bija kļuvušas gaišākas. Viņa seja nebija redzama, bet pēc sasprindzinātajiem pleciem un pēc tā, kā pie apakšējās, uz priekšu pastieptās lūpas pielipis un tā arī palicis papirosa gals, Oļess saprata: inženieris uztraucies.

Nospieda stūri. Strēle sakustējās. Oļess nomērķēja un padzina mašīnu uz priekšu. Kausa zobi nesteigdamies sāka drupināt nogāzi. Roka bija sadzijusi. Locītavas locījās, likās, muskuļi atguvuši agrāko spēku. Un tomēr Oļess ar īpašu, tādu kā pārnojautu, meistara nojautu, saprata: starp šo tērauda milzeni, kas aizstāj četrus tūkstošus zemes racēju, un starp viņu, cilvēku, kam jātop par šīs mašīnas smadzenēm, nav tā kontakta, kas visgrūtāko darbu vērš priekā.

— Vai jums tā mašīna nav noregulēta, vai? — Oļess atskatījies jautāja.

Viņu vēroja četri pāri acu. Trīs pāri vēroja zobgalīgi, nelaipni, viens pāris — domīgi.

— Nav brīnums, Aleksandr Trifonovič, pilnīgi pareizi. Laidīsim uz pāris dienām profilaktiskā remontā, noregulēšanā, — atteica Nadtočijevs, izspļaudams sazelēto papirosa galu.

Aiz muguras atskanēja:

— Ak tu pasaulīt!

— Tā jau ir: otra bēdas — ha-ha, bet paša — vai, vai! . . .

Ar to pašu meistara nojautu, kas aiz uztraukuma bija kļuvusi vēl asāka, Oļess uztvēra ne tikai mašīnu, bet arī ļaudis un saprata: pirmo frāzi pateicis bakurētainais atslēdznieks, otro — pērtiķim līdzīgais elektriķis. Oļess pat juta, ka divi pārējie naidīgi klusē. «Nav uzņēmuši mani savā pulkā, netic,» viņš noskārta. «Tie netic man, ir nikni. Profilakse? Būtu jau vajadzīga, bet tagad nevar . . . Tagad — tikai jāstrādā.» Viņš atteica, ka pagaidām iztikšot bez remonta, nostādīja mašīnu darba pozīcijā un nostiprināja. Tā sākās pirmā darba diena jaunajā vietā — smaga diena, pilna aizvainojošu pārsteigumu.

Cieši sakodis zobus, sasprindzis ar visu augumu, Oļess sēdēja savā dzelzs krēslā, raudzīdamies uz priekšu ar tik koncentrētu skatienu kā mednieks, kad tas notēmē medījumu. Drīz viņa kombinezona paduses kļuva tum šas, krekls lipa pie muguras, kavēja kustības. Sviedri no deniņiem lija pa vaigiem, un, papurinājis galvu, lai atsviestu atpakaļ pie pieres pielipušās matu šķipsnas, Oļess pamanīja, ka smagas lāses nokrīt uz aparātu dēļa. Cikli kļuva gausi, neveikli, nepilnīgi. Bija tāda sajūta, ka ne ar naglu, bet ar āmuru sit pa pirkstu. Darbs nedarīja prieku, bet kaitināja, izraisīja dusmas.

Aiz muguras apkalpe reizēm sarunājās. Motora rūkoņas pēc Oļess vārdus nesaprata, bet tonis viņam likās izsmējīgs un naidīgs. Un sirdī aizvainojums blīda arvien lielāks: «Sātani nolādētie, jūsu dēļ pametu savus puišus, nācu jums palīgā ar atklātu sirdi, bet jūs?»

Poperečnijs tā nomocījās, ka, motoram apklustot, kādu brīdi palika sēdot, nespēdams pakustināt ne kājas, ne rokas. Viņš redzēja, kā cits pēc cila, neteikuši viņam ne vārda, negatīvi nokāpj zemē, kā tie, projām ejot, atskatās uz kabīni, kur viņš vēl arvien sēd. Lūk, elektriķis atkal nez ko pasaka. Visi iesmejas. Aiziet uz ceļa līkumu, kur autobuss viņus uzņems un aizvedīs līdz ēdnīcai. «Pat nepajautāja, vai arī es iešu, pat neuzzināja, vai man vajag ko nopirkt,» Oļess nodomāja. Piesardzīgi, kā no slimības gultas viņš piecēlās no darba krēsla. Izstaipījās tā, ka kauli nobrīkšķēja. Pūlēdamies ielocīties, atbrīvoties no smagā noguruma, viņš izdarīja dažus fizkultūras vingrinājumus.

— Brāļuk, brāļuk, — atskanēja no apakšas. Tas bija Boriss. Bija piebraucis ar motociklu un, neizslēgdams motoru, gaidīja. — Nu, kā jums te klājas? . . . Pie manis tas Negatīvs lien vai no ādas laukā. Bet ir gan viņam aptaurēts pauris. Tik vien ir runas kā par peļņu, tik vien domas kā par to būdu, kuru «Indijā» ceļ. Kad uzzināja, ka pie mums var vairāk nopelnīt nekā te, taisni sāka vai drebēt. Nu, bet kā jūs? ... Likāt trūkties šim veltīgā darba artelim?

Oļess lēnām kāpa lejā. Likās, viņš tūlīt nokritīs. Nesaprazdams, kas noticis, Boriss steidzās klāt, lai pieturētu, bet viņš atbīdīja brāļa roku.

— Esmu noguris — atradinājies strādāt .. . Atved man pāris sviestmaižu un pudeli alus, — Oļess izdabūja pār lūpām.

Pats viņš nosēdās uz dzelzs kāpnītēm un nogrima domās. Un pēkšņi viņam kļuva saprotams aiz muguras pasacītās dzēlīgās parunas saturs: otra bēdas — ha-ha, bet savas — vai, vai.

— Ak tad šitā jūs mani esat sapratuši, — Oļess skaļā balsī nikni iesaucās. — Nē, putniņi, lai nu ko, bet smieties par mani jums neizdosies. Es jums, slīmesti tādi, likšu trūkties. Pagaidiet tikai, lai uzņemu tempu. — Un, kā likās, šo vārdu uzmundrināts, viņš iekāpa atpakaļ kabīnē un sāka rakņāties pa vadīšanas mehānismu, cenzdamies saprast, kāpēc šī mašīna, kas ir dvīņu māsa tai, ar kuru līdz šim strādājis, kāpēc tā tik truli atsaucas uz katru pavēli, kāpēc tās sakabes pat krakšķ, kā staigājot krakšķ reimatiķa kājas.

Poperečnijs bija paradis vasarā iet uz darbu gaišās biksēs un izrakstītā ukraiņu kreklā, no apkalpes viņš prasīja to pašu, likdams mierā vienīgi atslēdznieka palīgu. Bet te dažu minūšu laikā viņa kombinezons kļuva melns. «Nolaiduši, velni, mašīnu, nav to uzmanījuši,» Oļess nodomāja, un viņam kļuva vieglāk, tāpat kā ārstam, kas noteicis diagnozi. Viņš nolēma pēc maiņas atstāt apkalpi, lai jel cik uzkoptu kabīni. Viņa puišiem to atgādināt nevajadzēja. Tie paši neietu projām, pirms nebūtu ievesta kārtība: ja sērkociņš uz grīdas mētātos, ir to paceltu. «Eli, puiši, puiši! Cik labi bija strādāt ar jums!»

Taču arī priekšlikumu, lai paliek uzpost kabīni, negatīvi neatbalstīja.

— Es personīgi nevaru palikt, man sieva strādā otrā maiņā, nav pie kā mazo atstāt, — viens iebilda.

— Bet vai virsstundas strādāt jums, biedri priekšniek, atļauja ir? — jautāja drukns cilvēks ar garu degunu un spalvainām, kāpuriem līdzīgām uzacīm. To sauca par Rubeni.

— Atradis muļķus, lai par velti strādā! Mums vis ordeņus nedos .. .

Tikai klusais, bakurētainais virs, pateicis savu «ak tu pasaulīt», piekrītoši pamāja ar galvu. Un ari tad tas, kurš izskatījās pēc pērtiķa, aizslēgdams savu skapīti, par viņu paņirgājās:

— Re, re, labs, pieredzējis palīgs, kavalērijas zirgu stallī par āzi dienējis. — Nevērīgi pateicis «uz redzi», tas aizsteidzās uz autobusa piestātni citiem pakaļ.

Un Oļess, slavenais Oļess, kuram viņa slava vienmēr bija palīdzējusi apvienot, saliedēt, sajūsmināt cilvēkus, apjuka — apjuka tāpat kā komandieris, kam zaldāti nav sekojuši, uzbrukumā ejot. Palikt divatā vien nebija nozīmes, un Oļess ar bakurētaino kājām devās projām no karjera. Poperečnijs mēģināja uzzināt, kāpēc apkalpē tik greizi izveidojušās attiecības. Bakurētainais bija slikts sarunu biedrs. No viņa neko vairāk neizdevās izdabūt kā tikai «ak tu pasaulīt», ar kuru viņš bija iemanījies izteikt visas savas jūtas, un vēl abstraktu «jā» un «nē». Un, kad uz Elektrifikācijas prospekta stūra, kur viņu ceļi šķīrās, viņš klusēdams pasniedza Oļesam roku, tas, palicis viens, vairs nespēja savaldīties: «Aiziešu, nospļaušos par jums un aiziešu! Rakņājieties te kā mēslu vabules. Izformēs — un pareizi darīs. Slīmesti! ...» Bet prātā pēkšņi ienāca kāds šodien no elektriķa dzirdētais sakāmvārds: «Noskaities uz blusām, sviež kažoku krāsnī.» Vai tā, vai? Un Oļess pasmaidīja.

Brālim, kas vakarā iegriezās zemnīcā, viņš nekā nestāstīja. Nākamajā dienā ekskavators tika izvests no cirtnes un nodots profilaktiskajā remontā. Poperečnijs atkal atguva drosmi. Kopā ar atslēdzniekiem, kaut ko svilpodams, viņš ložņāja pa milzīgo mašīnu, pārbaudīja, kā darbojas visas sakabes, piegrieza ciešāk, atlaida vaļīgāk . . . «Jā, mīļie draugi, Oļess Poperečnijs vēl parādīs, ko viņš spēj!...» Viņš strādāja cauru dienu, strādāja pat elektriskās spuldzes gaismā. Vēlu naktī Oļess aizvilkās līdz zemnīcai, un, ēdot vakariņas un klausoties sievas sapņos par to, cik dobītes viņi uzraks Bērzu ielā pie sava nākamā mitekļa un ko tur stādīs, viņš nemanot aizmiga. Toties rītā pietrūkās no miega līdz ar gaismu, noskrēja pie strautiņa, ātri noskalojās un, šā tā pabrokastojis, aizsteidzās uz cirtni, juzdams, ka sirds jau sāk pieķerties jaunajai mašīnai. Nopūlēdamies gar to, viņš ticēja: atmaksās. Kad profilaktiskais remonts bija pabeigts un ekskavators no jauna atgriezās karjerā, Oless ieradās darbā kā svētkos, izgludinātās biksēs, gaišā kreklā. Pat tad, kad elektriķis zobgalīgi pateica: «Ir gan mūsu Saška glauns, katru gadu krekls jauns,» — viņš tikai pamirkšķināja ar aci: sak, redz kur viri.

Taču cerības arī šoreiz nepiepildījās. Nav vārdam vietas, mašīna strādāja labāk, bet jau pirmajā stundā kļuva skaidrs, ka dienas normu neizvilks. Atkal noskaņojums saplaka, un atkal uz maiņas beigām Oless ar mokām pārvarēja smago apātiju, kas, kā šķita, bija iegulusies viņam kaulos. Nenogaidījis, kad aprēķinās izstrādi, viņš aizvilkās uz autobusa piestātni: lai neredzētu biedru pārmetumu pilnos skatienus un nedzirdētu vēl kādus sev adresētus dzēlīgus sakāmvārdus.

Oless kļuva arī neiecietīgs. Viņš ātri uzbudinājās. Viņu viegli varēja sakaitināt pat vismazākais nieks.

Un tad negaidot viņu uzaicināja ierasties pārvaldē. Nojautis, ka gaidāma nepatīkama saruna, viņš gāja ar smagu sirdi. Cik gadus jau viņš bijis viens no labākajiem! Mainījās adrese, mainījās mašīnu markas, bet Oļesa Poperečnija meistarība nemainījās, un, to ar devīgu roku izdāļādams citiem, viņš bija pieradis iet visiem pa priekšu. Bet tagad . . . izsvītro no pārskatiem, kaunas par viņu runāt . . . Frāze «Mēs tev ticam, Oļes» skanēja ausīs. «Tātad man vairs pat ticēt nevar, par to droši vien būs runa ...» Gausi, kā ar svinu pielietām kājām Oless kāpa augšā pa kāpnēm. Bailīgi atvēra Petīna kabineta durvis. Vainīgi pateica: «Sveiki.» Viņš saprata: Petīns bija pret viņa pasākumu. Tagad droši vien sacīs: nav klausījis prātīgu padomu un kritis kaunā.

Taču nekas līdzīgs nenotika. Petīns bija tāds pats kā vienmēr. Viņš norādīja uz krēslu. Tad viņš palūdza sekretāru, lai paaicina Nadtočijevu, bet, kamēr gāja tam pakaļ, apjautājās par veselību, par ģimeni, par to, vai Poperečniji drīz pārbraukšot uz Bērzu ielu.

— Zināt, mums te nobriedis kāds priekšlikums, — Petīns sacīja, kad durvīs parādījās Nadtočijevs. — Sako Ivanovičs jūs tūlīt informēs.

— Jūs, Aleksandr Trifonovič, te pie mums esat ar vislielāko zemesracēja pieredzi, — it kā ar pūlēm pateica Nadtočijevs, raudzīdamies sānis. — Pirms izvēršam darbu visā plašumā, mums labāk jānoorganizē «Uraļecu» darbs . . . Vārdu sakot, jums piedāvā vecākā ekskavatorista vietu — būs tāds amats .. .

Oļess jautājoši uzlūkoja inženieri. Nadtočijevs, acīm redzot, vairījās no viņa skatiena. Poperečnijs apmulsa.

— Man? Tagad? Par ko? Par kādiem gan nopelniem? ... Manu izstrādi tagad pat pārskatā kaunas minēt.

— Nu, labi. Te mēs esam trīs komunisti. Runāsim atklāti, — sacīja Petīns, skatīdamies Oļesam acīs. — Pārskati! . . . Jā, jums taisnība. Mēs jūsu izstrādi tanīs neminam. Mēs nevaram, mums nav tiesību pieļaut, lai Oļess Poperečnijs, kura vārds nosaukts pat no augstās tribīnes, tagad aiz dažādiem apstākļiem, kas jums zināmi labāk nekā man, vilktos astē.

«Nu, redz, cik tālu esmu nonācis.» Oļesam likās, ka šis kabinets, kur, cik vien viņš atcerējās, itin viss allaž atradās savā vietā, it kā salīgojas, sāk izplūst, vienīgi viņam pievērstās melnās acis un plāno, cieši sakniebto bālo lūpu līnija skaidri saredzama.

— Tātad jūs tīši tanī avīzē Poperečniju bez vārda minējāt? — ekskavatorists ievaicājās, atcerēdamies neseno Petīna interviju.

— Apdomāti, — tas precizēja. — Apdomāti, Aleksandr Trifonovič. Jūs esat augstu pacelts, tautā jūsu vārds pazīstams. Man vienkārši nebija tiesību jūsu autoritāti nomelnot.

— Un tāpēc tagad . . . Lūk, nule ... — Oļess ar mokām meklēja vārdus.

— Jūs esat pareizi sapratis Sako Ivanoviča priekšlikumu, tieši tā... Slavenais ekskavatorists tiek izvirzīts augstākā amatā. Tas ir loģiski, tas ir visas mūsu dzīves garā, jūs to esat pelnījis. Turklāt arī algas ziņā jūs neko nezaudēsiet, ja ņem vērā prēmijas. Par to es parūpēšos . . .

. Iestājās smags klusums.

— Slēpjat? — Oļess klusu jautāja. — No cilvēkiem slēpjat? — Viņa lūpas sašķiebās sāpju pilnā vaibstā. Viņš pagrozīja galvu. — Nenoslēpsiet. Mana vaina — es pats atbildu. Vai nu ar godu nostāšos savā vietā, vai aizbraukšu no šejienes ... — Viņš atkārtoja vēl klu-. āk: — Aizbraukšu!

Nadtočijevs staigāja pa kabinetu tā, it kā viņu mocītu zobu sāpes.

— Nekur mēs jūs nelaidīsim, Aleksandr Trifonovič, — Petlns turpināja mierīgā balsī. — Rūpēties par tādiem cilvēkiem kā jūs — tas mūsu pienākums. Es atkārtoju: kā algu, tā apsolīto dzīvokli Bērzu ielā jūs saņemsiet ... Vispār es nesaprotu, kāpēc jūs uztraucaties. Neesat vairs jauns. Jūs tik daudz spēka esat ziedojis... Nav jau visu mūžu jāstrādā par ekskavatoristu.

Oļess smagi elpoja. Likās, viņš aizrijies ar kādu vārdu, pūlas to izspļaut, bet nevar. Tad, tā ir nepateicis šo vārdu, atstaja kabinetu. Nogājis pa kāpnēm lejā, viņš devās uz ielas. Lievenī paraudzījās apkārt, kā izbrīnījies par to, ka viss izskatās kā parasti: spīd saule, šalc lapegle, kas it kā izaugusi cauri asfaltam, tās galotnē jautri čivina putnēni. Brauc mašīna, tā pilnum pilna meiteņu ar kaļķiem noputējušos kombinezonos. Nē, nekas nebija izmainījies, un, par to brīnīdamies, Oļess Poperečnijs vilkās tālāk, šļūkādams kājas un skrāpēdams asfaltu ar papēžu pakaviem ...

Viņam aiz muguras atskanēja steidzīgi soļi. Kāds traucās viņu panākt. Nadtočijevs. Kādu brīdi viņi klusēdami gāja blakus. Tad ekskavatorists juta, ka inženiera lielā plauksta cieši paspiež viņa mazo, kalsno roku. [8]

— ... Tu netici? ... Bet es to redzēju. Redzēju pats savām acīm pa kabineta logu. Viņš panāca, apstādināja, paspieda roku un kaut ko tādu runāja, papildinādams to ar teatrāliem žestiem. Tad tālāk viņi gāja abi kopā. Varu iedomāties, ko viņš tam Popercčnijam par mani sapļāpāja! . . . Man vienkārši trūkst vārdu aiz sašutuma.

Laulātie draugi Petīni tikko bija paēduši vakariņas. Vjačeslavs Anaņjevičs pidžamā un mīkstās čībās sēdēja savā iemīļotajā atzveltņa krēslā pie stāvlampas, Dina Vasiļjevna — iepretim uz dīvāna. Viņa bija uzrāpusies uz dīvāna ar visām kājām un, iespiedusies kaktiņā, izklaidīgi raudzījās nez kur vīram cauri. Roka mehāniski glaudīja Čo muguru, — suns gulēja, cieši piespiedies viņai klāt.

— ... Pirmkārt, politiskā valodā to sauc par divkosību. Otrkārt, tā ir rupja elementārās inženieru ētikas pārkāpšana. Treškārt, tas ir vienkārši nekrietni pret mani . . . Dārgā, tu nemaz neklausies . . . Pēdējā laikā, man šķiet, tu nemaz vairs neinteresējies par manām darīšanām.

— Nē, nē, es klausos. «Treškārt, tas ir vienkārši nekrietni . . .» Nu, viņi aizgāja, kas tad tālāk? — Viņa joprojām skatījās it kā cauri vīram, nogrimusi savās laikam gan skumīgās domās.

— Man šķiet, ka pēdējā laikā ar tevi notiek kaut kas savāds. Tā esi tu un neesi tu. Dzīvodama tur, salā, tu kaut kā esi attālinājusies no manis. Lūk, arī tagad, es stāstu tev par to, kas manī izraisa visdziļāko sašutumu, bet tu lidinies nez kur mākoņos.

— Nē, es klausos. Un visu dzirdēju. — Dina nolaida no dīvāna kājas un atbīdīja no sevis suni.

Nu viņa sēdēja taisni, mazliet paliekusies uz priekšu, neērtā pozā, un Petlns nodomāja, ka tā viņa uzgaidāmajā istabā sēd apmeklētāji, kurus viņš uzaicinājis uz nepatīkamu sarunu.

— Es visu dzirdēju, — Dina turpināja, pasvītroti skaidri izrunādama vārdus. — Es dzirdēju, un, ja tu gribi zināt manas domas, tad man šķiet, ka viņam bijusi taisnība — šim cilvēkam, kad viņš sašutis. Un Nad-točijevs darījis pareizi, kad panācis viņu un paspiedis viņam roku. Es droši vien būtu darījusi to pašu. — Iegarenās, pelēkās acis, skropstu aizēnotas, raudzījās Vja-česlavam Anaņjevičam tieši sejā. — Redzi, es neesmu palaidusi gar ausīm nevienu tavu vārdu.

— Bet tu runā šausmīgas aplamības! — Petīna tievie pirksti sāka bungot pa stāvlampas plauktiņu. — Ko aizvainojošu vai pazemojošu tad es piedāvāju Poperečni-jam? Izvirzīšanu augstākā amatā — vai tas kāds aizvainojums? Viņš vairs nav jauns, ir noguris. Pat metāls taču nogurst. Bet te cienījams, labi atalgots amats. Kā tad citādi, tev jāsaprot: Poperečnijs pazīstams tur augšā un — pēkšņi nozūd. Tas met ēnu uz mums visiem, arī uz mani. Bet mums Oņhesa jaunceltnes karogs jānes augstu pacelts. Nu, padomā, kā nākas, vai nav tā?

Vjačeslavs Anaņjevičs skaidroja to visu pacietīgi, ar labvēlīgi iecietīgu smaidu uz lūpām, bet Dina vēl arvien sēdēja tādā pašā saspringtā pozā, saraukusi uzacis un spītīgi sakniebusi lūpas.

— Nē, nav tā. Karogs ... autoritāte. Tas ir labi, ja tīrā sviestā, kā mēdz teikt Vecais. Tu atvaino, bet šai gadījumā es Poperečniju saprotu labāk nekā tevi. Un es droši vien darītu tāpat kā viņš. — Dina tā sažņaudza rokas, ka tās kļuva bālas. — Tu viņam piedāvāji aiz-plīvurotu dezertēšanu. Viņš sašuta. Arī es būtu sašutusi viņa vietā, un katrs godīgs cilvēks .. .

— Kā tā, tātad es neesmu godīgs! — iesaucās Vjačeslavs Anaņjevičs, pietrūkdamies kājās. Cieši sakniebtās lūpas vairs nemaz nebija redzamas.

— Es to neesmu leikusi. Es tikai sacīju, ka tu esi ieteicis negodīgu rīcību. Es maz pazīstu tādus cilvēkus kā šis Oļess, bet man liekas, ka goda jūtas tiem ļoti attīstītas . . . Lūk, Inokentijs Savatejičs pats aizrakstījis uz Maskavu, ka kļūdījies, aizstāvēdams savu salu... Vai tas nav brīnišķīgi!

— Ak, cik tu vēl esi naiva! Tīrais bērns! Šim Sedi-ham vienkārši labs ožamais, viņš sajutis, no kurienes tur augšā pūš vēji. Vējš mainījis virzienu — un viņš steigšus nomainījis buras. Bet Poperečnijs — vienkārši truls, ietiepīgs ukrainis. Viņa vārds izslavēts, es pats esmu to vairākas reizes minējis savos rakstos un intervijās . . . Saproti taču mani, kā viens no vadītājiem es nevaru pieļaut, lai viņa kaprīzes dēļ uz celtniecību kristu jel mazākā ēna. — Vjačeslavs Anaņjevičs jau bija savaldījies, no jauna nosēdies savā atzveltnī un atkal runāja kā labsirdīgs audzinātājs. Bet viņš redzēja, ka sieva joprojām sēd kā apmeklētāja viņa kabinetā. Tikai sievas acis tagad vēro viņu, it kā redzētu pirmo reizi.

— Un vispār, kāpēc tu vienmēr domā par cilvēkiem tik ļauni? — viņa pēkšņi pavaicāja.

— Zini, dārgā, man ir liela pieredze. Šī pieredze man diktē: labāk ir, ja par cilvēku domā ļauni, kamēr tas nav pierādījis, ka ir labs.

— Kāpēc nevar otrādi?

— Partija mani nolikusi tādā vietā, ka es nevaru atļauties greznību — būt vientiesis. Mana mēroga cilvēkiem jāveido savas attiecības ar citiem pēc noteikta aprēķina, ar krietnu drošības uzlaidi. Tas taču šausmīgi, ja cilvēks, uz kuru tu esi paļāvies, kam esi uzticējis savus visslepenākos plānus, pēkšņi tevi nodod, pārsviežas pie taviem ienaidniekiem . .. Lūk, tā . . . Nu, varbūt pietiks par to runāt. Man jau tāpat šodien bija nejauka diena . . . Labāk pastāsti, ar ko šodien nodarbojusies mana labā?

— ... Tu esi pareizi ievērojis — viss sākās no šī pavasara brauciena uz salu. Ar mani tur kaut kas notika. Nē, nē, neuztraucies, nekā sevišķa nebija ... Tu jau zini: apgāzusies mašīna, ļaudis, kam bija nepieciešama mana palīdzība, šis cilvēks, kurš pārcieta neizsakāmas sāpes un vaidēja tikai miegā . . . Sveša un ļoti interesanta pasaule. — Dina runāja domīgi, it kā pati pūlēdamās saprast, kas ar viņu noticis. — Tu zini, tas, protams, ir dīvaini, bet man liekas, pēc tam es sāku labāk redzēt, labāk dzirdēt. Lūk, arī tevi es saredzu labāk. Tu esi gudrs, ar stipru gribu, principiāls, bet . . .

— Mīļā, es esmu parasts padomju cilvēks un patiesi nepelnu, lai mana labā, laipnā sieviņa tik vērīgi mani studētu. — Petīns piecēlās no atzveltņa krēsla un gribēja apkampt sievu, bet viņa klusi izvairījās:

— Nē, pabeigsim savu sarunu. Lūk, tu pārmet, ka es neinteresējoties par tavām darīšanām. Bet, vai zini, atklāti runājot, es tikai tagad sāku par tām interesēties. Gluži vienkārši es, man liekas, mitējos būt par tavu ēnu, tavu atbalsi, iegūstu savu valodu un, tu dzirdi, savas domas ... Un, lūk, es redzu: tevi tas neinteresē, manas pašas domas — tās tevi kaitina. Tu vēlies tikai vienu — lai es tev piekrītu, lai jūsmoju par tevi... Kāds cilvēks mani nosauca par kaķīti.

— Protams, lielais asprātis Nadtočijevs. No šā banālā cilvēka var sagaidīt ne tikai to vien ... Es nekādi nevaru saprast, kāpēc tu ar viņu draudzējies . ..

— To sacīja Vasīlisa. Viņai ir apbrīnojamas spējas atrast cilvēkos līdzību ar dzīvnieku pasauli. Vecais ir lācis. Ko tur lai saka, pareizi .. .

— Bet es? Kam tad mani pielīdzinājusi šī daiļā gaišreģe? — ar acīm redzamu atvieglinājumu pateica Vja-česlavs Anaņjevičs, priecādamies, ka saruna novirzās no nepatīkamās tēmas.

*— Tu? Zini, viņa nez kāpēc negrib teikt. Lai cik es lūdzu — nē, un cauri.

— Savādi. Es, man šķiet, viņai neko ļaunu neesmu nodarījis. Es vienmēr ...

— Lūk, atkal ... Un kāpēc tu esi pārliecināts, ka viņa par tevi domā ļauni? Viņa ir ļoti labsirdīga. Par to pašu mehāniķi, Pāvelu Vasiļjeviču Djuževu, viņa ...

— Ko? Kā tu viņu nosauci? Pāvelu Vasiļjeviču? — Petīns acumirklī sasprindzināja uzmanību. v— Vai šo Djuževu saue par Pāvelu Vasiļjeviču? Tu to noteikti zini?

Dina uzlūkoja vīru ar izbrīnu. Nemierīgs skatiens, deniņos cauri tumšajai ādai kļuvuši redzami gaiši plankumi. Kāpēc viņš tā uztraucies? Un tūdaļ skaidri atausa atmiņā, kā toreiz uz kuģa bārdainis kaut kā sevišķi cieši bija noraudzījies uz Vjačeslavu Anaņjeviču.

— Jā, viņu sauc par Pāvelu Vasiļjeviču, — viņa sacīja. nenovērsdama acis no vīra.

— Vai viņš partijas biedrs? ... — Petīns jautāja.

— Man liekas, jā . . . Vai tu viņu pazīsti?

Vjačeslava Anaņjeviča seja slēpās abažūra ēnā, bet

tievo pirkstu cietie nagi, kas bungāja pa galdiņu, bija labi apgaismoti. Dina vēroja tos un centās apjaust, kāpēc viņa pati tā uztraukusies, kāpēc strauji iepukstēju-sies sirds.

— Tātad Pāvels Vasiļjevičs? Ļoti labi. Tas ir pēdējais punkts uz «i». Tu, dārgā, atbrīvoji mani no nepatīkamām pūlēm. — Vjačeslavs Anaņjevičs nepacietīgi nocēla tālruņa klusuli, nosauca Ļitvinova numuru, bet tūdaļ nometa klausuli atpakaļ. — Cik daudz gadu pagājis, bet es uzreiz atcerējos. Redzi, dārgā, ko nozīmē, ja cilvēkam spīdoša atmiņa . . .

— Tu viņu pazīsti? — Dina jau uzstāja.

— Ne jau personīgi. Bet es daudz zinu par šo cilvēku. Kolhoza mehāniķis . . . bārdainis . . . Taču tehniskais rokraksts — tas ir vairāk nekā personīgs paraksts: to nevar izmainīt.

— Vjačeslav Anaņjevič, — Dina pieceldamās sacīja, — es vēlreiz jautāju: kas viņš ir? Mani šis cilvēks interesē.

— Ak tā? Nu, tad man vajadzēs tevi sarūgtināt. Par šo cilvēku jāinteresējas nevis skaistām dāmām aiz gara laika, bet attiecīgām instancēm... Tu 'Saprati? Tev

vairāk pateikt man nav tiesības. Ir tādas lietas, par kurām ar sievām nemēdz runāt.

Petīns steigšus iegāja guļamistabā. Padzirdējusi, ka noklakšķ tālruņa atspere, Dina sāka klausīties. Sarunas sākumu viņai neizdevās sadzirdēt: Vjačeslavs Anaņje-vičs runāja pusbalsī. Pēc tam, laikam aizrāvies, sāka runāt skaļāk:

— Tas ir tas pats Djuževs. Viņš, kā redzams, atbrīvots uz amnestijas pamata, bet varbūt . . . Piedodiet, es jūs nesaprotu: kā tā — vienalga? Vai tad drīkst uzticē ties tādiem cilvēkiem? Un kāda nekaunība no jauna vilkt dienas gaismā idejiņu, kura valstij jau izmaksājusi tādu naudu un par kuru viņu notiesājusi padomju tiesa! Un pats galvenais, nav parakstījis, pasviedis neparakstītu . . . Jūs tā domājat? Kā celtniecības vadītājs jūs, protams, varat pieņemt jebkuru lēmumu . . . Labi, es iesniegšu jums savu rakstiski fiksētu iebildumu . . .

Dina klausījās, lūpas kodīdama. Viņa redzēja savu acu priekšā prāvo, pinkaino galvu, seju, divas trešdaļas no kuras slēpa kuplais matojums, sastingušās acis un visu šo it kā pārakmeņojušos cilvēku, kas pacieš neticami stipras sāpes. Un šis cilvēks lai būtu ar netīru sirdsapziņu? Noziedznieks? Vai tas iespējams? Un Dinā viss protestēja: nē taču, nē!

Nogrimis savās domās, Vjačeslavs Anaņjevičs iznāca no kabineta.

— ... Nu, redzi, vēl viens piemērs, ka attaisnojas mana pieeja cilvēkiem, — viņš sacīja, nemaz neievērojis, cik saspringta sievas poza. — Kādreiz, dārgā, es tev visu izstāstīšu. Krimināls romāns ar katastrofām, ar cilvēku bojā eju, ar principiālu detektīvu un efektīgu atmaskošanu . . . Pati to nenojauzdama, tu man ļoti palīdzēji. Bet Ļitvinovs ... Es viņu nesaprotu . . . Nu, ko tur teikt, tā viņa darīšana. Bet tev paldies, ļauj — es tev noskūpstīšu roku.

Bet sieva neievēroja šo žestu. Viņa stāvēja, spiezdama deniņus.

— Ai, cik šausmīgi sāp galva!

— Nu, lai atbrīvotos no šīs nelaimes, cilvēce jau pagājušajā gadsimtā izgudrojusi brīnišķīgu līdzekli — piramidonu. Man tas uzreiz palīdz. — Un Vjačeslavs Anaņjevičs devās guļamistabā pēc tabletēm ..,

Sākās augusta mēnesis. Bagātīgs, pārpilns laiks. Taiga greznojās krāšņā, zaļā vasaras tērpā. Meža biezokņos avenes gāja uz beigām, toties košajā zaļumā jau melnēja prāvas upenes un brūklenes grieza pret sauli sārtos vaigus. Biezo sūnu kārtu ar samtainām cepurītēm cēla uz augšu pirmās sēnes, kuras te dēvēja par vārpe-nēm. Dienas vidū gaiss taigā bija stipri piesātināts ar skuju koku sasilušo sveķu un vīstošās zāles aromātu. Bet vakaros, saulrieta stundā, kļuva vēsi, gar zemi ložņāja kārtaina migla, un pāri tai pie samtaini tumšajām debesīm mirdzēja zvaigznes jau tik spoži kā rudenī.

Tādā novakarē «Sarkanā arāja» bišu dravā, vecā Sa-vateja mājiņā, kuru, laikam viņa agrākajiem mednieka nopelniem par godu, visi dēvēja par «apmetni», pie galda sēdēja trīs vīri: pats namatēvs basām kājām, ģērbies kreklā bez jostas un vecās, salāpītās biksēs, viņa dēls Inokentijs Savatejičs un Pāvels Vasiļjevičs Djuževs, kam šodien bija sevišķs, apkārtējiem neparasts izskats.

Viņš bija apgriezis matus, apcirpis apaļāku bārdu, īsākas ūsas. Mugurā viņam vairs nebija kombinezons, kurā viņu bija paraduši redzēt, ne arī lētie svārki un bikses, kādus darbdienās valkāja kolhoznieki, bet cieši ar siksnu apjozta virsnieka blūze no gabardfna un pialas karavīra bikses, kuru gali ielaisti spoži nospodrinātos hromādas zābakos. Virs kabatiņas bija piesprausta plāksnīte ar raibām ordeņu lentītēm; tā gan nebija visai liela, bet arī ne visai maza, un karavīra acs tūdaļ saskatītu blakus Darba Sarkanā Karoga ordenim citus ordeņus, kādus saņēma daļu komandieri par kaujas operāciju veiksmīgu izpildīšanu. Un, ja senāk, acis uzmetot, bija grūti noteikt, cik gadu Djuževam, kurš dažiem likās vecs, citiem — jauns, tad tagad, cieši apjozts ar siksnu, viņš izskatījās pēc cilvēka «pašos spēka gados», kā viņu novērtēja vectēvs Savatejs, kuru pārsteidza kolhoza mehāniķa neparastais izskats.

Mājiņu pildīja vēsa puskrēsla; tā kā aiz loga klīda padebeši un tālumā ducināja pērkons, smaržas bija kļuvušas asākas un istabā stipri oda pēc medus, labības un sakaltušiem ziediem. Uz galda stāvēja olu kultenis ar šķiņķi, bļoda ar brūni apceptiem biezpiena pīrādziņiem

un avenēm pilns zaldātu katliņš. Uz šķīvja bija uzlikta apaļa pašu kulta sviesta pika — tajā vēl iespiedies raksts no drāniņas, kurā bijusi ietīta. Māla bļodā zvilnēja medus kāre ar tanī iespraustu nazi. Reibinošu dzērienu nebija.

Glafira, klusi stāvēdama atstatu, pie krāsns, jau vairākas reizes atgādināja, ka iekošanai jāmet miers, jo pelmeņi «nākot gatavi», bet pie ēdiena neviens nepieskārās.

— ... Tad iegaumē, Pāvel Vasiļjevič, tava māja ir te, — nez kuro reizi atkārtoja Inokentijs Sedihs, ar mīlestību uzlūkodams savu draugu. — Lai tur notiktu kas notikdams, tu esi mūsējais. No valdes mēs tevi atbrīvojām, bet no kolhoza projām nelaidīsim, un tava grāmatiņa glabāsies mana galda atvilktnē.

— Nelaikā, Vasiļjevič, nelaikā tu mūs pamet, — atkal nopūtās Savatejs. — Tas jau nu pareizi, kaza kalniņā izskatās lielākā nekā govs lejiņā, tomēr manas domas ir tās, ka veltīgi. Darba mūsu jaunajā vietā tev, cik uziet! Pilsētu, veselu pilsētu, edz še, Ķeša ceļ augšā. Tur tavam paurim būtu kur izvērsties — grozies un rosies . . . Mjā, nelāgi, Vasiļjevič, nelāgi . . . Ļaudis deva tev patvērumu, kad tev grūti klājās, uzņēma kā pašu cilvēku, kā ģimenes locekli, bet tu? .. .

— Tētiņ, tas ir nevietā, — dēls viņu pārtrauca.

— Ko, vai tad nav tiesa? Kāds viņš pie mums atbrauca? Es jau nenosodu, grūtā laikā arī lācis zaudē dūšu, tomēr, skat, kāds nu ir ērglis. Ai-ai-ai Vasiļjevič, pielūko, ka neiemami zīli pret medni.

Nekā neatbildējis, Djuževs piecēlās un piegāja pie spoguļa, kas karājās pie durvju stenderes.

— Cik daudzus gadus nebiju visu to uzģērbis! Tagad uzģērbu un redzu — vecis, īsts vecis. — Pēc tā, ka viņš runājot uzsvēra skani «o» vairāk nekā parasti, Inoken-tijs saprata, ka viņa draugs uztraucies.

— Bēdas ta, Vasiļjevič, laikam gan tikai vēzi padara skaistāku, — Savatejs atsaucās.

— Mjā, nav mazums laika aizritējis . . . Viss jau bija tā kā nosēdies, nogulies, bet nu atkal ceļas augšā. Man pasaulē nav citu tuvāku cilvēku kā jūs, Sedilii. Partijas sapulcē nebūtu teicis, bet jums pateikšu: nav apklusušas manī tās sāpes, nav. Tās smeldz kā šis ievainojums. — Djuževs iezvēla sev pa celi. — Sen aizdzijis, bet, kā laiks mainās, atkal sūrst un lauž .. .

— Ar rutku novārījumu vajag vai ar kāpostu lapu. Sautēt sviestā un likt klāt. Karstu, cik tikai var paciest. Tūlīt paliks vieglāk, — no pustumšās istabas atskanēja padoms.

— Eh, Glafira Potapovna! Pārāk dziļš mans ievainojums, to nevar izsautēt . . . Dažreiz pavisam aizmirstas, bet nu esmu sadomājis laiku mainīt — un ... — Dju-ževa vārdos ieskanējās sāpes.

— Pie mums, edz še, mēdz sacīt: «Labāk mārrutku košļāt nekā bēdu ilgi zīžļāt,» — māksloti bezbēdīgā balsī iesaucās Savatejs. — Nav pasaulē prieka pastāvīga, ne arī bēdu bezgalīgu . .. Glafira, es saožu, tev pelmeņi gatavi. Stiep šurp.

— Jūs tak vēl uzkožamos neesat nogaršojuši.

— Sasper velns tos uzkožamos ... Te mums nopietna saruna.

Kamēr Glafira pārlika pelmeņus bļodā un pārlēja ar mērci, vecais vīrs turpināja sarunu.

— Un vēl man par tevi, Pāvel Vasiļjevič, šaubas. Edz še, tu mums stāstīji par to cilvēku. Viņam ta tur ir vara. Ar viņu ta tev nāksies riņķa danci dancot. — Vecā vīra ērgļa sejā, kas pa šo vasaru bija stipri novājējusi, at-ēnojās tēvišķas rūpes. — Viņš ta tevi nevēlas, tu ej pret viņa gribu. Jau reiz tas cilvēks tev sāpīgi iegriezis, vēl otrreiz iegriezīs .... Ko tu teiksi?

— Es jau negribēju ar viņu sastapties un baidījos par projektu. Domāju, atdošu rasējumu, pats nozudīšu, lai ļaudis izmanto . . . Bet atraduši mani . . . Nu, nekas, nerūpējieties, gan viss būs labi, dialektikas likums ir: viss plūst, viss mainās.

— Kas tā tāda par dialektiku, tas man nav zināms, — vecais pastāvēja uz sava. — Tomēr pie mums saka: suns spalvu met, bel tikumu ne.

— ... Bet sieva viņam jauka. Viegla kā stirniņa. Biksītes viņai tādas jocīgas kā klaunam, bet rokas stingras, drošas. Un no asinīm nebaidās, it kā frontē par medicīnas māsu būtu strādājusi, — Djuževs domīgi sacīja.

— Mēs jau te redzējām tās biksītes . . . Par mežu ta, Vasiļjevič, pēc mežmalas vien nevar spriest . ..

Viņi klusēdami ēda pelmeņus. Lēja klāt, vircoja, lais-tlja ar etiķi, mērcēja krējumā. Katrs domāja savu domu, un, kad bļoda bija tukša, viņi atsāka sarunu no tās pašas vietas, kurā bija pārtraukuši.

— Ja kaut kas atgadās, Pāvel Vasiļjevič, tad atceries: mēs visi esam tava aizmugure. Visa mūsu kolhoza partijas organizācija. — Inokentijs nolika dakšiņu. — Mēs tev tādu raksturojumu iedosim, ka varēs tevi vai Centrālkomitejā ievēlēt. Bet, kas attiecas uz to pašu — uz to šķidrumu, tad tev vajadzētu paārstēties. Stāsta, tagad ārstējot ... Te pie mums tevi katrs zem savas segas paslēps, bet tur tu būsi visu ācu priekšā . . . Eh, tas Petīns man neiziet no prāta! Protams, spriežot pēc visa, vajadzētu tev uz viņu, nevis viņam uz tevi ļaunoties . . .

— Nesaki vis, nesaki vis! — Savatejs pārtrauca dēlu.

— Vecos laikos mēdza teikt: «Kurš kādam pāri nodarīs, tas to arī ienīdīs ...»

Glafira skaļi nopūtās. Viņa noklausījās visu šo sarunu, kājās stāvēdama, viņas seja bija vēl vairāk novājējusi un kļuvusi līdzīga vecticībnieku sen gleznoto svētbilžu sejām. Melnās acis spīdēja no zemu nolaistā lakatiņa apakšas, un šais acīs atspoguļojās tādas sāpes, kādas, spriežot pēc baznīcas grāmatām, bija pilnīgi svešas debesu iemītniekiem.

— Tad pacienāji gan tu mani uz šķiršanos, Glafira Potapovna, — sacīja Djuževs, apņēmīgi pieceldamies.

— Vēl mirdams atcerēšos tavus pelmeņus . . . Nu, paldies, man laiks . . .

— Tu mūs, Pāvel Vasiļjevič, pavisam ta nepamet. No izstādes atsūtījuši lecekšu un siltumnīcu plānus, bez tavas galvas ta grūti būs iztikt, — Inokentijs nopūtās.

— Bez tevis ta vispār mēs noslīdēsim par galvas tiesu zemāk.

— Nu, ko jūs viņu kā uz kapsētu aizvadāt! — Glafira dusmīgi pārtrauca. — Viņam ar savu kumeļu līdz Jaunkrjaževai stunda ceļā.

— Pareizi, pareizi, tieši stunda, — Inokentijs piekrita. — Mēs tevi aicināsim uz konsultāciju, dienas maksa, komandējuma nauda — viss būs gods godam . . . Un tad vēl es loloju tādu sapni, Pāvel Vasiļjevič. — Inokentijs nodūra acis. — Varbūt vēl saradosimies, ko? Te mēs esam visi savējie, noslēpumu nav. Kad Jaun-krjaževā pabeigšu būvēties, visi darbi sāks ritēt pilnā gaitā, tad ceru svinēt kāzas. Saprati? Toļša Subotins ir apaļš bārenis. Tad tevi aicināsim par vedējtēvu. Un tā ari būsim radi — draugi . . .

Djuževs jau stāvēja durvīs un šķielēja uz veclaiku sienas pulksteni, uz kura ciparnīcas krievu zemnieks dejoja tautas deju.

— Un es domāju, kāpēc Inokentijs jauno māju būvē ar diviem lieveņiem? — viņš iesmiedamies atteica.

— Apsolos: ja mani uz mēnesi aizsūtīs, pat no turienes atlidošu uz kāzām.

— Nu, sveiks, — sacīja Inokentijs, sniegdams roku.

— Aizmirsti, ko mēs te sarunājām . . . Taisnība pie mums vienmēr ņems virsroku, tāda ir mūsu valsts.

— Lai līdaka cik naska, tā nenotvers ķīsi aiz astes,— māksloti jauTi piebalsoja Savatejs. — Māmuļa Sibīrija katram gadījumam izdomājusi piemērotu sakāmvārdu.

Djuževs gribēja kaut ko teikt, bet nepasacīja, norija siekalas un, krasi pagriezies, nozuda aiz durvīm. Pa lieveni nočīkstēja zābaki, spalgi ierūcās motocikla motors. Uzreiz uzņēmis ātrumu, motocikls aizdrāzās gar logu, bet motora rūkoņa vēl ilgi bija dzirdama no taigas, un tai par atbildi tarkšķēja kāds ieplīsušā spoguļa stūrītis. Beidzot viss apklusa.

Vecais Savatejs piecēlās, pagramstījās ar roku aiz krāsns un, izvilcis no aizkrāsnes pusstopu, ar krasu belzienu izsita aizbāzni un ielēja pa pusglāzei.

— Nu, lai viņam laimīgu ceļu. īsts boļševiks, tāds pats, Glafira, kā tavs vīrs, nelaiķis Aleksandrs Savate-jičs . . .

Izdzēra viņi nesaskandinādami, kā dzer bērēs. Tikšķēja sienas pulkstenis, aiz loga blīvajā tumsā zibsnīja. Un tad uzliesmoja kaut kur tuvumā, nodārdēja apdullinošs pērkona grāviens, un pa loga rūtīm sāka bungot prāvas lietus lāses. No istabas viņa gala, kur stāvēja gulta, atskanēja apspiesti šņuksti. Tur raudāja Glafira, iekodusies ar zobiem spilvenā.

— Ak tēti, tēti, vajadzēja arī tev Aleksandru pieminēt! Man vieglāk no Krjaževas šķirties nekā viņai no tā kapa, viss viņas mūžs tur aprakts.

— Nošāvu greizi, — čukstus atzinās sirmgalvis un vēl klusāk piebilda: — Vasiļjevičs tak patiesi no sejas stipri atgādina tavu vecāko brāli. Tam jau ar mums nebija nekādas līdzības. Viss mātē atsities, edz še, tāds pats ražens, ar gaišbrūniem matiem.

Pienāca Glafira, melnais lakats pavisam aizsedza seju, tikai acis spīdēja pa šauro spraugu.

— Inokentij, vai tev guļvietu klāt istabā vai gulēsi šķūņa augšā kopā ar tēvu? — viņa jautāja parastā balsī.

8

Hanna Poperečnija ar Lamaru Kapanadzi iepazinās pavasarī Putneļu purvā, kad tas vēl bija neapbūvēts lauks ar bērzu birzi apmalotā ielejā. Nākamās Divno-jarskas pavadone, pilsētiņa, kas plānā izskatījās ļoti jauka, gluži kā ciematiņš meža ielokā ar divu un četru dzīvokļu vienstāva mājiņām, ar skolas, universālā veikala, kinoteātra, mazbērnu novietnes un kluba ēku izveidoto centrālo laukumu, — šī pilsētiņa tad vēl bija klajums, pa kuru kā vaboles ložņāja dūkdami un žvadzēdami grāvju arkli, buldozeri un skrēperi. Tie susināja zemākās vietas, profilēja nākamās ielas, cēla augstāk ielas braucamo daļu un ietves. Viss klajums jau bija sadalīts noteiktos kvartālu kvadrātos. Ielu krustojumos, rēgojās dēlīši, uz kuriem varēja izlasīt ielu nosaukumus: Bērzu, Priežu, Lapegļu, Ievu, Ciedru iela . . .

Stāstīja, ka šos nosaukumus izdomājis Vecais. Viņš ar sevišķu mīlestību vēroja šo mazo mājiņu rajonu, kur katrai ģimenei bija paredzēts mazs gabaliņš zemes dārziņam.

— Te mēs raudzīsimies savā nākotnē, — viņš mēdza teikt sevišķi tuviem cilvēkiem, aiz prieka berzēdams spalvainās rokas ar īsajiem pirkstiem. — Mūsu valsts ir plaša, mums nav vajadzības līst debesīs. Tuvāk zemei ir veselīgāk.

Un tā reiz pavasara dienā divu tādu ielu krustojumā, kuru pastāvēšanu pagaidām apliecināja tikai dēlīši ar uzrakstiem, sastapās divas sievietes: maza, apaļa, ar ķiršu krāsas acīm un gara, taisna, ar stingri iezīmētiem sejas pantiem.

— Vai jūs man pateiksiet, kā var nokļūt Bērzu ielā? — jautāja garākā, un viņas pareizajā krievu valodā ieskanējās gruzīnu akcents.

— Kāda māja jums vajadzīga? — mazā painteresējās.

— Sestā.

— Sestā? Ak tu dieviņ, tad jau mēs būsim kaimiņos! Vai tad jūs esat Lado Iļjiča sieva?

— Un jūs — Manna Poperečnija? Jā? Bargo «mājas garu» vadone? Tad iepazīsimies: Lamara Davidovna. Sauciet mani vienkārši par Lamaru.

— Bet es esmu Anna, sauciet mani par Mannu. Tā esmu pieradusi. Norunāts?

Viņas paspieda viena otrai roku.

— Nu, lūk, iepazināmies, un cik jauki, nāciet pie mums ciemā, — aicināja Manna, norādīdama uz to pusi, kur starp netīriem vēl nenokusuša sniega laukumiņiem bija redzamas vienādi nospraustu mietiņu rindas, un abas iesmējās, tāpēc ka māja Nr. 6 un Bērzu iela, kā arī pati pilsētiņa — viss bija nākotnē, bet pagaidām viņu acu priekšā pavasara dūmakā plājās pļava ar bērzu birzi ap to. Cilvēki nebija redzami, tikai mašīnas kustējās dažādos virzienos.

Sievietes kopīgi sameklēja Bērzu ielu un mietiņu ar numuru 6, kā arī citus mietiņus, kas apzīmēja nākamās divu dzīvokļu mājiņas robežas. Blakus mājiņai bija paredzēts mazs zemes gabaliņš. Abām sievietēm tā nebija vienkārša pļaviņa, bet savs stūrītis zemes, un, lūk, tagad viņas klusībā jau iekārtoja savu mitekli, plānoja, kur būs puķu dārziņš, kā izvietosies dārzeņu dobītes, kur stādīs augļu kociņus. Pūta vējš. Pie debesīm mirdzēja balti mākoņi, kas nez uz kurieni ļoti steidzās. Drēgns mitrums spiedās caur drēbēm, klajums bija nemīlīgs, bet sievietes nesteidzās mājup. Dažreiz viņas sagāja kopā pie mietiņiem, kas apzīmēja vienu vai otru lieveni, un sarunājās.

— Es dienu un nakti domāju par to, kad pārvāksimies savā mājā. Pat naktī sapņos rādās.

— Arī es. Varat iedomāties, arī es. Lado arvien stāsta, cik labi jūs zemnīcā esot iekārtojušies, bet mēs četratā ar dēlu un aukli vienā istabā ... Ja jūs zinātu, kāds brīnišķīgs dzīvoklis mums bija Vladivostokā: vienmēr karsts ūdens, gāze, skats uz jūras līci!

— Bet mums Ustjā! Ak tu debestiņ! Pianīno nopirkām, Ņinai sākām mācīt mūziku. Dārziņš ar ķirsi.

Pirmo reizi tai dārziņā ķiršogas nogatavojās, katram pa divām tika. Bija gan skābas, bet pašu.

Uz mirkli sarunas pavediens pārtrūka. Acis sievietēm kļuva valgas. Tad viņas uzlūkoja viena otru un pasmaidīja.

— Ko tur atcerēties! Mūsu tētis saka: ja atpakaļ skatīsies, paklupsi. Skaties uz priekšu.

— Bet manējais, ir mums tāds gruzīnu sakāmvārds, arī krieviem tas ir: nevis vieta rotā cilvēku, bet cilvēks — vietu . ..

Vēlāk, kad zeme apžuva un bērzi tālumā vairs nelocīja vējā sārtos, kailos zarus, bet šūpoja maigo, jauno, dzeltenīgo lapotni, kaimiņienes bieži sastapās pie saviem nākamajiem lievenīšiem. Viņas nāca ar lāpstām, ar kapļiem un grābekļiem. No Starosibirskas institūta beidzot atveda klājenisko ābeļu un ziemeļu ķiršu stādiņus. Lamarai māsa no Kutaisas atsūtīja cicmatas, kinzas, tarhuna un citu aromātisko augu sēklas. Kaimiņienes sadaiīja savā starpā gan stādiņus, gan sēklas. Kādā svētdienā Manna paaicināja līdzi puišus ar Borisu priekšgalā. Draudzīgie, spēka pilnie puiši vienā dienā uz-raka Poperečniju zemes gabaliņu un iesparojušies pie tā paša arī kaimiņu stūrīti. Sievietes pagatavoja tiem garšīgas pusdienas, puiši ar motociklu vēl aizdrāzās uz Div-nojarsku pēc «degvielas» un labi pamielojās starp uzraktajām un līdzīgi pēļiem uzbužinātajām dobēm, no kurām vēdīja patīkama zemes, valgmes un saules smarža.

Iesilušais Boriss, šķielēdams uz skaisto gruzīnieti,sāka pat runāt ukraiņu valodā:

— Pie mums uz laukiem tāds paradums: zaldātu sievām komjaunieši palīdz uzart un apstrādāt zemi. Arī jūs esat tādas pašas zaldātu sievas. Vīrus redzat tikai guļot.

— Ciet klusu, neprātīgais, ka tevi jods! — Ilanna smējās.

Bet pēc tam, kad puiši aizgāja, abas sievas noskuma. Zaldātu sievas! Cik tas trāpīgi pateikts! Un kopējās bēdas vēl vairāk tuvināja šīs divas tik dažādās sievietes.

— Zināt, Manna, kad manējais, dienēdams flotē, devās jūras braucienā, mēs neredzējāmies pa mēnesim un pat ilgāk. Es tolaik sapņoju: aizies rezervē, tad atpūtīsimies, padzīvosim viens otram par prieku. Iesim uz teātri, uz kino, uz dažādām izstādēm. Kopīgi audzināsim Grišu. Un, lūk, tas, protams, rupji pateikts, bet patiesībā tā ir — tikai gultā vien satiekamies.

— Es jau ar zaldātu apprecējos. Tad 'varat ticēt, La-mara, mana mīļā, frontē, kara laikā, mēs vairāk bijām kopā nekā tagad. Tas ir tik aizvainojoši, tik aizvainojoši . . . Bet dzīve tak nestāv uz vietas. Tā visu mūžu var palaist garām, sēdēdams uz paunām. Es tak ar mūsu tēti dažu dienu ne vārda nedabūju pārmīt. Sadomājis viņš nez kādus «negatīvus» aiz ausīm vilkt uz augšu, līdz naktij paliek cirtnē, kad atnāk — pat pieskarties bail . . .

Mājās viņas gāja klusēdamas, un tikai tur, kur ceļi šķīrās, Ilanna ierunājās:

— Par zaldāta sievu vari būt jaunībā, bet mūsu vecumā ... — Viņa nopurināja galvu, kā odu aizdzīdama. — Kā būtu, Lamara, ja jūs nāktu pie mums «mājas garos»? — Un, negaidot kļuvusi pavisam mundra, viņa pateica: — Tad «mājas gariem» partijas komitejā vairs nebūtu atbalsts vien, bet būtu kaut kas stiprāks. — Ilanna draiski pameta ar aci. — Mums ar savām vajadzībām nav viegli nokļūt pie biedra Kapanadzes, bet tad jūs viņam gultā pačukstētu: nakts dzeguze vienmēr dienas dzeguzi pārkūko.

Un Manna mundriem soļiem devās uz Zaļo pilsētiņu, bet Lamara, pavadīdama viņu ar skatienu, nodomāja: kur šī omulīgā, apaļā sieviete — tilbītc ņem tik daudz enerģijas ...

Kad bija nodota lietošanā namu celtniecības kombināta pirmā kārta, tad klajumā, kas vēl līdz šim bija saglabājis jocīgo nosaukumu — Putneļu purvs, mājas sāka augt tik pasakaini ātri kā sēnes. Tikko mūrnieki paspēja uzcelt pamatus, kad piebrauca mašīnas ar milzīgām gatavām daļām un triju četru dienu laikā montētāji salika un apjuma māju. Tā reiz Oļess Poperečnijs, atnācis pēc ilgāka laika, ieraudzīja, ka Bērzu ielā numurs 0 vairs nerēgojas mietiņi ar dēlīšiem, bet tur slāv jauna, sveķu smaržas pilna, saulē līksmi mirdzoša mājiņa, kurā meitenes krāsotājas dziedādamas izraksta sienas.

Klajums pārvērtās par ciematu. Un, kamēr gausie veltņi līdzināja ielas asfaltu, paši iedzīvotāji — vīrieši, sievietes, bērneļi — pa vakariem stādīja gar ietvi no taigas atvestos kokus. Lamara un Hanna, strādādamas līdz ar visiem, priecājās par jaunajiem pumpuriem, kas raisījās mazajiem, vēl nespēcīgajiem kociņiem, viņas aicināja viena otru papriecāties arī par katru jauniz-plaukušu gurķa lapu.

Viņu vīri tagad biežāk «atskrēja» uz Bērzu ielu. Atskrēja vārda tiešā nozīmē. Tiem nekad nebija laika, tie vienmēr bija aizņemti un Bērzu ielā jutās nevis kā namatēvi, bet kā viesi.

Saimnieciskā Hanna cerēja, ka papildus gāzes plītij vīrs viņai pagalmā uzmūrēs ķieģeļu krāsniņu, kā tas parasts dzimtajā pusē, un savāca skaidas kaudzē. Taču krāsniņas vēl arvien nebija, un vējš, izārdījis skaidu kaudzi, nesa drazu kaimiņu sētā. Viņa jutās aizvainota, ļoti aizvainota ...

Tanī dienā, kad Bērzu ielas mājiņas numurs 6 jaunajiem saimniekiem izsniedza atslēgas, kaimiņi sastapās celtniecības partijas aktīva sapulcē. Sastapās un noru nāja, ka nākamajā svētdienā abas ģimenes pārvedīs mantas uz jauno dzīvokli un pēc Ukrainas, tāpat arī Gruzijas un Sibīrijas paraduma kopīgi «apslacinās» jaunās sienas. To viņi svinīgi paziņoja mājās. Bet iznāca citādi. Pēc mums jau zināmās smagās sarunas pārvaldē Oļess nolēma pavadīt atpūtas dienu mašīnas kabīnē, lai noskaidrotu savas neveiksmes cēloni. Tai pašā dienā ieradās Čehoslovakijas veco komunistu delegācija. Viņi bija nolidojuši tūkstošiem kilometru, lai redzētu Sibīrijas milzeņa dzimšanu. Kapanadze kopš paša rīta iepazīstināja godājamos viesus ar celtniecību.

Sievas nolēma pārvākties pašas. Sevišķu grūtību tas nesagādāja. Puiši un Saša iekrāva un pārveda abu ģimeņu mēbeles un vienas un otras namamātes vadībā izvietoja pa istabām smagākās lietas. Viņi izkurināja pat krāsnis. Taču prieks par šo dienu, kuru abas sievietes tā bija gaidījušas, pamazām dzisa. Kamēr rosījās ar mantu pārvešanu, izkraušanu un izvietošanu, tikmēr bija ciešami. Pec tam vel viņas izslaucīja istabas, ar baudu paklakšķināja slēdžus, pagrozīja krānus, paraustīja atejās ūdens nolaides. Konstatēja: viss darbojas.

Sievietēm pašām vajadzēja novietot galdus kopējā terasē, pašām uzlikt uz tiem uzkožamos un pudeles. Vairāk nebija ko darīt. Ņina un Grigols izskrēja pagalmā spēlēties. Saša iebāza degunu grāmatā. Un atkal pacēla galvu lielais aizvainojums: tādā dienā — vienas. Taču abas slēpa aizvainojumu, turējās, pļāpāja, kamēr La-mara nejauši pateica:

— Bet es skatos un domāju, kādi jūs ar vīru esat gudri un praktiski ļaudis. Vēl neesat paguvuši pārbraukt, kad visas lietas jau savās vietās. Bet man, paraugiet, komisijas veikals. Viss no jauna jāsagādā. Pat tahtu pametām Vladivostokā, bet kura gruzīnu ģimene var iztikt bez tahtas, bez spilveniem! — Viņa vēlreiz izstaigāja Poperečniju istabas. — Cik jaukas tomēr ir jūsu saliekamās mēbeles!

Par atbildi Ilannai no acīm sāka līt asaras, un pārsteigtā, izbijusies Lamara uzdzirda caur šņukstiem pateiktos vārdus:

— Lai nolādēta šī saliekamā dzīve, lai nolādēta, nolādēta ... — Un, lai arī vairāk nebija pateikts neviens vārds, Lamara visu saprata. Apskāvusi jauno draudzeni^ arī viņa apraudājās.

Kad Oļess Poperečnijs un Lado Kapanadze jau tumsā ieradās savās jaunajās mājās, viņi atrada svētku pusdienas bezcerīgi atdzisušas un sievas apskāvušās un aizmigušas uz dīvāna. [9]

Kopš kāda laika Oņupes celtniecības vadītājam bija radies saprātīgs, rosīgs un veikls palīgs, kas gan nebija minēts pārvaldes štatu sarakstā, ne arī laists caur kadru nodaļas sietu. Vēl vairāk, ik dienas ar to sazinādamies, dodams tam dažādus rīkojumus, celtniecības vadītājs nekad nebija redzējis šo palīgu un gandrīz neko par to nezināja.

Šis palīgs stājās amatā pamazām, laida saknes nemanāmi, un, tā kā celtniecības vadīšana nozīmē daudz un dažādas darīšanas, tad Ļitvinovs pat nenoskārta, kā tas noliek.

Divnojarskas automātiskā telefona centrāle nule tika celta. Sakarus pagaidām uzturēja ar telefonistu palīdzību. Un, lūk, reiz starp jau pazīstamajām balsīm tālruņa klausulē atskanēja jauna, skanīga, neatlaidīga un enerģiska balss, kas atsaucās: «Septītais.» Viss sākās svētdienas vakarā. Ļitvinovam vajadzēja paziņot uz Maskavu, kā jūtas čehoslovakijas viesi, bet Kapanadzi, kas tos visu dienu bija pavadījis, neizdevās atrast. Pēc diviem neveiksmīgiem mēģinājumiem viņš dusmīgi pateica:

— Tad ta nelaime! — un nosvieda klausuli.

Pēc kāda brītiņa atskanēja zvans un neatlaidīgā bal-stiņa paziņoja: «Savienoju ar Kapanadzi.» Un tūdaļ pazīstamā balss ar gruzīnu akcentu jautāja:

— Jūs mani meklējat, Fjodor Grigorjevič?

— Meklēju, bet kur tu esi, no kurienes runā?

— No Putnēnu purva, no milicijas.

— Nav vairs Putnēnu purva, ir pilsētiņa — pavadone, — Ļitvinovs izlaboja. Un pēc tam, saņēmis ziņas par čehoslovakijas viesiem, pabrīnījās: — Kā tad tu, Lado, nokļuvi milicijā? . . . No jaunā dzīvokļa apslacināšanas, vai? ... Tu laikam mani gribi izjokot?

— Jūs taču pats atsūtījāt man pakaļ iecirkņa uzraugu.

— Ak tad šitā! Tas ir Septītais, tas viņa darbs ... — Ļitvinovs atskārta un apmierināts piebilda: — Redz, kāds gudrinieks! — Padomājis viņš nolēma pateikties. Bet, pacēlis klausuli, uzdzirda: — Piektais . . .

Šis mazais notikums droši vien tā ari būtu aizmirsts, taču nākamajā dienā Septītais atkal deva par sevi ziņu. Ievajadzējās Nadtočijeva — tas nebija atrodams ne kabinetā, ne iebraucēju namā, ne Beršadska vagoniņā, kur Sako Ivanovičs tagad pavadīja daudz laika, vērodams, kā Makaroničs un jaunieceltais inženieris Djuževs sagatavo tilta būvi. Nadtočijevs bija atrasts un paaicināts pie tālruņa . . . piena veikalā, kur tas pirka sev kefīru. Šoreiz Ļitvinovs pateicās Septītajam un pat painteresējās, kā viņš to spēj izdarīt.

— Ciluži vienkārši, — atskanēja neatlaidīgā balstiņa. — Iebraucēju nama dežurante pateica, ka viņš aizgājis pēc piena. Piens veikalā, piena veikals kreisajā krastā tikai viens, tālruņa numurs zināms. — Bet pateicību Septītais negribēja uzklausīt. Tas nolika klausuli.

Ļitvinovs mēdza visus kārtējos jautājumus izlemt uz vietas, darba soli. Kabineta darbs viņam bija slikti noorganizēts. Viņa sekretārs, padzīvojis, tukls virs, bija albraucis priekšniekam līdzi jau uz trešo jaunceltni. Pārvaldē tas arvien bija vietējās komitejas priekšsēdētājs, skaitījās aktīvists. Tas bija akurāts cilvēks. Ja tam deva kādu rīkojumu, tad varēja nešaubīties: neaizmirsīs, agri vai vēlu izpildīs. Bet izpildīja gan bieži vien vēlu, tam trūka enerģijas, atjautības, iniciatīvas. Kādreiz sarūgtinātais Ļitvinovs pārsteidzīgi pateica: «Tu, brāl, esi kā čemodāns bez roktura — derēt nederi, bet projām sviest žēl.» Tā sekretāram pielipa palama «Čemodāns» . . . Tāpēc izrādījās, ka tāda nelūgta iespiešanās Ļitvinova darbā ir gluži vietā. Tagad viņš bieži lūdza:

— Paklau, Septītais, atrodi man, mīļais, tādu un tādu.

Pēc tam, jau vakarā pirms mājās iešanas viņš sāka

dot veiklajai meitenei rīkojumus.

— Septītais, izdari nu man pa draugam pakalpojumu, pieraksti sev: es rīt no rīta būšu namu celtniecības kombinātā, tad uz dambja pie Makaroniča, pēc tam labajā krastā, kur plosās zobgale Murka. Pēc tam iegriezīšos karjerā pie lielajiem ekskavatoriem. Vai skaidrs? Tu nepievil manas cerības. Saproti, zvans būs nopietns — pameklē mani. Norunāts? ... Nu, paldies. Lai dievs tev dod labu vīru . . .

Un Septītais, kura ziņā pēc celtniecības vadītāja lūguma tika nodots viņa vads, noteikti un ar lielu akurātību izpildīja visus rīkojumus. Tā pamazām noslēpumainais Septītais pārvaldes darīšanās iekaroja sev arvien lielākas pozīcijas, un Čemodāns, kas vienīgais līdz šim pārvaldīja priekšnieka vadu, bija greizsirdīgs un nesaprata, kur cēlusies šī neatlaidīgā meiča. Bet tā, apveltīta ar labu atmiņu un būdama ļoti organizēta, sniedza Ļitvinovam arvien lielāku palīdzību. Taču Septītais bija stingrs, komplimentos neklausījās, un, tiklīdz saruna sāka novirzīties no stingri lietišķā ceļa, balss klausulē apklusa un Septītais nozuda bez brīdinājuma.

Tad kādu rītu Septītā vietā atsaucās Piektais.

— Kāpēc Piektais, kur Septītais? — Ļitvinovs norūca.

— Viņa saslimusi, — skanēja atbilde.

— Kas viņai kait?

— Angīna un gripa, — atteica meitenes balss, kas Ļitvinovam šķita garlaicīga un pretīga. — Vaļa man atstāja to personu sarakstu, ar kurām man vajadzēs jūs no rīta savienot. Vai sākt?

— Nu, sāc.

Taču Piektajam, lai kā tas centās, nekas neiznāca. Izrādījās, ka daudzi vajadzīgie cilvēki nestāv uz vietas, Piektais tos atrast nevar vai neuzskata par vajadzīgu. Un visa pirmā, pati labākā darba dienas daļa Ļitvinovam bija sabojāta. Tieši tad viņš no jauna nodomāja, ka nepieciešams īsts palīgs, bez kura iztikt līdz šim bija palīdzējusi paša neparasti asā atmiņa, enerģija un nojauta. Tagadējais, pat Ļitvinovam neparastais celtniecības apjoms, sarežģītā dažādo ražošanas nozaru atbilstība, to izkliedētība dažādās vietās, kas atradās tālu cita no citas, — tas viss prasīja nevis Čemodāna pedantisko mēra laika rūpību un gauso izpildīšanu, bet enerģiju, iniciatīvu un jaunradi, jā, tieši jaunradi.

Par to Petīnam vakarā īgni stāstīja nogurušais Ļit-vinovs. Petīns uzklausīja viņa sūrošanos ar saprotošu smaidu.

— ... Es jums, Fjodor Grigorjevic, vienmēr esmu sacījis. ka precīzs, labi saskaņots aparāts — ir viss. Sīs jūsu rīta klaiņošanas pa objektiem, piedodiet, ir plus-kvamperfekts — sen pagājis laiks. Jūs varbūt atceraties, kā zeņķi mani kritizēja par to, ka reti apmeklēju objektus. Kam tas vajadzīgs? Neesmu to darījis un nedarīšu. Laika maz. Kāpēc to izšķiest tukšās sarunās? Precīzs aparāta darbs atļauj man sajust visas celtniecības pulsu, katrā laikā zināt, kas kur notiek. Ļeņins taču sacījis: sociālisms — tā ir uzskaite.

Ļitvinovam patika mācīties. Sastapis cilvēku, kam sakars ar jaunām teorijām, ar interesantiem atklājumiem, svaigām vēsmām inženieru pasaulē, viņš aicināja to pie sevis, pacienāja ar pusdienām un skolnieciskā centībā iztaujāja visu, ko tas zināja. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi, dažreiz pat šo to pierakstīja burtnīcā. Bet tagad, lai gan augstu vērtēja Petīna organizatoriskās spējas, viņā tomēr iekšēji viss saslējās pretī: nē jel, velns parāvis, nekāds aparāts, nekāda pārvalde, nekādi nedzīvi sakari neaizstās tiešu saskari ar cilvēkiem, kas tik dažādi, tik sarežģīti, tik atšķirīgi cits no cita! Petīna minētā Ļeņina formula viņu uztrauca.

— Jā, Iļjičs sacījis: sociālisms — tā ir uzskaite, —1 Ļitvinovs ierunājās smalkā balstiņā. — Bet Iļjičs nav sacījis, ka uzskaite ir sociālisms . . . Nē. Un viņš pats, turēdams uz saviem pleciem valsti, visu laiku saskāries ar cilvēkiem, apmeklējis fabrikas, ciemus, pats pieņēmis delegātus, apmeklētājus . ..

— Arī es, kā jums zināms, pieņemu daudz ļaužu, — Petīns atbildēja. — Ja mani kaut kas interesē, varu ar tiem parunāties, bet reti kāds var pastāstīt man ko jaunu.

— Tas tāpēc, ka pie tevis nāk tādi, kam tu esi vajadzīgs, nevis tie, kas tev vajadzīgi. Tiem nav laika slaistīties pa priekšniecības pirtspriekšām. Ja būs ļoti nepieciešami, tad piezvanīs vai atrakstīs. Par to vajadzībām tu nekā nezini ...

— Vai jums ir konkrēti fakti?

— Ir. No rīta biju uz dambja. Tur tagad tas Djuževs rīkojas. Lielisks cilvēks! Kaut kāda nelieša dēļ viņš tik ilgi par neko nosēdējis ... Tad viņš mūs abus tā nokritizēja par to, ka mēs atļāvuši uzbērt dambi ar sapieru paņēmienu ... Atzīstos, es jau gribēju pacelt balsi, bet viņš atsmaida: «Padomājiet, kā nākas, un jūs redzēsiet: man taisnība ...» Un patiesi viņam, pagānam, taisnība, taisnība . . . Vai tu to zināji? Nu? Bet Djuževs ir tāds, kas nelūgs, lai viņu pieņemam. Vai nav fakts? Ir gan!

Petīns mierīgi klausījās, taču Ļitvinovs jau zināja, ko nozīmē, kad viņa lūpas sakniebtas tā, ka gandrīz pazūd no sejas, bet kalsnās rokas pirksti sāk bungot pa stiklu.

— Jums taisnība vienā ziņā: pie manis šis cilvēks nenāks. Un pareizi darīs. Es jums jau iesniedzu rakstisku iebildumu pret visu šo pasākumu ar balstu saliekamām konstrukcijām ... Mēs neceļam kaut kādu starp-kolliozu elektrostaciju. Mūsu celtniecībai vispasaules nozīme. Tas ir mūsu trumpis spēlē ar Rietumiem, bet te šaubīgi eksperimenti. Šaubīgi, tas tā — pieklājīgi izsakoties ... Es jums mutvārdos un pat rakstiski signalizēju, ka šīs pievilcīgās blēņas jau vienreiz valstij izmaksājušas miljoniem rubļu plus vairākas cilvēku dzīvības. Tas fiksēts tiesas, padomju tiesas lēmumā. Ļauna griba

vai noziedzīga muļķība, tas, ņemot tīri inženieru aspektā, nav tik svarīgi, un tas ir vienīgais iemesls, kas mani piespiedis jūs rakstiski brīdināt, cik kaitīgs šā cilvēka pasākums . . .

— Jūs esat rakstiski brīdinājis ne tikai mani, — Ļit-vinovs atteica aizsmakušā balsī, pāriedams uz «jūs». Viņš pēkšņi kļuva izmeklēti pieklājīgs. — Jums labpa-ticis tā aizrakstīt ministram, jūs esat bijis arī tik laipns un informējis instances . ..

Ļitvinovs, kuram nupat vēl bija šauri ērtajā atzveltnes krēslā, viss saspringa un sēdēja taisni. Asās grumbas pierē padziļinājās, zilās acis raudzījās noslēgti. Arī Petīnam bija labi pazīstamas šīs pazīmes.

— Fjodor Grigorjcvič, es to netaisījos no jums slēpt... Nu, ko lai dara, jāatzīstas, ka esmu mazliet birokrāts. Man trūkst jūsu autoritātes, jūsu plašā vēriena, jūsu ... Nu, teikšu tieši acīs, trūkst arī jūsu sakaru. Es nevaru uzņemties to, ko varat jūs, un kā komunists es uzskatīju par pienākumu . . .

— Kā komunists? Un kas tad esmu es? — Ļitvinovs jau sen zināja, ka cīņā pret Djuževa projeklu Petīns cenšas ievilkt daudz ļaužu, zināja par Petīna ziņojumiem, par telefona sarunām. Veicis attiecīgus pasākumus, viņš ļāva Petīnam aizstāvēt savu domu. Bet šoreiz nenocietās un nespēja savaldīties. — Tad ziniet, ka es zem galda kārtis nejaucu. Es ar pavēli uzticēju šim Djuževam atbildību par pagaidu tilta projektēšanu un būvi. Es viņam liku vadīt rasējumu sastādīšanu. Es viņam dodu komandējumu uz Maskavu — uz institūtu konsultēties par projektu. Es pārtraucu dambja uzbēr-šanu. Es, komunists Fē Gē Ļitvinovs, partijas biedrs no 1920. gada. Varat ziņot to, kam gribat. Esmu jūsu rīcībā.

Un, smagi, gārdzoši elpodams, Ļitvinovs izgāja no . kabineta. Kad viņš devās cauri uzgaidāmajai istabai, čemodāns sarāvās un sastinga. Viņš pazina šīs klusās ārkārtīgo dusmu lēkmes, kuras bija daudz bīstamākas nekā skaļais niknums un rupjā lamāšanās, kas dažreiz skanēja caur durvīm.

— Nadtočijcvu! — Ļitvinovs, garām iedams, izmeta.

Noklakšķēja atslēga. Palicis viens, Ļitvinovs sāka

dzert tieši no karafes, tad piegāja pie loga, pārliecās pār

palodzi un uzlēja ūdens palieku sev uz apaļi apcirptās sirmojošās galvas. Viņš jau nožēloja, ka nav savaldījies. Durvju spraugā parādījās Čemodāna sirmā galva un pačukstēja, ka Nadtočijeva nekur neesot.

— Miegamice! — Ļilvinovs no jauna eksplodēja un norāva tālruņa klausuli.

— Piektais, — kāda balss atsaucās.

— Kāpēc Piektais, kur mans Septītais?

— Es taču jums teicu, ka viņa slima, viņai angīna.— Telefonistes balss drebēja.

— Fu, velns parāvis jūs visus! ... — un klausule nobrikšķēja uz sviras.

Sēdēdams tumsā, bez uguns, Ļitvinovs nomierinājās. Agri vai vēlu to visu Petīnam vajadzēja pateikt, katrā ziņā pateikt, bet lietišķi, korekti. Rāties nebija vajadzības. Ko viņš īstenībā bija izdarījis? Nu, aizrakstījis ministram par savām šaubām un iebildumiem. Un kas par to? Ideju allaž var aizstāvēt, ja tā laba. Kaut gan, ja ministrs savā laikā nebūtu dabūjis inženiera kaujas kristības Ļitvinova vadībā, ja tas tagad nebūtu piezvanījis un painteresējies, sak, Fjodor Grigorjevič, kas jums tur notiek, kāpēc sacēlies jandāliņš, tad varbūt jautājums izgāztos. «Sakari ...» Vai tu re, ko izdomājis! Bet varbūt Sako Ivanovičam taisnība, ka ar Petīnu jā-būt uzmanīgam? Mjā!

Iedams projām no kabineta, Ļitvinovs palūdza savienot viņu ar vecāko telefonisti.

— Paklau, divi lūgumi: kad tas jūsu godājamais Septītais izšķaudīsies, tad palūdz: brīvā brītiņā atnākt pie manis uz pārvaldi. Un vēl pasaki savam Piektajam, ka es, sak, lūdzu atvainot, es viņai ne par šo, ne par to klausulē ielaidu velnu. Es šito velnu atsaucu. Dzirdi? Saki Piektajam: sak, ne jau aiz dusmām, tikai aiz liela satraukuma.

10

Izgājis no pārvaldes, Petīns palūdza šoferi:

— Aizviziniet mani kaut kur.

— Gribat uz Pulneļu purvu? Tur tagad jau noasfaltēts, uzstāda laternas.

— Eh, vienalga ...

Elektrifikācijas prospekts bija pavisam pazaudējis savu eksotisko izskatu. Mājas apšūtas ar dzeltenām keramikas plātnītēm, iela asfaltēta. Maurā gar ietvi zied raibas petūnijas, no taigas atvestos kokus gan vēl atbalsta stiepļu saites, bet tie jau sākuši augt un dod ēnu. Spoguļstikla logu rūtis, neona un aragona mirdzums. Un pa ietvi staigā tādi paši ļaudis kā Maskavā vai Kijevā, vai Tbilisi. Reti var ieraudzīt pūlī kādu noeļļotu kombinezonu, brezenta svārkus vai gumijas zābakus. Tik vien tās starpības kā ap galvu sejas aizsargi pret odiem. Un ari tos meitenes prot izveidot uz pakauša tik koķetīgi kā platmales ar plīvuru.

Petīns reti izbrauca ārpus jaunās pilsētas, tāpēc viņu uz katra soļa sagaidīja pārsteigums. Grambainais, izdangātais taigas ceļš bija pārvērties par šoseju. Tievi betona stabiņi, skaisti izliekdamies, turēja tai pāri spēcīgas dzīvsudraba spuldzes, bet pagriezienos, tāpat kā agrāk, prožektori izrāva no tumsas mūžsenās taigas mūri.

Sociālistiskā pilsēta taigā. Jebkuram citam vajadzētu dārgi samaksāt par šīm utopijām miljoniem rubļu vērtībā tādā laikā, kad tiek taupīts pat uz personālo mašīnu rēķina, kad apcērp algas ministriem un vadošiem darbiniekiem, kad pa spalviņai vien applūkā pārvaldes aparātu. Bet Ļitvinovs tiek sveikā cauri: kādreiz ministram palīdzējis tikt uz augšu. Ministru padomē, Centrālkomitejā sēd draudziņi. Eh, kādas muļķības jūs izdarījāt, godājamais Vjačeslav Anaņjevič, pienācīgi nenovērtēdams šo apstākli! . .:

Šīsdienas saruna pārsteidza Petīnu. Vecais atļāvās runāt ar viņu kā ar kādu inženierīti, kam vēl mātes piens aiz lūpas, ar viņu, Petīnu, kuru pazīst augsti stāvoši ļaudis, kuru ciena kā principiālu cilvēku, kā novatoru, kurš nesamierināmi cīnās pret rutīnu. Un ne tikai ciena, bet dažreiz arī paaicina pie sevis un lūdz padomu!

Vjačeslava Anaņjeviča pirmā doma bija pārtraukt priekšnieku, izskaidroties, pieprasīt, lai atvainojas, un, ja neatvainosies, tūdaļ paziņot, ka aizies no darba. Bet otru tādu elektrostaciju visā pasaulē neceļ. Viņš atcerējās sapņus, ar kādiem bija atbraucis šurp, uz Sibīrijas upes mežonīgajiem krastiem. Vai tad lai atmet šos plānus? Vai dažiem gadiem jābūt tukšam starplaikam viņa spožajā, panākumiem bagātajā biogrāfijā? Protams, Ļit-vinovs ir izšauts pulveris, pazaudējis enerģiju. Protams, viņš balstās uz savu vārdu un uz sakariem, šis izvirzītais trīsdesmito gadu parauga darbinieks. Bet mesties pret viņu atklātā cīņā, kamēr vēl nav sakopoti un izvietoti spēki, kamēr nav sagatavotas izejas pozīcijas, mesties cīņā tikai prieka pēc, lai pārmācītu šo nekauņu, — nē, tādu greznību gudrais Petīns nevar atļauties ...

Atmetis vētrainas izskaidrošanās ideju, Vjačeslavs Anaņjcvičs sāka raudzīties pāri nolaistajam stiklam, cenzdamies nomierināties. Asfalts, laternas ... Gaismas signāli . . . Tieši kā Maskavas autobuss .. . Bet smaržo pēc meža, un kāds putns vaid tumsā... Pilsētiņa Put-neļu purvā — šis pasākums arī ir «Krokodila» vērts. Kam gan vajadzīgi šie nožēlojamie dzīvokļu eksperimenti. kad pasaulē vislielākās elektrostacijas celtniecībā vadītāju darbs tiek vērtēts pēc grafika pārsniegšanas! Eh, ja celtniecības priekšgalā nostātos Vjačeslavs Anaņ-jevičs Petīns — šis cīņas spējīgais, dinamiskais mūsdienu cilvēks! . . . Viņš tūdaļ parādītu, ko spēj. Nu, nekas, nekas, gan pienāks laiks. Pacietību un vēlreiz pacietību . . .

Nolēmis, ka pagaidām par to domāt veltīgi, Petīns, lai izklaidētos, novirzīja domas uz savu mazo namiņu. Bet sirds kļuva vēl nemierīgāka. Cik labi, cik saticīgi viņi ar Dinu bija dzīvojuši Maskavā! Kādu brīnišķīgu sievu viņš sev bija izaudzinājis no šīs tieviņās studentes ar pelēkajām acīm! Sievu pēc viņa paša gaumes: laipnu, gudru, kas saprot viņu no pusvārda, kas dzīvo līdzi viņa rūpēm un domā gandrīz to pašu, ko viņš. Cik patīkami sajust, ka jebkura tava doma tūdaļ atrod atbalsi šai smalkjūtīgajā, paklausīgajā būtnē! ... Bet nu ... Vai te gaiss tāds sevišķs, ar kaitīgu iedarbību? ... Sis asais tonis... Nemierīgās, aizdomu pilnās acis... Sī stūrgalvība . . . Kas viņu sakūdījis? Nadtočijevs? ... Vai varbūt Djuževs, ar kuru viņa iepazinusies salā? ... Un kur radusies šī neglītā, nesievišķīgā ietiepība, kas viņai tā nepiestāv? . .. Nē, laikam tomēr viņš kļūdījies, ņemdams sievu līdzi... Nevajadzēja. Bet atstāt viņu vienu Maskavā ... Nē, arī par to labāk tagad nedomāt...

Mašīna lēni taisīja pagriezienu uz neliela laukuma, kuru iekļāva vienkāršas, vēl nepabeigtas ēkas. Pie vienas no tām stāvēja liela kravas mašīna. Kravas kastē uz dārza soliem bija izvietojies pūtēju orķestris. Tas no saviem ragiem grūda ārā kaut kādu banālu motīviņu, bet laukuma vidū jaunieši aizrautīgi dejoja. Ģērbušies viņi bija kā kurais. Modes dāmas, kuras apvēdinājās ar sejas aizsargiem kā ar vēdekļiem, bija pat vakara tērpos. Tas izskatījās pavisam aizkustinoši, jo pārī ar viņām gāja puiši rūtainos kreklos, ar stulmu zābakos ielaistām biksēm, bet viens, kas laikam meties dejā, nākdams tieši no darba, bija ģērbies pat ar eļļu notašķītā kombinezonā. Arī rokas viņam bija notraipītas ar mazutu. Cienīgi griezdamies ar savu dāmu, viņš centās tai nepieskarties, tāpēc atlieca plaukstas.

— Atpakaļ! — Petīns norīkoja, jo viņu kaitināja šī bezgaumīgā izrāde. Lai izvērstos visa sava talanta plašumā, viņš bija aizbraucis no Maskavas pirmizrādēm, koncertiem, vernisāžām uz šo elles malu, kur — esiet tik laipni — tīksminieties, lūk, par šāda žanra ainavām.

— Nu, ko jūs tik lēni braucat?

Mašīna jau drāzās pa Elcktrifikācijas prospektu un apstājās pie gaismas signāla, kur ceļš nogriezās uz Krasta ielu. Pa labi, turpat līdzās, pie spoži apgaismotajām bibliotēkas durvīm, Petīns ieraudzīja savu sievu. Viņa stāvēja kopā ar Nadtočijevu un vēl kādu milzīgu tēviņu. Tāda maziņa, tieviņa un dzīvi sarunājās. Vārdus nevarēja dzirdēt. Lūk, Nadtočijevs kaut ko pateica. Viņa pasmaidīja. Trešais, kurš stāvēja ar muguru pret mašīnu, noliedzoši pakratīja galvu un arī pateica kādu frāzi. Tagad smējās visi trīs. Vīrieši smējās skaļi, un šie smiekli sāpīgi aizskāra Petīna sirdi. Darbā, mājās — viss reizē! Un kā tas gadījies, ka te, kur tuvs cilvēks, tavs otrais «es», dārgs un nepieciešams, dzīve pēkšņi noskrējusi no sliedēm, dzīve, kura, kā likās, tik droši nesa viņus uz priekšu. Sieva vienmēr bijusi mājās sēdētāja. Cauriem vakariem nenogurdama varējusi klausīties, ko viņš stāsta, apspriest viņa nodomus, priecāties par viņa prieku, ikviens vīra uztraukums atradis viņā atbalsi. Cik bieži par atbildi aicinājumam aiziet uz teātri vai uz kino viņš dzirdējis: «Nē, mīļais, labāk pasēdēsim mājās.» Vakari gandrīz vienmēr piederējuši viņiem abiem. Un, lūk . ..

Petīns atslēdza durvis. Gaisma mājā nodzēsta. Tikai ēdamistabā maza spuldzīte apgaismo galda stūrīti. Viens pats šķīvis, pie salvetes piesprausta zīmīte: «Aizgāju uz bibliotēku. Pirmais un otrais cepeškrāsniņā. Uzsildi. Uzvārīts ūdens termosā, tēja uzlieta tējkanniņā.» Cik jaukas līdz šim bijušas bezvārdu vakariņas divatā, klusumā! . . . Pirmais un otrais cepeškrāsniņā . .. Tēja uzlieta . . . Bet pati pļāpā ar dulno Nadtočijevu un vēl ar kādu stulbeni.

Vjačesļavs Anaņjevičs negāja uz virtuvi, nesildīja pirmo un otro, nepārģērbās pidžamā, nepārāva kājas ērtajās kažokādas čībās, kuras Dina pati bija pašuvusi pēc čukču piegrieztnes un uzdāvinājusi viņam uz dzimšanas dienu. Pirms viena gada. Kā šis gads visu pārvērtis! Interesanti, ko viņš tur izmuldējās — tas Nadtoči-jevs, par ko viņi smējās . . . Nē, nē, tā nemaz nav greizsirdība, greizsirdība ir atavisms ... Bet nav taču patīkami, velns parāvis, ēst uzsildītas kotletes un meklēt uzlieto tēju, kad tai pašā laikā kāds provinces muldoņa deldē mēli ar tavu sievu, velns lai parauj! ...

Durvīs noskrapstēja atslēga. Dina, mazliet apmulsusi, ienāca istabā. Viņa ieraudzīja vīru ar uzvalku mugurā un zābakiem kājās, ieraudzīja uz galda neskarto šķīvi.

— Vai tu vēl gribi kur iet? — viņa jautāja, un Petī-nam likās, ka viņai būtu patīkami, ja viņš atbildētu: «Jā, iešu.»

Dina nolika uz galda medicīnas žurnālus un grāmatu. Rokās viņai palika dzeltenu taigas puķu pušķītis. Viņa izgāja virtuvē. Sāka šļakstināties ar ūdeni. Tad atgriezās. Puķu pušķis jau bija vāzē. Viņa nolika to uz galdiņa. Tad noglaudīja Čo un, neko neteikusi, atkal nozuda virtuvē. Viss palika klusu. «Ko viņa tur dara?» Petīns nodomāja, pūlēdamies apspiest pieaugošās dusmas. Sieva stāvēja pie plīts un lasīja. Kastrolī kaut kas vārījās, piepildot istabu ar gardu smaržu.

— Tev taču viss izkūsēs, — ar vieglu pārmetumu balsī pateica Vjačesļavs Anaņjevičs, norādīdams uz kastroli.

— Jā, jā, protams . . . Lej sev, cik gribi, kaut vai visu, es jau paēdu. Garšīgs buljons ... Te ir raksts par poliomielītu . . . Cik es šausmīgi esmu atpalikusi! . . . Par šiem gadiem terapija ir aizgājusi tik tālu uz priekšu . . .

— Bet varbūt tu, dārgā, papriekš pabarosi izsalkušo vīru? — Vjačeslavs Anaņjevičs vairs nespēja valdīt dusmas. Tāds notikums, viņu tā apvainojuši, viņam pasviests cimds. Saruna ar Ļitvinovu var beigties dievs zina kā, bet te žurnāls, terapija ... — Manuprāt, nav vērts lauzt mūsu labās tradīcijas. Lai katrs no mums tāpat kā līdz šim pēc iespējas izpilda savu pienākumu pret sabiedrību un arī viens pret otru.

Būdams izsalcis, Vjačeslavs Anaņjevičs tomēr ar patiku ēda dzintara krāsas buljonu. Sieva vēl aizvien lapoja žurnālu.

— Es neredzu piparus. Piedod, dārgā, es šodien esmu tā noguris. Varbūt tu tomēr pameklēsi piparus?

Viņa atrāvās no žurnāla un atnesa piparus. Viņa tos svarīgi nolika uz galda, it ka vēstulē pielikdama pēdējo punktu.

— Vai vēl kas būs vajadzīgs? — viņa jautāja.

— Tas ir, kā būs vajadzīgs?

— Nu, tā, lai es varētu atnest visu pie reizes un izlasīt rakstu līdz galam.

— Kādu rakstu? Kam tev tas vajadzīgs? Man šķiet, ka jaukais doktors Aikāsāp jau sen pārvērties par mazo, burvīgo Dinu Vasiļjevnu Petīnu, visskaistāko Divnojar-skas dāmu, kuru apskauž visas sievietes.

Dina raudzījās kaut kur telpā. Seja bija nopietna. Bija grūti uzminēt, vai viņa klausas vai ne. Un Vjačeslavs Anaņjevičs nodomāja: «Un vēl šis paradums skatīties kaut kur pašai sevī, tas arī ir jauns ...»

— Redzi, tu nupat teici: «...mums jāpilda savs pienākums ...» Kopš tās pašas braukšanas uz salu, kuru tu man jau vairākas reizes esi atgādinājis, es visu laiku domāju par savu pienākumu. Kāds tas ir? Būt par pūkainu mājas kaķīti? Murrāt, kad glauda, un piemiegt acis, kad kasa aiz auss, labprāt ēst krējumiņu un gulēt siltā vietiņā dīvāna stūrītī? Par kaķīti ar diviem diplomiem? Vai tāds ir mans pienākums? Jā?

— Kas par muļķībām! — Petīns sašuta. — Kāds idiots tev to visu iestāsta?

— Tas nav svarīgi. Ja es, piemēram, nosaukšu Vasī-lisu, vai tas kaut ko mainīs?

— Tu esi pieaugusi sieviete. Divas fakultātes — un

uzklausi kaut kādu tumšu kolhoza meiteni! Un no viņas muldēšanas secini veselu teoriju.

— ... Es te vienreiz sāku pļāpāt ar Tikaijums par aizkaru drānu. Un pēkšņi telefoniste Septītais numurs runā klausulē: «Pārtraucu. Abonents vajadzīgs lietišķai sarunai ...» Ai, kāds man bija kauns! Zini ko, — viņa pēkšņi ierunājās tanī spītīgajā balsī, no kuras Vjačeslavs Anaņjevičs tā baidījās, — ņem vērā: mājas kaķītes vairs nav, nozudusi, aizbēgusi, nosprāgusi — vienalga.

/ Tavā mājā turpmāk dzīvos ārste, slikta, nepieredzējusi, nemākulīga ārste, kura visu to, ko ieguvusi, jau zaudējusi, bet kura visu atkal atgūs. Vai dzirdi? ...

— Cik tu esi naiva! ... Tu pazīsti galvaspilsētas klīnikas . . . Milzīgos logus, flīžu grīdas, niķeli. . . Bet te uz ārstu žēl skatīties ... Ārstu nepietiek, tie caurām dienām uz kājām, pat kino apmeklēt tiem nav laika . ..

— Vēl jo vairāk tāpēc ... — Pelēkās acis, kas nesen bija uzmanīgas, domīgas, ieguva tērauda nokrāsu, raudzījās stingri un tieši sejā. — Nu, saki — vai tu tiešām to nesaproti?

— Es saprotu vienu, — Petīns pūlējās iedabūt sejā iecietīgi labvēlīgu smaidu, bet tas viņam slikti izdevās. — Es saprotu, ka tev ir garlaicīgi, nav tavas vides cilvēku, tu esi noilgojusies pēc Maskavas, pēc mātes, pēc mūsu jaukā dzīvokļa. Man te būs ļoti grūti, man trūks tevis, trūks mūsu mīlestības. Bet tava sirdsmiera un tavas veselības dēļ esmu gatavs nest jebkuru upuri. Brauc tu uz Maskavu, atpūties ... Es tevi saprotu.

Dina krasi atrāvās:

— Nē, Vjačeslav Anaņjevič, jūs nesaprotat. Tagad man nemaz nav garlaicīgi. Man pat prātā nenāk mūsu Maskavas dzīvoklis. Pēc māmiņas tiešām esmu noilgojusies, bet es aizrakstīšu, lai viņa brauc šurp. — Visu to pateikusi un sajutusi tādu kā atvieglinājumu, viņa gurdeni pasmaidīja. — Bet tagad, Vjačeslav, ja gribi, pasēdēsim uz mūsu dīvāna. — Un, novilkusi kurpes, viņa pavilka kājas zem sevis.

Vjačeslavs Anaņjevičs piemetās līdzās tāpat uzvalkā un zābakos. Bija neērti, bet viņš sēdēja klusi, baidīdamies traucēt šo ne visai drošo samierināšanos. Vislabākais — ar viņu nestrīdēties . . . Aizbrauks, atrausies no šiem ļaudīm, nomierināsies. Viss atkal būs pa vecam.

— Dārgā, šodien es tevi redzēju tur, pie bibliotēkas. Gribēju tevi pavest, bet tu biji tā aizrāvusies ar sarunu. Jā, kas tas vēl bija pie jums? Nez kāpēc es to nevarēju sazīmēt.

Dina kļuva uzmanīga, nolaida no dīvāna kājas. Viņa atkal bija auksta, dzēlīga.

— Inženieris Djuževs. Pāvels Vasiļjevičs Djuževs, tas pats, kura projektu tu nez kāpēc pūlies izgāzt cauri. Jā, pie tā paša pasaki, kāpēc tev tas vajadzīgs.

— Es tev jau sacīju, man ir tāds darbs, ka visu nevaru stāstīt mājās . .. Bet par ko jūs smējāties? Vai tas nav noslēpums?

Dzēlīgs, nepatīkams smaids skāra Dinas lūpas.

— Noslēpums? — Dina paraustīja plecus. — Runājām par ideju — Ilidroceltnieku laukumā uzcelt Lomo-nosovam pieminekli. Tāpēc ka viņš pirmais sācis runāt par Sibīriju. Atceries viņa vārdus: «Krievijas varenība pieaugs uz Sibīrijas rēķina ...» Laikam tā? Un tad Sako teica: ja tev uzticētu uzmest pieminekļa projektu, tu atveidotu pats sevi,* lasot Lomonosova darbus. Bet Djuževs pateica: «Nē, tā viņš nebūtu ar mieru. Viņš atveidotu pats sevi, ieurbušos ar acīm savā rakstā par Lomonosovu.»

Pctīna tumšajā sejā uzplauka gaiši plankumi.

— Bet tu? — viņš pavisam klusu jautāja. — Ko tu teici, kad tavā klātbūtnē aizskāra tavu vīru?

Dina atcerējās tikko notikušo sarunu. Draugu asprātības bija ļoti trāpīgas, un viņa neviļus pasmaidīja. Tad viņai kļuva neērti, viņa apvainojās un, aizliegusi sevi pavadīt, gandrīz skriešus devās uz mājām. Bet tagad? Tagad ar izaicinājumu raudzīdamās vīram acīs, viņa atbildēja:

— Tu taču redzēji — es smējos.

11

Parakstījis pēdējos dokumentus un atstājis Čemodānam rīkojumus rītdienai, celtniecības vadītājs pārlaida skatienu pār kabinetu, pūlēdamies atcerēties, vai nav aizmirsis ko nepadarītu. Durvis atvērās, un parādījās Čemodāna galva. Šo flegmatisko cilvēku kaut kas bija uztraucis.

— Pie jums, Fjodor Grigorjevič, kāda Valentīna Je-gorova. Saka, jūs esot aicinājis.

— Jegorova? Kas tā par Jegorovu? Nekādas Jegoro-vas neesmu aicinājis.

— Nē, aicinājāt gan, — aiz durvīm stingri pateica neatlaidīgā balss, kas Ļitvinovam lika starot smaidā.

— Ahā, godājamā Septītā, nāc, nāc iekšā . . . Ļauj vismaz paraudzīties uz tevi, kāda tu esi.

Apiedama ar likumu durvīs sastingušo čemodānu, drošiem soļiem kabinetā ienāca drukna neliela auguma meiča, kuras zēniskā seja Ļitvinovam likās pazīstama. Nu jā, kaut kur un nevis pūlī, bet kādos sevišķos apstākļos viņš bija redzējis šo samērīgo augumiņu, šo seju ar strupo degunu, īsās, kuplās uzacis un gaišās acis, kuras biezie briļļu stikli padarīja milzīgas.

— Pagaidi, Septītais, es taču ar tevi kaut kur esmu sastapies?

— Mani sauc par Valentīnu Vadimovnu, var saukt arī par Vaļu. Tiešām, kādreiz es griezos pie jums sakarā ar darbu. Varbūt atceraties, mēs bijām pie jums abi ar Igoru, tas ir, ar Igoru Kapustinu. Ziemā.

— Ahā! Bēdu biedri! — Ļitvinovs iesaucās un sāka skaļi smieties. — Sēdies, lūk, atzveltnes krēslā un stāsti. Tas ir gaužām interesanti. Tātad tu pati esi tas Septītais?

Vaļa klusēja, zēniskā seja saglabāja neatkarīgu izteiksmi.

— Nu. bet tas — tavs draugs, vai? Viņu taču laikam toreiz atraidīja veselības pēc ...

— Jūs arī viņu atceraties? . . . Igors ir lielisks cilvēks. Viņā jūs tiešām neesat maldījies. Igoru taču toreiz pēc Suvorova skolas beigšanas nebija pieņēmuši virsnieku skolā vāju plaušu dēļ. Viņš te sāka norūdīties, nodarbojās ar vingrošanu, berzējās ar sniegu, iegādājās svaru bumbu, tādu pašu kā jums. Jus viņu tagad nepazītu . . .

— Ak velnēni, esat gan jūs jauki! — Ļitvinovs jūsmoja, ar patiku vērodams apmeklētājas drosmīgo strup-degunes seju. — Nu, un kur tad viņš palicis?

— Ai, tā ir vesela epopeja! — Vaļa sarosījās. — Vispirms buldozeristu kursos. Suvorova skolā viņi bija studējuši tankus. Sos kursus Igors pusgada vietā pabeidza viena mēneša laikā. Ar uzslavu. Sāka strādāt dambja

uzbēršanas darbos par buldozeristu, viņu tur bija ievērojis Sako Ivanovičs Nadtočijevs. «Mācieties, saka, par desmitnieku.» Igors viņam: «Negribu.» Nadtočijevs:

«Pavēlu!»

— Desmitnieks — oho! Vareni kāpj uz augšu. Pag, bet kur tad viņš strādā par desmitnieku?

— Igors pabeidza arī šos kursus un arī pirms termiņa, bet pastrādāt par desmitnieku viņam neizdevās: neļāva. Viņu ievēlēja ... Jūs taču viņu pazīstat. Viņš ir komjaunatnes komitejas sekretārs.

— Kā? Kapustins — tas ir viņš?

-— Es taču jums pašā sākumā teicu: Igors Kapustins.

— Lieliski! Pazīstu, protams... Es te dzirdēju, kā viņš reiz mūsu mācību kombinātu strostēja — ministra runa. Es vēl nodomāju: sak, šito smurguli vajadzētu par kombināta direktoru.

— Ai, nevajag, — Vaļa uztraucās, — lūdzami nelieciet viņu par kombināta vadītāju! Nu, viņš jau arī pats neies.

— Tas ir, kāpēc neies? Tas taču ir amats.

— Mēs, komjaunieši, viņu nelaidīsim. Zināt, kā mēs viņu mīlam? — Taču, pamanījusi, ka Ļitvinovs smīn, meitene stingri sarauca kuplās uzacis. — Nu, kāpēc jūs tā? ... Es taču «mīlam» saku sabiedriskā nozīmē.

— Ak, sabiedriskā... Jā, jā, atceros. Jūs jau bēdu biedri.

Ļitvinovam aiz muguras bija grūta darba diena, vēl pirms pusstundas viņš bija domājis tikai par to, kā ātrāk tikt mājās, paēst, pasēdēt lievenītī, aizvadot sauli. Viņam patika šie krāšņie Sibīrijas saulrieti; lai gan smūdži, kurus te dēvēja par knišļiem, šai stundā bija sevišķi nikni, Ļitvinovs, ja vien atlika laiks, nepalaida garām izdevību novērot, kā lielā, sārtā saule iegrimst taigā. Bet tagad, aizmirsis mašīnu, kas gaida pie parādes durvīm, viņš sēdēja, atlaidies atzveltnī, un labpatikā pļāpāja ar šo jocīgo briļļainīti. '

— Tātad tu pati esi tas Septītais?

— Mani sauc par Vaļu.

— Zini ko, Valentīna Vadimovna, es te jau visu esmu pabeidzis. Brauksim pie manis padzert tēju ar aveņu ievārījumu. Tur tad arī parunāsimies par visām svarīgajām darīšanām.

— Runājiet tepat, es nebraukšu, — Vaļa atteica un, noņēmusi brilles, sāka slaucīt stiklus. Zaudējušas parasto aizsargu, viņas acis tūdaļ kļuva tādas kā mazākas, nevarīgas, un pati viņa izskatījās gandrīz pēc meitēna.

— Kāpēc tā? Gaužām interesanti zināt, — Ļitvinovs aizvainots jautāja.

— Redziet, kādā vakarā pie jums aizbrauca viena meitene. Jūs zināt, par kuru es runāju. Otrā dienā tik daudz bija pļāpu . . .

— Ko? — Ļitvinovs iesaucās, pat salēkdamies savā atzvellnī, tad, sapratis, par ko runa, vēlreiz iesaucās: ?— Ko-o-o?

Sarunu biedre, uzlikusi brilles uz deguna, atkal raudzījās nesatricināmi mierīgi.

— Nu, redziet, jūs to nemaz nezināt. Bet cik daudz melsa! Man jau nu zināms, ka tā bija jūsu šofera līgava un viņš to veda jums rādīt.

— Tu pat to zini? — Ļitvinovs uzlūkoja Vaļu ar izbrīnu.

— Zinu.

— Kā tu to zini?

*

— Šeit visas jaunākās ziņas ātri izplatās. Bet ar Murku mēs dzīvojam vienā teltī.

— Ar to sarkanmataino?

— Murka nav sarkanmataina. Viņa ir koša blondīne.

— Kas tā par krāsu?

— Jūs taču redzējāt — salmu krāsa. Bet tagad viņa vairs nav arī koša blondīne. Murka nogriezusi matus pa zēnu modei. Viņa saka: būšu celtņa vadītāja, un celtņa vadītājai vajadzīga nevis apelsīnu, bet īsta galva ... .

— Tātad tu pazīsti šo Murku?

— Jā, protams. Es taču sacīju ... Mūsu gultas teltī stāv blakus.

— Pag! Viņa taču apprecējās.

— Apprecējās gan, bet dzīvo pie mums. Viņa saka, labāk būšot sieva, kas ciemojas pie vīra, nekā līdīšot kaut kādā draņķīgā istabelē . . . Viņa ir ļoti īpatnēja, labsirdīga. Jūsu Petrovičam tagad ar viņu nav viegli, bet viņa to par cilvēku iztaisīs.

— Par cilvēku? Kas tad viņš tagad?

Meitene pasmaidīja un paraustīja plecus:

— Jus viņu labāk pazīstat.

Kādu brīdi abi klusēja. Ļitvinovs ar pieaugošu interesi vēroja sarunu biedri; viņa sēdēja gluži mierīgi, un šo zēniskās ārienes savienojumu ar nesatricināmo nopietnību pasvītroja brilles tumšā ietvarā.

— Tad tā, Septītais .. .

— Vaļa, — meitene izlaboja.

— Nu, Vaļa, Vaļa, esi gan tu stingra! Vai zini, cik ļoti tu man esi palīdzējusi? Redzi, saslimi — un man rokas tūdaļ īsākas palika. Komjaunieša godavārds.

— Vai jūs to sakāt nopietni? — Zēniskajā sejā pirmo reizi pa visu sarunas laiku atplauka smaids, kas tūlīt iezīmēja vienu bedrīti zodā un divas — vaigos. — Vai nejokojat?

— Kas nu par jokiem! Runāju pavisam nopietni, tāpēc jau paaicināju tevi.

— Biedri Ļitvinov, man liels prieks! Zināt, kāpēc? Kad es beidzu skolu, mājās bija diskusija. Mans lēlis ir vijolnieks, — varbūt esat dzirdējis? Vadims Jegorovs — tas ir viņš. Arī abi mani brāļi kā sevišķi apdāvinātie mācījās Gnesinu skolā. Es neesmu visai apdāvināta, bet arī mācījos spēlēt vijoli. Mūsu māmiņa ir vijoles fanātiķe — vijole un vijole, lai tur vai restorāna orķestrī, ka tikai vijole. Bet man iegribējās atbraukt šurp, taigā, uz kraujo krastu. Džeka Londona rakstos taču visi mazie un vājie cilvēki cīņā kļūst stipri. Atzīstos: es ļoti mīlu Džeku Londonu; mums te nav kaut kādas zelta atradnes, bet ir vislielākā elektrostacija, un nav tieksmes kļūt bagātiem, bet komunisms . . . Un tad es domāju: esmu maza auguma, pusakla mātes meitiņa, vai tiešām es nekļūšu par cilvēku, ja tā īsti gribēšu? ... Nu, mājās diskusija, māmiņa raud, brāļi skatās kā uz negudru, tētis saka: «Tavs nodoms ir cēls, bet kur tu, tāds pūces bērns, iesi ar saviem okulāriem? Tikai citiem pa kājām maisīsies ...» Vārdu sakot, atbraucu.

— Nu, bet vijole?

— Vijole man līdzi, tikai ar to notika nelaime. To saspieda ugunsgrēka laikā uz kuģa «Jermaks». Mūsu komjaunieši to aizsūtīja uz Starosibirsku, turienes komjaunieši salīmēja, bet īsti labi vairs neskan. Es tomēr spēlēju — meitenes katru vakaru lūdz, nāk vēl no citām teltīm. Vai jūs bijāt jauniešu ballē? . .. Žēl, laba balle bija! Es tur uzstājos.

— Zināt ko, Valentīna Vadimovna, — Ļitvinovs sacīja. — Te pie mums pārvaldē ir tāds cilvēks. Biedrs Tikaijums. Neesi dzirdējusi tādu uzvārdu? Slikti. Nepazīsti ievērojamu cilvēku. Aiznes viņam rīt savu instrumentu. viņš aizsūtīs uz Maskavu vislabākajam meistaram — skanēs atkal pa vecam. Tas pirmkārt. Kad sūtīsi māmiņai vēstuli — uzraksti, ka lev te saka paldies par teicamu darbu, tas otrkārt, un vēl viņai uzraksti, ka celtniecības vadītājs (ir, sak, te tāds sakārnis, kuru visi dēvē par Veco) piedāvā tev sava sekretāra vietu. Tas treškārt. Saprati?

— Ko jūs teicāt? — Vaļa pārjautāja, bailīgi pievērsdama acis celtniecības vadītājam.

Ļitvinovs pabrīnījās. Viņam palika darīt labu cilvēkiem, pret kuriem juta simpātiju, un viņu sarūgtināja tas, kā meitene uz to reaģēja. Viņa tikai pārjautāja:

— Jūs man piedāvājat sekretāres vietu te, pārvaldē? Vai es pareizi esmu sapratusi?

— Tieši tā, — Ļitvinovs īgni norūca.

— Labi, es padomāšu, — Vaļa lietišķi atbildēja. — Telefona centrālē visi pret mani tik labi izturas, izsniedza prēmiju, ievēlēja par komjauniešu organizatoru. Viņi var nelaist.

— Nu, mēs viņus palūgsim — varbūt ievēros lūgumu, — Ļitvinovs sacīja, tikko valdīdams smaidu.

Vaļa šo smaidu nemanīja.

— Nu, ja tā, tad es padomāšu. Rīt paziņošu savu lēmumu. — Viņa piecēlās un sakārtoja brilles. — Vai drīkstu iet?

— Varbūt tomēr atvadīsies?

— Uz redzēšanos. — Vaļa ielika savu mazo, apaļo ķepiņu Ļilvinova spalvainajā rokā.

Gaita, tāpat kā valoda, viņai bija strauja, neatlaidīga. Aizvērās durvis, papēži noklaudzēja pa kāpnēm, bet celtniecības vadītājs kādu brīdi sēdēja smaidīdams, it kā atcerēdamies jautru stāstu, pēc tam, slēgdams ciet seifu, nodūca savā nodabā iemīļoto melodiju no operas «Kņazs Igors».

Reiz, sastapis uz ielas novājējušo un norūpēto Petro-viču, kurš nez kur steidzās un vairs nemaz neizskatījās pēc apaļa, labi apcepuša un jautri pa ceļu ripojoša plā-cenīša, Nadtočijevs viņu apstādināja un jautāja:

— Nu, kā klājas?

— Kā pasakā, — Petrovičs steigšus atbildēja un, uztvēris izbrīna pilno inženiera skatienu, paskaidroja: — Pats noņemos ar velniem, bet sieva — ragana.

Par velniem Nadtočijevs šo to bija dzirdējis. Autotransporta nodaļas priekšnieks reiz pārvaldē ziņoja, ka bijušais Ļitvinova šoferis, kas teicami pildījis mehāniķa pienākumus pārvaldes garāžā, atnācis pie viņa un pats ieteicis izvirzīt viņu par pārzini piektajā, visvairāk atpalikušajā, visnedisciplinētākajā autobāzē, kuru celtniecībā dēvēja par kapitālisma dzimumzīmi. Izrādījās, ka aiz kāda paviršības šai bāzē vairums šoferu no bijušajiem kriminālistiem, kuri pēc soda izciešanas vai atbrīvošanas uz amnestijas pamata ieradušies Divnojarskā, lai uzsāktu jaunu dzīvi. Uz šo taigas celtniecību bija atbraukuši arī tādi. Strādājot milzīgajā kolektīvā, tie it kā izkusa tanī, pamazām kļuva par parastiem darba rūķiem, un, lai ari gadījās novirzīšanās un recidīvi, lai arī dažreiz uzliesmoja kautiņi ar dunčiem, atklājās zādzības, laiks tomēr darīja savu. Dažs labs no tiem jau bija stingri nostājies uz kājām, nodibinājis ģimeni un ieskaitīts pirmrindniekos.

Piektajā autobāzē, kā izrādījās, šie ļaudis bija vairākumā. Nav vārdam vietas, daži bija sava aroda meistari. Pēc rādītājiem autobāze nebija no pēdējām, bet to pavadīja slava par dažādiem notikumiem, gan par traku braukšanu, gan avārijām uz maģistrālēm, gan ļaunprātīgu satiksmes noteikumu pārkāpšanu. Klīda baumas par spekulāciju ar benzīnu, par «kreisajiem» pārvadājumiem un citām vēl nopietnākām izdarībām, bet par to nebija iespējams pat sodīt, jo viss noritēja gludi un glīti: pierādījumu trūka.

Jau vairākas reizes mēģināja nostiprināt bāzi. Sūtīja uz turieni labus cilvēkus. Nekas nelīdzēja. Pēdējais autobāzes pārzinis — vecs celtnieks, komunists ?— nesen ieradās pārvaldē un paziņoja:

— Lieciet mani, kur gribat, man vairs nav spēka: ar sitieni sātaniem vai nu partijas biedra karti pazaudēšu, vai arī dunci man zem ribas ielaidīs.

Transporta nodaļā jau bija sagatavots bāzes reorganizācijas projekts, bet priekšnieks nevarēja saņemt dūšu, lai par to ziņotu Ļitvinovam. Un te negaidot ierodas Petrovičs, šis pārvaldē pazīstamais cilvēks, kas strādā labā vietā, un pats lūdz šo nolādēto amatu.

— Es pašrocīgi sēžos bez biksēm uz skudru pūžņa, tikai ar vienu noteikumu: manas draņķīgās istabeles vietā — dzīvokli.

To visu apmulsušais transporta nodaļas priekšnieks ziņoja Ļitvinovam. Un katram gadījumam piebilda: «Dzīvokli — kāda nekaunība!» Ļitvinovs reaģēja negaidīti.

— «Pašrocīgi sēžos uz skudru pūžņa!» — viņš smējās pilnā kaklā. — Pašrocīgi! Pazīstu viņu ... Nu, un kāds tad jūsu priekšlikums?

— Manuprāt, būtu jāpamēģina, — jau mazliet drošāk pateica transporta nodaļas priekšnieks. — Puisis ir kvalificēts, ar jums tik daudz gadus braucis. Žēl, protams, ņemt tādu mehāniķi no pārvaldes garāžas, bet . . . dzīvoklītis pie bāzes tiešām ir. Tas, kurš aizbēga, jau atbrīvojis: lai tikai drīzāk ar veselu ādu tiktu projām... Atklāti runājot, ja viņš tiem ērzeļiem uzmauktu sakas, tad viņam ne tikai divistabu dzīvoklis, bet vesela pils pienāktos.

— Nu, labs ir! Lai sēžas pašrocīgi, sagatavojiet pavēli.

Tika izdota vajadzīgā pavēle, un piekto autobāzi aplidoja vēsts, ka par pārzini iecelts Vecā personīgais šoferis, ka pieripojis viņš priekšnieka mašīnā, kravas mašīnā atvedis grabažas un ka sieva viņam «tāda delvere, ka tikai turies», velna sievišķis, tā pati Labā Krasta Murka, kuru klubā attēlo «dzīvajā avīzē».

Patiesi, vakarā, atgriezdamies no brauciena, šoferi ieraudzīja, ka viņu bijušā, pirms dažām dienām kopīgiem spēkiem «izskaustā» pārziņa dzīvoklī logi apgaismoti. Kāds apaļš, sārts, ar sieviešu priekšautu apsējies tēvocis, pacēlies uz palodzes pirkstgalos, piestiprina aizkaru ietvarlīsti. Viņam aiz muguras, rokas sānos iespriedusi, stāv neliela, smuidra sieviete ar nebēdnīgu seju un

pilnīgām, uzmestām lūpiņām. Viņa stāv un dod kaut kādus zobgalīgus rīkojumus. Piektās autobāzes spriedums par jauno pārzini tūdaļ bija gatavs: lupata, zem sievas tupeles, to vadāt pavadā nebūs grūti, bet ap delverīgo sievu varēs pat palakstoties . . .

Turpmākās dienas likās apstiprinām šīs zaļās cerības. Izrādījās, ka pārzinis ir jautras dabas cilvēks, turklāt lempis. Tehniku viņš pārzina «kā dievs», bet cilvēku attiecībās autobāzē neiejaucas. Petrovičs vai nu nemanīja, vai izlikās nemanām, kas ap viņu notiek. Par mehāniķi bāzē strādāja smagnējs, drūms ūsainis, kuru visi dēvēja par tēvoci Tihonu. Viņš bija viens no ziemeļu šoferiem, kas ziemā dzen automašīnu karavānas pa Viļujas un Ļenas ledu. Reiz viņa mašīna, kas gājusi pa priekšu, iekļuvusi ar sniegu aizvilktā lāsmeni. Viņš braucis ar atvērtām kabīnes durvīm, kā allaž mēdz braukt tanīs novados pa nedrošu ledu. Kamēr mašīna grimusi zem ledus, viņš paguvis izlēkt. Tomēr izmircis, bet sals bijis tāds, ka termometros dzīvsudrabs sastingst. Šoferi no citām mašīnām sakūruši lielu benzīna ugunskuru, norīvējuši cietušajam kājas ar spirtu, devuši spirtu iedzert. Kāds atdevis viņam savus sausos velteņus. Ietinuši brezentā. Viņš tomēr saslimis ar plaušu karsoni. Kamēr gulējis slimnīcā, viņa jaunā sieva, glīts sievišķis no sa-holāriem, sagājusi kopā «r citu. Nespēdams pārciest aizvainojumu, Tihons sievu nežēlīgi piekāvis un ar to visus sacēlis pret sevi. Kad komunisti izteikuši stingru rājienu, viņš apvainojies vēl vairāk. Atgriezies no partijas sapulces mājās, ielicis mugursomā vienu kārtu veļas, pametis visu, kas bijis iegādāts, un atbraucis uz Oņupi, pat nenoņēmies no partijas uzskaites. Tihons bija drūms, pagrimis cilvēks ar aizsmakušu balsi, tumšām acīm un ļaunu skatienu. Viņš audzēja ūsas. Tās aizsedza muti, un likās, ka tāpēc viņš tik kluss, grūti izvilkt no viņa kādu vārdu. Kad Petrovičs iesāka ar viņu sarunu par stāvokli bāzē, Tihons pašķobīja lūpas zem ūsām:

— No manis prasi tehniku. Es, brāl, te esmu kā Indija — ārpus blokiem. Gar cilvēkiem man nav daļas, man par to nemaksā.

— Bet tu taču esi komunists.

— Aiz pārskatīšanās. Kas es par komunistu! Mani no partijas vajadzētu izslaucīt ar netīru slotu.

— Nu labi, ieturi savu neitralitāti. Bet ko tu man ieteic? — Petrovičs pratināja.

— Sasauc kopīgu sapulcīti, novervelē kādu runeli, pabārsti citātiņus. Viņi uzreiz visu sapratīs un pāraugs, — mehāniķis ļauni nosmējās. — Vienu padomu es tev, puis, došu, piesargies pievilkt grožus. Te viens otrs ar duncīti apkārt staigā. Citādi iekļūsi «Taigas Uguņu» nelaimes gadījumu nodaļā kā ātras braukšanas upuris ...

Petrovičs pateicās arī par šo padomu. Meistarība, māka, tehnikas pārzināšana strādnieku vidē ir pats stiprākais magnēts. Visi saprata: jaunais pārzinis prot automobiļa vadīšanas darbu, bet uz visu pārējo, kas notiek ap viņu, skatās caur pirkstiem. Viņš tika atzīts par piemērotu cilvēku un dabūja palamu — Lutausis. Garāžas dižmaņiem kļuva par paradumu slaistīties gar pārziņa dzīvokļa logiem pievilcīgās pozās. Bija arī novērots, ka Labā Krasta Murku, kura tagad lika godāta par Mariju Fiļipovnu, nebūt neapgrūtina šie uzmanības apliecinājumi. Šad un tad viņa pienāk pie lodziņa, pasmaida, zobgalīgi pasaka:

— Nu, ko jūs garlaikojaties? Būtu jel palasījuši avīzi, nodarbojušies ar sava kultūras līmeņa pacelšanu. — Bet brūnās acis atklāti smejas. Matus Murka bija īsi apcir-pusi un sakārtojusi tā, ka galva izskatījās nesukāta. Un viņas mati bija divās krāsās: virsū — apelsīnu krāsa, apakšā — dabiskā. Varēja tikai pabrīnīties: kāpēc arī tas nebojā viņas izskatu?

Kad zobošanās cienītāju pie lodziņa sapulcējās pārāk daudz, pārziņa sieva sapurināja raibo matu cekulu: «Acis izskatīsiet,» — un aizvilka aizkaru. Tādi skati reizēm norisinājās arī vīra klātbūtnē un tāpēc modināja daudz cerību.

Uz jauno dzīvokli Murka bija atnākusi ar mazu somu. Bet jau nākamajā dienā divās istabās kļuva šauri. Petrovičs jau sen loloja sapni — iegādāties mašīnu. Visu lieko naudu, visu, ko izdevās piepelnīt ar fotografēšanu, saņemt par «kreisajiem» personīgo automašīnu remontiem — to visu viņš noguldīja krājkasē. Bija iekrājusies krietna summa. Maskavā Petrovičs jau pirms vairākiem gadiem bija pierakstījies bezgala garajā rindā uz «Volgu». Katru mēnesi viņš sūtīja atklātni šīs rindas komitejai, kuras priekšgalā bija kāds atvaļināts ģenerālis, un atgādināja par sevi. Apziņa, ka tuvojas sengaidītā stunda, kad viņam piederēs «Volga», līdz zināmam laikam sagādāja viņam vislielāko prieku. Tāpat kā māte, gaidīdama bērnu piedzimstam, jau laikus šuj tam krekliņus un cepurītes, Petrovičs krāja šai nākamajai mašīnai rezerves daļas.

Līdz ar sirdi Petrovičs atdeva sievai krājkases grāmatiņu, nodeva viņas rokās savu sen loloto sapni. Naudai tūdaļ tika uzlikts sekvestrs. Kas attiecas uz sapni, tad ar degsmi tika nodziedāta kupleja, kuru uz Divno-jarsku bija atvedis kāds Starosibirskas filharmonijas mākslinieks:

Mans vismlļais večuki ņš —>

Moskviču sev pircis viņš.

Stabam virsū uzbraucis —

Vecis beigts un Moskvičiņš.

— Lai es kļūtu par atraitni? Fu, tas nav oriģināli, es to negribu, — pateica Murka. — Un kāpēc man jāsēd uz grīdas un kleitas jākar uz nagliņām? Tad jau nebija vērts precēties!

Un daļa tik cītīgi krātās naudas tūdaļ tika izņemta no krājkases un iztērēta mēbeļu iegādāšanai. Tikai tad, kad jaunajā dzīvoklī jau bija pietiekami šauri, namamāte apmierinājās. Atgriezdamās mājās no saviem kursiem, Murka vilka nost kombinezonu, kāra to modernajā drēbju skapī, ilgi un rūpīgi mazgājās, kārtoja matus bramanīgā sukājumā, krāsoja lūpas sirsniņas veidā, ietērpās vienā no savām kleitām, kuras visas cieši piegula smuidrajam augumiņam, un ar visām kājām sēdās uz palodzes. Viņa atbalstījās pret palodu un atvēra grāmatu vai burtnīcu. Murka bija iemanījusies šādā stāvoklī lasīt, rakstīt, nopietni mācīties.

Šoferi un atslēdznieki, strādādami pagalmā pie izjauktiem motoriem, vienā gabalā meta acis uz viņas pusi. Skatītāju netrūka. Birtin bira jocīgas piezīmes. Pat drūmais mehāniķis skrullēja noļukušās ūsas, šķielēja uz logu un gārdza:

— Hm . .. jā .. . hm . . .

— Nu, taisi nu ciet to tautsaimniecības sasniegumu izstādi, man tie suņu auri pagalmā apriebušies līdz šejienei! — Petrovičs dusmojās, sizdams sev pa kaklu.

— Ļauj man mācīties. Man te grūta vieta — bremzes berzes sajūgi, — atbildēja sieva, nepaceldama acis no burtnīcas.

— Es zinu, kas tie par berzes sajūgiem ... Es aiz kauna degu kā benzīna lāpa, bet viņai nekas.

Murka nolaida burtnīcu un savieba draisko sejiņu:

— Nu, ja tev sieva būtu kaut kāda grabaža, uz kuru pretīgi paskatīties, tad jau gan aiz kauna varētu vai sadegt. Bet tagad . .. Pasniedz no galda ābolu. Ne to — pameklē dzeltenāku . . . Paldies! Tātad . . . «Bremzes berzes sajūgi spēcīgos jaunākās sistēmas tilta celtņos ...» Un zini ko, tu man te Otello netēlo. Tavs izskats nav piemērots, Falstafs vēl šā tā var iznākt ... Es tev ragus nelieku? Nē. Nu, tad slavē dievu, ka pagaidām staigā bez ragiem.

— Bet ko par tevi teiks ļaudis?

— Sliktāku par to, ko runā par tevi, neteiks. Zini, kā mūsu teltī meitenes tevi dēvēja? Perpetuumkobele *.

— Izdzīšu, nudien izdzīšu tevi vienreiz! Goda vārds, izdzīšu!

— Pats aiziesi, — atteica sieva, mierīgi pašķīrusi lappusi. — Staigā vesels, kaut vai tūlīt... Laimīgu ceļu!

Vienas tādas apšaudīšanās laikā sieva pēkšņi nometa mācību grāmatu, nolēca no palodzes un norūpējusies nostājās Petrovičam pretī:

— Re, tu saki, ka par mani iet slikta slava . . . Bet vai zini, kā par tevi pašlaik sākuši runāt? .. . Tu labāk pasaki, kad tu visus šitos, — viņa pamāja ar galvu uz loga pusi, — kad tu šitos kvekšus, šitos prosas putraimus izzortēsi? Tos ilgi glaudīt pa spalvai nevar: uzsēdīsies uz skausta. Padzīs tevi no pārziņa vietas un mūs no dzīvokļa. Lūk, par to padomā.

Kad seja ar strupo degunteli un pilnīgajām «sabužinātajām» lūpām kļuva nopietna, norūpējusies, Petro-vičs tūdaļ aizmirsa visu viņam pāri nodarīto, priecājās par savu sievu un bija gatavs piedot visus viņas izlēcienus.

— Pagaidiet jel, bērni, dodiet laiku man, vāverīte būs jums, svilpe — tā, ka skan, — viņš nozīmīgi atbildēja.

— Ka tikai nepalaid garām īsto laiku. Paskat, tas kveksis atkal lien no kabīnes piesviķojies. — Un, no [10] jauna pārvērtusies, viņa pakliedza pa logu: — Hei, šizofrēniķi! Apej lodlampai ar likumu, citādi aizsvilsies, sadegsi — tā esi saspirtojies ...

Un atkal viņa kļuva nopietna, norūpējusies.

— Bet tas mehāniķis, jūsu tēvocis Tihons, žēl viņa: vienkāršs cilvēks . . . Bet vai tas ir pareizi: jaunos puišus, kursantus spiež izmaksāt? Viens te nav gribējis viņu pacienāt, tad viņš tam: «Vai tu par Darvinu esi ko dzirdējis?» — «Nu, esmu.» — «Tad zini, stiprais uzvar vājo. Saprati?» Un puisis aiztecējis pēc pusstopa. Vai tas ir pareizi? Tihons taču partijas biedra karti kabatā nēsā. Un tu par visu atbildēsi, tu taču arī esi partijas biedra kandidāts.

— Nesteidzies, nesteidzies. Dod laiku.

Un tad pienāca laiks. Negaidot piektās autobāzes personālu saaicināja uz ražošanas apspriedi. Paziņoja, ka būs bāzes pārziņa ziņojums. Un, tā kā Petrovičs vēl ne reizes nebija dzirdēts runājam, tad sanāca visi. Sanāca purpinādami: «Tikai nevilkt garumā: gribas iecirst

māgā», «Noskaldi runu — un diezgan. Nav ko tukšus salmus kulstīt...», «Pasakiet uzreiz, par ko jābalso, — nobalsosim un vēl aplaudēsim . . .».

— Vai tad sāksim, vai? — nogārdza tēvocis Tihons, kuru* izsauca par priekšsēdētāju. Viņš bažīgi noraudzījās uz auditoriju, kas nepacietīgi mīņājās ceha puskrēslā vai sēdēja uz grīdas. — Mums dienas kārtībā viens jautājums — par piektās autobāzes darbu. Vārds šai jautājumā mūsu pārzinim. Sāc, biedri pārzini . . .

— Laiku! — kāds tēviņš ar īsi apcirptiem matiem un apaļu galvu skaļi uzbļāva.

— Vai tu ļoti steidzies? — Petrovičs viņam mīlīgi jautāja, iedams no galda tieši pie viņa. — Varbūt tev jātiek uz ANO sēdi? Varbūt tu esi uzaicināts uz pusdienām pie Argentīnas sūtņa un baidies nokavēt? Biedri, varbūt atbrīvosim viņu? — Un pēkšņi uzbrēca apstulbušajam puisim tādā balsī, kādu no viņa nemaz nevarēja gaidīt: — Lasies ārā no šejienes! Nemaisies pa kājām nopietniem ļaudīm!

Pat priekšsēdētājs apstulba. Viņš gribēja brīdināt čra-toru — sak, šeit tā ir bīstami, bet tad apmierināts noglaudīja ūsas. Viņš zināja: visi šie puiši, kas šeit no jauna sāk savu biogrāfiju, ir lēti aizvainojami, untumaini, gatavi sacelt traci par katru nieku, — un viņam bija brīnums: neviens nekustējās no vietas. Visi izsmējīgi uzlūkoja puisi, kas, aizķerdamies kādam aiz kājām, gāja ārā no pūļa. Lūk, smagajam trīsim dobji nobūkšķot, aiz viņa aizvērās durvis.

— ... Bet tagad, kad palikuši tikai nopietni ļaudis, sāksim nopietnu sarunu, — Petrovičs turpināja ikdienišķā balsi. — Zināt ko, filozofi — filoni, mēs te esam sanākuši, lai runātu nevis par mūsu bāzes darbu, bet lai izšķirtu jautājumu, kas labāk: vai slēgt bāzi vai likvidēt šejienes filonu biedrību. Slēgt bāzi nozīmē — padzīt jūs visus bez kāda izstāšanās pabalsta, un nekādai arodbiedrībai neienāks prātā tādus filonus aizstāvēt.

— Par ko, ko mēs esam nodarījuši? — atskanēja kāda māksloti gaudulīga balss.

— Par ko? Es neesmu okšķeris un negribu iejaukt miliciju jūsu tīri ģimeniskās padarīšanās. Bet ja tu, mīļais, esi tik ziņkārīgs ... — Petrovičs izvilka no kabatas biezu piezīmju grāmatiņu un pasliekāja pirkstus. — Nu kā, vai lasīt?

Sapulcējušies pārsteigti klusēja. Cilvēks, par kuru visi bija zobojušies, nosaukuši viņu par Lutausi, negaidot parādīja sevi no citas puses, kādu šie rūdītie ļaudis viņā ne iedomāties nevarēja. Visi nogaidoši sastinga.

— Nu, vai parlamentāriešu kungiem ir kādi jautājumi?

— Kāpēc veltīgi ļaudis apvainot? Par tādiem mājieniem var pat saukt pie atbildības, — pavisam nedroši iebilda gaudulīgās balss īpašnieks, kura referents bija ieurbies ar acīm.

— Godājamais ser, uz jūsu jautājumu mēs tūdaļ atbildēsim. — Petrovičs šķirstīja lappusītes. — Lūdzu, te būs. Kurš tas bija, kas šī gada 6. jūnijā apmainīja priekšējo riteņu pāri pret vecu, bet jauno pārdeva Divnojar-skas ciema patērētāju biedrības kooperatīvā? Tā kā jums, jaunais cilvēk, patīk atklāta saruna, tad šo riteņu pāri jūs atdosiet atpakaļ, bet, ja ne, tad jums un jūsu partnerim — patērētāju biedrības kooperatīva komersantam — nāksies aizstaigāt uz tiesu . . . Vai vairāk jautājumu nav? Sēdieties. — Tad viņš vērsās pie auditorijas. — Vai gribat vēl faktus?

— Nē, nevajag ... Viss skaidrs! — atsaucās sapulce.

— Tad tā, ja es jūs pareizi esmu sapratis, tad filonu biedrība no rītdienas būs slēgta. Tas pirmkārt. Visiem jums ilgu gadu laikā izstrādājies «kreisais reflekss». Jāizārstējas! Tas otrkārt. Kļuvis par ieradumu, ka tālos braucienos jūs saņemat ne tikai dienas un komandējuma naudu, bet vēl arī kakla naudu. — Petrovičs nozīmīgi iesita ar knipi sev pa kaklu. — Kakla nauda tiek atcelta! Tas treškārt. Kas sev ar elektriskā urbja palīdzību liekus kilometrus piepīs klāt, to mēs te visi kopā atšķetināsim. Tas ceturtkārt. Bet, kas reizē ar to benzīnu izlies vai pārdos pa kreisi, kā jūs to darāt, — nopirks vietā par savu mīļo naudiņu. Tas piektkārt. — Petrovičs pacēla savu apaļīgo roku ar pieciem saliektiem pirkstiem.

— Te jums biedra Petroviča pieci noteikumi. Izstudējiet un izpildiet... Vai visu iegaumējāt? Pazemotie un aizvainotie ir? Piemēriņi un faktiņi nevienam nav vajadzīgi? — Viņš atkal draudīgi pakratīja savu piezīmju grāmatiņu. — Vai nav tādu?

No sliedēm izsistais sapulces priekšsēdētājs plūkāja ūsas, rupjā balsī atklepojās un ar izbrīnu uzlūkoja Pet-roviču. Bet tas savukārt jautri noraudzījās uz apklusušo auditoriju un saskatīja sejās cieņu un pat bailes. Daži no tiem, kurus autobāzē ne bez ironijas saukāja par darba rūķiem, kas strādāja godīgi un mahinācijās nepiedalījās, un it īpaši puiši — praktikanti no kursiem, kuri līdz šim baidījās balsi pacelt, tagad bezbailīgi sasmaidījās. Viņi vēl neuzdrošinājās runāt. Petrovičs viņus arī neizaicināja, bet redzēja to sejas un saprata — tas ir atbalsts, un centās ievērot katru no viņiem. Un vēl Petrovičs pamanīja milzīgā ceha galā, pie dzelzs fermas, kas atbalstīja daudzslīpju jumtu, košu jaciņu. Sievas seju grūti bija saskatīt, bet viņam šķita, ka tā smaida . . . Atnākusi, klausās .. . Nelikdams manīt, ka viņš to redz, Petrovičs turpināja:

— Lūk, šai grāmatiņā ir daudz kas, bet literāra lasīšana šodien nenotiks. Šodien. Sapratāt? Kā saka juristi: likumam atpakaļgaitas nav. Bet ierakstiet savas psihikas apvārsnī: ja kāds atsāks līdzšinējo — izlidos no šejienes ar kosmisku ātrumu un, pārvarējis zemes pievilkšanas spēku, aizies aiz zemes atmosfēras robežām. Un tad šie mani memuāri noderēs. Skaidrs?

*

Viņš atkal pakratīja grāmatiņu un, vērsdamies pie tēvoča Tihona, kas, domās nogrimis, plucināja ar pirkstiem savas valzirga ūsas, sacīja:

— Par sacenšanos, par komunismu, par septiņgadi runas nebūs: auditorija nav nogatavojusies. Lai nobriest . . .

Pēc sapulces viņš paņēma mehāniķi zem rokas un pavisam draudzīgi pagājās ar viņu pa pustukšo cehu.

— Zini ko, darvinist, — viņš sacīja, starodams smaidā.

— Lai kalims vairāk no zēniem netiktu izspiests. Saprati? Vai tu redzējis, ko atcerējies: stiprais uzvar vājo! Un vēl komunists!

— Nu, ziņo partijas komitejai, atbildēšu pie viena par visiem septiņiem grēkiem. — Mehāniķis mēģināja pateikt to braši un bezbēdīgi, bet rokas papletās mulsā

žestā.

— Nekur es nerakstīšu un bioloģisku diskusiju ar tevi neatklāšu. Veltīgas ir šis bioloģiskās diskusijas. Stiprais uzvar vājo! Labs ir. — Petrovičs pakratīja mehāniķim pie deguna savu smago dūri melones lielumā.

— Vai to esi odis? Tad zini! Ja vēl reizi atkārtosies, tad parunāsimies tieši Darvina valodā.

Bet mājās, rosīdamies gar plīti, cepdams vakariņām kartupeļus krējumā pēc īpašas ģimenes receptes, viņš sacīja sievai, kura domīgi stāvēja, atbalstījusies pret durvju palodu:

— Vai nu mēs šai dzīvoklī laidīsim saknes, vai arī iznesīs mani no šejienes ar kājām pa priekšu kā cīņas postenī priekšlaicīgi bojā gājušu .. . Riebeklis būšu, ja es šiem filoniem neieskaidrošu, kas ir komunisms un kā

tas ceļams.

13

— Eh, Burun, Burun! Savāda tauta ir tās sievietes! Ko viņas domā, ko grib, to mēs, mans mīļais suņuke-vič, nesaprotam. Un nekad nesapratīsim, tāpēc ka mēs abi esam vecpuiši.

Tādu monologu kādā svētdienas vakarā iesāka Nadto-čijevs savā istabā vecajā iebraucēju namā. Iebraucēji gan te vairs neapmetās. Hidroceltnieku laukumā to vajadzībām bija uzcelta viesnīca ar vannu, dušu, sanitāro apkalpojumu bloku un visu to, ko saviem viesiem var piedāvāt jauna labiekārtota pilsēta. Bet divstāvu koka māja, kas devusi pajumti pirmajiem Divnojarskas viesiem, vēl arvien stāvēja Elektrifikāci jas prospektā, un tās priekšā, garas lapegles galā, vēl arvien dienu un nakti klaigāja un dziedāja spēcīgs radioreproduktors. Tagad šai mājā dzīvoja, lūk, tādi vientuļi, mūžīgi aizņemti cilvēki kā Nadtočijevs, kas nāca mājās tikai pārnakšņot un maz rūpējās par savu sadzīvi.

Ikvienā celtniecībā ir tādu darbinieku kategorija, kas dzīvokļu pārvaldei un saimniecības daļai neuzstāda lielas pretenzijas. Šīs no baļķiem celtās mājas zālē Tikai-jums bija iekārtojis viesistabu ar vidēja lieluma mēbelēm, pie sienām piekāris gleznu kopijas zeltītos ietvaros, uzstādījis radiouztvērēju un vienu kopīgu tālruni, iegādājis pāri šaha galdiņu, domino un norīkojis divas apkalpotājas, kas strādāja maiņās un ne visai rūpējās par tīrību, toties cauru diennakti vārīja katlā ūdeni un gādāja, lai nevienam tā netrūktu. Nadtočijevu Tikaijums bija ieskaitījis viņa sirdij sevišķi tuvā «pastāvīgo iebraucēju» kategorijā. Aiz cieņas pret inženieri viņš papildus gultai, skapītim un drēbju skapim bija ievietojis istabā rakstāmgaldu un «Voltēra» atzveltnes krēslu ar inventarizācijas numuriem, kas piesisti visredzamākajās vietās . . .

Tieši šai krēslā arī sēdēja Sako Ivanovičs. Bija smacīgi. Vakara karstais gaiss, kas vairs nesmaržoja pēc taigas, bet oda pēc sakarsēta asfalta un putekļiem, viļņiem vien plūda pa logu iekšā. Nadtočijevs bija vienās sporta biksītēs. Iemiedzis starp ceļgaliem rotaļlietu — plīša kaķi, viņš noņēmās ar savas automašīnas kārtējo pilnveidošanu. Pēc viņa ieceres šim kaķim vajadzēja gulēt pakaļējā sēdekļa aizmugurē un caur logu raudzīties uz ceļu. Pagriezienos vajadzēja iedegties un nodzist kaķa labai acij, bet, mašīnai apstājoties, — iedegties abām . . .

Draugi zināja: ja inženieris ķēries pie mašīnas, tad viņu moca nemiers, viņam smagi ap sirdi. Nadtočijevs bija atklāts, runīgs, taču attiecībā uz sevi ļoti kautrīgs. Bet, tā kā pat visnoslēgtāko cilvēku reizēm tirda vēlēšanās parunāties ar kādu, izkratīt sirdi, Nadtočijevs parasti skaļi sarunājās ar savu kluso draugu — zīžaino seteru.

— Burun, kāpēc man nav laimes? Ko? Kāpēc no daudzajām sievietēm, kas man gadījušās ceļā, esmu varējis iemīlēt tikai vienu un tieši to, kuru mīlēt nav nekādas jēgas? Cik daudzas no tām labprāt būtu pārnesušas uz šo plauktiņu savu ziepju trauciņu, zobu suku un manikīra piederumus. Un tu, suņukevič, zini, ka to vidū ir bijušas jaukas sievietes. Ir bijusi pat skaistule... Un, lūk, mīļa kļuvusi viena, kura dažreiz pļāpā ar mums aiz gara laika, bet kurai mēs kā tādi nepavisam neesam vajadzīgi . . . Nu, ko aizvainojošu es viņai pateicu? Ka viņa kā luminiscences spuldze spoži spīd, bet nesilda . . . Vai tu, Burun, atceries, kā tas viss norisinājās tur mežā? ... Visi palika kaut kur aiz muguras. Viņa sāka skriet. Es viņu panācu. Viņa iesmējās un noskūpstīja mani. Es stāvēju gluži satriekts, bet viņa kā lācēns braucīja no krūma saujā avenes, ēda tās tieši no delnas un smējās. Rokas un lupas viņai bija notašķītas ar ogām. Pēc tam pienāca pārējie, viņa pļāpāja ar tiem, it kā nekas nebūtu noticis. Es redzēju vienīgi viņu, dzirdēju tikai viņas balsi . . . Bet viņa? . . . Jā, brāl, slikti, kad cilvēks mūža četrdesmitajā gadā pēkšņi ņem un iemīlas pirmo reizi. Tā taču ir?

Buruns raudzījās uz savu saimnieku domīgām acīm, un Nadtočijevs, kā vienmēr, saskatīja tanīs tieši to atbildi, kuru gribēja dzirdēt. Nopūlēdamies ar vadiņiem, ar mazītiņām elektriskajām spuldzītēm, pilnīgi nogrimis šai darbā, inženieris turpināja sarunu ar suni:

— ...Tātad, Burun, izanalizēsim mūsu attiecības ar viņu... Reiz, atceries, viņa teica: «Būsim draugi.» Es atbildēju, ka neticu vīrieša un sievietes draudzībai. Kuram no mums bijusi taisnība? Nu, lūk, mēs esam draugi. Viņa uztic mums droši vien to, ko neteiks savai par laulāto draugu dēvētai elektronu mašīnai. Ak Burun, tā ir ultramoderna, vismodernākā mašīna, kuras atmiņā kāds laiku pa laikam iespiež visjaunākās frāzes no pašām svaigākajām avīzēm. Tā, protams, nedomā par šīm frāzēm, bet prot visu apsvērt un aprēķinājusi ātri izgrūst vajadzīgo formulējumu. Tā spēj acumirklī aprēķināt, kā jāpavēršas — pa labi, pa kreisi, uz augšu vai uz zemi, lai, šā vai tā manevrējot, nodrošinātu sev visizdevīgākās pozīcijas. Bet tā, Burun, ir mašīna, mehānisms. Tai nav sirds. Tā var biedēt cilvēkus, nospiest, bet nespēj iejūsmināt un aizraut. To var apbrīnot, bet to grūti mīlēt. Un šai ziņā mums, gausi domājošiem, slikti aizsargātiem, mums, kas bieži kļūdāmies, nevietā izrunājamies, kā šķiet, ir maza priekšrocība. Tāpēc ar mums runā vaļsirdīgāk, mums uzticas, tāpēc ar mums satiekas, pastaigājas, apspriežas. Mūs, redzi, pat noskūpstīja. Bet nelaiž tuvu klāt... Tātad pavilksim svītru. Kuram tad bijusi taisnība? Vai iespējama draudzība starp sievieti un vīrieti? Nu? Tu klusē? ...

Ja suns saprastu visu, kas viņam pēdējo mēnešu laikā jau tik daudzas reizes stāstīts, viņš droši vien sāktu gaudot, kā gaudojis kādreiz jaunībā, raudzīdamies uz jauno mēnesi. Bet vārdus viņš nesaprata, juta tikai pēc balss skaņas, ka saimnieks uztraukts, ka tam grūti, viņš uzticīgi uzlūkoja Nadtočijevu un glaudās ar gludo purnu tam pie kailā ceļgala.

— ... Jā, brāli Burun, tanī vakarā, kad mēs kuterī braucām mājup, viņa sacīja, ka gribot mainīt dzīves veidu ... Mainīt... Nezinu, ko tas viņai nozīmē, bet ir skaidrs: ar mums tam nav sakara ... Varbūt taisās aizbraukt? Nu, ko lai dara, saule joprojām lēks un rietēs pār Divnojarsku, aizsprosts kļūs arvien augstāks, pilsēta tiks būvēta, un mēs strādāsim. Un ticēsim, ka reiz tomēr ieraudzīsim, kā Jāņu naktī parastā meža klajumiņā papardei uzplauks brīnišķīgs zieds. Uzplauks arī mums, suņukevič. Kā tu domā, vai uzplauks? Ko?

Aiz loga jau bija pavisam satumsis. Tievos vadiņus, gar kuriem Nadtočijevs nopūlējās, vairs nevarēja saredzēt. Bija dzirdams, kā šalc vientuļā lapegle, kuru taiga atkāpdamās it kā pametusi ielas vidū. No lapotnē paslēptā reproduklora vismaigākais tenors rēca, cik vien jaudāja:

Mīlulīt, acis ver ciet, —

Laiks jau uz dusu tev iet..,

— ... Nu, pagaidi, Burun, es kādreiz dabūšu montiera nagus, uzkāpšu šai kokā un aizbāzīšu nolādēto rīkli, — Nadtočijevs draudēja jau nez kuro reizi, bet kā arvien, iedams pa mazākās pretestības ceļu, aizvēra tikai logu. Caur plānajām, izžuvušajām durvīm kļuva dzirdami nikni klaudzieni. Tur iebraucēju nama iemītnieki sita domino. Dzirdot šo troksni, negribējās pat

sarunāties ar suni, un inženieris, atlicis pie malas plīsa kaķi, skrūvgriežus un stieplītes, atvēra metāla somiņu ar portatīvu gāzes plītiņu, iededzināja zilu uguntiņu un nesteigdamies sāka gatavot vakariņām iemīļoto ēdienu — ceptas olas ar maizi un speķi. Olas jau nikni šļakstināja karstas, dzidras lāses, kad klaudzieni aiz durvīm pēkšņi aprima. Vīrieša balss uz kādu jautājumu skaidri atbildēja:

— ... Pie Nadtočijeva — otrās pa labi, klauvējiet stiprāk: droši vien guļ. — Un tūdaļ atskanēja bieži, nervozi klauvējieni.

— Nav aizslēgtas, — inženieris atsaucās, gāzi zem pannas nogriezdams zemāk.

Durvis atvērās. Uz gaiteņa gaišā fona atēnojās Dina Vasiļjevna Petīna. Kaut kādā neparastā, apņēmīgā gaitā viņa ienāca istabā. Nometusi somu pie durvīm un atpogājusi apmetņa augšējo pogu, viņa apstājās saspringtā pozā.

— Dina Vasiļjevna! — Nadtočijevs klusām iesaucās, pietrūkdamies kājās no sava atzveltņa Viņš bija tā pārsteigts, ka aizmirsa savu apģērbu — pareizāk sakot, aizmirsa, ka viņš bez apģērba.

Viešņa nepievērsa tam uzmanību. Viņa stāvēja, smagi elpodama, lūpas kodīdama, un sasprindzināti lūkojās apkārt. Buruns, neuzticīgi rūkdams, ar savu ķermeni it kā atšķīra namatēvu no viešņas.

— Sako, es pie jums, — Dina pateica savādā balsī.

— Jā, jā, man liels prieks. . . Tik negaidīti. Sēdieties.— Viņš pacēla milzīgo, neizskatīgo atzveltnes krēslu un, ar blīkšķi nolaidis to uz grīdas, piebīdīja Dinai. Tikai tagad, pamanījis uz atzveltņa savas bikses, Nadtočijevs atcerējās, kādā viņš izskatā; viņš ievaidējās, paķēra drēbes un kurpes un, kailajiem papēžiem klaudzot, nozuda gaitenī.

Kad viņš atgriezās, jau apģērbies un apsējis kakla* saiti, viešņa stāvēja tādā pašā pozā, nemanīdama, ka no pannas mutuļo dūmi.

— Dieva dēļ piedodiet, Dina Vasiļjevna. Es nezināju .. .

— ... Kada tam nozīme, — viņa atbildēja, uzlūkojusi Nadtočijevu sausām, drudžaini mirdzošām acīm. — Jūs teicāt, ka es esot kāda tur auksta spuldze... Nē, tā

nav . . . Man ļoti smagi, un, lūk, es atnācu pie jums.

— Tas ir labi, tas ir lieliski, tas ir taisni brīnišķīgi, — Nadtočijevs murmināja, vēl neatjēdzies pēc neveiklā stāvokļa. — Man tāds prieks, tāpēc ka mūsu pēdējā sa-naidošanās . . . Nu, sēdieties taču, sēdieties, lūdzu.

— Labi, es nosēdīšos. — Dina noslīga atzveltnī un, pētījoši raudzīdamās uz Nadtočijevu, pateica: — Es atnācu pie jums, tāpēc ka man citur nav kur iet .. . Jūs nesaprotat?... Es aizgāju no Vjačeslava Anaņjeviča. Nu jā, aizgāju. — Viņa runāja tik skaidri kā diktors mikrofonā. — Es jūs nemīlu, nē ... Mīlestība ir kas cits . . . Bet jūs esat mans draugs, ar jums man ir viegli, jūs mani saprotat un . . . jūs daudzas reizes esat sacījis, ka mani mīlot . . . Ko, izbijāties? ... Varbūt sievietei tā neklājas runāt? . . . Pag, varbūt jūs tad esat melojis?

— Dina! — Nadtočijevs metās viņai klāt un sāka skūpstīt rokas. Buruns, kas raudzījās uz viešņu niknām acīm, draudīgi ierūcās.

— Vai viņš dusmojas? — Dina mazliet pasmaidīja. — Nevajag, draugs, vēlāk . . . Ļaujiet man atjēgties. Es nekur projām neaiziešu. — Un pēkšņi, piekļāvusies ar seju pie viņa pleca, Dina sāka šņukstēt. — Ak, es nezināju, ka tas tik grūti! . . .

Nadtočijevs sastinga, baidīdamies pakustēties, tikai glaudīja Dinas cirtainos matus. Viņš bija gluži satriekts un nezināja, ko darīt, ko teikt. Atkal nosēdinājis viešņu atzveltnī, viņš paķēra glāzi. Izrādījās, ka termosā naktij sagatavota karsta tēja. Nadtočijevs izsteidzās no istabas. Paskrēja garām kaimiņiem, kuri atkal spēlēja domino. Neievērojis kaimiņu jautājošos, nozīmīgos skatienus, viņš nokāpa lejā, kur blakus katlam stāvēja trauks ar vārītu ūdeni. Kad Nadtočijevs atgriezās ar pilnu glāzi, viešņa vēl arvien sēdēja tādā pašā pozā. Acis viņai bija sarkanas, deguns izskatījās tāds, it kā būtu iesnas, bet izpūrušie mati jau bija saglausti. Viņas sejā pat atplaiksnījās trausls, nevarīgs smaids:

— Tagad, Sako, jūs zināsiet, ko nozīmē pērkons no skaidrām debesīm.

— Dina, mīļā, tu .. .

— Nē, jūs ... — viņa atteica. — ... Varbūt pagaidām, neilgi. Man ar to jāaprod. — Iegarenās, austrum-

nieciski ieslīpās, pelēkās acis lūdza: — Vai jā? Jūs taču to darīsiet manis dēļ?

— Jūsu dēļ es darīšu visu, itin visu.

— Nu, redziet, cik jūs prātīgs. Bet neko citu nevajag, tikai to. Es taču nevaru tā uzreiz kārties jums kaklā.

Nadtočijevs juta, kā viņa nomierinādamās atkal izslīd no rokām, attālinās. Viņas valodā no jauna ieskanējās aizsardzības zobgalīgais tonis, pret kuru šis lielais, stiprais cilvēks bi ja bezspēcīgs.

— Un velti jūs skrējāt pēc ūdens. Man tikai vajadzētu kaut ko iekost . .. Tas sākās jau dienā. Es viņam tieši jautāju . . . Nē, tas nemaz nav svarīgi, ko es jautāju . . . Nerunāsim par to. Man jau bez tā ir tāda sajūta, it kā mani cauru dienu būtu zāģējuši ar koka zāģi . . . Par ēšanu ne prātā nenāca, bet, lūk, tagad ...— Viņa nolaida uz leju garās skropstas, — es esmu šausmīgi izsalkusi . . . Un tad vēl man vajadzēs pie jums nakti pārgulēt. Nu, ko, izbijāties?

— Dina, mīļā . . .

— Jā, jā, jūs esat drošsirdīgs, es zinu ... Tikai vienu nakti. Es nezinu, kur palikt. Rīt es sākšu strādāt slimnīcā, man droši vien dos vietu kādā kopmītnē, un es jums ļaušu labi padomāt. Lai gan jūs varat mani izdzīt arī tagad . . . Nu, es jokoju, jokoju . . . Kāpēc viņš uz mani tik nikni noraugās? — Viņa negaidot iejautājās, norādīdama uz Burunu. — Vai tiešām akla greizsirdība kropļo pat suņus? — Viešņa salīgi nodrebināja plecus. — Cik labi, ka tas viss jau garām. Viņš mocījās, mocīja mani. Viņš raudāja. Šausmas! Es nekad nebiju domājusi, ka Vjačeslavs Anaņjevičs spēj raudāt . . . Sako, nu, ko jūs uz mani tā blenžat? Dodiet man ēst .. . Uz ceptajām olām nav ko skatīties, tās gluži par ogli pārvērtušās.

Izrādījās, ka Nadtočijevam nav nekā cita, tikai maize un sadzeltējuša speķa gabals. Bija vēls, pat restorāns droši vien jau slēgts. Priecīgs un tai pašā laikā arī sarūgtināts par to, ka viešņa saņēmusi sevi rokās, Sako pēkšņi iebelza sev pa pieri:

— Ideja! Mēs esam glābti! . . . Djuževs! Viņš ir cilvēks ar aprēķinu, viņam katrā ziņā kaut kas ir.

— Pāvels Vasiļjevičs? — Viešņa satrūkās un paklusām jautāja: — Kā, vai tad viņš te?

— Nu jā, tepat aiz sienas, mēs esam kaimiņi...

— Nu, tad aiciniet ātrāk viņu šurp.

Nadtočijevs bija ļoti uztraukts un neievēroja, ka viešņa, dzirdot Djuževa vārdu, nolaiž acis un nosarkst. Un vai lad varēja ienākt prātā, ka tieši viņu jaunais draugs, ar kuru Dina tikko pazīstama, bijis par iemeslu tam, kas šodien norisinājies Petīnu ģimenē. Tas, ka Djuževs kaimiņos, Dinai šķita simboliski. Raugoties uz sienu, aiz kuras, kā izrādījās, Djuževs dzīvo, viņa atcerējās, kā bija sācies tas smagais, mokpilnais, baigais, no kā viņa tikko atbrīvojusies . . .

Pirms dažām dienām, atgriezdamās no bibliotēkas. Dina ieraudzīja sev priekšā Djuževu un Vasllisu. Ar tai neparastu valodīgumu meitene dzīvi sarunājās ar bārdaini. Kādā ielu krustojumā tie šķīrās. Vasīlisa pamanīja Dinu un steidzās viņai pretī. Djuževa stāvs vēl vīdēja attālinādamies, un, pavadīdama to ar skatienu, Dina negaidot jautāja: vai Vasīlisa zina, kas norisinājies kādreiz starp šo cilvēku un viņas vīru. Tas interesēja Dinu jau kopš tās dienas, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja Djuževu uz kuģa klāja. Saņemt atbildi viņa necerēja, jo zināja, ka «Sarkanajā arājā» visi sāk izlocīties, ja kaut ko jautā par viņu mehāniķi, tāpēc pabrīnījās, kad meitene negaidot pateica:

— Zinu. — Un, pacēlusi uz Dinu lielās acis, kurām tumšais sejas iedegums tagad piešķīra taisni porcelāna zilgmi, tā atkārtoja: — Zinu. Jūsu vīrs apmelojis Pāvelu Vasiļjeviču, un tas viņa dēļ par neko sēdējis cietumā.

— Apmelojis? — Dinai uzreiz atausa atmiņā gan bārdaiņa naidīgie skatieni, gan tanī rītā Sedihu mājā aiz loga dzirdētā saruna, gan mīklainie vārdi par anti-frizu un arī tā nervozā, dedzīgā interese, kādu Vjačes-lavs Anaņjevičs izrādīja pret Djuževu tagad, kad tas bija pārnācis uz Oņhesa jaunceltni . . . Apmelojis? . .. Tas likās kaut kas drausmīgs. Un, it kā glābdamās no kaut kā baiga, vēlēdamās šo baigo attālināt, atgrūst, Dina gandrīz kliegšus izkliedza: — Nav tiesa! Tas nevar būt! ...

Vasīlisa uzlūkoja viņu līdzjūtīgi.

— Nu, pajautājiet viņam pašam. — Meitenes vārdi noskanēja stingri.

Pajautāt? Bet pats šis jautājums, pašas šaubas jau bija smags apvainojums. «Vai tā drīkst jautāt?» Dina mocījās. Viņa jau gan juta, noskārta, pat zināja, ka gādīgais, smalkjūtīgais Vjačeslavs Anaņjēvičs ārpus mājas ir citāds. Pēdējos mēnešos viņa bija iemācījusies saskatīt šo divdabību, un daudz kas, pat tas, kas viņai senāk bija paticis — viņa pašapzinīgais, nesatricināmais miers, viņa noteiktība, tīrības un kārtības cienīšana, — tagad viņu nospieda un kaitināja. Dina ar bailēm vēroja, ka viņu vairs nevilina mājiņa Krasta ielā, ka viņa var labāk, mierīgāk strādāt trokšņainajā, neērtajā lasītavā, ka sirds dziļumos viņa priecājas, kad Vjačeslavs Anaņjēvičs līdz vēlai naktij aizkavējas pārvaldē. Izlikdamās. ka aizrāvusies ar lasīšanu, viņa dažreiz var aizsēdēties pie neinteresantas grāmatas, gaidīdama aiz guļamistabas durvīm atskanam delikātus krācienus. Bet tas ir kaut kas cits. Ar visu to vīrs Dinai bija un palika dižens cilvēks. Un lūk... Jautāt vai nejautāt?... Ja izrādīsies, ka tas taisnība, ko tad? ...

Tā nomocījusies vairākas dienas, Dina šodien, pusdienas ēdot, pajautāja. Viņa sagaidīja, ka vīrs iesmiesies: «Tu esi prātu zaudējusi,» — vai sašutis: «Kāds nelietis izplata tādas baumas?» — vai arī apvainojies noslēgsies sevī un nerunās. Bet viņš . .. viņš nodrebēja, noliecās pie šķīvja un klusu jautāja: «Vai tev to pats Djuževs pateica? ...» — «Tātad tas ir taisnība,» Dina iekliedzās, «lu viņu apmeloji! Jā?»

Un tad norisinājās tas, ko viņa arī tagad atcerējās ar šausmām. Vjačeslavs Anaņjēvičs, ar kuru viņa bija nodzīvojusi tik daudzus gadus, pēkšņi pārvērtās. Viņš pietrūkās no galda tā, ka apgāzās krēsls, viņa plānās lūpas šķobījās, maskējošā matu šķipsna, kas parasti rūpīgi sedza pakausi, noslīdēja, atklādama spīdošu, gludu plikumu ar retu, gaiļa sekstei līdzīgu cekuliņu pa vidu. Spiedzošā, tādā kā vecas sievas balsī viņš sāka kliegt: «Es skatījos caur pirkstiem, kad tu pinies ar to stulbeni Nadtočijevu! Bija pretīgi just greizsirdību pret šo nožēlojamo kastrātu. Bet tagad, kad tu nes manā mājā savu brūtgānu riebīgās pļāpas ...»

. . . Dina bailīgi paraudzījās uz sienu, caur kuru neskaidri bija dzirdama divu vīriešu saruna, it kā tie varētu sadzirdēt šīs viņas domas. Tad, kā atgaiņādama no

sevis murgus, viņa sapurināja matus un uzlēca no atzveltņa kājās ... Kad Nadtočijevs atgriezās, bīdīdams sev pa priekšu bārdaini, kas rokās nesa kaut kādus vīstokļus, bet padusē — vīna pudeli, Dina jau rīkojās gar galdu, apklādama to ar avīzi. Logs uz ielas pusi bija atvērts, loga aizkars sasiets mezglā. Vakara gaiss ieplūda istabā, it kā izslaucīdams no tās sastāvējušo viesnīcas un vecpuiša mitekļa smaku.

— Sveiki, biedre Petīna, — sacīja Djuževs, sevišķi uzsvērdams vārdu «biedre».

— Neesmu Petīna, Pāvel Vasiļjevič, vairs neesmu Petīna. Vai tiešām Sako jums nekā nepateica? ... Es aizgāju no Vjačeslava Anaņjeviča, bet pēc pases esmu Zaharova, — Dina atteica, brīnīdamās, ka ar bārdaini viņai vieglāk runāt nekā ar Sako.

— To jūs esat pareizi izdomājusi. Tas ir labi, — Djuževs apliecināja un tūdaļ, ar savu plato muguru kaut kā aizstājies priekšā kā Dinai, tā Nadtočijevam, lika galdā savus krājumus — konservus, desu, sieru. Viņš atkorķēja cinandali pudeli un uzlika uz galda divas glāzītes. Pat papīra salvetes nolika katram priekšā.

Neviļus tīksminādamās par prāvo roku nesteidzīgajām, noteiktajām kustībām, Dina brīnījās, kā bija izmainījies šis cilvēks kopš tās dienas, kad viņa uz kuģa to ieraudzīja pirmo reizi. Mati, ūsas, bārda bija palikuši tie paši, bet tagad viņai nenāca ne prātā salīdzināt to ar Jermaku. Acis no gaišbrūno uzacu apakšas tagad raudzījās mierīgi.

— Un labi darījāt. Esat prātīga sieviete, doklor Zaharova. — Gaišās acis smaidīja. — Kādreiz kāds dzejnieks teicis: «Nav vienos ratos iejūdzami lēns zirgs un stirna tramīgā ...»

Līdz ar Djuževa ierašanos Dina sāka nomierināties. Viņa izjuta tādu pašu nespēku un tādu pašu atgriešanos dzīvē, kādu vienreiz bija pārdzīvojusi pēc operācijas, atbrīvodamās no narkozes: briesmas jau garām, gribas ātrāk tās aizmirst un dzīvot, tikai dzīvot.

Vakariņas ēdot, viņi runāja par dažādiem vienaldzīgiem jautājumiem, visādi centās apiet ar līkumu Petī-nam un visam, kam sakars ar notikušo. Vīnu Djuževs ielēja divās glāzītēs. Trešās nebija. Dina atrada uz plauktiņa bārdas dzīšanai domāto glāzīti, izslaucīja to ar mutautiņu un piepildījusi nolika Djuževam priekšā.

— Nu, iedzeriet uz manu nākotni. Uz doktores Za-harovas veselību, — viņa sacīja, tāpat kā Djuževs uzsvērdama «o», un par vēlu pamanīja, ka Nadtočijevs dod viņai zīmi.

Bet Djuževs pats atbīdīja glāzi.

— Esmu cēlies no Pievolgas vecticībniekiem, — viņš

stāstīja, pastiprināti uzvērdams «o». — Pēc mūsu

statūtiem šī sātana dzira noliegta, un doktore Zaharova jau tāpat ir vesela . . .

Un kaut kā uzreiz, bez pakāpeniskas pārejas saruna pārslēdzās uz Djuževa gaidāmo Maskavas braucienu. Viņš izlidos uz turieni, lai galvaspilsētas institūtā pagatavotu un izmēģinātu savu konstrukciju modeli, bet, arī p'ar to runājot, viņš prata nepieminēt Petīnu, lai gan tas bija galvenais projekta pretinieks. Petīns neeksistēja. To svītroja ārā no dzīves. Un tomēr, lai gan sarunas biedri bija smalkjūtīgi, Dinas acu priekšā atkal un atkal nostājās aina: Vjačeslavs Anaņjevičs lūdz viņam piedot. Nu, lai Dina nav viņa sieva, lai ir draugs vai tikai īrniece, lai strīdu izšķir laiks . . . Sīs atmiņas un suns, kas ar aizdomu pilnu, naidīgu skatienu pavadīja katru viņas kustību, neļāva viņai nomierināties. Un laiku pa laikam, uzlūkodama Djuževu, viņa brīnījās: tas neteica viņai ne vārda par Vjačeslavu Anaņjeviču, neizrādīja ne ar skatienu, ne ar žestu, kādā nelaimē iekļuvis viņas vīra vainas dēļ . . . Bijušā vīra . . . Bijušā!

— Laimīgais! Redzēsiet Maskavu, — Dina sacīja Djuževam, sapņaini smaidīdama. — Man Maskava sevišķi mīļa tieši septembrī. Šinī laikā mūsu institūtā, Pirogova iela, pirmā kursa studenti, — mēs tos nez kāpēc dēvējām par «kazragiem», — tagad bariem vien skraida savos jaunajos, vēl nepiegulošajos uzsvārčos un cepurītēs un sarunājoties viens otru vienā gabalā godā: «Kolēģi!»... Brīnišķīga pilsēta! Jūs par to pārliecināsieties, Pāvel Vasiļjevič.

— Es par to jau esmu pārliecinājies, — atteica Djuževs, kura valodā Pievolgas «o» vairs tā neizcēlās. — Es taču esmu Maskavas sētnieka dēls.

— Kā? Bet jūs teicāt: no Volgas, Novgorodas vecticībnieks.

— Pareizi, esmu tur dzimis. Bet jau pirms revolūcijas mans tēvs bija pārvācies uz pirmo rezidenci un paņēmis mūs līdzi. Un rudens zeltītās liepas Pirogova ielā man ļoti pazīstamas. Man tur sieva mācījās.

— Vai tad jūs esat precējies?

— Bi ju precējies.

Nadtočijevs izmisīgi deva zīmes, bet Dina, raudzīdamās uz Djuževu, tās nemanīja.

— Arī bērni ir?

— Bija dēls.

— Arī Maskavas dzīvoklis jums ir?

— Bija arī dzīvoklis.

— Vai tad tie visi . . . miruši?

— Nē, dzīvi. — Djuževa balss kļuva dobja, bet vēl arvien savu bēdu nomāktā Dina to neievēroja.

— Bet kāpēc tas viss «bija» un «bija»?

— Tāpēc, ka tāpēc beidzas ar burtu «c», — atteica Djuževs pieceldamies. — Nu, laiks gulēt, vai? Mums ar Sako tāds priekšlikums. Jūs paceliet savu karogu te, bet mēs atkāpsimies iepriekš sagatavotās pozīcijās — manā istabā ... Labs ir, kā mēdz teikt mūsu pusē, pie Volgas?

— Labs ir, kā saka arī mūsu pusē, pie Maskavas upes, — gandrīz priecīgi atbildēja Dina.

Bet Djuževs, nogrimis domās, uz joku neatsaucās. Viņa platie pleci bija it kā noslīguši, skatiens kļuvis nemierīgs, rokas, kas novāca no galda vakariņu paliekas, — zaudējušas noteiktību. Dina mēģināja ieskatīties Djuževa sejā, bet viņš novērsās.

— Piedodiet man muļķīgo ziņkārību.

— Pamēģināšu. — Un Djuževs pasmaidīja tā, ka zem gaišbrūnajām ūsām uzdzirkstīja līdzena stipru zobu rinda. Bet gaišās acis tai pašā laikā bija pilnas skumju.

14

Nākamajā dienā Vjačeslavs Anaņjevičs Petīns ieradās pārvaldē kā vienmēr — tieši pulksten deviņos. Viņš bija gludi noskūts, garās, prasmīgi sasukātās matu šķipsnas gandrīz aizsedza galvvidu. Tikko iestīvināta apkaklīte atbalstīja kaklu.

Iedams pa gaiteni, viņš ar parasto apvaldīto smaidu sasveicinājās ar darbiniekiem, paspieda roku sekretāram. Iegājis kabinetā, viņš kā parasti novilka svārkus, uzkāra uz grozāmā krēsla atzveltnes, izņēma no galda atvilktnes un apvilka satina uzročus. Mape ar uzrakstu «Visupirmais» jau bija nolikta viņam priekšā. Vjačes-lavs Anaņjevičs pievilka to sev tuvāk, paņēma no glāzes labi noasinātu zīmuli un noliecās pār kādu dokumentu . . .

Aizritēja pusstunda. Sekretārs nesapratnē raudzījās uz durvīm. Viņu neaicināja. Viņš aptaustīja niķelēto zvana cepurīti, apskatīja vadu — viss kārtībā, bet zvans klusēja. Vjačeslavs Anaņjevičs ne bez pamata lepojās ar savu precīzo, pēc minūtēm aprēķināto darba dienu. «Vi-supirmajam» bija paredzēta ceturtdaļstunda. Šodien mapē bija tikai divas vēstules, kuras vajadzēja vienīgi parakstīt. «Kaut kas noticis,» sekretārs nodomāja un klusām, kā viņš to prata darīt, pavēra durvis. Vjačeslavs Anaņjevičs sēdēja parastajā pozā, noliecies pār dokumentiem. Kad grīdas dēlis iečīkstējās, viņš satrūkās un pateica piesmakušā balsī:

— Aizņemts ... Lūdzu pie manis nevienu nelaist.

Viņš nepacēla galvu, un sekretārs bez trokšņa nozuda

aiz durvīm, vēl vairāk satraukts. «Kas noticis?» Pēc pusstundas tomēr atskanēja zvans. Petīna darba diena sāka ritēt pa minūtēs sadalīto gultni. Bet brokastīs viņš uz mājām nebrauca, palūdza atnest kaut ko no bufetes. Brokastis tā arī palika uz galda, apklātas ar salveti.

— Varbūt jūs neesat vesels? — sekretārs līdzjūtīgi jautāja. — Vai paaicināt ārstu?

Vjačeslavs Anaņjevičs vēsi paraudzījās uz viņu:

— Kad man kas vajadzīgs, jūs zināt, es pats jums to pasaku.

Kad sekretārs izgāja, viņš tomēr izdzēra atdzisušo tēju. Paņēmis sviestmaizi, viņš nokoda kumosu, tad ar riebumu iemeta to spļaujamā traukā. Šai mirklī caur durvīm, kas bija apsistas ar dermatīnu, līdz Petīna au sīm nonāca pazīstamā smalkā balss, kas viņu piespieda ātri nosēsties atzveltnes krēslā un noliekties pār dokumentiem . . .

— Nevienu nelaid. Svarīga saruna, — Ļitvinovs sacīja sekretāram Un grūšus atgrūda durvis.

Petins, atrāvis acis no papīriem, jautājoši paraudzījās uz celtniecības vadītāju. Viņam šķila, ka Ļitvinovs savukārt noraugās uz viņu jautājoši, pat līdzjūtīgi. Bet varbūt tikai izlikās, jo priekšnieks, nosēdies uz krēsla un pat nesasveicinājies, pateica:

— Vai zini, kas pie manis tikko bija? Sako un Ma-karoničs ar visu savu gvardi ... Arī Poperečnijs, protams. Tu saproti, ko tas vella puika sadomājis? Un kad sadomājis! Kad pašam laika trūkums ... Tikko savu līkni sācis iztaisnot, bet jau domā visas celtniecības mērogā: prasa noorganizēt tādus mehanizatoru kompleksus, lai mašīnas ietu pie ekskavatoriem konveijerā. Konveijerā! Tu saproti? Un zini, kas bijis otrs? Abi ar manu Petroviču . . . Gaužām interesanta liela . .. Bet galvenais, ar perspektīvu, liela mēroga ...

Petīns aiz pieklājības izlikās uzmanīgi klausāmies. Viņš slikti saprata, par ko Ļitvinovs runā, taču vajadzīgās vietās mehāniski māja ar galvu. Ļitvinovs runāja aizrautīgi, taču Petīns visu laiku juta, ka sarunu biedrs vēro viņu kaut kā sevišķi uzmanīgi. «Vai tiešām jau zina? Vai tiešām baumas jau izklīdušas pa pilsētu?... Vai varbūt viņa pati paspējusi pabūt pārvaldē?»

— Paklau, tu kaut kā slikti izskaties! — negaidot ierunājās Ļitvinovs, raudzīdamies sarunu biedram acīs.

— Es? — Petīns brīnījās. — Nē, pateicos. Nekas . . .

Saruna turpinājās. Tagad celtniecības vadītājs runāja

nez ko par jaunatni, par nepieciešamību to drošāk izvirzīt, par kaut kādu sarakstu, ko viņam sastādījis komjaunatnes sekretārs Igors Kapustins.

— ...Gaužām svarīga lieta. Iļjičs divdesmit divu gadu vecumā teorētisku darbu uzrakstījis. Lazo komandējis fronti, Sčorss ... — Un pēkšņi, pārtraucis šo pierādījumu virteni, viņš klusām jautāja: — Paklau, varbūt kaut kas jādara viņas labā, ko? Es negribu ar galošām kājās līst tev sirdī, bet . . .

Petīns uzreiz pārvērtās. Pie galda joprojām sēdēja tas pats mierīgais, iznesīgais cilvēks, bet tā jau bija tāda kā viņa nedzīvā līdzība.

— ... Atzīstos, esmu pilnīgi apjucis, — viņš klusām pateica. — Aizgāja. Neko līdzi nepaņēma: ne kapeiku naudas, ne mantas ... Es sēdēju visu nakti un domāju — atjēgsies, atgriezīsies. Pat nepiezvanīja. Fjodor

Grigorjevič! Es gandrīz nepazinu sievietes, es spēju mīlēt tikai vienu. Un kāda viņa bija sieva! Gudra, taktiska. Kā viņa iedziļinājās visās manās darīšanās, kā rūpējās par mani! Tas bija mans otrais «es» ... — Pe-tīna balss drebēja, acīs riesās asaras.

— Jūs vakar par to runājāt?

— Par to un par citu ... Es neatceros. Es pavisam esmu galvu pazaudējis . .. Arī pašreiz, kāpēc es to visu jums stāstu?

— Nu, teiksim, tāpēc, kāpēc nolaiž tvaiku, kad mo-nometra rādītājs iet pāri sarkanai svītrai.

— Viņa taču nepavisam nav piemērota patstāvīgai dzīvei. Nepraktiska, bezpalīdzīga ... Tas ir šausmīgi. Es pat nezinu, uz kurieni viņa aizgāja. — Petīnam pa vaigu noritēja asara un nokrita uz «Visupirmo» mapes. — Reiz jūs pats esat sācis par to runāt — varbūt jaunajā mājā var viņai iekārtot kādu mitekli?

— Man šķiet, ka viņa nemaz nav tik bezpalīdzīga ... Vienkārši ... — Ļitvinovs, nepabeidzis frāzi, piecēlās. — Nebēdājies, gadās jau . . . Mans tēvs mēdza teikt: vīrs ar sievu ķīvējas, pēc tam atkal mīlējās . ..

— Jūs tā domājat? ... Ja tā būtu ... — Melnajās acīs atspoguļojās neslēptas skumjas.

— Piedod, Vjačeslav Anaņjevič, ja tas nepatīkami — neatbildi: vai tas viss sākās tāpēc, ka viņa tiecās strādāt par ārsti?

— Par ārsti? — Pelīns nesaprazdams pārjautāja, bet tūdaļ apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Un tu nelaidi?

— Cik labi mēs dzīvojām, — Petīns turpināja, atkal savaldīdamies, — un viņai vajadzēja tikai izkāpt no kuģa šai krastā, tūdaļ viss sākās . ..

— Ko varēsim — darīsim, — Ļitvinovs sacīja. Pēc brītiņa viņš precizēja: — Ar mitekli ... Ja kas vajadzīgs — ienāc, kad redzi uguntiņu . . . Būšu priecīgs . . .

Nogrimis domās, viņš izgāja no kabineta. Sekretāra istabā viņu gaidīja slepenās nodaļas priekšnieks, kas turēja rokā kādu biezu apzīmogotu paketi.

— Aha, lords zīmoga glabātājs. Nu, nāc iekšā. Kas tev tur ir?

— Te, luk, pēc jūsu pieprasījuma atsūtījuši. Redzat? «Izraksti no pilsoņa P. V. Djuževa apsūdzības lietas».

— Aha, dod, dod šurp, — Ļitvinovs kļuva rosīgāks, it kā atbrīvojies no tikko notikušās sarunas smaguma. Viņš paķēra paketi un steigšus atlauza zīmogu. Atvēris mapi, viņš sāka murmināt: — Tā, tā ... speciālu lietu kolēģija ... Piektajā janvāri. 1946. gadā. Tā gan ... Lieta par Pāvela Vasiļjeviča Djuževa apsūdzību kait-nieciskā rīcībā, kas sodāma saskaņā ar likuma pantiem ... Eh, nelabais, cik daudz pantu! Kolēģijas sastāvā... Nu, to pie velna... Apsūdzētājs — arī pie velna. Oho! Lūk! Tā jau biju domājis. — Ļitvinovs uzsita ar delnu pa mapi un, skaidri izrunādams vārdus, izlasīja: — Apsūdzības eksperts, inženieris apakšpulkvedis, tehnisko zinātņu kandidāts, Staļina prēmijas laureāts un tā tālāk, un tamlīdzīgi V. A. Petīns, — Ļitvinovs kā uzvaras priekā uzlūkoja slepenās nodaļas priekšnieku. — Nu, ko? Es tev teicu? Redzi nu.

— Es pārbaudīju. Viss, ko biedrs Djuževs iesniegumā par sevi rakstījis, ir taisnība. Atbrīvots pirms termiņa notecēšanas, lieta izbeigta, jo nav bijis nozieguma, partijas stāžs atjaunots. No Divnojarskas rajonkomitejas teicams raksturojums. Skat, lūgtu.

Ļitvinovs atbīdīja dokumentu ar roku:

— Skaidrs. Gaužām skaidrs. Atstāj to visu pie manis.

15

Tanī jau sen pagājušajā vakarā, kad Oļess Popereč-nijs, pavisam apmulsis, iznāca no pārvaldes ēkas, kur bija pasacījis savu «nē», viņš pārdzīvoja kaut ko līdzīgu tam, ko jau reiz bija pārdzīvojis frontē. Viņam kopā ar sapieru grupu vajadzēja padarīt nekaitīgu mīnu slēptuvi, kuru esesieši bija ierīkojuši zem sena poļu klostera altāra. Drošāk būtu bijis šo slēptuvi uzspridzināt, bet klosteris bija katoļu svētceļojumu vieta. Bija pavēlēts — to katrā ziņā saglabāt. Un Oļess sāka rīkoties, Detonatoru, kas bija novietots starp spēcīgām aviobumbām. viņš atrada samērā viegli. Tā bija parastā elles mašīna ar pulksteņa mehānismu, kas uzvilkts uz nedēļu. Bet visa pārējā konstrukcija bija sveša un, bez šaubām, apgādāta ar likvidatoriem tam gadījumam, ja kāds slēptuvi atrastu.

Palūdzis sapierus atstāt pagrabu un atiet tālāk nost, Oļess ilgi sēdēja starp nez kādu kanoniķu un kardinālu aukstajiem, ar pelējumiem klātajiem kapakmeņiem līdzās nāvei, klausīdamies tās soļu tikšķos. Viņš uzminēja noslēpumu. Ar vieglām, tikko skarošām pirkstu kustībām viņš sataustīja aizmaskētos vadus un pārgrieza tos ar bārdas skujamo nazi. Atdalīts no baisi spēcīgajām mīnām, detonators iedarbojās viņa rokās. Gaisa vilnis trieca Oļesu pret pulēto marmoru un sakropļoja viņam kāju. Viņš varēja redzēt, dzirdēt, saost, bet visa miesa bija it kā sveša. Domas plūda saraustīti, mocoši juka, bet zeme visu laiku grasījās izslīdēt no kāju apakšas.

Tovakar Petīna kabinetā Oļess izjuta kaut ko tādu, kas atgādināja bijušo kontūziju. Acis redz, ausis dzird, kājas tur, bet galvā sajukums, domu drumslas, kuras nekādi neizdodas sakopot. Viņu panāca Nadtočijevs, paspieda roku. Kāpēc? Apskāva viņu, veda pa ietvi. Uz kurieni? Ar kādu nolūku? Mierina viņu. Kam tas vajadzīgs? Atpakaļ ejams nav. Meklējumi, krampjainie mēģinājumi ievirzīt darbu pareizās sliedēs palikuši bez rezultātiem. Tikai vēl vairāk atvēsinājuši — atsvešinājuši no viņa ļaudis, kuriem viņš gribējis palīdzēt, un sākuši apslāpēt viņā pašā paļaušanos uz sevi.

Un nu Oļess tik rupji, nemaz nedomādams par nākotni, atteicies no izvirzīšanas. Atteikdamies viņš droši vien aizvainojis to, kas gribējis viņam palīdzēt. Tagad vairs nepiedāvās un, ja piedāvās. — nevar pieņemt, citādi būs pārvilkts krusts arī pagātnes labajai slavai. Un šī nežēlīgā, nesaudzīgā doma: vai tiešām tu, Oļes Pope-rečnij, esi novadējies dzēriens?

Skaidrs tikai viens: iekams tas viss nav pārdomāts un kaut kas stingri izlemts, nevar iet mājās. Ilanna — ja arī viņai nepateiks, pēc sejas noskārtīs, no acīm nolasīs. Bet, ja pateiks, — sāks runāt, ir Ustju pieminēs, ir pianīno, ir ķirsīšus. Eh, patiešām nebija vērts tev, Oļes, braukt projām no Ustjas! . .. Tā viņš arī gāja pa savu jauno pilsētu, nemaz nepriecādamies ne par topošo namu jaunajiem stāviem, ne par gaismas signālu aparātiem, kas nesen bija uzstādīti ielu krustojumos.

Pie alus paviljona, kas pēc pašreizējās modes bija būvēts no krāsainām plastmasas plāksnēm un izskatījās pēc piparkūku namiņa, viņš sastapa bakurētaino atslēdznieku no savas brigādes, to pašu, kas visas savas cilvēciskās domu nianses bija iemanījies izteikt ar diviem vārdiem — «ak pasaulīt!». Bakurētainais beidza ēst sviestmaizi un bija vislabākā omā, un Oļess kļuva priecīgs, ka to sastapis. Viņš paņēma atslēdznieku zem rokas un ejot sāka stāstīt šim būtībā vēl svešajam cilvēkam par piedāvājumu, kādu tikko saņēmis pārvaldē, un savām nemierīgajām domām sakarā ar šo piedāvājumu. Bakurētainais klausījās un, kad Oļess beidza, ar vislielāko līdzjūtību pateica:

— Ak pasaulīt!

Šīs nozīmīgās piezīmes pamudināts, Oļess sāka pamatot savas atbildes asumu. Pamatojis viņš pārliecinājās: darījis tomēr pareizi. Un uzreiz nomierinājās, it kā skabargu būtu izvilcis. Pēc tam viņš sāka pārliecināt šo kluso cilvēku, ka tieši tagad viņam jāpanāk kas prātīgs no šiem būtībā krietnajiem cilvēkiem, jāpiespiež viņi ticēt saviem spēkiem, ticēt, ka viņi nav zemē metami, ka darbs veiksies, ja pie tā ķersies draudzīgi.

— Tā tak ir? Pareizi tak? — viņš jautāja un par atbildi saņēma to pašu «ak pasaulīt», tikai apstiprinošā tonī.

— ... Vajadzētu mums visiem jel vienu reizīti, jel vienu maiņu pa īstam nostrādāt. Vai tu, brāl, karā esi bijis? Nepaguvi? Bet es izkarojos tiku tikām. Tad zini, pirmajā gadā, kad mēs mukām, vācieši nomet mums aizmugurē kādu desantu, nu, draņķīgu desantiņu, kādus simt automātislus. Tie pašauda aizmugurē — un veseli pulki mūsējo izklīst pa mežiem. Bet savāc kāds komandieris vai komisārs saujiņu kaujās rūdītu puišu: «Aizstāvēties līdz nāvei!» Un veselas divīzijas aptur... Paļaušanās uz sevi, uzticēšanās komandierim — tas, puis, ir liels spēks. Lai tevi jupis, tādu mazrunīgu, vajadzīgs tak, lai tu jel vienu reizīti sajustu visu savu spēku un sāktu pats sevi cienīt. Paskat, Negatīvs, jūs tak viņu kā utis ēdāt nost, bet mans brālis Boriss nevar vien beigt lielīt. Un viņš no šejienes nekur vairs negrib projām bēgt, «Indijā», redz, ceļ sev mājiņu, laiž saknes...

— Viņš jau nu gan, ak pasaulīt ... — darba biedrs nopūtās.

Sarunādamies viņi izgāja cauri kvartāliem, kuri nule tika celti. Apstājās uz ceļa uzbēruma, kas aizstiepās līdz karjeriem. Tālumā virs augšup uzvandīto koši dzelteno smilšu kalniem gan vienā, gan otrā, gan trešā vietā pacēlās ekskavatoru kausi un, pavīdējuši gaisā, izbēra rudās smiltis. Automašīnas nebija redzamas, tikai šīs dzelzs ķetnas, kas gan parādījās, gan nozuda. Un Oļe-sam atkal likās, ka tur, aiz augšup uzvandītās zemes vaļņiem, ienācēji no kādas citas, svešas planētas ceļ kaut ko, kas tikai tiem saprotams un vajadzīgs, un bez žēlastības ārda zemes klēpi. Oļess vēroja tos, domās nogrimis, un izklaidīgi grūstīja ar kāju akmeni, kuru riepas bija iespiedušas šosejas malā. Akmens beidzot izvēlās no savas bedrītes un palēkdamies ripoja lejā pa nogāzi, kas vēl nebija apaugusi ar zāli, atstādams aiz sevis punktētu svītru.

— Redzi, puis, akmeni. Tas te būtu gulējis un gulējis, aizaudzis ar zāli, iegrimis zemē. . . Eh, brālīt! Visiem mums vajadzīgs grūdiens. — Un, domīgi vērodams tālumā strādājošās ^mašīnas, viņš pēkšņi iesaucās: — Pagaidi, puis! Pagaidi, ciet klusu! ... Kā būtu, ja mēs, visa brigāde, sēstos reizīti Borisa ekskavatorā? Jel uz vienu maiņu pārsēdīsimies. Es to mašīnu pazīstu kā savu Ilannu. Pat vēl labāk . . . Tad redzēsim, cik kurš vērts, sasper viņu jods! Kā tu domā? Ko?

— Ak pasaulīt! . . .

Atgriezdamies pilsētā, viņi gāja ātri. Oļesam tagad likās, ka šī vienkāršā ideja nesīs glābiņu. Patiešām, vai tad nav pats galvenais paļaušanās uz sevi, uz saviem spēkiem, uz biedriem . . . Viņš pat pabrīnījās, kāpēc tas līdz šim nav ienācis prātā. Jaunmodīgajā alusbūdā viņi piegāja pie letes un izdzēra pa krūzei alus; atvadoties spiezdams bakurētainajam roku, Oļess kā iemīlējies lūkojās viņa kalsenajā, stūrainajā sejā.

— Esi jau gan tu jauks puisis! Lieliski proti klusēt par visādām interesantām tēmām ...

Nevar teikt, ka nepatīkamā saruna pārvaldē būtu aizmirsta. Nē, tā neizgāja no prāta. Bet tagad tā vairs neizlikās traģiska. Tieši otrādi, Oļess jau no visām pusēm apsvēra jauno nodomu un apsvērdams pārliecinājās, ka labums katrā ziņā būs . . .

— Laikam esi iedzēris? — Ilanna brīnījās. — Uz kādiem priekiem tad nu? Kāpēc aicināja uz pārvaldi?

— Par galveno pie zemes racējiem gribēja ieprecināt . . .

Hanna priecīgi sasita rokas.

• — Ko tu saki!

— Es atteicos, — Oļess novērsdamies steidzās atbildēt un uzrunāja meitiņu: — Rudīt, aizteci nu pēc tēvoča Borisa. Tēvs, sak, aicina. Lai atnāk tūlīt, salt, svarīgas darīšanas. Nu, ātrāk, ātrāk.

— Kā tad tu atteicies? — Hanna apjukusi jautāja, tomēr priecādamās, ka vīram uzlabojusies oma.

— Eh, Hanna, tu taču zini, ka es frontē priekšnieku pavēnī no lodēm neslēpos ... Mēs, Poperečniji, kā vectēvam pops stāstījis, cēlušies no aizkrāciešiem, mēs neesam tarakāni, lai no briesmām šķirbās paglābtos...

Nākamajā dienā, pārtraukumā, brāli, nevienam neko nesacījuši, palika cirtnē. Tik uztraukts, kā-steigdamies uz satikšanos ar mīļoto pēc ilgas šķiršanās, Oļess iekāpa pazīstamās mašīnas kabīnē. No tā laika, kopš pārgājis uz citu mašīnu, Oļess ne reizes te nebija bijis. Viņu patīkami pārsteidza tas, ka puiši nekā nebija mainījuši: tā pati agrākā tīrība, katra lupata savā vietā. Pat atklāt-nīte ar balto balodi, kuru Oļess kādreiz bija aizbāzis aiz spuldzes abažūra, atradās savā vietā. «Neaizmirst, velni,» viņš nodomāja, atlaizdamies uz sēdekļa.

Iedūcās motori. Ar drebošu roku Oļess ķērās pie stūres. Ja nu tiešām atradinājies? Ja nu lūzums nelabojami sakropļojis roku? Kad lielā mašīna, klusi iedūkdamās, nodrebēja, atdzīvojās, viņš ar mīlestību nodomāja: «Nav aizmirsusi, klausa ...» Kaklā iespriedās tāds kā kamols. Viss, kas bija redzams aiz kabīnes loga, pēkšņi pazaudēja skaidru apveidu. Viņš neredzēja, bet juta, kā uz augšu pakāpjas rādītājs, kā uz leju nolaižas kauss un kausa zobi kā sviestā iecērtas sagulušajā zemē. Atskanēja šņirkstoņa, bet, tā kā apkārt viss bija, kā miglā tīts, cikls iznāca nepilnīgs. Neveiksme kā zveltin iezvēla Oļesam: vai tiešām spēki izsīkuši? Bet motori dūca, kabīnē viss bija pazīstams. Boriss, stāvēdams aiz muguras, pūta uz pakauša karstu elpu. Izslaucījis acis ar dūri, Oless saņēmās ... Un darbs veicās .. .

— Nē, ir vēl pulveris pulvera ragā, nav vel izsīcis kazaka spēks, lai viņu jupis! — Oļess pašapmierināts iesaucās, atskatījies uz Borisu.

Boriss viens tika galā ar visas apkatpes darbu. Tāds liels, fiziski ļoti spēcīgs puisis — viņš noraudzījās Oļesā ar to greizsirdības un vieglas iztapības izteiksmi, ar kādu vijolnieki orķestranti klausās uz viesizrādēm iebraukuša virtuoza solo: kaut es būtu tāds, kaut man bijusi tāda tehnika! Bet Oļess vairs neko nevēroja. Viņš no jauna pārdzīvoja šo ne ar ko nesalīdzināmo un katras profesijas meistaram tik dārgo saplūšanu ar savu mašīnu, kas ļauj sajust šo paklausīgo, atsaucīgo mašīnu kā savu roku turpinājumu.

Viņš tūlīt nemaz nepamanīja cirtnes stāvajā korē cil-’ vēkus, bet, ieraudzījis tos, pašapmierināti nosmīnēja. Tur abu brigāžu ļaudis un šoferi, atgriezušies no ēdnīcas, novēroja viņu. Apstādinājis ekskavatoru ar paceltu strēli, Oļess apmierināts atgāzās pret metāla sēdekļa atzveltni. Viņš brītiņu pasēdēja ar smaidu uz lūpām, tad uzrunāja brāli:

— Tā nav mašīna, bet orķestris! — un, pašķielējis uz tiem, kas stāvēja augšā, pateica: — Es viņiem parādīšu, kā jāstrādā, tiem negatīviem, lai viņus utis nospertu!

— Parādīsiet, parādīsiet, — steidzīgi atbildēja Boriss, priecādamies par brāli un tai pašā laikā viņu apskauz-dams. — Bet man Negatīvs vairs nav Negatīvs, viņš ir Pozitīvs, patiesi... Tā sarauj, ka vai nu! Un ērms tāds: kad šajā algas izmaksā viņam sanāca vesels tauk-šķis, pat apraudājās. Komjaunieša goda vārds, apraudājās. Tā mīl naudu, velns nolāpītais! ...

— Viņš tak būvējas . . . Viņa senais sapnis — māja ... Individuāla . .. Pašam sava .. . Personīga . . .

Palika nenoskaidrots, vai bakurētainais bija pratis izstāstīt apkalpei Oļesa nodomus ar saviem diviem daudznozīmīgajiem vārdiem vai laidis apgrozībā vēl citus, tikai brigāde jau zināja, ko sadomājuši brāļi.

— Es jums teikšu, draugi, viņš grib pacelties mums pāri, — prātoja Surens, saraucis savas kāpuriem līdzīgās uzacis. — Sak, paraugies, mīļais: tas esi tu un tas, lūk, esmu es.

Bet sakāmvārdu mīļotājs elektriķis kļuva domīgs:

— Tas jau nu, protams, tā ir, otra vaina vienmēr izliekas lielāka. Tomēr, kad dzīvosim — redzēsim.

Bet palīgstrādnieks, kuru viņa tieksmes dēļ visu uzņemt «ar uzviju» brigādē bija iesaukuši par Divdesmit Divi, sajūsmā pasita uz augšu rokas.

— Un kas tad ir? Kas ir? Tad redzēsiet, nostrādāsim tā, ka garajam Borisam kosmiskās raķetes sapnī rādīsies . ..

Un tomēr, saprazdami, ka ikvienu sagaida nopietns pārbaudījums, visi gatavojās uz to. Nākamajā dienā, lai gan nebija norunāts, visi ieradās darbā svaigi noskuvu-šies, bet Divdesmit Divi bija pat paspējis apgriezt īsākas savas taisnās salmu krāsas pinkas un tagad oda pēc indīgā frizētavas odekolona. Minūles piecpadsmit pirms darba sākuma abas brigādes jau bija cirtnē un stāvēja kā futbola komandas pirms mača divās atsevišķās grupās, greizi noraudzīdamās viena uz otru.

Pēc vakarējā mēģinājuma Oļess jutās drošāks. Bet sirds tomēr bija nemierīga. Gribējās ātrāk tikt kabīnē, visu no jauna pārskatīt, aptaustīt, gribējās pieiet klāt katram savas apkalpes loceklim, parunāties par šo dienu. «Nebūtu par ļaunu noturēt kādu runeli,» viņš nodomāja. Bet Oļess visu mūžu bija aģitējis ar priekšzīmi, uz vārdiem viņam prāts nenesās, tāpēc viņš klusēdams smēķēja, aizdedzot cigareti no cigaretes. Un tomēr, kad viņi tuvojās mašīnai, Oļess ar mokām izdabūja pār lūpām:

— Ziniet, puiši, laiks ir tāds — snaust nevar. — Un, pieķēries pie rokturiem, ar jauneklīgu vieglumu ielēca kabīnē.

Kad visi bija ieņēmuši vietas, Oļess paraudzījās savā melnajā rokas pulkstenī ar spīdošajiem cipariem un rādītājiem — pulkstenī, kuru viņš kādreiz kā dāvanu bija saņēmis personīgi no maršala Koņeva par poļu svētnīcas glābšanu. Bija atlikusi minūte laika.

— Un palikt stāvam uz vietas šobrīd nevar. Apstāties nozīmē atpalikt. Nu, puiši, liek galdā visus dūžus, kādi kuram ir! — Bet arī šie vārdi Oļesam likās pārāk pamācoši, un viņš, pagrozījis degunu, pajokoja: — Eh, tad ir gan piesmakojis tas Divdesmit Divi ar savu odekolonu! Taisni galva reibst! . ..

Ja ekskavatoristus, tāpat kā bokserus, svērtu pirms un pēc darba, tad droši vien pārliecinātos, ka šai dienā Oļess Poperečnijs un viņa brigāde zaudējuši pa krietnam kilogramam. Un kā Oļess strādāja! Pat skeptiskais elektriķis par viņu jūsmoja. Vērot citam cilu viņiem gan nebija laika. Katrs tikko tika galā ar savu darbu. Līdz pārtraukumam visiem, atskaitot Oļesu, muguras bija slapjas. Bet no kabīnes viņi nāca ārā, skaļi trokšņodami: lai gan autobusa šoferis, kas veda brigādes pusdienās, jau sen nepacietīgi taurēja, neviens nekustējās no vietas, kamēr uzskaitvede paziņoja izstrādi.

Tā vēl nebija visai liela — šī izstrāde. Poperečnija, vecākā, brigādes izstrāde vēl nesniedzās līdz parastai Poperečnija, jaunākā, brigādes izstrādei. Bet norma bija izpildīta. Toties Borisa puiši ar svešo ekskavatoru bija izstrādājuši pat mazāk par negatīviem.

— Tā mašīna jums tāda kā stulba, — īgni sacīja Boriss, nikni kasīdams savu īsi apcirpto pakausi. — Miegaina. Tiek darīts iespējamais, bet viss kā pelavās.

— Eh, brālīt, ja nu tikai ekskavators būtu vainīgs! ... — Oļess atteica. — To es nesaku tev, es to sev saku. Mēs ar to ekskavatoru esam apraduši, bet tu ar svaigām acīm saskati, kas tanī slikts. Tad jau mēs paši ķersimies tam pie skausta. Vai būs tā, puiši? — Viņš bija uzbudināts. Acis iekritušas, seja novājējusi, pierē dziļāk iegriezušās grumbas, bet acis bija starojošas, jautras, ironiskas.

Izrādījās, ka dienas otrā puse vēl veiksmīgāka. Apkalpes ļaudis, kā saka, bija iedarbinājuši visas sviras. Oļess saprata: vēl nav kolektīva. Viņš juta: katrs velk tikai savu, nepalīdz biedram. Bet centās visi — arī to viņš juta. No mašīnas viri izkāpa uzbudināti, trokšņaini. Pat nogurums nenospieda, un pieredzējušais Oļess saprata: dzirkstele ir uzliesmojusi, iedegusies. Tagad nav jāļauj tai nodzist. Jāuzpūš, jāuzpūš .. .

— ... Zināt ko, ērgļi, no šejienes ejam uz paviljonu, es pacienāšu, — viņš uzaicināja. — Abas brigādes pacienāšu.

— Kāpēc abas? — atsaucās Boriss, kuru ģimenē uzskatīja par skopulīgu, viņš krāja naudu «Moskvičam». — Alus — uz jūsu rēķina, uzkožamie — uz mana...

Nākamajā dienā partijas komitejā Lado Kapanadze saņēma kādu anonīmu vēstuli, kurā bija ziņots, ka vakar vakarā jaunajā alus paviljonā Elektrifikācijas prospekta un Ilidroceltnieku laukuma stūrī diezgan slavenais ekskavatorists Oļess Poperečnijs un viņa brālis Boriss žūpojuši kopā ar savām brigādēm. Izdzēruši, kā anonīms ziņoja, neskaitāmas pudeles alus, apēduši četrus kilogramus voblu, kas, visu kopā ņemot, esot vērts, lai uz to vērstu uzmanību septiņgades lielākās jaunceltnes partijas orgāni un lai partijas un komjaunatnes organizācija taisītu atbilstošu slēdzienu par brāļiem Po-perečnijiem tā, ka tiem citu reizi vairs nenāktu prātā pamudināt uz dzeršanu viņiem darba kārtībā padotās bezpartejiskās masas un publiski dzert alu un uzkost voblu jaunās sociālistiskās pilsētas ielās.

Vienlaikus ar šo zemes racēju iecirkņa partijas organizācijas sekretārs ziņoja Kapanadzem, ka brāļi Pope-rečniji, sagaidot Centrālkomitejas plēnumu, noslēguši savā starpā sociālistisko sacensību. Tālāk bija minētas saistības, pie tam ļoti iespaidīgas. Par to, kādos apstākļos un kādā vietā līgums noslēgts, partijas organizators nekā neziņoja.

Kapanadze salīdzināja šos divus dokumentus, pagrozīja galvu, iesmējās un ielika tos tādu lietu mapē, kuras jānovēro.

Atgriezušies uz sava ekskavatora, Poperečnija ļaudis uzreiz saprata starpību. Viņu izstrāde maz atšķīrās no iepriekšējās, un tāpat kā līdz šim katrs darīja tikai savu darbu, maz palīdzēja otram. Bet dūšu neviens vairs nezaudēja. Diena, kura viņus tā bija iepriecinājusi, neaiz-mirsās, un neviens vairs neatteicās palikt vienu otru stundiņu pēc maiņas, lai papūlētos gar mašīnu. Un jau radās ticība, ka tā drīz «atklāsies», bet galvenais — kopš tās dienas visi sāka ticēt savam mazrunīgajam nelielā auguma priekšniekam, ticēt paši sev. Bet, ja ir ticība, tad, kā mēdz teikt šais taigas novados, pat ar kailām rokām var zvēru nožņaugt.

Drīz pēc tam atskaitēs sāka atkal minēt abus Pope-rečnijus. Pirmo vietu ieņēma gan viens, gan otrs. Un Divnojarska neizlaida no acīm brāļu sacensību, tāpat kā Maskavā slavenās austrumu tribīnes līdzjutēji uzmanīgi vēroja «Spartaka» un «Dinamo» mačus. Divnojarskas humoristi un satīriķi sacerēja par šo tēmu kuplejas. Kluba mākslinieks uzgleznoja abu brāļu portretus, kuros tie, būdami tik dažādi, izskatījās pēc populārā kinoaktiera Borisa Andrejeva .. a

Oļess pavisam pārvērtās. Viņš staigāja izklaidīgs un pat mazliet negudrs, bieži smaidīja, sarunājās pats ar sevi, uz jautājumiem atbildēja pavisam ko citu. Lūk, vienā tādā dienā viņš arī bija aizmirsis, ka iesvētāms pašam savs dzīvoklis.

Viņi gan aizkavējās abi ar Kapanadzi, kuram arī bija daudz rūpju. Tā kā kaimiņi atgriezās mājās lieliskā noskaņojumā, tad sievas viņiem piedeva šo aizmāršību, un jauno dzīvokļu sienas Bērzu ielā numurs seši tika apslacītas tā, ka gan pēc gruzīnu, gan ukraiņu ticējuma šai mājai vajadzēja pastāvēt simt gadus.

CETURTĀ DAĻA

Vasara lanī Sibīrijas novadā, kur dzima jaunā pilsēta Divnojarska, ir saulaina, bet īsa. Augusta beigās ielejas un gravas pildās ar virmojošu miglu, kas rītos gan vecās lapegles, gan sīkās smildziņas nobārsta ar lielām rasas lāsēm. Dienā saule silda tā, ka vai nu: vasara kas vasara. Tikai gaiss gan pārlieku dzidrs, un visa apkārtne šķiet tāda nedabiski dzestra un skaidra. Saulrieti jau auksti un klusi: ne zvēri, ne putni nepaceļ balsi. Bet septembra rītos jau var sagaidīt stipru salnu ar biezu sarmas kārtu. Tad pāris dienu laikā lapu koki izraksta kuplo, zaļo meža tērpu raibiem rakstiem.

Lūk, tādā laikā, kad pēc rīta salnas lapegļu skujas liesmaini sārtojas un uz apsarmojušo zemi sāk straumēm birt rudens lapas, naktī, kad līdz gaismai vēl tālu, Ļitvinovs ar Nadtočijevu devās uz medībām. Pa vecam paradumam viņus veda Petrovičs; tas atbrauca viņiem pakaļ apvidus automašīnā, kuru visā apkaimē dēvēja par «āzīti». Ne bises, ne patronsomas, ne citas somas Petrovičam līdzi nebija: ne zvērus, ne putnus viņš nemedīja, un vispār mednieka aizrautība viņam bija sveša. Tādi izbraucieni Petrovičam sagādāja prieku ar savu jautro rosību pie ugunskura, ar ceļa azaida gatavošanu un ar iespēju svaigā gaisā pēc patikas izgulēties, gaidot medniekus.

Bija iečerets, ka pa vecam paradumam uz medību vietu viņus pavadīs Savatejs Sedihs ar savu uzticīgo Rēksi. Vecais vīrs pazina taigu tā, ka, likās, varētu staigāt pa to ar aizsietām acīm: atcerējās visas zvēru takas, visas putnu ligzdošanas vietas. Naudu par mednieku pavadīšanu viņš neņēma: tas novadā nebija parasts. Tāpēc Ļitvinovs bija sagādājis līdzi dāvanu — somu mednieku dunci. Šo dunci viņam pašam kā piemiņas velti bija pasniedzis jaunceļamā kokapstrādāšanas kombināta direktors, kurš apmeklēja Somiju, lai papildinātu savu pieredzi.

Visiem par sarūgtinājumu viesmīlīgais vecītis saņēma gan medniekus laipni, bet itin kā bez sajūsmas. Viņš strādāja zem nojumes, ēvelēdams kādu dēli, un, kā likās. # nemaz nebija dzirdējis mašīnas tuvošanos. Tikai tad, kad Petrovičs piebrauca cieši klāt, vecais vīrs atlieca muguru, atsvieda no pieres sirmās, sasvīdušās matu šķipsnas un bez kāda izbrīna pateica:

— Tad redz kas! Bet es domāju, sak, kas ta tur tādā agrumā pa taigu tarkšķina. — Viņš sniedza atbraucējiem roku; kalsnā, parasti spēcīgā roka ar sarepējušu, pazolei līdzīgu delnu šķita esam tāda kā nedzīva.

— Mēs pie tevis, Savatej Mokejič, ar lūgumu. Iesim nu pamedīt, — Ļitvinovs lūdza, ar nemierīgu sirdi vērodams, kā pusgada laikā večuks sarucis, kā žūtin sažuvis. Melnās acis iekritušas, zaudējušas agrāko spožumu.

Tās vienaldzīgi raudzījās no dziļajiem, tumšajiem dobumiem, bet mati, savēlušies lēkšās, gluži vecīgi nokarājās uz pieres.

— Es savu laiku esmu nomedījis, — vecītis atbildēja un, pamanījis viesu sejās izbrīnu, paskaidroja: — Drīz mftšu. — Viņš vēl dažas reizes pārlaida ēveli pa dēli, atkal noslaucīja ar piedurkni sviedrus, tad nopūta no asmeņa skaidas un nolika darba rīku.

Šie vienkāršie vārdi bija tik pārliecinoši, ka tādos gadījumos parastā noliegšana un mierinājumi nenāca prātā.

— Jā, tu patiešām slikti izskaties.

— Zināms tak, slimība pat sivēnu nerotā... Iesim iekšā, vai ...

Mājiņā vēl arvien valdīja smaržīga puskrēsla, vēl tāpat oda pēc medus, vaska, ziediem, lakšiem, tāpat tikšķēja sienas pulkstenis. Bet bija arī kas jauns — kaut kāda mājīga spodrība. Kaktā bija redzama svētbilde nomelnējušā kalla sudraba ietvarā: dievmāte ar stingru seju, ar garu, taisnu deguntiņu, rokās tā turēja bērniņu, kas atgādināja koka lellīti.

— Glafira tak pavisam pie manis pārcēlusies, — Sa-vatejs Mokejičs vārgi pasmaidīja. — Ar visu savu opiju. Man vajadzēja ielaist arī dievmāti. Nu, lai, vietu jau nenodeldēs.

— Kas tad jums kaiš, Savatej Mokejič? — jautāja

Nadtočijevs, manīdams, ka šīs nesavlaicīgās vizītes deļ kļūst arvien neērtāk. — Ko tad ārsti saka?

— Ko nu ārsti! — Vecītis atmeta ar roku. — Mans Ķeša tak — varbūt esat lasījuši «StarosibiFskas pravdā», to arī pa radio ziņoja — Jaunkrjaževā pusklīniku dabūjis gatavu. Te viņi visi pabijuši. Bet ko ta ārsts darīs, ja pat Glafira no manis atkāpusies. Ziežu krūtis ar viņas ziedi no bišu līmes un lāča taukiem. Mazlietiņ palīdz, kaklā tā nekasa . . . Ārsti. . . Nāves priekšā visi vienādi: vai tas būtu profesors, vai tāds dziedinātājs kā Glafira. Nāve ieganstu atradīs. — Un, acīm redzot, gribēdams pārtraukt šo sarunu, viņš sacīja: — Bet ko jūs te nīksiet? Ja medības, tad medības. Re, arī saulīte izripo no koku galotnēm.

Savatejs ieteica izmēģināt laimi uz rubeņiem. Izstāstīja ceļu uz pīlādžu birzīli, kur ap šo laiku pa rudeni atēdušies putni knābājot salnas skartās ogas. Viņš norausa no galda ziedu saišķus, izrāva no burtnīcas lapu un, orientējies pēc veclaiku kompasa, ar nedrošu roku uzmeta aptuvenu ceļa karti. Atzīmēja uz tās graviņu, laukakmeni, visiem zināmo «partizāņu dižegli», pie kuras kādreiz kolčakieši nošāvuši viņa vecāko dēlu, un vientuļo priedi, kur šausmīgā nāvē miris cilvēks, kas partizānus nodevis. Viņš pasniedza medniekiem šo paša zīmēto karti. Pēc tādām kartēm droši vien šai novadā staigājuši zvēru mednieki Jcrmaka Timofejeviča laikā. Izstāstījis ceļu, Savatejs paburnīja Rēksi, kas ar skumīgu nemieru vēroja sagatavošanos.

— Nu, ne spalvas jums, ne pūciņas. Bet mums, Rēksi, laiks doties uz krāsns. — Un šais vienkārši pasacītajos vārdos bija kaut kas tāds, ka vecais, jau rudi nosirmojušais suns īsi, smeldzoši iegaudojās . . .

— Dīvaini, šis Savatejs tāds gudrs cilvēks, netic ne dievam, ne velnam, ne piķim, ne zēvelei. Jau pilsoņu kara laikā viņš bijis partizānis, un pēkšņi, še tev, pirmatnējs fatālisms, — Nadtočijevs domīgi ierunājās, kad mednieki jau bija nosoļojuši daudzus kilometrus. — Dīvaini. pat nejēdzīgi.

— Kas to lai zina! — Ļitvinovs atskatījās. Ar pieredzējuša gājēja ātriem soļiem, pat pārāk veikliem viņa lācīgajam stāvam, Ļitvinovs atkal un atkal aizsteidzās priekšā garkājim inženierim. — Varbūt arī ir kas tāds,

ko zinātne vēl nav atklājusi. Kaut kādas biostrāvas, vai . . . Āre, mans tēvs bija par mani stiprāks, kādreiz saderējis ar tirgoni, viņš vienā vilcienā iztempa veselu stopu degvīna tieši no pudeles. Citkārt meteņos sādža pret sādžu mēdza iziet uz Volgas ledus dūru cīņā; tiklīdz atskanēja: «Locis Griša!» — pretējā puse sagrīļojās . . . Bet tad vienreiz, es jau biju Tverā, mācījos strādnieku fakultātē, negaidot saņēmu vēstuli: «Atbrauc ardievoties. Līdz pūpolsvētdienai, ilgāk neizvilkšu.» Bija kārtojamas ieskaites; domāju — blēņas, mistika . . . Uzkavējos piecas dienas un vairs viņu nesatiku: bija jau apbērēts . .. Varbūt ir kaut kas tāds, kāpēc nojaušams.

Līdz «partizāņu dižeglei» vajadzēja iet pa meža ceļu. Pavasarī, kad krjaževieši pārveda savas mājas, šo ceļu bija cieši nostampajušas riepas un kāpurķēdēs. Zaļu stiebri gar riteņu sliedi vietām vēl tagad bija melni, notašķīti ar autoeļļu. Bet, tiklīdz kolhozs pārcēlies, taiga pārgājusi uzbrukumā, sliede aizaugusi ar zāli, šur tur virs tās pacēluši galvas bērziņi, priedītes, pērnējās diž-eglītes. Tikai viens cilvēks rītausmā bija gājis pa šo ceļu, un ēnainās vietās, kur vēl balsnīja sarmas kristāli, varēja saredzēt iespiedušās pēdas. Pie «partizāņu dižegles» arī šis gājējs bija nogriezies pa labi un, apgājis ar līkumu kartē atzīmētai priedei, nokāpis gravā. Arī tas neatkāpās no maršruta, kādu Savatejs bija nozīmējis medniekiem.

— Skat, skat, pagāns, arī iet uz turieni, — Ļitvinovs sāka uztraukties. — Gaužām aplami izbraukt naktī, vajadzēja braukt jau vakarā. — Viņš aizrautīgi raudzījās apkārt un jau nesa rokās savu lielisko Tulas divstob-reni, ko viņam bija uzdāvinājušas Ukrainas organizācijas tanī dienā, kad tika pabeigti Dņeprohesa atjaunošanas darbi. — Skat: spriežot pēc pēdām, tas ir smurguļa zeņķis. Nošaut neko nenošaus, bet visus putnus aizbaidīs ... Eh, nav laimes!

Graviņa, kuras gultnē šur tur iedobumos bija saglabājies ūdens, noveda medniekus pie nelielas, no visām pusēm ar mežu aizaugušas ieplakas. Tās vidū viņi ieraudzīja dēļu iežogojumu. Iežogā neskaidri vīdēja tāds kā metāla priekšmets. No tālienes šķita, ka tur atrodas kaps. Pazemi, kupli sazarojuši vītoli meta uz to ēnu ar savām koši zaļajām zaru bārkstīm. Pie kapa stāvēja

sieviete tumšā tērpā. Turēdama bisi rokās, viņa vērīgi raudzījās uz mednieku pusi. Ari tie apstājās. Tos saskatījusi, sieviete uzmeta bises siksnu plecā, platiem vīrieša soļiem šķērsoja ieplaku un aizgāja uz pretējo pusi.

— Vai tās viņas pēdas? — Nadtočijevu pārsteidza šī sastapšanās.

Ļitvinovs, piemiedzis acis, pavadīja ar skatienu ātri aizejošo, tumšo stāvu:

— Glafira.

Mednieki nonāca ieplakā. Izrādījās, ka zem vītoliem, no kuriem pat bez vēja bira lapas, tiešām ir kaps. Uz iegarenās kapa kopiņas bija novietots kuģa enkurs. Pie dzelzs enkura piestiprināta spodri noberzta vara plāksnīte. Uz tās vienkāršiem vilcieniem iegravētas pirmā Padomju ģerboņa kontūras, burti «KPFSR» un uzraksts: «Šeit atdusas slavenie partizāni biedri Terentijs Proho-rovs, Fjodors Bolockihs un viņu drošsirdīgais komandieris Aleksandrs Savatejičs Sedihs, kas krituši no zvēriskās kolčakiešu rokas 1019. gada 18. novembrī.»

Mednieku rokas kaut kā pašas no sevis pasniedzās pie cepurēm. Ar kailām galvām viņi klusēdami stāvēja laigā pie kapa. Visbrīnišķīgākais bija tas, ka šeit, meža biezoknī, tālu no apdzīvotajām vietām un braucamiem ceļiem viss bija saglabājies ļoti labi. Enkurs bija nokrāsots melnā, spīdošā krāsā, plāksnīte mirdzēt mirdzēja. Kapa kopiņa aprušināta, un uz tās nolikts irbenāja zars ar sulīgām, rublnsarkanām ogām.

— Kas te visu to apkopj?

— Nu, protams, Glafira, — Ļitvinovs domīgi atteica. — Man par Aleksandru Sedihs stāstīja: viņš, būdams kuģa mehāniķis, sadragājis kolčakiešu transporta kuģi pie Negantās krāces. Visus nolaidis dibenā, pats izpeldējis. Pēc tam bijis partizānos, bet viņus kāds nodevis. Un te nu dus varoņi . ..

Aizmirsuši visu, mednieki nosēdās uz soliņa, kas bija ierīkots pie iežogojuma. Nomaļā novada slavenā pagātne, novada, kur revolūcija liesmojusi tikpat karsti kā lielās rūpniecības pilsētās, šī pagātne pienāca medniekiem klāt. Ļitvinovs atcerējās, kā Starosibirskas arheologs ar dīvaino uzvārdu bija taisījis traci viņa kabinetā, lūgdams ūdenslīdēju kuģīti, lai pie Negantās krāces meklētu seno kuģu atliekas. Arī tas bija stāstījis par partizāņu nogremdētā transporta kuģa «Imperators Aleksandrs» bojā eju. Arheologs stāstīja arī par šo kapu un bēdājās, ka tas atrodas applūdināmā zonā. Viss tagad saistījās cits ar citu, un kļuva vēl saprotamāk, kāpēc Inokentijs Sedihs tik nikni cīnījies par šo zemi, kāpēc Glafira, kas senāk pret hidroceltniekiem izturējusies tik sirsnīgi, tagad klusēdama iziet no mājas, tiklīdz Ļitvinovs parādās uz sliekšņa, kāpēc viņa pa šo vasaru pavisam novārgusi, kāpēc nav braukusi pārējiem līdzi uz Jaunkrjaževu, bet dzīvo bišu dravā. Varbūt arī Savatejs, šis vecais viltnieks, ne velti viņiem nozīmējis ceļu caur šo ieplaku. Varbūt viņš celtniecības vadītājam bez vārdiem gribējis atgādināt, kādas bēdas vēl tas gatavo viņa ģimenei . . .

— Nu, iesim, iesim, — Ļitvinovs pēkšņi sāka skubināt. — Glafirai nav prātā rubeņi, tie visi paliks mums ...

Tagad jau viņi gāja piesardzīgi, apstādamies un apskatīdamies pie katra klajumiņa. Karte vēstīja: pīlādžu birzīte kaut kur tepat blakus. Pēkšņi Ļitvinovs apstājās. Viņš ar pirkstu pamāja Nadtočijevam. Tas klusi pienāca klāt, pielieca ausi, jo domāja, ka Vecais ieraudzījis medījumu.

—- * . . Zini, kā mēs nosauksim mūsu pilsētiņu, kas tiek celta Putneļu purvā? — celtniecības vadītājs negaidot jautāja. — Partizāna. Jā, jā, Partizāna, lūk, šiem par godu. — Viņš pamāja ar pirkstu atpakaļ, turp, no kurienes viņi patlaban nāca.

Tad Ļitvinovs apklusa, un viņi sastinga, uzdzirduši savādas, mazliet sēcošas skaņas. Tās nāca no netālās, tumši sārtojošās lapotnes. Pīlādžu birzīte? Nu jā, āre, starp tādām kā rūsas ķertām lapām it kā asins lāses. Un zaros kaut kas neskaidri melnē. Satvēruši bises un visu citu aizmirsuši, mednieki uzklausīja katru troksnīti, kas nāca no krūmiem. Ahā, skat, arī zari līgojas! Tur kāds rosās. Ļitvinovs paplēta rokas aptverošā žestā: jāiet katram uz savu pusi un jātuvojas no labās un kreisās pret vēju.

Vējš svieda Nadtočijevam sejā nobirušo lapu rūgteno smaržu. Pacēlies uz pirkstgaliem, viņš virzījās no krūma uz krūmu, turēdams bisi gatavībā un neizlaizdams no acīm līgojošos zarus. Lapu rūsā jau skaidri varēja at-

šķirt prāvo, smagnējo putnu siluetus. Nemanīdami draudošās briesmas, tie kāri knābāja salnas skartos pīlādžu ķekarus. Tad nogranda šāviens, pēc tam otrs... Vairāki putni, kas tupēja augstāk, pacēlās gaisā un, spārniem švīkstot, lidoja tieši uz Nadtočijevu. Vienu no tiem viņš nošāva, putnam gaisā paceļoties, otram trāpīja no otrā stobra, kad tas lidoja tieši pāri viņa galvai. Putni ar troksni nogāzās zemē turpat netālu. Un tad inženieris uzdzirda niknu kliedzienu un lamas.

Krūmos, aiz dusmām piesarcis, stāvēja Ļitvinovs. Bija skaidrs, ka viņš neredz putnus, kas paslēpušies kuplajos zaros. Pielicis pirkstu pie lūpām, Nadtočijevs viņam norādīja uz tiem. Ļitvinovs kļuva uzmanīgs. Sasprindzis viņš sāka klusām lavīties klāt, bet uzkāpa uz zara. Nobrīkšķēja. Vēl viens putns, skaļi vicinādams spārnus un lauzdams zarus, sāka sisties laukā no lapu biezokņa. No jauna mežā nogranda šāvieni. Skrotis kapāja lapas kaut kur Nadtočijevam virs pašas galvas.

— Uh ... — atskanēja sīvas lamas. Ļitvinovs stāvēja, tumši piesarcis, un, pavadījis projām traucošos rubeņus ar niknu skatienu, uzlūkoja veiksmīgo biedru. — Es tev tos piedzinu pa šāvienam. Tie mani putni! — viņš kliedza.

Šai brīdī vēl viens, pats piesardzīgākais un pats viltīgākais tēviņš, bez trokšņa izkļuvis no lapotnes, laidās projām, gandrīz skardams pīlādžu galotnes. Abas bises pacēlās vienlaikus. Abi mednieki nospieda gaili, bet norībēja tikai viens šāviens. Dūmi kūpēja no Nadtoči-jeva bises: Ļitvinovs aiz dusmām bija aizmirsis pielādēt savu slaveno divstobreni. Bet viņa partnerim kā par spīti atkal bija laimējies. Vēl viens putns, pats lielākais, pats smagākais kūleņoja pa zemi. Cenzdamies neskatīties niknumā izvāibstītajā Ļitvinova sejā, inženieris nosita putnu. Troksnis, kas atskanēja pīlādžu birzītē, nomāca neveiksmīgā mednieka dusmas. Pacēlis bisi, viņš traucās pretī jaunam medījumam. Izšāva no abiem stobriem, pajuka spalvas, un bezveida kušķis sāka slīdēt uz leju, atsizdamies pret zariem.

— Ahā! Nu, beidzot! — Ļitvinovs iesaucās, lauzdamies pie medījuma tieši caur krūmiem.

— Veiksmīgas medības! — Nadtočijevs viņu priecīgi apsveica, ar zāli slaucīdams no rokām putna asinis.

Par atbildi atskanēja jauna lamu šalts. Celtniecības vadītājs trakās dusmās nosvieda zemē bisi un sāka to spārdīt ar kājām.

— Fjodor Grigorjevič, jūs taču to meistarīgi notriecāt . . .

— Pie velna, lien tu sātanam biksēs! — Ļitvinovs pārskaities kliedza. — ...Un neveicies man pakaļ! Pietiek! Ne acis negribu redzēt tavu mūli!

Sagatavojies uz apvainojumu pienācīgi atbildēt, Nad-točijevs nejauši nolaida acis uz zemi, kur gulēja viņa ceļabiedra trofeja: ar skrotīm sašaudīts spalvu kušķis. Tās bija Sibīrijas pūces raibās spalvas. Ļitvinovs, atpakaļ neskatīdamies, devās biezoknī mājas virzienā. Vēl bija dzirdama zaru brīkšķoņa. Nadtočijevs savāca savas trofejas. Bija divas jaunas mātītes un viens lielisks, smags tēviņš. Sasējis putnus aiz kakliem, mednieks pārmeta medījumu pār plecu un gāja mājup, cenzdamies iet pa priekšnieka pēdām. Ļitvinovs soļoja tik ātri, ka to panākt neizdevās. Pūces spalvu kušķis, kas palika guļam zālē, neviļus izraisīja inženierī jautrību. Un tomēr domas kavējās pie vientuļā kapa meža ieplakā un pie šīs mūķenei līdzīgās sievietes. Viņš domāja par tās uzticību, par tās mīlestību, par sievietes mīlestību vispār un galvenokārt par to, kāpēc viņu, Nadtočijevu, neviena nemīl, lai arī mīlētu ne tik fanātiski, bet normāli, jel mazdrusciņ . . .

Bišu dravā mednieki atgriezās katrs atsevišķi. Sava-tejs, kurš ne vienreiz vien bija medījis kopā ar Ļitvi-novu, tūdaļ noģida, kas par nelaimi. Kad ieradās Nadtočijevs, viņi jau dzēra tēju un zobojās par Petroviču, kurš ar humoru stāstīja par savas ģimenes dzīves sarežģījumiem. Visu šo ainu Nadtočijevs ieraudzīja jau caur logu. Atstājis nošautos putnus priekšnamā, inženieris lēni vēra durvis. Viņš nebija no tiem, kas klusēdami pacieš aizvainojumu, un jau gatavojās uz kauju, bet Ļitvinovs nāca pretī un sniedza roku.

— ...Nu, piedod man, Sako: man draņķīgs raksturs. Kā Petrovičs saka, esmu uzvelkams ar puspagrie-zienu... Vai tu nedusmojies? Nu, labs ir. — Un klusām palūdza: — Par to nolādēto pūci — ne skaņas.

— Trofejas uz pusēm, — Nadtočijevs priecīgi iesaucās. — Ta taču ir tīra nejaušība, ka jūsu putni laidās uz manu pusi.

— Kas nu par nejaušību .. . Mani par tādu šaušanu vajadzētu stacijas atejā noslīcināt, un tas vēl būtu par maz. Tu domā, ka esmu muļķis? — Un, izrāvis no ruļļa, kas atradās uz sola, vatmaņpapīra lapu, viņš to atlieca. — Nē, tu, Sako, labāk paraugies, ko te Inokentijs ceļ. Lūk, viņa Jaunkrjaževas plāns, bet te perspektīvas uzmetums. Skat, laukums, universālveikals, poliklīnika, skola, skolotāju nams, bet tur, pie Dzidrupes, aiz stadiona, piestātne. Jūras piestātne! Un līdzās, paskat, noliktavas. Saldētavas. Zivis, kautus lopus, dārzājus no turienes vedīs mums pa ūdens ceļu ... Pa jūru! Taigas jūra, velns parāvis! . .. Bet tas Inokentijs, tas Inokentijs nav vēl paguvis rokas apsildīt jaunajā vietā, un paskat, uz kurieni jau acis met. Un tu paraugies, kas viņam to visu dabū gatavu! Maskava .. . Vectēvam tomēr tas nepatīk. Tā ir, Mokejič?

— Tak jau, kā to lai saka? Tā jau nekas, bet šitās odziņas nav domātas mums. Tās ir par lepnām ... Pilsētas dzīvokļi, tā jau nekas . . . Bet es laikam esmu pārāk vecs, man žēl atteikties no brīvās dzīves. Es te vienreiz sēdu uz paviļas, sestdiena bija, vai, un nāk puiši ar meitām. Pēc izskata tādi kā jūsējie, tarbas ar siksnām uzkārtas plecos, spainīši, zvejas piederumi, divi pat stiepa uz nūjas uzmauktu čigānu katlu. Tātad iet paelpot taigas gaisu. Bet vienam uz muguras radiouztvērējs, mazāks gan par manējo. Bļau j pa visu taigu . .. Man viņu pat žēl sametās. Taigā — un radio līdzi ... Pašā taigas šalkoņā tak jāieklausās. Cik tur balsu, cik dziesmu! Bet viņi .... Tas nav labi, Grigorjevič . .. Vai varbūt arī tu uz taigu stiep līdzi radio?

Vecais vīrs sēdēja sakucis, sabozies. Viņš vēl arvien atgādināja klinšu ērgli, kas izmircis lietū. Viņš, likās, nevis sarunājās, bet domāja skaļā balsī, kavēdamies savās pārdomās. Tikai reiz pa visu dienu viņa izdzisušajās acīs iedzirkstījās senā kvēle. Tas bija tad, kad viņš apjautājās, vai mednieki redzējuši partizāņu kapu.

— Redzējām, — Ļitvinovs atbildēja un arī atdzīvojās. — Esmu dzirdējis par tavu vecāko dēlu. Zini, ko mēs te ar Sako izdomājām? Gribam ieteikt iedzīvotājiem, lai lūdz valdību dot jaunajai pilsētiņai Partizānas vārdu. Un laukumu šai pilsētiņā nosaukt par Sibīrijas partizāņu laukumu. Vai ne? Un tavs dēls un viņa biedri lai atdusas šai pilsētā pašā goda vietā.

— he, he, he! — pavisam vecīgi nokrimšķināja Sava-tcjs. — Labi izdomāts, tikai nez vai pat pīšļi vairs saglabājušies tanī vietā. Cik ta gadu jau aizritējis pār to kapu . . .

— Mēs tur Glafiru Potapovnu redzējām, — Nadtoči-jevs ieminējās.

— Redzējāt? — atkal apdzisušā balsī pārjautāja vecītis. — Tā jau ir, viņa tur. Katru svētdienu viņa tur, kapiņu apkopj, sēd, domā... Edz, jūs pārvedīsiet partizānus, apglabāsiet ar godu, bet kur lai viņa paliek? Ne tikai viņas mīlestība, viss viņas mūžs tur aprakts.

Kad mednieki gāja projām, vecītis pat nepiecēlās tos pavadīt. Uz sola sēdēdams, viņš pasniedza tiem savu it kā nedzīvo, ļengano roku.

— Droši vien vairs neredzēsimies, Grigorjevic, tad tu neaizmirsti gan to kapiņu.

— Es arī tevi neaizmirsīšu, Savatej Mokijevič. Es tev tādu ārstu atsūtīšu, ka vēl dejot varēsi. Zini — kādu?

— Zinu jau, zinu tavu ārstu . .. Mazmeitiņa mani apciemo, visus jūsu noslēpumus zinu. Tikai arī no tā ārsta nebūs labuma. Savatejam Sediham jau ceļazīme uz viņpasauli izrakstīta. Es jūtu. — Bet tad pēkšņi atkal viņa acis iedzirkstījās. — Tu, Grigorjevic, labāk neaizmirsti mūsu Djuževu, viņam jau gan ārsts vajadzīgs. Ja esi uzņēmies nostādīt cilvēku uz kājām, tad atbalsti. Ja darbs nav galā, tad nedrīkst nostāties malā.

Viņš brītiņu klusēja, it kā attālinājies, tad savā nodabā nopurpināja:

— Esmu iemīlējis šo Djuževu .. . Atbrauca toreiz ar Ivešu. Es nodomāju — ak tu tētīt, uz mata mans Aleksandrs! Tik līdzīgs bija manam vecākajam gan pēc sejas, gan pēc dabas. Tikai manējais bija liels runātājs, bet šis — klusētājs. Visu laiku klusēja . . . Pēc tam atsila, sāka runāt. Ir jau zināms, mežā cilvēks kļūst par mežoni, cilvēkos — par cilvēku . . . Viņš pārāk taisns, mugura nepavisam nelokās, drīzāk lūzīs nekā lieksies. Tu viņu pasargi: no viņa cilvēkiem būs liels labums. Bet, ja dzer, ko lai dara, ne jau prieka dēļ, nebrīvē, skat, ir lācis dancot sāk. Nelaiķis Aleksandrs gan sīvo ne mutē neņēma, pat tēju nedzēra, lai gan viņu uzskatīja par dedzīgu boļševiku, bet šis ... — Un Savatejs atkārtoja: — Nebrīvē ir lācis danco.

Kad visi, atsveicinājušies no vecā vira, izgāja ārā un aizvēra durvis, Petrovičs, palūkojies uz logu un pārliecinājies, ka Savatejs neskatās, pamāja citiem, lai nāk līdzi. Atstatāk no dravnieka mājiņas bija izrakts bišu pārziemošanas pagrabs, kurā, ziemai iestājoties, tika novietoti bišu stropi. Petrovičs aizdedzināja laternīti. Spožais gaismas stars caururba miklo, pēc bišu līmes smaržojošo miglu un apgaismoja plauktu rindas. Netālu no durvīm balsnlja pie sienas piesliets zārks. Tam blakus bija nolikti akurāti noēvelēti, vēl kopā nesanag-loti vāka dēļi.

— Gatavo sev dzīvojamo platību, — Petrovičs pateica.

Joks neizdevās. Iestājās neveikls klusums. Nez kāpēc visi uz pirkstgaliem iznāca no pagraba, iekāpa savā «āzītī» un vēl arvien klusēja, kamēr mašīna uzbrauca pakalniņā, no kura atklājās skats uz jaunās pilsētas Divnojarskas daudzajām, krāsainajām ugunīm. [11]

Kādā no tām vēsajām, saulainajām dienām, kad meži tērpjas pūkainā, dzirkstošā sarmas rotā, galvaspilsētas aerodromā nolaidās no Sibīrijas atlidojušais gaisa kuģis. Pasažieri pa diviem trapiem ilgi kāpa laukā no tā iekšienes, kas šķita bezgala plaša. Tur bija dažādi ļaudis: gan tādi, kas atbraukuši komandējumā, gan tādi, kam pašreiz atvaļinājums un kas dodas uz dienvidiem, cerēdami vēl panākt vasaru, bija arī tūristi, kas atgriezās Maskavā. Atbraucēju vidū bija arī kāda jauna māte ar bērneļiem, vienu viņa nesa uz rokas, otrs gāja līdzi, turēdamies viņai pie svārkiem. Kāds karavīrs, droši vien dēls, veda zem rokas pavisam vārgu večiņu, un kāds vīrs ar platmali galvā un tauriņveidā apsietu kaklasaiti, spriežot pēc izskata, aktieris, kuru draugi Starosi-birskā bija iesēdinājuši lidmašīnā, kā stjuarte izteicās, «iesviķojušos», gāja pa trapu, ar mokām vilkdams kājas, kas šķita nemaz nelokāmies.

Lidmašīna bija izlidojusi pulksten sešos no rīta. Ceļā tā aizvadīja septiņas stundas, un tagad, kad Maskavā pulkstenis rādīja pusdeviņi un saule vēl tikko pacēlās virs balti dzirkstošā meža, lidojums pa vienu no pasaulē visgarākajām aviotrasēm jau bija pabeigts. Varbūt tāpēc pasažieri uzvedās tā, it kā kāptu ārā no piepilsētas vilciena. Večiņa rāja dēlu oficieri tāpēc, ka tas pirms lidojuma aizmirsis atejā izslēgt gaismu. Jaunais tēvs, kas bija atnācis pret! sievai un bērniem, bāza tiem mutē konfektes «Lācītis ķepainītis». Divi kareivji, gaidīdami, kad pievedīs somas, aizskrēja pēc jaunākām avīzēm, bet vīrs ar tauriņveida kaklasaiti pēc traģiskām pārdomām pacēla pirkstu, pateica: «Ergo,» — un tādā pašā Akmens viesa gaitā devās uz restorānu.

Tikai viens pasažieris, nokāpis uz lidlauka akmens plātnēm, nespēja apslēpt uztraukumu. Viņš bija nostājies pie trapa alumīnija pieturiem un, izklaidīgi turēdamies pie viena no tiem, alkani vēroja visu, kas ap viņu: gar betona celiņiem sarindojušās padomju un ārzemju lidmašīnas, cīsiņiem līdzīgos, mazos elektriskos vilcieni-ņus, kas pieved pasažierus, pazīstamo lidostas ēku, kura, acīm redzot, vairs nespēja uzņemt visus atlidojušos, pat apsarmojušā meža maliņu, kas sārtojās aiz iežoga.

— Kas jums kait, biedri? — līdzjūtīgi apjautājās viena no pavadonēm, nākdama pa trapu jau ar savu ceļa somiņu. — Varbūt jūs jūtaties slikti?

Pasažieris — garš, plecīgs bārdainis virsnieka šinelī bez uzplečiem un kažokādas cepurē bez dienesta pakāpju zīmotnēm — uzlūkoja viņu ar savām zilajām acīm un pasmaidīja tā, ka gaišbrūnās bārdas biezoknī iedzirkstījās baltu zobu rinda.

— Nē, es jūtos labi. Es, meitenīt, jūtos ļoti labi. — Un, militāri no viņas atsveicinājies, šis pasažieris devās uz lidostas ēku, nesdams rokā jaunu, biezu, ar siksnu apjoztu portfeli, kurš, kā redzams, arī bija visa viņa bagāža.

Dīvainas, pretrunīgas jūtas pārņēma Pāvelu Vasiļje-viču Djuževu šeit, Maskavā, kur viņš bija uzaudzis, mācījies, iestājies komjaunatnē, pēc tam partijā. Viņš priecājās — nu atkal mājās un uztraucās, nezinādams, kā šīs mājas viņu uzņems. Gribējās ātrāk piezvanīt draugiem, pazīstamiem. Nomāca nezināšana: kā tie uzņems Pāvelu Djuževu, kas vairs nav senākais lielais jautrības mīlētājs, dziedātājs, veiksmīgais cilvēks, kurš kādreiz lieliem soļiem droši iegājis hidrotehniķa, kurš jau pirmajos darba gados saņēmis vairākas autora apliecības, kurš apprecējis savas kompānijas skaistāko un gudrāko meiteni, kā tie uzņems šīsdienas Djuževu, kas pabijis «tur», kas pēc tam uz ilgu laiku nozudis diezin kur, kā tie uzņems viņu, nogurušo bārdaini, kas vēl tikai taustīdamies meklē ceļu atpakaļ īstajā dzīvē.

Vēl turklāt nedeva mieru Vjačeslava Anaņjeviča Pe-tīna mājiens. Pirms izlidošanas Djuževs iegāja pie viņa darīšanās. Skatīdamies apmeklētājam it kā cauri, spiezdams roku, vēlēdams laimīgu ceļu, Petīns tikko manāmi pasmaidīja un labvēlīgā tonī brīdināja:

— Tur nav tālā perifērija, kur Ļitvinovs ir cars un dievs. Maskavai laba atmiņa. Reiz jau sakompromitētais projekts tur var sastapt ļoti ietekmīgus un spēcīgus pretiniekus. Draudzīgi ieteicu sagatavoties uz visu .. .

Ko nozīmēja šie vārdi? Vai tiešām šis cilvēks vēl arvien viņu vajā? Kā labad? Kāpēc? Djuževs taču nekad un nevienam celtniecībā nebija stāstījis, ka viltus liecība, kas nodota varbūt aiz gļēvulības vai, pareizāk sakot, pēc tanī laikā valdošā inerces likuma un izpostījusi viņa dzīvi, ka tā ir tieši Petīna darbs. Kāpēc lai Petīns to atcerētos? Apstākļi, kādos varēja kaut kas tāds notikt, atmaskoti, bargi nokritizēti. Ir izaugusi vesela paaudze jaunu hidrotehniķu, kuri nav dzirdējuši par traģisko notikumu, kas norisinājies kādreiz uz vienas no lielākajām mūsu zemes upēm. Vai tad Petinam kāds labums rakņāties pagātnē? Kāda vajadzība?... Un tomēr negribot nāca prātā vecā Savateja vārdi: «Kurš kādam pāri darījis, tas to arī ienīdis ...»

Sarmā tērptie Piemaskavas meži, platā šoseja, milzīgās koka sēnes — baravikas, apšu bekas, bērzlapes, kuras stāvēja nosarmojušajās mežmalās un norādīja maskaviešiem, kur kādas sēnes aug vasarā, un šī jaunā, vēl Djuževa neredzētā priekšpilsēta, kas sākās uzreiz, bez nomalēm, aiz kāda strauta likuma, visas viņam, dzimušam maskavietim, svešās ielas, milzīgie nami, veikalu skatlogi un pašas izkārtnes «Kinocienītājs», «Izotopi», «Bites» — visa šī jaunā, nepazīstamā Maskava tā valdzināja, ka viņš nožēloja, ka autobuss brauc pārāk ātri un ir grūti kaut ko saskatīt.

Bet arī vecā Maskava Djuževam bija sveša: aiz nepazīstama tilta gar acīm aizslīdēja nepazīstams sporta komplekss. Tikai Novodcvičjes zvanu torņi un kupoli, kuri, kā vienmēr, slēja zeltītos krustus pelēkajās, apkvēpušajās debesīs, norādīja viņam, ka tie ir slavenie Luž-ņiki. Bet Lielā Pirogova iela bija tada pati kā senāk, apsarmojušās papeles aizsedza vecās ēkas. Slavenais ķirurgs sēdēja atzveltnes krēslā tai pašā trauksmaini vaicājošā pozā, it kā jautātu nākamajai mediķu paaudzei: «Nu, jaunie cilvēki, ko derīgu tad jūs atklāsiet?» Autobuss drāzās uz priekšu tikpat ātri, bet tagad Djuževam šķita, ka motors tikko strādā. Aiz žoga, hirurģiskās klīnikas priekšā Djuževs pat paguva saskatīt solu, uz kura sēdot kādā aukstā janvāra vakarā bija gaidījis, kamēr Olga pabeidz savu pirmo operāciju.

Olga ... Jā, Olga varbūt arī tagad strādā kādā no šīm klīnikām. Jāizkāpj no autobusa, jāpiezvana, lūk, pie tām durvīm un . . . Djuževs aizvēra acis un novērsās no loga.

Arī viesnīca «Maskava» nebija izmainījusies. Tikai-jums telegramma bija saņemta, istaba nodrošināta. Dežurējošais administrators — jauns cilvēks, kura taisnā matu šķirtne bija it kā sadalījusi galvu divās daļās, sniedza atslēgu un apjautājās:

— Nu, kā jums tur, Divnojarskā, klājas? Vai tiešām Oņupi drīz aizsprostosiet? — Viņš pasmaidīja. — Neizlaižam no acīm, ne, ne, kā tad citādi! Visu skatieni pievērsti Oņhesa celtniecībai. — Un noslēpumaini piebilda: — Brīvu istabu mums nemaz nav, bet Oņhesa celtniekiem . . .

Zinātniskās pētniecības institūtā, kur Djuževs ieradās dienas vidū, lielās jaunceltnes marka iedarbojās tikpat precīzi. Arī te zināja, ka atlidos inženieris Djuževs. Jau bija pavēlēts vest viņu tieši pie direktora. Te, lielā, ar ozola paneli apdarinātā kabinetā, kur katrs zīmulis, katra dzēšamā gumija uz milzīgā rakstāmgalda zināja savu vietu, Djuževs sastapa pirmo cilvēku no savas pagātnes. Institūta direktors bija viņa studiju biedrs. Djuževs atcerējās viņu kā lēnu, apdomīgu un uzcītīgu puisi. Zvaigznes no debesīm, kā saka, viņš negrāba, bet vienmēr bija disciplinēts, uzmanīgs, izcēlās ar savu centību un no kursa uz kursu pārgāja ar labām atzīmēm. Tagad viņš bija kļuvis resns, plikpaurains, balsī radusies valdonīga pieskaņa, bet no jaunības uz šo kabinetu viņš laikam paņēmis līdzi godprātību un vienmērīgu dzīves ritmu.

— Sveiki, Pāvel Vasiļjevič, — viņš sacīja mazliet caur degunu, acīm redzot, cenzdamies apspiest ziņkāri un apmeklētāju neuzlūkot pārāk vērīgi. — Man prieks jūs atkal redzēt. Biedrs Ļitvinovs par jums jau zvanīja, arī no ministrijas piezvanīja. Mums būs prieks, ja varēsim palīdzēt Oņhesa celtniekiem . . . Nu, kas tur pie jums jauns, stāsta . . .

— Kad es varēšu sākt darbu? — Djuževs viņu nepacietīgi pārtrauca, klusībā ar īgnumu atzīmējis ir šo «jūs», ir pētījošos skatienus.

—‘ Nu . . . nākamajā nedēļā . . .

— Bet ja rīt?

Direktors pasmaidīja un, pārliecies pār galdu, ierunājās klusākā balsī:

— Jus, ka es redzu, vēl arvien esat tāds pats karstas putras strēbējs . . . Esmu iepazinies ar jūsu ideju, zinu tās vēsturi, traģisko, var teikt, vēsturi ... Man kā in-slilūla direktoram, protams, gar to nav daļas. Mums jūsu eksperiments ir darbs no malas, un mēs par to neatbildam. Bet atļaujiet man, jau kā vecam biedram, jautāt: vai visu esat apsvēris?... Pēc tā, kas noticis, jūs ļoti riskējat. Vai ir vērts tieši ar šo projektu iesākt jūsu ... — meklēdams attiecīgu vārdu, viņš pakustināja pirkstus, — nu, jūsu atgriešanos pie inženiera darba? ...

— Vai jūs man palīdzēsiet? Vai rit es varēšu sākt?... Vai varbūt jums bailes?

Direktors atgāzās pret krēsla atzveltni un kļuva oficiāls, bet tad, kaut ko pārvarējis sevī, turpināja mierīgā garā:

— Tur, Sibīrija, Oņhesa celtniecībā jūs skaitāt miljonus. Mūsu institūts ir pasaulslavens, bet . . . mēs skaitām rubļus. Mums nav tiesību izšķiest šos rubļus par neskaidriem eksperimentiem. Saprotiet mani.

Mierīgā, nosvērtā balss Djuževam atgādināja Pelina balsi. Viņš saspringa, pietrūkās kājās. Kuplā bārda sedza lielu daļu no sejas, taču nebija grūti uzminēt, ka viņa lūpas saviebjas sarkastiskā smīnā.

— Vai jūs esat komunists?

— Kas tas par jautājumu? Es vispār nesaprotu *

— Vai jūs balsojāt par Plēnuma lēmumu — par tehnisko progresu, par drosmīgu eksperimentēšanu, par nepieciešamību vajadzības gadījumā neatteikties no tehniskā riska? Varbūt jūs cēlāt iebildumus? Vai ierakstījāt savas — sevišķās domas?

— Biedri Djužev, es neesmu paradis, ka manā kabinetā . ..

— Pierodiet. Tagad tāds laiks. Tagad jāsaka: jā vai nē. Par vai pret. Tas laiks, kad varēja atturēties, pagājis.

Iestājās klusums. Direktors un apmeklētājs smagi elpoja. Viņi raudzījās viens otram acīs, pašās dzīlēs. Tad atkal sevi kaut ko apspiedis, direktors sāka nedroši smaidīt. Vēl joprojām lūkodamies sarunas biedra sejā, viņš sacīja:

— Tu, Pāvel Djužev, vēl arvien esi tāds pats. Arī raksturs . . .

— Ar prieku būtu mainījies, bet nespēju. Nespēju un neuzskatu par vajadzīgu.

— Kur Ļitvinovs tevi izracis? Saņemam projektu, paraksts «Djuževs», iniciāļi «Pe» un «Ve». Vai tas viņš? Es zināju, ka tu esi reabilitēts, ka esi dabūjis atpakaļ partijas biedra karti un stāžu. Dzirdēju, ka hidrotehni-kai tu esot atmetis ar roku. Esot nez kur nozudis. Saproti taču, Pāvel, es nedomāju par sevi, goda vārds, ne par sevi. Es domāju par tevi. Pēc tāda . . . tādiem ... pārdzīvojumiem . . . Bet kur tu biji visu šo laiku?

— Tas nav svarīgi. Svarīgs ir projekts. Vai varēšu te pie tevis visu to samodelēt un izmēģināt? Vai dosi cilvēkus? Vai būs jāsāk papīru karš? Tad sāc uzbrukt, netērē laiku. Es varu karot, esmu uz visu sagatavojies.

Direktors sāka smieties:

— Karotājs! Labi. Ar visu, kas vajadzīgs, nodrošināsim. Oņhesa celtniecībai, kā tev tas zināms, vispār neko neliedz. Bet karš tev neizbēgams. Brīdinu kā draugu. Un karot vajadzēs ne jau ar mani. Tavam projektam spēcīgi pretinieki, pieredzējuši, ar stipru pamatu zem kājām un ne tikai šeit, bet arī pie jums. Ņem to vērā. Taču atkārtoju, man gar to nav daļas. Es apsolu tev pozitīvu neitralitāti.

— Paldies arī par to. Kas ir pretinieki', to jau nojaušu. — Djuževs gurdi pasmaidīja. — Dzīvo pie mums viens tāds vecs Sibīrijas zemnieks, ļoti prātīgs večuks! Tas, no manis atsveicinādamies, teica: «Zirgs bīstams no pakaļpuses, āzis — no priekšpuses, cilvēks no visām pusēm.» Bet, ja mēs, tehniķi, neprastu aizstāvēt savas idejas ar dūrēm, vai tad sputņiks būtu lidojis, vai cilvēks būtu iesoļojis kosmosā? Un vēl tas vecais zemnieks sacīja: «Drosmīgo suņi rej, bet bailīgo plosa.» Tā tas ir. Vai atceries, kā mēs tevi institūtā dēvējām? Bailīgais ortodokss!

— Atceros, paldies! — direktors atteica, vairs neslēpdams, ka jūtas aizvainots. — Redzu, ne tikai labās, bet arī ļaunās īpašības tev tās pašas senākās.

— Mūs, Pievolgas vecticībniekus, tāpēc arī sauca par cielpauriem.

Atsveicinājās abi piesardzīgi, un jau kāpņu telpā Djuževs nožēloja, ka tik nejēdzīgi pārsteidzies, lauzies durvīs, kuras, kā izrādījies, bijušas atvērtas, aizvainojis cilvēku, kas, acīm redzot, nav gribējis darīt neko ļaunu. «Nervi, nervi. Kam tu, Pāvel Djužev, vairs esi vērts, ja kāda Petīna intonācija cilvēka balsī tevi tā uztrauc?» Sastapdamies ar Djuževu, direktors tagad tikai vēsi sasveicinājās, bet darbs par spīti tam, ko varēja sagaidīt, virzījās uz priekšu labi. Djuževam palīgā bija norīkoti jauni, ne visai pieredzējuši, toties darbīgi inženieri, kas neatsacījās no meklējumiem un sirsnīgi interesējās par projektu.

Djuževs nosēdēja ar tiem cauras dienas un vakarus, un viņa sapņi par Dailes teātri, par Lielo teātri, par Aleksandrova ansambļa koncertiem, kurus viņš bija iemīļojis kopš frontes laikiem, atvirzījās pēdējā vietā. Viņš paguva noskatīties vienīgi «Skaidrās debesis», bet «Debesis» viņu tā aizkustināja, ka uz beigām vairs nespēja valdīt asaras un vēl tumsā, kad uz ekrāna rādīja pēdējos kadrus, sāka virzīties no zāles laukā, aizķerdamies aiz blakus sēdošo kājām un izraisīdams niknu šņākoņu. «Nē, nervi vēl nav kārtībā.» Galīgi pārvilcis krustu savai izpriecu programmai, Djuževs fanātiski nodevās darbam. Viņa lolojumam vajadzēja izturēt ne tikai ledus lauka spiedienu, bet arī, kas vēl grūtāk, to slepeno cīņu, kuru Petīns caur saviem ļaudīm, pats stāvēdams nomaļus, bija iesācis Oņhesa jaunceltnē un par kuru viņu savā vēstulē brīdināja Sako Nadtočijevs.

Noguris tā, ka sāpēja deniņi, Djuževs kājām devās uz savu viesnīcu. Viņš katrreiz izvēlējās citu maršrutu, gaja, vērodams dzimtajā pilsētā notikušās pārmaiņas, un priecājās par tām. Apstājās pie jauniem tuneļiem un jauniem viaduktiem, aplūkoja jaunās ēkas, vēroja automašīnu straumi. Jau daudzus gadus viņam nebija sava dzīvokļa, un viņš vispār bija vienaldzīgs pret to, bet te, Maskavā, priecājās tā, it kā visas šīs jaunās mājas piederētu viņam un jaunās, vienkāršās, ērtās mēbeles, ko pārdeva veikalos, būtu viņa mēbeles.

Šāda vakara ceļojuma beigās Djuževs tikko spēja pavilkt kājas. Ar labu apetīti viņš iekoda vakariņas pārdotavā uz ielas stūra, nopirka brokastīm pudeli kefīra un kārtainos pīrādziņus un tad kāpa astotajā stāvā, sajuzdams visā ķermenī patīkamu smeldzi. Tas, no kā baidījās viņa draugi, no kā slepenībā baidījās arī viņš pats, nebija jūtams. Viņš reizēm tīši apstājās pie vīna tirgotavu skatlogiem, lasīja raibās etiķetes, vēroja, kā dzirkstī elektrisko spuldžu apgaismotie dzērieni: nekā, tās smagās, smeldzošās sajūtas, kas pārņem tik pēkšņi, kas paralizē gribu, nokauj saprātu un, savaldzinājušas visu, liek darīt to, ko nedrīkst darīt, tās neradās. Un viņš priecājās, tāpat kā bija priecājies kādreiz pirmajās dienās pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma.

Sestdienās no Nadtočijeva pienāca telegrammas ar vienu un to pašu jautājumu: «Kā klājas?» Draugiem sirds bija nemierīga. Viņš ar priecīgu prātu rakstīja uz telegrammas veidlapas parasto atbildi: «Viss kārtībā.» Un tomēr klusībā Djuževs baidījās no šā varbūt vēl pilnīgi neuzvarētā, tikai līdz zināmam laikam nogaidošā iekšējā ienaidnieka. Droši vien tāpēc viņš atlika satikšanos ar senajiem draugiem un bijušo sievu. Cik reižu jau, atgriezies no nervus nomierinošās pastaigas pa gaismas pielijušo galvaspilsētu un uzgājis savā istabā, viņš sēdās pie tālruņa, sameklēja nobružāto adrešu grāmatiņu, atrada vienu vai otru numuru un . . . piesardzīgi nolika klausuli. «Nē, tikai ne šodien. Šodien nez kāpēc esmu pārāk noguris, piezvanīšu rīt no rīta.» Pienāca rītdiena un parītdiena, tika nolikti un atlikti jauni un atkal jauni termiņi.

Bet tad reiz pa ceļam uz mājām, gaidīdams pie pārejas zaļo uguni, viņš nejauši sev līdzās ieraudzīja pazīstamu profilu: tuklu pieri, garu degunu, sulīgas, sārtas lūpas, apaļu zodu, brilles.

— Žeņa! — viņš iekliedzās, aizmirsis visas savas bailes, sazīmējis eleganti ģērbtajā, padzīvojušajā vīrietī, kas sēdēja pie stūres gaišzilā «Volgā», savu draugu, bijušo inženieri majoru, kara tiltnieku bataljona komandieri. Nu jā, protams, tas viņš! Un Djuževs pieklauvēja pie mašīnas stikla. Galva pavērsās, uzacis virs brillēm pa-raucās uz augšu, un, kā likās, pašas brilles — biezi stikli bez ietvara, ar zeltītiem turekļiem — izbrīnā ie-dzirkstījās. Bet tad automašīnām atbrīvojās ceļš, gaišzilā «Volga» sāka kustēties un tūdaļ nozuda lielajā plūstošo uguņu straumē.

Rūgtas aizvainojuma jūtas sažņaudza Djuževa sirdi. «Nu, lūk, jau sākas.» Institūtā taču viss bija nokārtojies tik veiksmīgi, viņa grupā lieliski puiši. Divi no četriem — abi talantīgi — jau lūdz, lai pārceļ uz Divno-jarsku. Un atkal iešāvās prātā kāds no nebeidzamajiem Savateja sakāmvārdiem: «Pēc medus vērmeles rūgtākas par vērmelēm.» Bet tūdaļ iedzirkstījās glābēja doma: ak tu velna psihopāts, bet bārda, bet lielās ūsas? Nu, kas lad tevi var sazīmēt — tādu melderi no Dargomižska operas «Nāra»? Šis arguments Djuževu pilnīgi nomierināja, tāpēc viņš, neuzkāpis savā istabā, piegāja pie tālruņa, kas atradās uz dežuranta galdiņa, un tūdaļ uzgrieza vajadzīgo numuru. Nu, protams, tas ir viņš, plikpaurainais sātans! Tas ir viņa guturālais «K’ausos».

— Žeņa, tas taču esmu es, Pāyels Djuževs. Es tevi nupat redzēju lepnā «Volgā», kuras krāsa ā la velns lai parauj.

īsu mirkli klausulē bija dzirdami elpas vilcieni, tad tā pati balss, burtus norīdama, sacīja:

— Piedodiet, piedodiet, bied’i, a’ ko es ’unāju. Hm... Djuževs?

— Nu, kas par «hm»? Djuževs, Pāvels Djuževs. Atceries, Moldāvijas vīna dārzā, bumbām krītot, mēs abi vagā ar deguniem zemi arām, kamēr «pastalnieki» pa mūsu tiltu zvetēja.

— Ak tā . . . — Un pēc brīža tā pati balss, burtus rijot, pateica: — Svei’i, inženie’ pu’kvedi. Man p’ieks jūs dzi’dēt. — Balss klausulē skanēja skaļi, bet Djuževam bija tāda sajūta, ka tā skan no tālienes, pat ne no Div-nojarskas, bet kaut kur no Sanfrancisko vai no Otavas.

— Beidzot atcerējāties gan, ari par to paldies, — sasprindzis atteica Djuževs, un viņa valodā sevišķi slipri izcēlās Pievolgas smagais «o». Jaunais cilvēks ar akurāto šķirtni, kas it kā sadalīja galvu divās daļās, nolaidis acis, nervozi cilāja uz galda kaut kādus rēķinus.

— Kā tad,bied’i Djužev, vai jūs iz’aida pi’ms te’miņa?

— Reabilitēja, atjaunoja partijā, ieskaitīja stāžu. Piedodiet, domāju, ka satiksimies kā veci draugi, bet jūtu: jūs esat aizņemts cilvēks, negribu jūs aizkavēt.

— Jā-a, jā, jums taisnība. Es paš’aik esmu ļoti, ļoti aizņemts. — Balss klausulē tūdaļ kļuva mundrāka. — Citā ’eizē es, p’otams, a’ p’ieku, bet tagad ... Piezvaniet pa šo pašu te’efonu pēc vienas vai divām nedēļām. Es jūs ’ūdzu.

— Nepiezvanīšu! — Djuževs gandrīz iekliedzās, nomezdams klausuli un to nikni uzlūkodams. — Eh, riebeklis! — Ieraudzījis administratora skatienā satraukuma pilni^līdzjūtību, viņš atvainojās.

Pagājis garām liftam, Djuževs devās augšā. Viņš kāpa ar mokām, it kā uz muguras nestu ķieģeļiem piekrautu «buku». Ar tāda «buka» palīdzību, nesdams ķieģeļus pa galvaspilsētas pirmo jaunceltņu sastatnēm, viņš kādreiz, students būdams, bija pelnījis sev jaunu uzvalku un svētdienas zābakus. Istabā Djuževs iegāja, stingri apņēmies piezvanīt vēl diviem draugiem. Vispirms viņš piespieda sevi piezvanīt Ļvovam — jaunam, jautram maskavietim, kuru kādreiz bija pārvilcis no celtnieku bataljona savā tiltnieku nodaļā.

— Kas grib runāt ar Vadimu Juļjeviču? — klausulē atskanēja melodiska, laipna balss.

— Pāvels Djuževs. Sakiet: inženieris pulkvedis Djuževs, viņš pazīst.

— Tūlīt. — Klausulē bija dzirdami klusi vārdi: «Kāds Djuževs. Saka: pazīstot.» Ko atteica vīrietis, bija grūti saprast, bet sieviete, kā likās, cēla ierunas: «Tas ir neērti, Vadim, viņš tomēr pulkvedis.» Pēc tam tā pati balss čaloja klausulē: «Biedri Djužev, tā laikam jūs sauc? Cik žēl, Vadims Juļjevičs tikko bija šeit, un, lūk, es nezināju, izrādās, ka izgājis. Aizgājis tepat līdz stūrim pēc papirosiem. Varbūt jūs piezvanīsiet viņam rit uz darbu? Es pateikšu tālruņa numuru.

— Es nezvanīšu viņam uz darbu, — ar mokām valdīdams dusmas, caur zobiem norūca Djuževs. — Sakiet viņam tūlīt, pasakiet skaļi, ka bija kādreiz manā komandā lāga puisis — tehniķis leitnants Vadims Ļvovs, bija, saprotiet, bija.

Djuževs izrāva no kabatas grāmatiņas lapiņu ar adresēm uz burtu «Ļ», saburnlja un iemeta papīrgrozā. Pēc tam tai nopakaļ turpat ielidoja visa grāmatiņa. Smagi elpodams, viņš iegāja vannas istabā un, pieliecies pie krāna, ilgi un kāri dzēra ūdeni. Atgriezies istabā, izņēma no papīrgroza grāmatiņu ar adresēm, kas bija krātas daudzus gadus, un pašķirstīja to: «Nu, piezvanīšu vēl Kazakovam, lai būtu trīs. Ja atkārtosies tas pats, tad saplēsīšu visas adreses, velns parāvis.» Un atkal viņam atbildēja sievietes balss, tikai šoreiz dreboša, vecīga:

— Ko vēlaties?

— Biedru Kazakovu, — cenzdamies runāt droši, Djuževs pateica lūdzoši, pat ar pieglaimīgu pieskaņu. — Jūs, māt, pasakiet viņam, ka runā viņa bijušais komandieris, inženieris pulkvedis. — Sarkdams aiz kauna, Djuževs neuzdrošinājās pat nosaukt savu uzvārdu. — Sakiet viņam, sak, atlidojis uz īsu laiku darīšanās un grib pa vecam paradumam pārmainīt ar viņu pāris vārdu pa tālruni.

— Pateikšu, tūlīt pateikšu. Ļoņa, tev te zvana biedrs, inženieris vai pulkvedis, es nesapratu. Tevi komandējis, esot atlidojis un gribot . . .

Teikums palika nepabeigts. Klausulē ielauzās enerģiska, skanīga balss:

— Pāvel Vasiļjevič? Vai jūs? Kāds vējš jūs atpūtis? Ar projektu? Tas tikai ir kas jauns! Mīļais draugs, kur tad jūs esat? Maskavā? Te taču dzīvo septiņi miljoni, kur lai jūs atrod? Ak, viesnīcā «Maskava»! Tas tepat blakus, es dzīvoju Dailes teātra šķērsielas un Gorkija ielas stūrī. Es vienā acumirklī būšu pie jums.

Djuževs vēl sēdēja atzveltnī, izstiepis kājas un aizvēris acis. No klausules, kas atradās viņam uz ceļiem, bija dzirdami vienmērīgi signāli, kad divi gandrīz vienlaicīgi trokšņi atmodināja viņu no sastinguma: nikni tarkšķoši tālruņa signāli un nepacietīgi klauvējieni pie durvīm, Un, lūk, viņam pretim nostājās drukns vīrs vajā atsistā kažokā un uz pakauša atbīdītā bebrādas bajāra cepurē. Tikai pēc šķindošā tenora, kas atskanēja nākamajā acumirklī, viņš šai sārtajā, apaļajā resnulī pazina glīto tehniķi leitnantu, kuram savā laikā ne vienreiz vien bija vajadzējis «sadot sutu» par visdažādākiem disciplīnas pārkāpumiem. Aiz neaizpogātā kažoka zeltojās laureāta nozīme.

— Oho! — iesaucās Djuževs, kuram, kā jau ikvienam karavīram, nebija sveša cieņa pret goda zīmēm. — Par ko tad?

— Te kāds Maskavas tiltiņš ... Nebiju jau es viens, lielā, labā kompānijā. Bet jūs par sevi, par sevi stāstiet. Teicāt, ar projektu? Kas tas par projektu? Un kur jūs, kur jūs tagad? Nu . ..

Tad atjēdzies Kazakovs nometa uz dīvāna kažoku, cepuri, šalli. Kažoks, krītot pret dīvāna atzveltni, kaut kā savādi nobūkšķēja. Iesitis sev ar plaukstu pa pieri, viesis izvilka no kažoka kabatas konjaka pudeli un citronu. Viņš sadabūja kabatā arī saliecamo nazi. Attaisīja konjaka pudeli. Atnesa no vannas istabas glāzes. Visu to viņš darīja veikli, nepārstādams pļāpāt. Sniegdams Djuževam glāzi, viņš ar sajūsmu iesaucās:

— «Par saviem skolotājiem viņš šo apsveikuma kausu paceļ.» Uz jūsu veselību, dārgais Pāvel Vasiļjevič ... — Viņš sastinga ar glāzi rokā, izbrīnā uzlūkodams Dju-ževu.

— Es nedzeru. Nevaru, brālīt Kazakov, esmu slims.

— Čūla?

— Čūla, — Djuževs skumīgi apstiprināja.

— Nu, tad es iedzeršu par to, lai tā drīz sadzīst. — Un, pieskandinājis pie pudeles, viņš ielēja glāzes saturu mutē. — Nu, bet ko tad jūs pēc kara darījāt?

Djuževs iesmējās:

— Daudz ko. Mežu cirtu, pirti pārzināju. Tiltus būvēju. Starp citu, labus tiltus, tikai būvēju aiz dzeloņstiepļu žoga, kā pie mums kriminālie mēdza teikt: es tevi redzu, bet tu mani neredzi.

Un Djuževam iegribējās, neatvairāmi iegribējās izstāstīt šim trokšņainajam cilvēkam to, ko vairījās stāstīt pat savam senajam pulka biedram Inokentijam Sedi-ham, kas pēc cietuma viņu pieņēma pie sevis kolhozā. Un viņš izklāstīja Kazakovam visu savu pēckara dzīves stāstu kopš tā brīža, kad Petīns vai nu aiz bailēm, vai ļaunā nolūkā bija devis melīgu tehnisko atsauksmi un viņš, Djuževs, tāpēc notiesāts par kaitniecību, līdz pat šodienai, līdz saviem sapņiem un nodomiem. Kaza-kovs klausījās klusēdams. Viņš dzēra konjaku kā tēju maziem malciņiem, un viņa izteiksmīgajās acīs atspoguļojās gan dusmas, gan izbrīns, gan sajūsma. Negaidot viņš pavisam vienkārši jautāja:

— Bet Olga Ignatjevna? Es taču viņu atceros. Cik reižu viņai no frontes vedu jūsu vēstules! Jums skaista sieva.

— Bija.

— Droši vien arī tagad tāda pati. Arī dēls jums, laikam Oļegs? Dažreiz ņēmās visu iztaujāt par kaujām — pārlieku zinātkārs puišelis.

— Droši vien jau students.

— Kā, vai tad jūs īsti nezināt? — Kazakovs brīnījās. Viņš brīnījās tik sirsnīgi, ka Djuževam, kurš saspringa tā, it kā ar nesaudzīgu roku kāds pieskartos vaļējai brūcei, pat nebija iemesla apvainoties.

— Man nav ģimenes, — viņš dobji sacīja.

— Kāpēc nav? — no sirds brīnījās Kazakovs.

— Olga apprecējusies, — domīgi un stingri atteica Djuževs. — Oļegu viņš adoptējis. Nav vairs Oļega Dju ževa, ir Oļegs ar kādu citu uzvārdu. Tagad saproti, Ka zakov, kāds ir stāvoklis.

Viesis it kā sagura, sarāvās. Viņš tūdaļ sāka steigties, paķēra kažoku, cepuri, šalli un vēl neapģērbies, ar satrauktu seju atsveicinājās, licis Djuževam apsolīties katrā ziņā atnākt pie viņa un nogaršot pasaulslavenās bliņas, kuru cepšanas recepte esot viņa sievasmātes noslēpums un monopols. Djuževs pavadīja viesi līdz parādes durvīm un, atgriezies savā istabā, tūdaļ sameklēja kabatas grāmatiņā Olgas Ignatjevnas telefona numuru. Izrādījās, ka viņas nav mājās. Sveša vīrieša balss jautāja: — Ko lai par jums pasaka?

— Sakiet . .. jaunības draugs. — Tagad, pēc Kaza-kova kaujinieciskā uzbrukuma, Djuževs runāja mierīgi. Vīrieša balss stāstīja, ka Olga Ignatjevna esot klīnikā, nosauca tālruņa numuru. Piezvanījis uz turieni, Djuževs jau nosauca savu uzvārdu. Pēc maza brīža viņš uzdzirda guturālo balsi, kas viņam lika satvert klausuli ar abām rokām un piespiest pie auss:

— Pāvel, vai tiešām tu?

— Es, Olga, es.

Tālruņa vada otrā galā, acīm redzot, uztraucās. Bija dzirdami nevienādi elpas vilcieni. Djuževs, sakodis zobus, ar roku burnīja bārdu.

— Kā tu tā uzreiz . . . Pēkšņi . . . Neko nerakstīji. Bet mēs zinājām, ka esi reabilitēts, atkal partijas biedrs. Un jau sen. Ne rindiņas neatrakstīji, nepiezvanīji. Kāpēc?

— Kā Sibīrijā mēdz sacīt, mirušie no kapsētas, Olga, neatgriežas. — Vēl dobji piebilda: — Un ļauj dzīvajiem dzīvot . ..

— Pāvel, — Olga klusi atteica, laikam ar plaukstu aizsegusi klausuli. — Es runāju no ordinatoru istabas. Neesmu viena. Mums kaut kas jādara. Es nezinu. Ak kungs, vajag taču satikties beidzot!

— Vajag? —Djuževs jautāja. — Kur? Kad?

— Es nezinu. Nu, ja gribi, tanī pašā mūsu ēdnīcā? Ko? Es taču nezinu, kāda tev tagad gaume, bet ēdnīca arī pašreiz pilnīgi . . .

— Esmu tāds pats. Tikai ņem vērā, es tagad pielieku sev bārdu un ūsas, lai nebaidītu dažus mazdūšīgus pazīstamos, — viņš pajokoja un uzdzirda dusmīgu:

— Nav brīv tā runāt, Pāvel ...

Beidzis sarunu, Djuževs izgludināja saburzīto adrešu grāmatiņu, izņēma no groza lapiņu ar burtu Ļ, izlīdzināja, ielika atpakaļ. Neizdzertā konjaka pudele, kuru Kazakovs bija aizmirsis aizkorķēt, un viņa sagrieztā citrona šķēlītes vēdīja vilinošu smaržu. Djuževs gribēja tos novākt skapī, bet iesmējies atstāja uz galda un sāka posties. Laika līdz saredzēšanās brīdim ar Olgu Ignat-jevnu bija atlicis maz.

Satikšanos viņi bija norunājuši uz Lielās Pirogova ielas stūra, kur senos 4viņu» laikos studenti stipendijas saņemšanas dienā pacienāja savas draudzenes ar saldējumu un dzērveņu dzērienu. Djuževs, atbraucis pirmais, aizņēma galdiņu pie loga. Caur loga rūti viņš redzēja, kā pa ielu nāk Olga, tāda gara, stalta, apņēmīga. Viņš jutās pārsteigts, ka tā nebija pārvērtusies. Atstājusi mēteli garderobē, Olga, tuvredzīgi miegdama acis, satraukti un nepacietīgi apskatīja zāli. Viņas skatiens vienaldzīgi pārslīdēja pār Djuževa seju un traucās apskatīt citus galdiņus. Kustības kļuva nepacietīgākas. Iekodusies lūpā, viņa paraudzījās pulkstenī, paraustīja plecus. Tikai tad, kad Djuževs piecēlās, Olga, mulsi pakavējusies, steidzās pie viņa. Abi instinktīvi sniedza viens otram pretī rokas, bet pēdējā mirklī apstājās. Apkampšanās vietā iznāca divkāršs rokas spiediens.

— Pāvel, — viņa vienīgi noteica. Tad skatiens pavērsās uz viņa seju, drebošas lupas ar mokām pasmaidīja. — Bārda. Patiešām bārda. Ak kungs, kāda milzīga bārda! Bet es domāju tur, pie tālruņa, ka tas ir muļķīgs, ļauns joks . .. Fu, kāpēc tu esi uzaudzējis tādu nejēdzību?

— «Karavīra izskatam jāiedveš ienaidniekiem bailes» — tā sacījis Aleksandrs Ņevskis, bet tam par tādām lietām bijusi jēga.

— Un tu arvien vēl karo?

— Arvien vēl karoju . . .

Viņi palūdza kūkas un, ja ir, dzērveņu dzērienu. Oficiante ar izbrīnu uzlūkoja šo jau padzīvojušo pāri, taču pasūtījumu pieņēma. Izrādījās, ka dzēriens dabūjams arī tagad. Viņiem pat likās, ka tas ir garšīgs. Sūkdami no glāzēm skābo šķidrumu, viņi pļāpāja kaut kādus niekus. Bet vārdiem, patiesību sakot, nebija nozīmes. Runāja acis. Tās runāja daudz izteiksmīgāk, un, cik dīvaini, izrādījās, ka būtībā nekas nav mainījies, ka šie divi cilvēki mīl viens otru, bet sastapšanās neko negrozīs, ka viņi tāpat kā līdz šim dzīvos šķirti un būs pat labāk, ja neredzēsies, jo to, kas noticis, nav iespējams izlabot un jebkurš mēģinājums kaut ko grozīt uzreiz visu sarežģīs, traucēs citus un, neko nedodot, sagādās jaunas ciešanas.

Nē, Olga tikai iztālēm šķita tāda pati kā senāk. Viņa bija kļuvusi pat vecāka, nekā pienāktos viņas gados, kuru patiesībā vēl nemaz nebija daudz. Dziļas grumbas šķērsoja augsto pieri, stariem vien pletās no brūno, gudro acu kaktiņiem, kā iekavās iekļāva gribas spēka iezīmēto, enerģisko muti. Melnajos matos, kas bija tāpat gludi sasukāti un pārdalīti ar šķirtni, sudrabojās sirmi pavedieni. Par sevi viņa stāstīja mierīgi, kā atstāstīdama kādas filmas saturu.

Jā, kad tā nelaime uzbrukusi, tad izrādījies, ka viss sīkais no viņu plašas, viesmīlīgās mājas loka uzreiz atplūdis. Pilnīgs tukšums tomēr nav iestājies. Atkāpušos vietu ieņēmuši citi, kuriem senāk dažreiz pat nav pievērsta uzmanība. Nebijis viegli, notikusi smaga izskaidrošanās partijas birojā. Tieši pēc šīs sarunas birojā, kad viņa apjukusi, nospiesta gājusi pa kāpnēm lejā, kad viņai licies, ka ir gluži vientuļa, ka viņai netic, ka neņem vērā viņas argumentus, ka no viņas vairās un pal Djuževa uzvārds izraisa visos riebumu un bailes, viņu panācis Vladimirs, zinātnieks, kura klīnikā viņa strādājusi par ordinatori, vecs boļševiks, kurš Ļeņingradā pazaudējis ģimeni. Viņi jau sen draudzējušies, liet tad viņš pirmo reizi, visiem redzot, paņēmis viņu zem rokas. Viņš atklāti pateicis, ka tic Djuževam. Piedāvājies kopā cīnīties par Djuževu.

Viņi pūlējušies. Vladimirs palīdzējis rakstīt iesniegumus uz dažādām vietām. Būdams vecs boļševiks, viņš ticējis cilvēkiem, ticējis, ka apmelotais inženieris nav vainīgs. Nepazīdams Djuževu, stipri riskēdams, viņš aizrakstījis vēstuli pal Staļinam. Bet atbildi nesaņēmis. No Djuževa arī nebijis nekādu ziņu. Tikai viena zīmīte bez sūtītāja adreses ar polāras pilsētas zīmogu, zīmīte, kuru kāds lāga cilvēks iznesis no aizžogojuma un iemetis pasta kastītē . . . Un vairāk nekā . . . Pilnīga klusēšana, klusēšana, kas ilgusi vairākus gadus. Tad Vladimirs bildinājis un Olga pieņēmusi bildinājumu. Vladimirs adoptējis Oļegu.

— ... Tas īsumā viss.

— Bet Oļegs?

— Viņš mācās te pie mums, Pirmā medicīnas insti tūta olrajā kursā . . . Nolēmis kļūt par hirurgu, iet tēva pēdās.

— Tēva?

Olga stipri nosarka. Asaras aizmigloja viņas noguru šās, bet vēl arvien skaistās acis.

— Piedod, es tā esmu pieradusi. ..

— Es saprotu . . . Šis tas, pats galvenais, arī man par jums bija zināms, tāpēc es, kad tiku brīvē, nebraucu šurp. Laimīgas beigas tamlīdzīgos stāstos tagad nerāda pat kinofilmās.

— Kāpēc tu tā? — Dziļā krūšu balss, kura tā patika studentiem, nepavisam nederēja, lai kaut ko slēptu.

— Es šaubījos, vai zvanīt, vai vērts celt augšā pagātni, — ko tas dos?

Viņa, domās iegrimusi, klusēja. Un slaidie pirksti ar dezinfekcijas apdedzinātiem galiem burzīja sauso kūku un no drupatiņām veidoja uz galdiņa stikla kādu sarežģītu rakstu. Klusums ieilga. Piesardzīgi izjaucis ar roku šo rakstu, kas, likās, bija piesaistījis visu viņas uzmanību, Djuževs jautāja:

— Vai tev ir Oļega fotogrāfija?

— Nē . . . Bet es jūs iepazīstināšu. — Viņa paraudzījās pulkstenī. — Viņiem pēc pusstundas būs pārtraukums. Iesim.

— Labi. Iesim.

Viņi izgāja no ēdnīcas un devās uz Novodevičjes klostera pusi, garām vecajām klīnikām, kas vidēja aiz apsarmojušiem kokiem. Klīnikas atgādināja viduslaiku zinātniekus baltās iepūderētās parūkās. Viņi gāja roku rokā, abi slaidi, taisni, stalti. Viņi gāja un atcerējās to laiku, kad Olga tīši gausiem soļiem bija vadājusi te Pāvelu zem rokas, lai draudzeņu priekšā palielītos ar «savu inženieri». Tālā jaunība soļoja viņiem blakus.

— ... Bet tu taču sākumā biji aizrāvies ar Zoju? Es biju šausmīgi greizsirdīga. Un tad iejaucās tēvocis Vasja.

— Nu, kā tad. Es vienreiz atvedu Zoju pie mums, sētnieka miteklī, lai, sak, tēvs paraugās uz profesora meitu. Viņš dzirdīja mūs ar tēju, un es redzēju: smīn. Kad, Zoju pavadījis, atgriezos mājās, tēvs sēdēja sabozies. «Nu kā,» es jautāju, «vai patika?» — «Nekas, saka, acīga. Tikai ko tad tu, Pāvel, esi sadomājis Djuževu dzimtu par pelēm pārvērst?» Un paskaidroja: «Tas, sak, komplekcijas ziņā...» Nu, un pēc tam tu... Tu viņam uzreiz iepatikies.

— Tu biji paklausījis tēva padomu: liela auguma, veselīga.

— ... un gudra un skaista.

— Bet vai tu Sivcevā Vražekā esi bijis? Jūsu sētnieku mītne vēl turpat . . . Man uz to pusi jābrauc konsultācijas sniegt, katrreiz skalos, atceros . . .

— Nē, neesmu bijis. Kāpēc? Maskavā tāpat netrūkst ko redzēt. No institūta velkos mājās pa dažādiem maršrutiem un priecājos.

— ... Bet vai atceries, Pāvel, kā es aizgāju pie jums un uzmazgāju grīdas? — Olga iesmējās, un viņas seja uzreiz kļuva jaunāka, pat dziļās grumbas tā kā izlīdzinājās. — Es jau zināju, ka Zoja pie jums cauri kritusi. Viņa visu laiku šķendējās: «Sētnieks paliek sētnieks.» Bet es vienreiz aizgāju bez tevis, tēvocis Vasja bija viens pats. Es sasildīju ūdeni, uzmazgāju grīdas, noslaucīju logu rūtis. Tēvocis Vasja nosēdināja mani dzert to pašu viņa liepziedu tēju. Tu atceries? Pie jums tikai liepziedu tēju vien dzēra.

— Nu, kā tad ne. Pats labākais dzēriens. Dzert īsto tēju taču vecticībniekiem ticība neatļāva, un mans tēvs tolaik bija stingrs .. .

Pa reizei viņiem gadījās sastapt studentus, tie gan pa vienam, gan pulciņos atgriezās no lekcijām. Sasveicinādamies ar Olgu Ignatjevnu, tie ar ziņkāri uzlūkoja viņas ceļabiedru. Tā viņi nonāca pie klīnikas un apstājās. Jaunība viņus tūdaļ atstāja, bet par šodienu nebija ko teikt. Viņi stāvēja klusēdami. Olga paslepus paraudzījās pulkstenī.

— Nē, es neiešu pie Oļega, — Djuževs ierunājās.

— Pārdomāji? .. . Nu, ko lai dara, varbūt tev taisnība ... — viņa kaut kā ļoti ātri piekrita. — Pie manis šodien sanāks praktikanti. Nē, nē, neuztraucies, laika vēl gana. Mēs varam . . .

— Ardievu, Olga, — Djuževs sniedza viņai roku.

— Vai tiešām tā šķirsimies? — viņa gandrīz iekliedzās. Un viņi apkampās, saskūpstījās. Viņu sejas tobrīd bija skumīgas, Olgas acīs riesās asaras.

— Nu, visu labu jums, — Djuževs sacīja, atraudamies no viņas. — Atsūti Oļega fotogrāfiju.

— Aizsūtīšu ... Ja tu zinātu, cik viņš tev līdzīgs . . . Nu, uz redzēšanos, uz redzēšanos.

— Ardievu, Olga, — Djuževs nopietni atkārtoja un devās prom, atpakaļ neskatīdamies, stingriem soļiem — tāds garš, stalts vīrs vecā virsnieku šinelī, kādus jau sen nevalkāja, un kažokādas gardibenē, kas vēl vairāk palielināja viņa jau tā garo augumu.

Atgriezies viesnīcā, viņš neizģērbies, neiededzis gaismu, nosēdās uz gultas. Līdz pusei izdzertā konjaka pudele zaigoja ielas laternu atblāzmā. Stipri smaržoja citrons. Cik ilgi Djuževs tā nosēdēja, viņš pēc tam nevarēja atcerēties. Bet to viņš atcerējās, kā piecēlās, kā piegāja pie galda un ielēja glāzē visu, cik vēl pudelē bija palicis . ..

. . . Pēc tam apkalpotāja ziņoja dežurējošajam administratoram, ka 818. istabas iemītnieks nozudis. Tas tūdaļ ziņoja milicijai, ka viņš izgājis naktī stipri iereibis un kopš tā laika neesot atgriezies. Inženieris Kazakovs, kas ieradās vakarā, lai vestu Djuževu sev līdzi uz bli-ņām, uzzināja to pašu un ņēmās pats apzvanīt tuvākās milicijas nodaļas, Skļifosovska dziedinātavu un galvaspilsētas morgus. Nekur nekā par pilsoni ar uzvārdu Djuževs nezināja. Institūta direktors, kur Djuževs strādāja, bija spiests trešajā dienā ziņot Ļitvinovam par komandētā nozušanu.

Tikai ceturtajā dienā no tnilicijas piezvanīja uz institūtu un paziņoja, ka naktī Sivcevā Vražekā, kādas vecas mājas pievārtē, pret sētnieka mītnes lodziņiem smagā reibuma stāvoklī atrasts cilvēks karavīra tērpā bez dienesta pakāpes zīmotnēm. Pases viņam klāt neesot, bet pēc institūta caurlaides zīmes tas esot kāds Pāvels Vasiļjevičs Djuževs, par kādu viņš arī uzdodoties. Pretojies viņš neesot. Pilnīgā proslrācijas stāvoklī nogādāts rajona atskurbtuvē, kur atrodoties arī šobrīd.

— .. .Ja tas jūsējs, tad saņemiet, — milicis pabeidza oficiālā balsī un jau neoficiāli piebilda: — Šķiet, nav slikts cilvēks. Mēs te apspriedāmies, nolēmām protokolu nesastādīt ...

... Kad neskūtais, pavisam sagurušais Djuževs beidzot parādījās viesnīcas vestibilā, dežurējošais administrators, tas ar to matu šķirtnes pārdalīto galvu, līdzjūtīgi ieskatījās 818. numura bālajā, uzblīdušajā sejā un neskaidrajās acīs. Ieskatījies acīs, administrators nopūtās un, neko nepajautājis, pasniedza trīs telegrammas. Ar drebošu roku Djuževs noplēsa papīra aplocītes. «Nekavējoties brauc mājās Oņbesa celtniecības vadītājs Ļitvinovs» — tā skanēja viena. «Nekavējieties neapstājieties nekur sveiciens Partkomiteja Kapanadze» — tā skanēja otra. Trešā bija garāka: «Pāvel gaidām ar nepacietību Daudz jaunu ziņu Ir labas Steidzies Cieši spiežam roku Sako Dina» . ..

Šo pēdējo Djuževs paturēja rokās ilgāk. Tad saņurcīja visas trīs, pameklēja ar acīm papīrgrozu, bet, to ieraudzījis, tomēr iebāza telegrammas kabatā. Nez kāpēc atkal pagājis garām liftam, sāka iet augšā pa kāpnēm. Viņš gāja, turēdamies pie margām, smagi elpodams, apstādamies uz katra laukumiņa. Atkal nāca prātā, kā viņš, students, piepelnīdams klāt pie stipendijas, nesis ar «buku» ķieģeļus. Tikai šķita, ka šodien «bukā» iekrauts tas liekais ķieģelis, kura dēļ, kā apgalvo pieredzējuši mūrnieki, «var iekšās kaut kas trūkt».

3

Aizsūtījuši Djuževam telegrammu, Dina un Nadtoči-jevs klusēdami izgāja uz ielas. Bija auksts. Pa Elektri-fikācijas prospektu aulekšiem vien traucās zempūtis, sviezdams sejās sauso, aso, kā smiltis dzeļošo sniegu. Retie gājēji steidzās, pacēluši apkakles, ievīstījušies lakatos vai nolaiduši cepuru ausis un sasējuši tās zem zoda ar saitītēm. Nadtočijevs atvēra mašīnas durtiņas. No turienes vēdīja sauss siltums. Mājīgi murrāja radio. Buruns, nepacietīgi vēdīdams zīžaino asti, ar silto mēli nolaizīja sava saimnieka seju.

— Sako, mīļais, ja var, paiesimies kājām, — Dina palūdza. Viņai vairs nebija koķetīgās briežādas parkas ar kapuci un untiem, viņa vairs neatgādināja plīša lācīti un pēc apģērba maz atšķīrās no citām Divnojarskas iedzīvotājām: ausaina cepure, gaišs puskažociņš no tiem, kurus šoziem te bija laidusi apgrozībā vietējā tirdzniecības organizācija, izpārdodama armijas krājumus.

— Nu, lai notiek, ja kājām, tad kājām, — Nadtočijevs piekrita un, izslēdzis mašīnā radio, nokomandēja: — Burun, gaidīt!

Inženieris paņēma Dinu zem rokas, un viņi nesteigdamies sāka iet pa šķērsielām ar nosaukumiem, kas nepieradušai ausij likās dīvaini: Divnojara, Vērša Piere, Negantā. Jaunās pilsētas celtnieki gribēja jel uz māju laternām saglabāt senos krauju un krāces nosaukumus, jo pašām šīm kraujām un krācei drīzumā bija lemts atrasties jaunās Sibīrijas jūras dibenā. Viņi gāja klusēdami. Abi domāja par Djuževu, bet runāt par viņu nez kāpēc kautrējās. No drauga viņus šķīra tūkstošiem kilometru. Kā lai viņam palīdz? Vienīgais, ko viņi varēja izdomāt, bija — telegrafēt par labām jaunām ziņām.

Bet bija tieši otrādi, jaunākās ziņas bija sliktas. Vaļa, ar kuru Dina tagad dzīvoja kopā Zaļās pilsētiņas divdesmit astotajā «meiteņu» teltī, pastāstīja kā noslēpumu: Vecais trakoti noskaities. Kad saņēmis no institūta telegrammu, tad lamājis no panckām ārā šo «velna žūpu» un aizsūtījis stingru izsaukumu. Vaļa mēģinājusi aizstāvēt, bet viņai pavēlēts turēt muti. Viņa nevienam nekā nebija teikusi, bet vēsts, ka Djuževs, būdams atbildīgā komandējumā, sācis dzert, tomēr kaut kā nokļuva pārvaldē un ātri izplatījās darbinieku vidū. Drīz vien Divnojarskā daudzi zināja, ka jaunais inženieris, kam Ļitvinovs lā uzticējies, tiklīdz nokļuvis galvaspil sētā, tā sasniedzis «augstāko grādu». Jaunā ziņa drīz kupli sazaroja... Piedzēries un pazaudējis rasējumus . . . Nodzēris visu, ko vien varējis, ķīlām atstājis komandējuma apliecību . .. Piekāvis dežurējošo milici un tiekot saukts pie atbildības par huligānismu . . .

Lai gan Vasīlisa, kas nesen bija atgriezusies no ģeologu gājiena uz Ustjčernavu, kur šķita kļuvusi vecāka un seju pārklājis tumšs ziemas iedegums, ieskrējusi vakarā pie Dinas, apgalvoja, ka Pāvels Vasiļjevičs, sācis dzēri, pat bērnam pāri nedarot, ka tādos gadījumos viņš viens pats dodoties ar šauteni uz taigu vai ar zvejas piederumiem uz upi, nevienu netraucējot, jēgu ne zaudējot un pat neglītus vārdus nelietojot, — tas viss deva mazu apmierinājumu. Maskavā nav ne taigas, ne ar zivīm bagātu upju. Un ļaudis tur citādi un citādi raugās uz sadzīves noteikumu pārkāpumiem. Un te vēl par viņa rīcību sašutušie jaunie inženieri ar Juriju Pše-ņičniju priekšgalā iesnieguši celtniecības vadītājam vēstuli ar prasību — saukt pie atbildības dzērāju, kas licis kaunā slavenās Divnojarskas godu. Tāda pati vēstule, kā dzird, nosūtīta apgabala komitejai.

Bet pats galvenais — mocīja nezināšana. Kas tur īsti noticis? Un tad vēl Nadtočijevam no Maskavas bija atsūtīta dīvaina telegramma: «Mūsu drauga stāvoklis

smags punkts Lūdzu domu zīme dariet uz vietas visu iespējamo punkts Nepametiet viņu.» Paraksts bija garš:

«Ļeņina prēmijas laureāts, Maskavas padomes deputāts, inženieris docents Kazakovs.» Bet ko tad, ko var darīt uz vietas? ...

Tā gāja Dina un Sako, domādami par draugu un runādami par dažādām maznozīmīgām lietām, par aso zempūti, par to, cik vēlu šai novadā pienāk pavasaris, par šaha partiju pie četrdesmit galdiņiem, kura Divno-jarskā jāizcīna pasaules eksčempionam un kura droši vien nenotiks, jo diez vai tādā putenī lidmašīna izlidos no Starosibirskas . . . Runāja arī par to, ka Vecais, kas vienmēr izrādījis Vjačeslavam Anaņjevičam Petīnam labvēlību, pēdējā laikā nez kāpēc sācis izturēties pret viņu citādi. Kopš Dinas aiziešanas no mājām vēl nebija pagājuši ne trīs mēneši, bet par Vjačeslavu Anaņjeviču viņa runāja un domāja mierīgi — kā par pazīstamu, bet neinteresantu cilvēku. Pat Dinai pašai šķita dīvaini: nodzīvojusi ar viņu kopā vairāk nekā pieci gadi, bijusi viņa ēna, viņa atbalss un, še tev, it kā ar vienu vilcienu izsvītrojusi šo cilvēku no savas dzīves . . .

Vairums celtnieku, kam bija ģimenes, jau vasarā ievācās Divnojarskas jaunajās mājās un bijušā Putneļu purva pilsētā, kas nesen oficiāli tika nosaukta par Partizānu. Bet Zaļās pilsētiņas vēl arvien pastāvēja. Tanīs dzīvoja jaunieši un tādi vientuļi cilvēki kā Dina, kas nesteidzās iekārtot savu saimniecību. Teltis tagad bija labāk nodrošinātas pret aukstumu. Zaļo pilsētiņu centrā ierīkoja ēdnīcas, atvēra bufetes. Kad asinis silda, tad cilvēks vēl netiecas pēc sava kaktiņa, telts nemaz nav tik slikta. Jaunieši pielaikojās, un pat visniknākajā salā, kad vecas, dobumainas priedes stendēdamas plaisāja, traucējot taigas klusumu, no sniega aizputinātajām brezenta teltīm skanēja smiekli, strīdi un reizēm arī rāšanās. Šoziem radiolas nomainīja magnetofoni, un cauri sniegputeņa auriem un vēja gaudām šur tur svilpoja, sēca un vaimanāja vispasaules džesa meistari, un kā burjatu šamans miegainā, svarīgā balsī ģitāras pavadījumā dziedāja savas dīvainās, burvju vārdiem līdzīgās dziesmiņas Bulats Okudžava.

Iekļuvusi vienā no tādām teltīm, iekārtojusies gultiņā, kuru līdz tam bija aizņēmusi Labā Krasta Murka, kas beidzot pārgāja dzīvot pie vīra, Dina it kā atgriezās savā studiju laika dzīvē. Pat pēc ieilgušas slimnieku pieņemšanas, kad viņa nogurusi, ar «pušu sprāgstošu» galvu atgriezās teltī, kur vienmēr kāds trokšņoja, kāds atstāstīja redzēto filmu vai deklamēja dzejoļus, viņa jutās labāk nekā pēdējos mēnešos Krasta ielas klusajā ligzdiņā, ko pali ar mīlestību bija savijusi.

— Mīļā Dina Vasiļjevna, jūs tagad esat kļuvusi pavisam citāda, — reiz sacīja Vasīlisa, iegriezusies pa ceļam uz Oņupes ekspedīcijas štābu, un ierosināja: — Man pašlaik darba tā pamaz — līmēju etiķetes uz paraugiem . . . Aiziesim uz taigu, tur tagad vāveres ... Kā būtu? . ..

— Uz taigu, — Dina skumīgi pasmaidīja. — Kad lai es eju uz taigu? Es tagad esmu darba cilvēks. — Un negaidot viņa pajautāja: — Tu visus ar dzīvniekiem salīdzini. Nu, bet Vjačeslavs Anaņjevičs? Kas viņš tāds pēc tavas klasifikācijas? .. . Tagad taču var pateikt.

— Tagad pateikšu, — Vasīlisa atsvieda atpakaļ savas gaišbrūnās matu cirtas. — Viņš ir sesks. Ir tādi zvēriņi, nav ne lieli, ne stipri, bet šausmīgi nikni . .. Sesks ir tāds skaists, gluds, lokans, bet tam tuvoties nedrīkst: uzšļāks tādas smirdošas gļotas, ka ne nomazgāt nevarēs. Pat lapsa seskam neuzbrūk. Apiet ar līkumu. Neticat? Komjaunieša goda vārds, prasiet jebkuram medniekam . . .

— Sesks? — Dina domīgi pārjautāja.

— Ahā, — Vasīlisa apstiprināja. — Un seska vismīļākā nodarbošanās — ostīt savu asti. Kad ir pārliecināts, ka to neviens neredz, tad griežas riņķī un osta savu asti.

Dina domāja: «Sesks, — kas gan viss neienāk prātā!» Bet meitene, jau aizmirsusi Vjačeslavu Anaņjeviču un sesku, stāstīja par savu darbu ģeoloģisko pētījumu grupā, par akmeņoglēm, kas atrastas netālu no upes, par šauteni, ar kuru viņu prēmējusi priekšniecība, par Ilmāru, kas vadot ģeoloģisko pētījumu komjauniešu grupu, un par to: ja viņai, taigas meitenei, būšot lemts par kaut ko kļūt, lad tikai par ģeologu . . . «Tā tik ir zinātne! Cik daudz bagātību noslēpusi daba savās lādēs šeit, taigā! . . .» Un atkal stāstīja par Ilmāru, kas ziemas sākumā atklājis kaut ko tādu, ka pat Vecais «uz augšu palecies». Ilmāru izsaukuši uz Maskavu ar paraugiem, uz Zinātņu akadēmiju, uz ministriju ...

— Bet, — meitene nopūtās, — es pat jums neko neteikšu. Noslēpums . ..

— Bet kā tad ar medicīnu? — Dina jautāja, skumīgi smaidīdama.

— Lai paliek sveika medicīna! — meitene bezbēdīgi atmeta ar roku un piebilda: — Noiets etaps.

— Wirst du die deutsche Sprache studieren? [12]

— Oh, ja, unbedingt. Sie ist doch auch für den Geologen nötig.[13]

Dinai par brīnumu, meitene diezgan droši, daudz labāk nekā līdz šim atbildēja vāciski, pareizi konstruējusi teikumu.

— No kurienes tādas zināšanas? Vai tad tu vēl arī mācīties paspēj?

— Mācos pa druskai. Tas ir, nē, nemācos, bet Ilmārs . . . Vārdu sakot, viņš runā vāciski. Nu, un . . . mazliet ar mani nodarbojas.

— Kas tad ir šis noslēpumainais Ilmārs?

— Viņa uzvārds — Sirmais. Viņš ir latvietis. Dienējis flotē, uz jūras, bet visu laiku sapņojis par zemi, par ģeoloģiju. Puisis kā nagla! Arī jūs viņā būtu iemīlējusies. Viņā visas mūsu ekspedīcijas meitenes iemīlējušās.. .

— Bet ko tad Jaunkrjaževa? Ko Toļša? Kā tad tā, iznāk, ka Inokentijs Savatejičs veltīgi māju ar diviem lieveņiem būvējis?

Meitenes seja bez kādas pārejas vienā mirklī no priecīgas kļuva bēdīga.

— Arī Toļša ir labs, viņš ir taisni lielisks. — Meitene kļuva vēl skumīgāka. — Būtu jūs redzējusi, kā viņš mani rāja, kad es nogriezu matus! Ērms tāds! Ekspedīcijā bize aiz katra krūma aizķeras, un dažreiz pat nav laika matus izmazgāt. Tur jau var lešķis iemesties. — Un viņa iecirtīgi sapurināja kuplās, diezgan asās cirtas . . .

Tā dzīvoja Dina visu šo pēdējo laiku, viņai bija tikai gultiņa, skapītis un ceļa soma. Gandrīz tūlīt pēc tam, kad Slimnīcu pilsētiņas administrācija bija ierādījusi viņai vietu divdesmit astotajā teltī, ieradās Tikaijums ar istabas orderi ārpus rindas. Viņa uzreiz saprata, kas par to parūpējies. Saprata un gurdeni pasmaidīja.

— Nevajag, es negribu nekur pārcelties. Kam man tas? Kad atbrauks māmiņa, — varbūt tad . ..

Un tagad, kad viņi ar Nadtočijevu gāja caur šalcošo zempūti, kas svieda sejā sniegu kā no smilšstrūklas aparāta, viņa ar prieku domāja par savu kaktiņu telti, par savām jaunajām kaimiņienēm, kuras sastaps, par skārda krāsni, kas knakšķēs aiz karstuma, par iespēju nosēsties pie tās, noaut kājas, pastaipīties un pateikt meitenēm: «Ak meitenes, kā es šodien esmu nogurusi!»

Pie telts viņi izbiedēja pārīti, kas uzreiz nozuda sniegputeņa miglā. Nadtočijevs tomēr paspēja saskatīt garo Beršadska stāvu.

— Klausieties, Makaronič, — viņš runāja miglā. — Jūsu paraksts bija zem tās nejaukās jauno speciālistu vēstules par Djuževu. Tas ir spēriens zem jostas vietas . . .

— Sako Ivanovič, tas taču ir taisnība, kas tur rakstīts, — atskanēja no miglas. — Sis cilvēks apkaunojis Oņhesa jaunceltnes godu. Vai nav tā?

— ... Nu, ko tu taisnojies? Kas viņš tāds ir? Lai padomā viens cilvēks, kas par putnu šis Sako! Vai tad mēs no viņa dzīvokli saņemsim? Pats dzīvo iebraucēju mājā ... — dusmīgi čukstēja sievietes balss, kā redzams, nedomājot, ka vējš, kas pūta uz Nadtočijeva pusi, aiznesīs viņam šos vārdus. Un jau skaļi tā pati balss ierunājās: — Ņemiet vērā, Sako Ivanovič, ka jūs liecinieku klātbūtnē apspiežat kritiku par visādiem pļēguriem un liekēžiem.

— Makaronič, — Nadtočijevs turpināja, palaidis gar ausīm kā čukstus, tā repliku. — Par mani, piemēram, varat rakstīt, kam gribat. Man nav iebildumu. Bet guļošu nemēdz sist... Mēs sanīdīsimies. Dzirdat?

Cauri telts brezentam, kuru šaustīja un kulstīja sniegputenis, spiedās vijoles maigās skaņas. Spēlēja kaut ko skumīgu, sirdi aizkustinošu. Noņēmis no galvas trijstūraino sibīriešu cepuri ar garajām ausīm, Nadtočijevs brīdi paklausījās mūziku, tad noskūpstīja Dinai roku un nozuda sniega virpulī. Sieviete nesteigdamās atvēra čīkstošās durvis. No priekšiņas uzvēdīja karsts gaiss, kas bija piesātināts ar lētām smaržām un ceptu kartupeļu tīkamo aromātu. Divdesmit astoto telti, tāpat kā visas citas, apgaismoja elektriskā spuldze, kas karājās virs

galda tāpat pie vada. Jau vasarā kāda meitene no caurspīdīga papīra bija izgatavojusi spuldzei konusveida abažūru. Pēc tam Vaļa, liela visādu rokdarbu meistare, uzlīmēja uz papīra grāmatā izžāvētus ziedus. Tagad telpu piepildīja puskrēsla, un liela sulīga ziedu ēna gulās uz sienām. Nespodrajā gaismā izcēlās Vaļas zēniskā sejiņa. Lociņš kā svīre lidinājās virs vijoles. Meitene kustējās gan krasi, gan vijīgi, it kā tiekdamās panākt kaprīzo mūzikas plūsmu.

Divi viesi — celtniecības komjaunatnes organizators, kalsnais, stūrainais Igors Kapustins un sārtais gaišmatis Jurijs Pšeņičnijs — sēdēja pie galda. Ar vasaras raibumiem nosētā, domīgā Igora seja bija pievērsta kurošās krāsns mutei. Pšeņičnijs ar atklātu smaidu vēroja vijolnieces seju. Dinas gultiņā, sarāvusi zeķēs tērptās kājas, sēdēja Labā Krasta Murka. Viņa tikai pašķielēja uz gultas īpašnieci un, kad tā pienāca klāt, pavirzījās tālāk, dodama vietu. Viņas nebēdnīgā, mazliet nekautrīgā seja bija aizkustināta, mute puspavērta, starp skropstām mirdzēja asaras tik spoži, it kā tās būtu no glicerīna.

— Sveicieniņš doktoram Aikāsāp, — viņa pačukstēja, pieglauzdamās Dinai, un atkal sastinga. Bet, tiklīdz vijole apklusa, viņa atkal atliecās kā atspere, izkāpa no gultas un, uzlēkusi uz galda, draiskulīgā balsī iesaucās:

— Meitenes, muzikālais moments beidzies. Turpināsim mūsu nodarbošanos. — Dinai viņa paskaidroja:

— Mums te ģimenes dzīves kursi. Otrā stunda. Bet šie te, — viņa ar kāju norādīja uz Igoru un Pšeņičniju,

— uzskates līdzekļi ... Tad, redz, mēs runājām par to, ka vīri jātur šitā. — Uz galda atradās Pšeņičnija briežādas cepure, un Murka, pacēlusi svārkus, majestātiski uzlika tai kāju. — Tas, meitenes, ir galvenais, saprotat? Un lai no šīs pozīcijas, — viņa norādīja uz cepuri, kuru slaidā kājiņa bija cieši piespiedusi pie galda, — lūk, no šejienes viņš tiktu laukā varbūt tikai svētdienās un lielos revolūcijas svētkos .. . Pšeņičnij, novērsies, zaudēsi acu gaismu. — Viņa saraustīja svārkus. — Bet Vikai īpaša konsultācija, — viņa vērsās pie vājinās, bālas meitenes, kas tikko ienāca teltī, traukdama sniegu no cepures un jakas. — Tev, protams, tagad ultramoderns matu sukājums «utu māja», — Murka parādīja ar rokām, kā Vika bužina savus kuplos pelnu krāsas matus.

— Bet tu ar šo celtni negrozi Makaroničam galvu. Dzīvokli jums Petlns tik un tā bez «mājas garu» svētības iedot nevar, bet «mājas gari» nav muļķi. Tie zina, kas jums, — viņa dusmīgi, pat nikni uzlūkoja Pšeņičniju,

— šīs jauno speciālistu vēstules diktē . .. Vai tas jums visiem skaidrs?

Murka viegli nolēcā no galda, apskāva Dinu, uzspieda tai buču, atstājot uz vaiga modernās lūpu krāsas zīmogu. Viņa gan tūlīt apslapināja ar siekalām mutautiņa stūrīti un piesardzīgi noslaucīja traipu.

— . . . Vai es viņus pareizi mācīju? Jā? — Un pēkšņi, paraudzījusies pulkstenī, iesaucās: — Ai meitenes! Manējais jau piecas minūtes putenī apkārt klimst! Kā tad es tā? — Viņa steigšus sāka ģērbties.

— Nu, kā tad jums klājas, Mūra?

— Labāk par visiem. Drīz stāšos visaugstākajā amatā — pāri jums visiem celtnī vizināšos. Esat ievērojuši, uz Vērša Pieres tiek montēts celtnis? Varens! Un es tanī. Jau apsolīts . ..

— Bet labais krasts bez jums vēl arvien garlaikojas, — Pšeņičnijs piebilda. Acīm redzami apmulsis, tāpēc ka minēta vēstule, viņš nogaidoši vēroja Murku, kas steidzīgi ģērbās.

— ...Garlaikojas! Ja garlaikojas, lai maksā naudu un iet uz cirku. Tur klauni vienmēr ākstās. Es tagad esmu precēta sieva, es vairs nevaru uz paklāja kūleņus mest sabiedriskā darba kārtībā. Redz, es pat krāsu mainu. — Murka sapurināja īsi apcirptos matus ... Iedama garām Pšeņičnijam, viņa pačukstēja: — Vai kauna nav, ko? Ziņu pienesēji! — Un jau no durvīm pavicināja ar raibu dūrainīti. — Sveicieniņš kolektīvam!

Pie Dinas skumīga un norūpējusies pienāca Vaļa. Klusēdama viņa pasniedza avīzi «Starosibirskas pravda», kas bija atšķirta tā, ka tūdaļ acīs krita mazs feļetons. «Alkoholiķa viesizrādes» — tāds bija virsraksts. Dina visu saprata, un viņai kļuva vēl smagāk ap sirdi . ..

— Vai Vecais redzēja? — viņa klusi jautāja.

— Protams. Es viņam tūdaļ ziņoju.

— Nu, un ko viņš teica?

— Kaut ko tādu, ko es pat atkārtot nespēju . .. Visa diena viņam bija sabojāta .. . Dina Vasiļjevna, vai jūs esat ļoti nogurusi? ... Vai vēl drīkst paspēlēt? Zēni lūdz. Pšeņičnijs, viņš tā saprot muziķu!

Un atkal cauri sniegputenim, kas gluži kā ar boksera cimdiem zvetēja pa brezentu un svieda logā riekšavām sausu sniegu, cauri pirmatnējai liesmu dūkoņai čuguna krāsni un dūmeņa knakšķēšanai plūda tīras kristāliskas skaņas, tik dīvainas šais apstākļos .. .

Dina atgulās gultā. Viņa aizvēra acis. Pēc viešņas vēl bija palicis stipru smaržu aromāts. «Ērmota . . . Kas viņa tāda ir, no kurienes? Kā izveidojies tik pretrunīgs raksturs? Par savu pagātni taču viņa nevienam neko nestāsta!» Dina atcerējās, kā viņas ar Murku kādā vakarā bija stāvējušas pie telts. Tovakar tieši kā Mihaila Isa-kovska dziesmā vientuļi klaiņāja harmonists, kaut ko nopietnu spēlēdams. «Pavei, staigā kāds brūtgāns. Un varen jauki skumst,» gluži kā lauciniece pateica Murka. Bet citreiz runāja par jaunajiem rakstniekiem, par talantīgām, īpatnējām grāmatām, kuras uzreiz iekarojušas lasītājus. Dinai patika autoru valodas savdabīgums, pat viņu paradums piebārstīt valodu ar neparastiem, jocīgiem vārdiņiem «čalilis», «zolīte», «čābiski», «lcijerē-šana», «nepiesienies», kas bieži vien pagadījās arī pašas Murkas leksikā. Murka klausījās smīnēdama un negaidot pateica: «Piešļūkt» — pienākt vietā, «cirst māgā» — ēst vietā... «Ērmi tādi, viņi domā: atklājuši jaunas krāsas. Kas nu tas par novatorismu? Tas ir tīrais epigo-nisms. Tas viss taču kriminālistu žargons ...» Murka to pateica tā kā literatūras kritiķis disputā. «...Ļoti dīvaina, nevar pat saprast, kad tā tēlo, kad ir patiesa . . .» Pēc tam ienāca prātā, kā viņa reiz bija jautājusi Mur-kai, cik tai gadu.

,— Bet cik jūs domājat?

— Divdesmit divi, divdesmit trīs.

— Pareizi! — Murka priecīgi iesaucās.

— Bet dažreiz paskatos uz jums, un šķiet — tuvu pie trīsdesmit, pat vēl vairāk, — nogurusi sieviete.

— Arī tas pareizi. — Bet tūdaļ sapurināja matus, kas tolaik vēl bija oranžā krāsā. — Eh, ko tur domāt, es vēl zemes virsū patrokšņošu, apprecēšos vēlreiz ar kādu labu cilvēku!

«...Un apprecējās ar šo jocīgo Petroviču. Kāpēc? Viņai ar viņas pievilcību un temperamentu nebūtu grūti sagrozīt galvu jaunam puisim, kaut vai Jurijam Pšeņič-nijam. Lūk, kā viņš nupat uz Murku raudzījās . . .»

Spēlēja vijole. Auroja sniegputenis. Uz galdiņa blakus Dinai atradās avīze . . . «Alkoholiķa viesizrādes» . . . Mazs feļetons ... Dinas sirds bija ilgu pilna, nemierīga. Viņa domāja par to, kur pašlaik atrodas viņš — šis drošsirdīgais un nelaimīgais cilvēks? Ko viņš dara? Kā pārdzīvo jauno nelaimi? Gribējās būt viņa tuvumā, palīdzēt viņam. Un pārsteidza, pat baidīja tas, kāpēc viņa pēdējā laikā tik daudz domā par šo cilvēku?

4

Un vēl viens neparasts notikums saviļņoja visu prātus jaunajā pilsētā Divnojarskā. Oņhesa jaunceltnes autotransportnieku ceļojošais karogs bija svinīgi pasniegts lielo kravas mašīnu piektajai autobāzei — tai pašai, kuru vēl nesen dēvēja par «kapitālisma dzimumzīmi». Ziemas mēnešos šīs bāzes šoferiem nebija nevienas avārijas. Tieši šai bā;zē bija sākusies sacenšanās ar aicinājumu «Divas dienas darba ar mēneša laikā ietaupīto degvielu», ko pēc tam uztvēra visi jaunceltnes šoferi.

— Biedri, mēs šo karogu ar autogēnu piemetināsim pie mūsu bāzes. Neviens mums to neatņems! — no kravas mašīnas kliedza ūsainais mehāniķis, tēvocis Tihons, kam bija uzticēts saņemt karogu kolektīva vārdā. — Ja nu tikai mums to ar visām rokām izraus . . .

Bet «Taigas Uguņu» numurs ar šī nolikuma aprakstu vēl nebija nonācis līdz lasītājiem, kad rītā, vēl pirms partijas komitejas durvju atvēršanas, pie tām lievenī nostājās tas pats mehāniķis, kas tik svinīgi bija saņēmis karogu.

Aizturējis Kapanadzi uz partijas komitejas durvju sliekšņa, viņš iesāka savu bēdīgo stāstu par to, kā bāzes ļaudis, par kuriem tik silti atsaucās avīze, vakar noīrējuši restorānā mazo zālīti un aiz priekiem tā uzdzī vojuši, ka noticis ārkārtīgs gadījums. Sakāvušies. Kaujoties apgāzuši galdu, sasituši vāzi, kas bijusi restorāna lepnums, un divi no kaušļiem, proti, brigadieri, pēc šī gadījuma šodien nepavisam neizskatoties tik simpātiski, kā attēloti «Ugunīs».

Kapanadze, nemaz neieskatījies savā kabinetā, iesēdās pašizkrāvēja kabīnē, un drīz vien abi iegāja garāžas nojumē. Vairums mašīnu bija izbraukušas uz līnijas. Nedaudzie uz vietas palikušie ļaudis bija noskaņoti pavisam sērīgi. Nesen partijas kandidātos uzņemtais bāzes pārzinis stāvēja pie skrūvspīlēm un nikni slīpēja kādu mašīnas daļu.

— Filoni, utainie kvekšķi, — viņš dīca caur zobiem. — Jums nevis godpilno ceļojošo sarkano karogu, bet draņķīgu slotas stupi vajadzētu svinīgi pasniegt!

Ieraudzījis, ka tuvojas Kapanadze, viņš nolika instrumentu un stāvēja brīdi, galvu nodūris, ar nolaistām acīm. Gaidīja. Tad pēkšņi, pastiepis uz partijas organizatora pusi savu apaļo mūli, iesaucās:

— Še, zvel, Lado Iļjič, atvēzējies un zvel, nežēlo ... Esmu pelnījis, lai man ar degunu liktu zemi rušināt . . . Vajadzēja tak man izdomāt: biedriskas vakariņas šīm padibenēm . .. Zvel, partijas organizator, zvel! Es lūdzu, man būs vieglāk!

— Hei, draugs! — Kapanadze pakliedza atslēdzniekam, kas strādāja pie otrām skrūvspīlēm. — Aizteci nu uz medicīnisko punktu, palūdz baldriāna pilienus. Lai iepilina labi daudz, lai nežēlo ... Palūk, kāda pārzinim nervu lēkme.

— Jūs smejaties? Jums nāk smiekli, — Petrovičs dīca raudulīgā balsī, — bet man vienalga, vai nu tūlīt līst cilpā, vai vēl maķenīt pagaidīt . . . Man manējā tā sadeva pēc Makarenko sistēmas . . . Biedriskas vakariņas šiem kramplaužiem . . . Stulbenis! — Viņš pats iegāza sev pa seju.

— Kur tev te kantoris? Apsēdīsimies, izstāstīsi visu pēc kārtas, — sacīja Kapanadze.

Un maziņā, no ceha atdalītā kabinetā Petrovičs bēdīgā balsī izklāstīja piektās autobāzes augšupejas un krišanas stāstu. īsumā tas bija šāds: pēc viņa progra-matiskās runas, kas autobāzes dzīvē zināmā mērā kļuvusi vēsturiska, viņš nozieguma vietā pieķēris divus šoferus pie benzīna zagšanas un padzinis no darba. Viņš tos padzinis ar lielu troksni, lai gan darbā tie bijuši izcili meistari. Tik bargs sods atstājis iespaidu. Pēc tam, jau labi izpētījis savus ļaudis un visus bāzes sabiedriskās domas virsūdens un zemūdens strāvojumus, viņš izmeklējis trīs lietpratīgākos un arī visdrosmīgākos pui-sus. Tie turējuši rokās visus, kas ieradušies garāžā pēc soda izciešanas nometnēs. Petrovičs ieaicinājis tos pie sevis un pateicis:

— Kas jūs par putniem esat, tas man zināms. Kā jūs te pirms manis un manā laikā esat rīkojušies, arī zinu. Es atkārtoju: likumam atpakaļgaitas nav. Bet jūs esat cilvēki, kam galva uz pleciem, nevis kaut kādas pelavas. Aģitēt jūs par padomju varu man nav laika. Gan tā pati par sevi saaģitēs. Es jums piedāvāju: gribat kļūt par maiņu brigadieriem?... Brigadieru aldziņa jums zināma? . .. Bet prēmijas — ko sēsi, to pļausi. Es domāju tā: ne jau visu mūžu tādiem veikliem zēniem pie stūres jāsēd ...

— ... Es taču, Lado Iļjič, viņus visus redzu kā uz delnas, — Petrovičs stāstīja. — Labi vārdi viņu ādai cauri netiek. Vai nu, kā nākas, jāiekustina zagļa augstprātība, vai deguna galā jāpačaukstina simtnieks . . . Smejieties vien, smejieties, ne jau velti mūsu bāzi dēvēja par «dzimumzīmi». Ir tādi cilvēki kā no pulvera pagatavots piens — kaloriju, cik vajag, bet dzert pretīgi. Un šie te — neatšķaidīta esence: dzert nepavisam nav iespējams, rīkli var izplaucēt. .. Tā, lūk, es viņiem to pateicu . . .

Trīs izmeklētos bija pārsteidzis tāds priekšlikums. Petrovičs neskubināja. Aizsūtīja viņus darbā uz līnijas un palūdza ienākt pēc maiņas. Viņi ienāca, vēl vairāk sasprindzinājuši uzmanību: vai tikai viņus neizjoko, vai nesmejas par viņiem? Kas lai izprot šo jauno pārzini, ar kādiem cimdiem tas ņemams? ... Nosēdās. Sēdēja klusēdami. Petrovičs cilāja uz galda kaut kādus papīrus. Neskubināja.

— Nu, ja tas nopietni ... — viens no viņiem piesardzīgi iesāka.

— Kas nu vēl par nopietni, ar abām rokām balsojam! — otrs iesaucās.

— Ar abām rokām jāstrādā, bet jābalso ar vienu roku. Sapratāt? — Petrovičs pamācīja. — Tagad jūs visi trīs man sacentīsieties, vai gribat vai negribat. Rādītāji būs kā visās citās bāzēs, bet jūsu puišiem vēl personīgi: neviena kreisā brauciena, neviena litra benzīna pa kreisi, nevienas blēdības uz līnijas. Ja esi ko pieļāvis — no visiem rādītājiem lido ar galvu atejā. Skaidrs? ...

— Atjauj, draugs, — Lado pārtrauca stāstītāju, — sociālistiskā sacensība — tai jābīit labprātīgai. Kā tad tu viņiem noteikumus uzstādīji?

— Labprātīga, ja darīšana ar cilvēkiem, bet, ja tie ir nepārkvalificēti filoni, tad aicināt nozīmē tikpat daudz kā klaudzināt pie zārka. Bet tā, kā viņi sāka sacensties, eh, lieliski! Ne tikai savus puišus uzmanīja, cits no cila acis nenolaida . . . Reiz gadījās incidents. Viens man stāsta: tāds un tāds vai nu izspiedis no kāda, vai no pircis benzīnu, lai parādītu ietaupījumu. Es saku tam: vai noteikumus esi aizmirsis? Izpeldināsim atejā. Bet tas noskaišas: «No galvas grābts apgalvojums, abilitē. mani, priekšniek, citādi es tam ziņu pienesējam ar duncīti vēderu izrakstīšu!» Ja viņus, Lado Iļjič, aizkustina, ja pamodina viņos lepnumu, tiek klāt pie sirds, tad zelta cilvēki, lai viņus jods! Tikai acis jātur vaļā un jāklausās ar abām ausīm . . .

— Bet vakarējais? — slēpdams smaidu, Kapanadze stingri jautāja.

— Vakar, pēc manām domām, viņi sacentās pāri par mēru, bet es biju aizsnaudies . . . Dzimumzīme nav nekāda pūtīte, to nevar nokasīt, tā jāizdedzina . . . Es, lutausis, biju atlaidies pavisam mīksts: kā nu ne — pirmā vieta .. . Karogs — nav jau vabole mieta galā. Domāju, sak, sagādāšu puišiem prieku, sarīkošu tiem biedriskas vakariņas. Sameta kolekti labprāt, alga un prēmija — šoreiz sanāca labs kušķis. Noīrējām mūsu restorāna «Oņhess» zāli, to bez kolonām. Uz galda salikām šampanieti un draņķīgo minerālūdeni, viss gods godam. Daži no maniem puišiem jau apprecējušies — tie ieradās ar sievām, citi atnāca ar mīļākām. Rauj vaļā runas, skandina tostus. Viens otru liela. Lūk, tieši tad, Lado Iļjič, man arī pietrūka modrības: kabatās tomēr bija atnesuši strādnieku-zemnieku lāsīti. Un vēl lielās devās. Es biju sists ar politisko tuvredzību ..

Petrovičs bēdīgi pagrozīja galvu.

— Tc, brālīt, nav politiska, te tev stratēģiska tuvredzība. Taktika bijusi pareiza, bet stratēģija ... — Un Kapanadze tomēr nenoslēpa smaidu.

— Velti gan. Jums smiekli, man birst asaras.

— Nu, pastāsti par pašu incidentu.

— Ko nu par incidentu! Jums droši vien mūsu jaunais partijas organizators tēvocis Tihons jau pa ceļam visu attēlojis. Incidents, var teikt, Aivazovska otas cienīgs . . . Viss jau tuvojās beigām, laiks bija ķerties pie cepurēm, un te nu pieceļas viens — it kā nemaz nebūtu pārāk ieskurbis — un saka: «Bet tagad, saka, iedzersim uz to, lai mums turpmāk sacenšanās būtu tīra. Lai mēs benzīna tvertnes cits citam neskrūvētu iekšā. Lai nesviestu bankā iezīmētas kārtis.» Es vēl priecājos: sak, redz, kas par runām! Sak, kapitālisms jau lien laukā no apziņas. Un te nu otrs brigadieris pietrūkstas kājās un kliedz: «Uz kuru las zīmējas?» — «Uz tevi! Tu taču benzīnu pērc.» — «Es pērku benzīnu?» — «Tu pērc.» — «Atkārto vēlreiz, nu!» — «Un atkārtošu: pērc.» — «Ak tā, iznāk, ka es esmu blēdis!» — Un — žvauks — pa mūli . . . «Ak tu riebeklis, biedriskās vakariņās kā krogā!» Žvauks, žvauks . . . Bet pārējie — jūs zināt viņu paradumu: netraucēt, lai izkaujas līdz galam. Es skatos, rokās jau dakšiņas. Labi, ka man pa ķērienam gadījās neiesākta šampanieša pudele. Es izrāvu korķi un laidu viņiem sejā kā no ugunsdzēsēju šļūtenes. Nu, līdzēja, nobremzēja . . . Bet kāda tam nozīme? Vāzi sasita? Sasita. Skandāls bija? Bija. Mūļus viens otram nozilināja? No-zilināja . .. Un mēs atkal esam nevis sarkankarogotā bāze, bet kapitālisma dzimumzīme.

Kapanadze vēroja uztraukto vīru un, ne visai uzmanīgi klausīdamies viņa stāstā, domāja: «Lūk, vēl nesen pats vēlies pa dzīves ceļiem kā jautrais, viltīgais plāce-nītis pasakā, bet lagad sēd un uztraucas par notikumu, lai gan pēc būtības nemaz nav vainīgs.» Reiz, kad ūsainais mehāniķis, tikko izvēlēts par partijas grupas organizatoru, bija atnācis pie Kapanadzes aprunāties par bāzes pārziņa praktizētajām dīvainajām kolektīva audzināšanas metodēm, Kapanadze viņam bija ieteicis izlasīt «Pedagoģisko poēmu». Ieteicis viņš bija puspajokam. Un, lūk, rezultāts: paša pārziņa pārveidošanās. Acīm redzot, mainās cilvēks.

Pabeidzis savu bēdīgo stāstu, Petrovičs nopūtās:

— Domāju, ka par visu šo notikumu es, kā jau komunistiskās partijas biedra kandidāts, esmu pelnījis rājienu. Tikai, Lado Iļjič, neizslēdziet. Manējā šodien man tā arī pateica: «Ja izslēgs — aiziešu. Kāda man vajadzība dzīvot ar tādu mēslu!» Viņa man ar puspagrie-zienu pati sevi uzvelk — aizies un pat neatcerēsies.

Biezās lūpas apaļajā Petroviča sejā šķiebās, izvalbītās acis bija nemiera pilnas. Un Lado Iļjičam vajadzēja nevis rāt nogrēkojušos komunistu, bet mierināt. Atsveicinādamies viņš sacīja:

— Sveicini dzīvesbiedri. Saki, draugs: viss labais

krasts sajūt, ka viņas trūkst.

Petrovičs atplauka.

— Paldies . .. Tikai viņa jau turpat labajā krastā ir palikusi. Vizinās celtnī, kurš būvbedrē piegādā betonu. Jūs nezināt?

— Celtņa vadītāja? — Kapanadze brīnījās. Viņš labi atcerējās šo spilgti izkrāsoto strupdeguni, viņas blāvi melnīgsnējo seju, pilnīgās lūpas, brūno acu izaicinošo smaidu, oranžkrāsas matus. Viņš atcerējās, kādu traci tā vienreiz sacēla viņa kabinetā dzīvokļa dēļ. Viņas griezīgā balss spiedās visās spraugās: «Gurķi mucā jūtas brīvāk. Starp tiem vismaz sālījums. Ko lai mēs darām, vai lai gurķus apskaužam, vai? Un tāda esot komunisma celtne!» Viegli varēja iedomāties, kāda viņa ir kluba deju vakarā vai pie galdiņa kādā kafejnīcā, bet celtņa būdā, šai mazajā, aizstiklotajā ligzdiņā, kas augstu pacelta pār celtniecības haosu, viņu nepavisam nevarēja iedomāties. — Celtņa vadītāja — tā taču ir ļoti sarežģīta kvalifikācija!

— Jūs, Lado Iļjič, viņu nepazīstat, viņa visu spēj. Apdāvināta šausmīgi, ja gribēs — izdarīs. Viņiem tur desmitnieks no bocmaņiem, pirmās šķiras meistars uz neķītru lamāšanos: lamājies tā, ka pat logi visapkārt kļuvuši nespodri. Un ko viņa? Pielaidusi tam klāt celtni, uzkarinājusi virs galvas tvertni ar divām tonnām betona un kliedz no augšas: «Ja lamāsies dāmu klātbūtnē, visu tev uz galvas uzlaidīšu!» Zēni pēc tam nav viņam mieru likuši. Un ko jūs domājat? Apklusis. Ar žestiem tagad izskaidrojas, bet muti vērt vaļā baidās.—

Petroviča balsi, stāstot par to, izskanēja ir īgnums, ir sajūsma.

— Labi, draugs, paziņo savai virspavēlniecībai, ka tavu biedra karti mēs pagaidām netaisāmies atņemt. Mans dēls Griša no bērnudārza tādu skaitāmo pantiņu atnesis: pirmo reizi piedots tiek, otroreiz lai vērā liek. Skaidrs? Lai notiek, kā tie tavi inteliģenti izsakās, «abi-Iitēsim» tevi un karogu pagaidām jums atstāsim. Bet lai nu vairāk . ..

— Lado Iļjič, es viņiem tā piegriezīšu skrūves! ...

Pēc veca jūrnieku paraduma partijas organizators

piecēlās, it kā taisīdamies dot pavēli, arī Petrovičs tūdaļ pietrūkās kājās un pat nolaida rokas gar sāniem.

— Lai šis būtu pēdējais ārkārtīgais notikums, lai te vairs nekad nebūtu kapitālisma atraugu.

— Būs dar . . .

Kāpjot lielā pašizkrāvēja augstajā kabīnē, Kapanadze nešaubījās, ka šis izmanīgais cilvēks darīs visu, kas iespējams, pat vēl vairāk, nekā iespējams, lai atgūtu bāzes godu. Kapanadzem kādreiz bija paticis vērot, kā vienkāršie, dažkārt pavisam neaptēstie jauniesauktie puiši pārvēršas par disciplinētiem, noslīpētiem matrožiem. Taigas jaunceltnē, kurā no visām malām saplūda tik daudz ļaužu, šis process norisinājās strauji, sarežģīti, izcēlās ar savu lielo daudzveidību .. . Vecajam viegli: viņam šī jaunceltne — viena biogrāfijas lappuse. Raibā vide viņam radniecīga, viņš tanī jūtas kā zivs ūdenī. Kapanadzem pat likās, ka Vecajam patīk «vienādot» visas šīs kliedzošās pretrunas — biogrāfijas, raksturus, likteņus. Viņam patīk veidot celtniekus no negatava, nepadevīga materiāla. Bet Kapanadzem pēc flotes ar tās stingri noteikto sadzīvi — ai, cik grūti! . ..

Taču ar šodienu partijas organizators bija apmierināts. Kratīdamies uz cietā sēdekļa pašizkrāvēja kabīnē, viņš domāja: «Cik cilvēku, tik uzdevumu! Un neviens nav līdzīgs otram. Un visi šie uzdevumi tev, Lado, jā-atrisina.» Viens no visgrūtākajiem bija Djuževs. Viņa rīcība. Patlaban tika vesta vispārēja cīņa pret dzeršanu. Šis sīkais feļetons, šī jauno inženieru dusmu pilnā vēstule . . . Jurijs Pšeņičnijs, kas bija to atnesis uz partijas komiteju, drebēja aiz sašutuma. Un viņa sašutums bija pilnīgi vietā. Bet no otras puses, ’ sakropļotais mūžs, cilvēka pēdējā iespēja atgūt agrāko vietu dzīvē. Djuževs pelnījis bargu partijas sodu. Taču jebkurš sods var to no jauna un jau galīgi notriekt no kājām. Nepievērst uzmanību? Nostāties pret sabiedrību? Ignorēt preses signālu? Atsegt flangu visu savu pretinieku ugunij?

Šobrīd Kapanadze nīstin ienīda visus vieglā tipa kinofilmu partijas darbiniekus, šos gaišos ļaudis, kuri, visu iepriekš zinādami, drošiem soļiem iznāk uz ekrāna filmas pēdējā daļā tāpēc, lai uzvestu nomaldījušos uz ceļa, lai samierinātu laulātos draugus, kas grib šķirties, vai izrautu racionalizatoru priekšlikumu no birokrātu ķetnām . . .

Atgriezies partijas komitejā, Kapanadze arī uzrakstīja to pašu telegrammu, kuru kopā ar pārējām Djuževam nodeva dežurējošais administrators viesnīcā «Maskava*.

5

Bija svētdiena, bet Vaļa pamodās jau pirms gaismas. Slēpes, kas bija pieslietas pie gultas galvgaļa un jau vakarā ieziestas, izplatīja patīkamu deguta smaržu. Vaļu atmodināja tieši šī smarža, kas atgādināja Maskavu, skolasbiedrus, izbraucienus uz Sudraba silu, kuru dēvēja par «Sudrabeni», atgādināja visu sirdij tuvo pasauli, no kuras meitene bija šķīrusies, šī smarža atmodināja un vairs neļāva aizmigt. Nu, protams, šonakt pie krāsns dežurē slinkā Vika. Vakarā Makaroničs viņas vietā atnesa malku, bet telts bija ļoti auksta. Pati dežu rante gulēja, uzsegusi sev virsū visu, kas vien viņai bija sedzams. Elpa izplūda no mutes virmojošu garaiņu veidā.

Vaļa izlēca no gultas un sakārtoja segu savai kaimiņienei Dinai Vasiļjevnai. Lai sasildītos, viņa izdarīja dažus vingrinājumus. Ar basām kājām pieskrēja pie krāsns, ātri to aizkurināja un, atgriezusies zem segas, mīļi noglaudīja slēpju apakšu, kas bija tā ieziesta, ka laistījās vien. Šīs slēpes un īsās vilnas zeķes viņai uz Jaungadu atsūtīja tēvs, jo bija pārliecināts, ka bez slē pēm ziemā Sibīrijā nevar ne soli paspert. Dāvana bija vietā. Kad Vaļai tagad gadījās brīvs vakars, viņa slēpoja taigā ap Zaļo pilsētiņu, un uz viņas iebrauktās sliedes pārmaiņus parādījās gan Igors Kapustins, gan Jurijs Pšeņičnijs.

Viņi bija norunājuši šodien trijatā veikt tālu izbraucienu uz Jaunkrjaževu pie Dzidrupes, ciemā pie Vasī-lisas. Un vakarā ieziestās slēpes tagad neļāva meitenei gulēt. Maskavas dzīvoklis, kas vienmēr pilns mūzikas, enerģiskā māte, domās nogrimušais tēvs, dvīņu brāļi, kas līdz smieklīgumam līdzīgi viens otram. «Nu, ko viņi šodien neliek man miera? Vai tad mana dzīve nav interesanta? Lūk, godājamā Vika no ādas lien laukā aiz skaudības: tāda karjera ... To, protams, tikai Vika var apskaust. Lai padomā viens cilvēks, tad esot gan amats — sargāt Vecā pirtspriekšu! Lūk, Jurijs Pšeņičnijs. Puisim divdesmit četri gadi, bet viņš jau Petīna labā roka. Vai arī Igors. Cik viņš daudz panācis lai pašā laikā: buldozerists, mērnieku desmitnieks un tagad — celtniecības komjaunatnes organizators! . . . Un cik jauki viņi abi! Pšeņičnijs, protams, spožāka zvaigzne, viņam ir spārni, bet Igors, tas staigā pa zemes virsu. Visa diena viņam sadalīta pa rūtiņām. Pulksten tikos nulle nulle — darāms šis, pulksten tikos nulle nulle — tas. Toties, būdams tik ļoti aizņemts komjaunatnes darbā, viņš vēl paspēj mācīties, nodarboties ar sportu . . . Nē, viņš, protams, arī jauks. Tikai mazliet garlaicīgs. Ak, ja viņam būtu Pšeņičnija spārni!» Vaļa iesmējās: gluži kā Gogoļa komēdijā — ja nu Ņikanora Ivanoviča lūpas pieliktu pie Ivana Kuzmiča deguna . . . Igors, protams, interesanti pastāstīs par imperiālistu sarežģīto spēli Kongo republikā un kāpēc tik grūti satikt savā starpā Laosas prinčiem; viņš uzķers visinteresantāko vietu kaut kādā svarīgā ziņojumā un gudri to paskaidros. Toties cik brīnišķīgi Pšeņičnijs nesen nolasīja Nazima Ilikmeta dzejoļus! Cik lieliski viņam tie skanēja:

Un ja vēl krūtīs sirds man nedegs,

Un ja vēl krūtīs sirds tev nedegs,

Un ja vēl krūtīs sirds mums nedegs,

Nu, kas tad tumsu izkliedēs?

Un. atgriezusies atkal pie krāsns, kas sakarsdama pamazām piepildīja telti ar siltumu, meitene nodomāja: ja šorīt pirmais atnāks Pšeņičnijs — izbrauciens būs izdevies, ja Igors — bus tā pa vidam.

Viņi atnāca reizē — Pšeņičnijs ar sarmas vizuļiem uz gaišo matu cekula, kas bija izspraucies no adītās cepures apakšas, un Igors, kurš apstājās priekšiņā, lai apskatītu tur izliktās Vaļas slēpes. Meitene nolēma: «Pšeņičnijs tomēr atnācis pirmais,» — un kļuva priecīga.

Un patiešam — diena solīja daudz jauna. Spīdēja saule, zem slēpēm dzirkstīja gurkstošie sērsni. Laiks bija auksts. Bet pēc plānās, stiklam līdzīgās ledus kārtiņas, kas sedza sniegkupenas, pēc tumši zilajām ēnām zem kokiem un pat pēc tā, kā pilnīgi bez vēja vienmērīgi šalca priedes, varēja noskārst, ka pavasaris, kas valsts dienvidos jau sen pilnā spēkā, bailīgi, uz pirkstgaliem ienāk arī šai pirmatnējā taigā.

Viņi norunāja tā: puiši pa kārtai iebrauks sliedi, bet Vaļa pēc kompasa noteiks virzienu. Visi trīs bija ģērbušies vieglos sporta tērpos, bet slēpoja ātri, un sals, kas sākumā knaibīja vaigus un zodu, drīz vien atkāpās. Slēpotājiem kļuva karsti. Uz Vaļas matu sprogām, kas bija izslīdējušas no beretes apakšas, uz kuplajām uzacīm un briļļu lociņiem nogulās sarmas kristāliņi. Vaļa virzījās uz priekšu parastā slēpotāju solī, taču pašai likās, ka lido. Meitenei šķita: nekad vēl mūžā viņai nav bijusi tik laba oma. Taiga, kas līdz šim viņu bija baidījusi ar savu skarbumu, šodien spožā saules gaismā atklāja visu apslēpto burvīgumu. Bet tur, priekšā, satikšanās ar Va-sīlisu, varbūt medības vai makšķerēšana āliņģos. Un katrā ziņā draudzenes apsolītie īstie Sibīrijas pelmeņi.

Viss, itin viss. kā pēc iepriekšējas norunas, sagādāja meitenei prieku. Ne no šā, ne tā kokiem nolidoja sniega sedzenes, atstādamas gaisā mirdzošu svītru. Kuplajos egļu zaros, kur zeltojās čiekuri, rosījās pelēkas, graciozas vāverītes. Saules pusē no zariem stiepās posmainas lāstekas. Tās daudzkrāsaini dzirkstīja. Balts zaķis, kurš, kā likās, izlēca tieši no kupenas, notupās uz pakaļkājām, brītiņu tā pastāvēja un nesteigdamies aizcilpoja prom, dodams ceļu slēpotājiem.

— Eh, ja bijusi bise, es to noliktu ar vienu šāvienu! — Pšeņičnijs iesaucās un nebalsī iebrēcās: — Ķer, ķer ciet!

— Tā ir zaķu māte ... Tās šaut tagad nedrīkst, — Igors prātīgi pamācīja un sāka stāstīt, ka marta zaķēni nākot pasaulē gluži sprigani un katram kuņģītī esot tauku piciņa. Māte, laizdama viņus pasaulē, dodot ceļā līdzi sausa uztura devu un tūlīt pametot, lai uz viņu pēdām neuzlaistu plēsoņas. Katra cita zaķu māte, kas mazajiem gadoties ceļā, apstājoties un tos pazīdot.

«Stāsta tā, it kā Brēmu lasītu,» Vaļa nodomāja. «Mīļais, labais, viņš visu zina. Bet kāpēc viņš tāds pārāk godprātīgs?» Un, atkal ieraudzījusi aiz kupenas aizslēpušos zaķeni, arī viņa iekliedzās:

— Ķer, ķer ciet!

Bet, kad zaķu māte par atbildi tikai skeptiski pasku-rināja ausis, meitene nosmējās tā, ka pēc tam vajadzēja noņemt brilles un izslaucīt acis. «Ai, cik jauki! Apbrīnojami skaista šī Sibīrijas daba! Un cik lieliski, ka es, vienkārša Maskavas meitene, kas uzaugusi kaut kādā Līkā ieliņā, tagad esmu to vidū, kas pirmie ieradušies šeit, lai aizdegtu elektriskās ugunis! . . .»

— Uh, cik daudzi suņi te skrējuši. Laikam lapsai pakaļ dzinušies, — Pšeņičnijs iesaucās, apstādamies un ar nūju norādīdams uz daudzajām pēdām, kas nāca no mežmalas.

— Tie ir vilki, — sacīja Igors, noliekdamies un pētīdams pēdas, kas nozuda jaunaudzē.

— Ta jau gan, vilki, — Pšeņičnijs iesmējās, — kur tas redzēts, ka vilki staigātu barā? Tipiska suņu dzīšanās. Es reiz kopā ar kādu lielu vīru biju lapsu medībās Zavidovas rezervātā. Lūk, šitā pat suņi lapsu dzina. Šausmīgi interesanti. Ne velti klasiķi labprāt aprakstījuši medības ar suņiem.

— Nē, tie ir vilki, — Igors ietiepīgi atkārtoja. — Pavasarī tie pulcējas baros. Es neesmu bijis medībās un vilkus esmu redzējis vienīgi zooparkā, bet par to tik daudz raksta grāmatās.

— Grāmatās, — Vaļa iesmējās. — Tu par daudz lasi. — Un iekliegusies: — Zēni, mēģiniet panākt! — viņa pilnā sparā drāzās pa slīpo nogāzi lejup, apiedama krūmus ar līkumu un pagriezienos nozuzdama dzirkstošu sniega pārslu baltajā dūmakā.

Ap pusdienas laiku noguruši un izsalkuši viņi uznāca uz iebraukta ceļa. Riepu un kāpurķēžu sliedes viņus drīz vien noveda pie liela ciema, kas atklājās acu priekšā uzkalnā pie pašas upes. Tas bija dīvains, jaunajiem ļaudīm vēl neredzēts sādžas un pilsētas hibrīds. Mājiņas sastājušās vienādās rindās gar plato ielu. Tās izskatījās pēc saliekamajām somu mājiņām, kuras pēc kara saradās pulkiem vien piepilsētu ciematos. Ap līdzeno, kā ar lineālu apvilkto laukumu rindojās sabiedriskās ēkas, un uz tā pacēlās ar nobālējušu sarkanu drānu apvilkta koka tribīne. Ciems atradās kailā vielā. Pēc pārbagātajām taigas krāsām tas šķita pelēcīgs, il kā jau novecojis.

— Bet Vasīlisa to iztēloja ... — Vaļa vīlusies ierunājās. — «Maskavas projekts», «Mājas kā izstādē».

— Viņa vispār ir liela fantazētāja, tā mūsu Vasīlisa Daiļā, — Pšeņičnijs iesmējās. — Apgalvo, ka viņas vectēvs nesen četrdesmito lāci nošāvis, bet vecvectēvs — pussimtu un it kā arī pati gājusi lāču medībās. Tā jau vilku no meža var izmelot. Es negāju strīdēties: skaista, pagāniete. Bet savā prātā gan nodomāju, sak, kam tu, mīļā, gribi iestāstīt, Maskavā muļķi ir deficīta prece . . .

— Kam viņai jāmelo? Te gan zvēru, gan putnu ir tik daudz kā nekur citur, — Igors ar interesi vēroja Jaunkrjaževu.

— Vai to arī grāmatā izlasīji? Vai avīzē: Sibīrija — milzīgu iespējamību zeme.

— Kāpēc gan lai neticētu cilvēkam, kurš tevi ne reizes nav piemānījis? Un tad viens mūsu komjaunietis, kas bija gājis līdzi viņu grupā, stāstīja: veselu nedēļu ēduši lāča gaļu — Ilmārs Sirmais lielu lāču māti nokniebis pie pašām teltīm . . . Jā, viņi visi jūsmo par šo Vasīlisu.

— Skaists sievišķis, nav vārdam vietas.

— Kāda daļa tur .skaistumam? Viņi saka: gan pa purvu, gan pa klajumiem spēcīgi puiši netiekot viņai līdzi. Viņi taisās rakstīt par Vasīlisu «Komsomoļskaja pravdā».

— Ieķērušies. Ir jau, kāmī ieķerties . ..

Ciemā sākās neveiksmes. Priekšsēdētāja māju viņi atrada viegli. Tā bija lielāka par citām un vērsās pret ielu ar diviem lievenīšiem. Bet izrādījās: Vasīlisas nav. Padzīvojusi sieviete melnā tērpā pastāstīja, ka Inoken-tijs ar dēlu aizbraukuši uz bišu dravu pie slimā vectēva, bet Vasīlisa izsaukta uz Divnojarsku kādās steidzamās darīšanās. Viņa tomēr pateikusi, ka atbrauks draugi.

Sieviete ieveda viesus virtuvē, parastā pilsētas virtuvē, nosēdināja pie galda, atnesa krūzi tumīga, brūna, krievu krāsnī stipri karsēta piena ar sausu apcepušu plēvīti, cieti novārītas olas, nogrieza riecienus no tikko iesākta kukuļa, uzlika uz galda šķīvi ar medu, otru šķīvi ar ciedru riekstiem un, pārlaidusi pār visu to acis, izgāja ārā, atstājusi slēpotājus vienus. Skubināt jau gan tos nevajadzēja. Viss tika notiesāts ar apetīti.

Tikai uz šo aši sarīkoto pusdienu beigām sieviete atkal atgriezās. Viņa klusēdama nostājās pie loga un skatījās ārā. Tad pavērās pret viesiem. Viņas noslēgtā seja pauda nemieru:

— Jums labāk vajadzētu nogaidīt. Sals pieņēmies, bet drēbītes jums vēja izoderētas. Nepagūsiet tikt galā, sāksies putenis.

Visi Iris jaunieši sāka smieties. Ko viņiem padarīs sals, ja vēl tagad siltās sporta jakas mitras no sviedriem !

— Mēs, tantiņ, uzņemsim tādu tempiņu, ka taigai kļūs karsti.

— Nu, jūs paši labāk zināt, — sieviete mierīgā garā atbildēja. Tad viņa atnesa un pasniedza Vaļai biezus dūraiņus cimdus ar sarkaniem rakstiem. — Tavējos jau nu vienīgi dancot var. Velc rokā, tikai neaizmirsti atdot mūsu Vasīlisai. Viņa, atpakaļ nākot, droši vien pie tevis iegriezīsies.

— Paldies. — Meitene noprata, ka tā pati ir noslēpumainā Glafira, kas sargā partizāņu kapu, par kuru kādreiz viņas klātbūtnē Vecais bija runājis ar Nadtočijevu. — Jūs esat taigas iemītniece, nu, paskaidrojiet mums: mēs pa ceļam redzējām daudz suņu pēdu. Kas te medī?

— Vilciņi siro. Tiem tagad auru laiks, tie izsalkuši, nikni. Es jau jums saku, labāk pagaidiet. . . Vakarā no mums cisternu piena uz Divnojarsku vedīs, arī jūs pavestu . . .

Bet draugi, iedomājušies, ko teiks Zaļās pilsētiņas zobgaļi, ja viņi aizbrauks mājās ar piena vedēju, atteicās un devās atceļā. Tiešām — tagad, kad saule sāka slīdēt uz leju no zemā debess juma, sals manāmi piemānās. No labās puses pūta brāzmains vējš. Viņu slēpju sliedi, kas skaidri bija iezīmējusies sniegā, sniegputenis jau vietām bija aizvilcis ciet. Bet jaunie ļaudis atpūtusies devās uz priekšu sparīgi, cerēdami vēl ar gaismu nonākt Divnojarskā.

Viņi jau bija nogājuši trešo daļu ceļa, kad notika nelaime. Laižoties no kalna lejā, Vaļa apmeta līkumu ap krūmu un tieši sev priekšā ieraudzīja celmu, kas rēgojās ārā no sniega. Inerce trieca viņu pret šo celmu; nogriezties bija par vēlu. un, lai nesasistos, meitene pēdējā mirklī mēģināja atbrīvoties no slēpēm. Viņa nogāzās sniegā, pārmeta kūleni un iegrima kupenā. Tūdaļ pie-trūkusies kājās, viņa nopriecājās: vesela, nekas nav dragāts, pat nav pārāk sasitusies. Tikai brilles kaut kur nozudušas, viss apkārt kļuvis tāds kā pelēks, izplūdis. Pšcņičnijs gan tās drīz atrada. Noslaucījis brilles un sasildījis aiz savas jakas» apkakles, viņš uzsprauda tās uz īpašnieces strupā deguna. Puiši meitenei nopurināja sniegu un pasildīja saujās viņas rokas, kamēr tās kļuva karstas. Viņi jau sāka posties ceļā, un te nu noskaidrojās, ka viena slēpe, tā, kas trāpījusi starp saknēm, pārlūzusi uz pusēm.

— Tēva dāvana, — Vaļa bēdīgi pateica, apskatījusi salauztās slēpes galus, kurus Igors turēja rokās.

— Nebēdājies, nopirksim vēl labākas, — Pšcņičnijs mierināja. — Es redzēju pie mums Kultūras preču veikalā igauņu slēpes, lieliskas.

Igors joprojām norūpējies pētīja salauzto slēpi. Un Vaļa pēkšņi saprata, ka viņi atrodas taigā, ka no Kultūras preču veikala un no jebkuras apdzīvotas vietas viņus šķir sniegotas tāles, ka sals pieņemas un vējš kļūst stiprāks. Un tūdaļ atmiņā atausa pēdas sniegā. Visi trīs sajuta, kā viņi nosaluši, kā riežas plecos jakas, kas jau sākušas sasalt, kā rokas sastingušas un lāgā neklausa.

— Lai būtu kā būdams, jāsāk kustēties, — Pšeņič-nijs skubināja.

— Bet es?... — žēli ierunājās Vaļa, rādīdama salauzto slēpi.

Nu tikai kļuva skaidrs stāvokļa traģisms. Kādam bija jāpaliek mežā, kamēr divi pārējie aizies pēc slēpēm vai pēc palīdzības.

— Un kā tad es? — Vaļa atkārtoja, un divas lielas asaras izslīdēja no briļļu apakšas.

Slēpe pārlauzta pašā vidū. Mēģināt salabot veltīgi. Lai gan sals svilināja vaigus, jaunie ļaudis juta, ka kļūst bfili. Vaļa, kura savā divdesmit astotajā teltī bija izdaudzināta par savaldīšanās paraugu, sāka raudāt.

— Draugi, ejiet . . . Ejiet atpakaļ ... — viņa caur šņukstiem runāja. — Es neko, es te pasēdēšu, sakurināšu ugunskuru, lielu ugunskuru. Ejiet. — Viņa pateica šos vārdus, bet balsi izskanēja: «Nepametiet mani, neatstājiet vienu!» — Es pati esmu vainīga, bet jūs ejiet tūlīt, kamēr nav vēls. Nu, ko jūs gaidāt? — purpināja lūpas, bet acis, seja, viss viņas mazais, sakņupušais augumiņš vienkārši kliedza: «Nepametiet mani mežā, es neizturēšu, es nomiršu aiz bailēm!»

Jaunie ļaudis raudzījās viens uz otru.

— Viņai jādod slēpes, — Igors sacīja. — Vilksim lozes, kuram jādod. Jā?

— Muļķības. Tā nav izeja! — Pšeņičnijs iesaucās. — Atdot slēpes — muļķības . . . Darīsim tā. Tu paliec ar viņu te. Jūs sakurināsiet ugunskuru, sasildīsieties. Bet es kaut kā aizskriešu līdz ciemam, atnesīšu slēpes. Es slēpoju labāk par jums. Neuztraucieties, nepaies ne stunda . . .

Vaļa raudāja. Jaunie ļaudis raudzījās viens uz otru.

— ...Tad tu, Igor, paliksi te ar viņu? Ar mieru? Jūs būsiet divatā, es viens pats, bet nekas, es nebaidos ... Norunāts, draugi?

Nenogaidījis atbildi, Pšeņičnijs spēcīgi atgrūdās ar nūjām un sāka skriet platiem krievu soļiem. Igors nikni vēroja, kā priežu jaunaudzē pavīd un beidzot nozūd Pšeņičnija košais svīteris. .

«Ugunskurs? Pat sērkociņus viņš paņēma līdzi . .. Gaidīt — tas nozīmē nosalt pēc stundas, pēc divām, pēc piecām, bet nosalt,» Igora galvā pavīdēja doma. — Stulbenis esmu, devos taigā un nepaņēmu līdzi sērkociņus . . . Nē, jātiek laukā katrā ziņā, iekams vēl šeit, uz šī kalniņa ...» Viņš aizdzina no sevis ainu, kas tēlojās acu priekšā. «...Un nav jāiet atpakaļ uz ciemu: lidz turienei bez slēpēm nevar nokļūt . . . Jātiek uz ceļa ... Te kaut kur uz dienvidiem jābūt ceļam, pa kuru kolhozs ved pienu uz Divnojarsku.»

To nolēmis, Igors ātri atsprādzēja slēpes, bet Vaļa, sapratusi, ko viņš grib darīt, sāka nikni purināt galvu.

Protestēdama viņa kapās atpakaļ un tikko neiegāzās sniegā.

— Igor, mīļais, nekad ... Es pali salauzu, un es negribu . ..

— Nerunāt! — Igors skarbi uzsauca. Bez kādām ceremonijām viņš ielika Vaļas kāju slēpju saitēs un aizsprādzēja.

— Nē taču! — vēl spītīgāk iekliedzās meitene, skatīdamās uz viņu ar bailēm un ar pateicību.

— Vai tu gribi, lai pēc stundas te sēdētu divi ledus manekeni? Vai to tu gribi? — viņš nikni uzkliedza. — Mājās varēsi izbrēkties, bet tagad slēpo. Dzirdi?

Ar negaidītu padevību meitene, nostājusies uz slēpēm, devās norādītajā virzienā. Igors gāja viņai pa pēdām. Tā viņi turpināja ceļu: viņa iemina slēpju sliedi, no-stampāja sniegu, viņš — pa pēdām, ar mokām vilkdams kājas ārā no kupenas. Atklātās vietās, kur sērsnus vairāk aizķēris sals, viņi soļoja ātrāk, gandrīz skriešus. Bet. tiklīdz klajumiņč beidzās, viņus atkal pārņēma mocošu murgu sajūta, kad šķiet: kaut kas šausmīgs dzenas pakaļ, panāk tevi, tu gribi bēgt, bet kājas — kā magnēta pievilktas, nekādi nav atraujamas no zemes. Ledainais vējš kļuva arvien stiprāks, bet no Igora sejas plūda sviedri, abiem jakas kūpēja kā āliņģis aukstā dienā. Kādā vietā Vaļa apņēmīgi apstājās un atsprādzēja slēpju saites. Spēkus zaudējušais Igors nestrīdējās. Viņi apmainījās. īsajā brītiņā, kas bija nepieciešams, lai apmainītos, sals atkal ķērās pie viņu mitrajām drēbēm, tās kļuva stīvas.

Viņi virzījās uz priekšu vēl gausāk. Tad Vaļa noslīga tieši sniegā un aizvēra acis. Asaras slīdēja no briļļu apakšas, krita uz šalles un tūdaļ pārvērtās baltās ledus lodītēs.

— Cauri. Es tālāk neiešu. Vai nu te, vai kādu kilometru tālāk no šejienes, kāda starpība? — viņa tikko dzirdami sacīja. — Atstāj mani, Igor, es tevi lūdzu. — Un viņa sāka skaļi raudāt.

Viņu drānas vējā acumirklī sastinga.

— Piecelties! Tūlīt piecelties! — Igors nikni uzkliedza.— Piecelties! Velns tevi parāvis, tādu skuķi! — viņš pateica tādā balsī, kādā deva komandu kursa audzinātājs viņu Suvorova skolā. — Piesprādzē slēpes! Ātri!

Kā pusnomodā meitene padevās, taču pirksti vairs neklausīja, viņa nevarēja aizsprādzēt slēpju saites. Igors tās aizsprādzēja, tad paķēra sauju sniega, saberzēja meitenei rokas, iepūta dvašu rakstainajos cimdos un uzvilka tos viņai rokā. Tas, ka ceļabiedre bija kļuvusi tik bezspēcīga, kā nedzīva, izraisīja Igorā niknu enerģiju.

— Uz priekšu, nu! . . . Kustini taču kājas! ....

Un jaunieši gāja. Mežs drīz beidzās, un viņu acu priekšā atklājās nora, kuru sērsni, sārtodamies noejošās saules staros, sedza kā ar dzirkstošu laku. Te, klajā vietā, cilvēks varēja noturēties uz sērsniem. Tāpēc Igors sāka skriet tā, ka Vaļai vajadzēja lietot nūjas. Tagad meitene pilnīgi padevās ceļabiedra gribai. Un tad viņpus noras krēslojošā vakara zilgmē viņi ieraudzīja telegrāfa stabus, kuru galus dziestošais saulriets vēl krāsoja sārti zeltainā krāsā ... Saņēmusi pēdējos spēkus, Vaļa devās uz tiem, pēc tam, tikusi ārā no sniega uz iebraukta ceļa, viņa nometa slēpes. Igors iesprauda tās ceļmalas kupenā. Un viņi abi sāka skriet, saķērušies rokās . . . Jau niešus uzņēma kolhoza «Sarkanais arājs» kravas mašīna, kas atgriezās no Divnojarskas. Šoferis, jauns puisis Vaņšas Sediha vecumā un, kā noskaidrojās, pat viņa skolasbiedrs, iebīdīja abus cietušos kabīnē un, ieslēdzis apsildīšanas ierīci, piedeva gāzi. Pēc desmit minūtēm mašīna nobremzēja pie viena no priekšsēdētāja mājas lievenīšiem. Jau pazīstamā sieviete melnajā tērpā parādījās durvīs un apgaismoja viņu nosalušās sejas ar la-termles gaišo staru.

— Ak kungs Jēzus Kristus! Es tak jums sacīju ... — viņa tik vien pateica, uzreiz visu sapratusi.

Bet viņa nevaimanāja, neko nejautāja. Pat nebrīnījās, klusēdama ielaida viņus priekšnamā.

— Bet trešais?

— Kā, vai tad viņš nav ieradies? — Vaļa ar Igoru abi reizē iekliedzās.

Un atkal, bez jautāšanas visu sapratusi, sieviete paķēra lakalu un, piebīdījusi viesus pie siltas krāsns, izskrēja ārā. Tālāk viss norisinājās it kā pats no sevis. Ienāca garš, kalsens, rudmatains jauneklis ar karavīra stāju. Viņš skopi apjautājās, kas noticis. Pa to laiku pie lieveņa jau klaigāja ļaudis, klaudzēja slēpes, čirkstēja sniegs. Drīz vien tā pati kravas mašīna, tagad jau pilna cilvēku ar slēpēm, ar «sikspārņa» laternām, drāzās pa ceļu, ar prožektoru ugunīm pašķirdama sniegputeņa baltās putas. Vēlāk Vaļa to visu atcerējās kā piedzīvojumu filmas fragmentus. Viņa sēd kabīnē blakus rudmatainam puisim, un tas lēnā garā, it kā cilvēki taigā pazustu ik dienas, taujā par visu sīki jo sīki. Aiz stikla virpuļo sniegputenis, un no prāta neiziet kopš bērnības atmiņā palikusī vārsma: «Brāžas mākoņi un vijas, mēness kļuvis neredzams ...»

— Vai sērkociņi viņam bija?

— Droši vien. Viņš smēķē.

— Ugunskuru sakurt prot?

— Nezinu. Bet viņš droši vien visu prot.

Trokšņaina izkāpšana no mašīnas, satrauktas balsis,

slēpju klaboņa, suņu rejas. Mūķenei līdzīgā sieviete bisi plecos, ar kažokādu apsistām, platām slēpēm kā vīrietis soļo pa sērsniem . . . Laternas uguntiņa maldās starp krūmiem. Kliedzieni: «U-hū, uhū!»... Skumīgas, smeldzošas vilku gaudas . . . Nikni rej suņi, brāzdamies kaut kur miglā, ar sabozušos spalvu, atņirgtiem zobiem .. . Mēness šķēpele pie debesīm . . . Melni koki pēkšņi iznirst no sniegputeņa mākoņa . . . Un pēc ilgāka laika iztālēm atskan kāda gavilējošais sauciens:

— Uhu-hū, šurpu! . . .

Slēpes, pazīstamās slēpes ar sarkano svītriņu pa vidu. Tās iemīdītas sniegā zem nelielas egles. Ļoti daudz zvēru pēdu. Laternas uguntiņa traucas augšup pa koka stumbru, un tur zaros čokurā sarāvies stāvs raibā svīterī.

— E-hci, vai tu dzīvs?

Klusums. Cauri sniega čaukstoņai dzirdama zobu klaboņa.

— Jurša, Vaņša, kāpiet kokā! — rudmatis izrīko. Taču kāpj pats, ķerdamies pie zariem un pievilkdamies uz rokām.

Birst sauss sniegs. Balss no augšas:

— Vai tu re, piesējies ar siksnu. Īlei jūs, tur apakšā, es pārgriezīšu siksnu, gadījumā ja krīt, turiet.

— Turam.

— Saņemiet . ..

Vaļa sastingst. Cilvēku, viņas draugu, laiž lejā kā kādu lietu. Viņš ir dzīvs, taču nevar pakustināt ne rokas. ne kājas, nevar pateikt ne vārda. Viņš tikai klabina zobus.

— Spirtu, biedri, kam ir spirts?

Izrādās, ka spirta nav.

— Kas jaunāks, lai novelk kažoku: līdz mājām tāpat var aizskriet! — rudmatis norīko.

Kāds puisis novelk puskažociņu.

To uzstumj Pšeņičnijam. Sieviete melnajā tērpā noņem lakatu un ietin tanī viņa kājas. Pšeņičnijs pārvēršas lupatu vīstoklī. Līdz ceļam viņu aiznes uz rokām. Mašīnā Vaļa atkal sēd blakus rudmatim. Viņai atgriezušās runas spējas.

— Ai, kāds jums liels paldies! Piedodiet, kā jūs sauc?

— Toļša, tas ir, vietējie mani dēvē par Toļšu . .. Anatolijs Subotins.

— Vasilisas līgavainis?

Subotins pasmaida un pats jautā:

— Vai tad jūs viņu pazīstat?

— Kā tad! Mēs jau tieši pie viņas nācām ciemā, tikai nesastapām mājās . ..

— Vasīlisa aizgāja ar ģeoloģisko pētījumu grupu . .. Vai tad neesat dzirdējuši? Aizgāja. Viņi tur atraduši kaut ko tādu, ka pat neļāva gaidīt līdz vasarai . . . Maskava ieinteresējusies, skubina. — Brīdi viņi klusēja. Subotins par kaut ko domāja. — Viņiem mājās bēdas: vectēvs Savatejs ļoti slims. Izdziest, bet viņa mīļotā mazmeita nav klāt. . . Hei, Sergej, ved tieši pie slimnīcas.

— Pie poliklīnikas?

— Nu, pie poliklīnikas, ja tā gribi.

Un, kamēr aiz kādām durvīm jaunajā slimnīcā, kas vēl nesmaržoja pēc zālēm un dezinfekcijas, bet pēc priežu sveķiem, Pšeņičniju izģērbj un ieceļ vannā, kur peld ledus gabali, gaitenī mūķenei līdzīgā sieviete sirsnīgi met krustus ar diviem pirkstiem, kā to dara vecticībnieki. Pēc tam viņa atskatās uz Vaļu un Igoru, kas domīgi stāv pie durvīm:

— Es jūs brīdināju. Bet ne .. . Taiga jokus nemīl. To iegaumējiet, ja gribat dzīvot mūsu pusē.

Vecais Savalejs tiešam dzistin dzisa.

Viņa stiprais, taigas sala un vēja norūdītais organisms nikni pretojās slimībai. Taču vecais vīrs kļuva manāmi vārgāks, jebkura piepūle viņam jau bija par grūtu. Viņš vēl tāpat cītīgi rosījās pa bišu dravu, apskatīja pārziemojušās bišu saimes, baroja tās un, nez pēc kādām pazīmēm paredzēdams bagātu ienesumu nākamajā vasarā — ievu un liepu ziedu laikā, taisīja rezerves rāmīšus. Viņš sprieda tā: no nāves nenoslēpsies, neaizbēgsi — un centās par to nedomāt.

Bel spēka bija maz. Dažas minūtes pastrādā — un jau krekls slapjš, ceļi ļodzās. Moca klepus, no kura netiek vaļā ne ar kādām Glafiras zālēm. Ārstus, kas atbrauca pie viņa no Jaunkrjaževas kolhoza slimnīcas, viņš pacienāja ar medus miestiņu, parunājās ar tiem par politiku un aizvadīja ar godu. Zāles izbēra samazgu spainī, jo no mediķu acīm jau sen bija nolasījis spriedumu.

It īpaši sarūgtināja tas, ka nevarēja pa īstam strādāt. Sēdēt istabā bez darba un klausīties radio bija vēl grūtāk. Tad, uzvilcis lielu, apdilušu aitādas kažoku, viņš slundām ilgi sēdēja uz paviļas. Kavējās atmiņās. Domāja par dzīvi. Priecājās par apkārtējo dabu. Un, žēlīgais dievs, cik jauka viņam šķita pasaule, pat šī mazā pasaulīte taigas bišu dravas robežās! Lūk, tikai tagad, kad jau noiets grūts ceļa gabals un atlikušas nedaudzas verstis, viņš, kurš izaudzis pie taigas upēm, kopš zēna gadiem iemācījies zvejot zivis, pazīt ikviena meža zvēra ieradumus, viņš, kurš prot atšifrēt jebkuru skaņu, jebkuru troksni mežā, tikai tagad viņš pa īstam iepazinis skaistumu.

Sīs vēlīnās ziemas rītausmas . . . Pelēkā, aukstā migla kļūst arvien gaišāka, sārtāka, sāk gaist, un tad jau neskaidri iezīmējas mežmalas robotā līnija, pēc tam, pirmo saulstaru apmirdzētas, pāri taigai paceļas garo egļu smailās galotnes, un pēkšņi viss sārtojas, sāk dzirkstīt un mežs. atklājas visā savā krāšņumā — rāms, kluss, mīlīgs. Cik tas ir jauki! Bezgala daudzas reizes Savatcja acu priekšā bija aususi ziemas diena, bet viņš, nodevies savām rūpēm, to nemaz nebija manījis, slēpojis pa laigu, ar mednieka aizrautību klausījies, kur čaukstina zvēri, kur svilpo putni, licis attekās no kārklu klūdziņām pīlus murdus vai zvēru taciņās lamatas. Vai arī dravā klausījies vienmērīgā, sīcošā bišu sanoņā. Vai kaut ko ēvelējis, zāģējis, meistarojis. Saules lēktu viņš varbūt kādreiz vērojis tikai kā pulksteni. Bet īstenībā kas tas par skaistumu! .. .

Jā, cik daudzas ziemas dienas ausušas pirms viņa, cik daudzas viņš pieredzējis, un tāpat ausīs dienas, kad vairs nebūs ne viņa, ne bišu dravas, ne arī šī taigas biezokņa. Un visapkārt daudz verstu tālumā visu segs kādas jaunas jūras ūdeņi, un kaut kur, tur augšā, augstāk par to egli, kurā jau no paša rīta rosās vāvere, kaisīdama čaumalas, peldēs kaut kādi spārnoti kuģi, par ku riem viņam stāsta mazdēls Vaņša. Savatejam žēl gan taigas, gan egles, gan vāveres. Tomēr viņam ļoti gribē tos nodzīvot līdz tai dienai, jel reiziti pabraukties šais kuģos, ja puika nav tos izdomājis, redzēt visādas tur elektrostacijas, fabrikas un rūpnīcas, kuras ceļ Fjodors Grigorjevičs Ļitvinovs. Gribētos, bet neizdosies: pietiek, Savatej, pavedienu stiept, laiks jau mezglu siet.

Spārnotie kuģi! Varbūt melo Vaņša? Viņš jau liels iz smējējs, īsts šolaiku cilvēks. Viņam vectēvs droši vien nozīmē tikpat daudz, cik veca obligācija, ar kuru vairs neko nevar ne laimēt, ne iegūt. Bet kāpēc gan lai melo? Viņi abi ar mazdēlu vienreiz taču redzēja to sputņiku: laidās kā zvaigznīte rudens zvaigžņu krišanas laikā, steidzās nez kur un nozuda aiz meža. Pēc tam radio ziņoja, ka šai sputņikā atradusies kucīte un nez kādi ļaudis uz zemes klausījušies, kā tā tur rej un kā tai sirds pukst. Kucīte zvaigznītē! Tas tev nešļūkā vis pa ūdensvirsu kā nez kāds Jēzus Kristus. Lai gan Vaņa apgalvo, ka tagad arī tas iespējams, stāsta, ka jaunceltnes puiši ar slēpēm pa ūdeni staigājot . . . Protams, no ūdens vīnu taisīt vēl nav iemācījušies, bet no zāģu skaidām spirtu tecina, cik uziet. Un ļaudis to spirtu dēvē par «koceni». Eh, tad ir gan šobrīd Cilvēks pacēlies augstu! ... Jā, gribētos vēl padzīvot, pavērot, kas būs tālāk... Un doma, ka dzīve beidzas, izraisa vecajā vīrā skumjas, asaras ieriešas acis, kaklu aizžņaudz dziļš, smags klepus.

— Nu, gana, gana, Savatej! Vakarējo dienu atpakaļ neatgriezīsi un no rītdienas neaizbēgsi! — viņš skaļā balsī sevi mierina.

Kas tur tai mežmalā kūņojas? Laikam zaķis! Nu jā, tas pats ir, šķībacis. Kažociņš ta balts, bet sniegs vēl baltāks. Un kā tie taigas zvēri visu nojauš! Vai tad senāk zaķis tā būtu līdis klāt pa šāvienam? Tas dienas laikā ap bišu dravu būtu metis versti lielu līkumu. Bet tagad — še tev, kā viesos atdzinies.

— Ķer viņu, ķer! — vecītis kliedz.

Ķeksis, kas guļ viņam pie kājām, pietrūkstas un, drebēdams mednieka azartā, dodas uzbrukumā, bet sniegs ir dziļš, sunim kājas iegrimst. Zaķis taisa vairākus straujus lēcienus un nozūd krūmos. Suns atgriezies pārmetoši uzlūko nekustīgo saimnieku: sak, ko tad tu? Viņš saritinās vecajā vietā un noliek purnu uz ķetnām. Acis viņam tik sērīgas, tik sērīgas.

— Tiesa, brāl, rauj piķis to šķībaci, lai dzīvo, — Sa-vatejs saka. — Bet tu, Rēksi, arī kļūsti vecs, esi sācis sirmot. Redz še, rudā krāsa viscauri spalvai. Mēs abi jau esam nomedījuši savu laiku, jau nomedījuši . . .

Ērmota gan — tā miršana. Dzīvo cilvēks, rosās zemes virsū, dažu mīl, uz citu dusmīgs, par kaut ko raizējas un pēkšņi — viens, divi, un nekā. Beigas — un viss! Glafirai vismaz ir «viņpasaule». Ir uz kurieni pārcelties. Tikai pie velna to viņas dievu ar visu «viņpasauli»! Tad ta prieks — baltos paltrakos dienu un nakti stabulē pūst. Ne tu vari medībās aiziet, ne zivtiņas pamakšķerēt, ne ar bitēm nodarboties, ne radio paklausīties — pūt un stabulē, un slavē dievu, lai to jods parāvis ar visu viņa opiumu. Lūk, komunisms — pavisam cita lieta, tas tev nav nekāda «viņpasaule», to cilvēki cilvēku dēļ zemes virsū ceļ. Ko var zināt, droši vien izdosies.

Komunisms! Kas tas ir? Savatejam nav īsti skaidrs. Kādreiz viņa vecākais dēls Aleksandrs, kurš tagad guļ kapā zem enkura, sacīja:

— Tas ir kā dziesmā: «Mēs jaunu pasauli sev celsim, kur valdīs taisnība un darbs ...»

Nu, labi. Valdis taisnība un darbs. Tomēr gribētos zināt, kā tanī komunismā dzīvos cilvēki. Re, istabā no agra rīta līdz vēlam vakaram tarkšķ radio, bet tā īsti nemaz nepasaka. Skaitļi vien un cik uz vienu cilvēku. Šausmīgi garlaicīgi! . . . Bet gribētos gan paraudzīties, tad arī mirt nebūtu žēl. Bet kur nu tev, Savatej! Tu ne tikai līdz komunismam, pat līdz Jaunkrjaževai nenokļūsi. Ai-ai-ai!

Pēdējos gados, dabūjis savā pārziņā kolhoza milzum lielo bišu dravu, sirmgalvis bija iemīļojis bites. Viņš varēja stundām ilgi sēdēt pie skrejas un vērot, kā pūkainās darbinieces, atgriezušās no taigas, smagi nolaižas uz skrejdēlīša gan caurspīdīgas no medus, gan it kā bikšu kabatas piebāzušas ar dzeltenu, sārtu vai brūnu bišu maizi. Visas strādā:, gan peru barotājas, gan sardzes, gan vēdinātājas pie skrejas. Un medus nesējas nevajag ne mudināt, ne skubināt: pašas visu dara.

Aizpagājušajā vasarā kādā rītā Savateju pamodināja Reksis. Spalvu sabozis, tas metās aizbultētajās durvis, it kā gribētu izlauzties ārā. Vēl nesaprazdams, kas tur ir, Savatejs instinktīvi paķēra bisi. Vienās apakšbiksēs izskrējis lievenī, viņš pirmsausmas dūmakā ieraudzīja: milzīgs lācis, atgaiņādamies no vesela mākoņa bišu, rūkdams vārtās pa zāli un karcina visas četras ķetnas. Viscaur aplipis ar bitēm, berzējas pie bišu stropu pastat ņiem. Lācis bija tā nobijies, ka nemanīja, kā Reksis palēcies no mugurpuses ieķeras tam skaustā. Tas bija pēdējais Savateja nošautais lācis, tas pats četrdesmitais, ar kuru beidzās viņa nomedīto lāču skaits. Kopš tā rīta viņš vēl vairāk iemīļoja savus «lidojošos lopiņus» un ne vairs diezgan pieklājīgā ienākuma dēļ, ko tās deva kolhozam «Sarkanais arājs» un arī viņam, biteniekam, bet tā draudzīgā niknuma pēc, ar kādu bites aizstāvēja savas mājas.

— Edz, ja tev tā kolhozā dzīvotu, — viņš mēdza teikt dēlam. — Bitēm jau gan patiešām komunisms. Visas par vienu, un viena par visām. No katra pēc spējām, katram pēc vajadzības.

Djužcvs, kas to dzirdēja, iebilda:

— Tāda komunisma, Savatej Mokejič, mums nevajag. Komunisms nav tikai pilns vēders, nav tikai kolektīvisms. darba mīlestība un disciplīna. Komunisms — tas ir, lai ikviens liktu uzplaukt tam labākajam, kas viņā ir, lai katrs būtu savāds, bet savā ziņā labs. Kopsolī jau senie romieši pratuši maršēt. Un kaut kādā Zviedrijā vai Šveicē ļaudis ēd. cik lien. Komunisms, Savatej Mokejič, nav tikai paēdušo valstība, tas ir gudro, talantīgo valstība, tas nav paradīze, bet ir darbnīca, un cilvēks tanī ir mākslinieks . . .

— Prātīgs vīrs šis Pāvels Vasiļjevičs, — skaļi nosaka Savatejs. — Viņš toreiz pareizi pateica: bites ta strādā labi, bet viņām tāds kā personības kults. Un tas komunismam nepavisam neder, to esam izbaudījuši, zinām..

Domu pavediens stiepjas garumā, mudžinās. Viņa acu priekšā nostājas drauga tēls, kas Savatejam tā atgādina vecāko dēlu, un, bišu dravā aizvadīto gadu laikā pieradis sarunāties pats ar sevi, viņš skaļi saka:

— Kā ta nu tev, Pāvel Vasiļjevič, Divnojarskā klājas? Turies! .. . Bet es, pavei, esmu pavisam vārgs. — Un tad viņam prātā ienāk vārdi no Glafiras dievišķās vecticībnieku grāmatas: dzīvodams maz esmu baudījis salduma un jau mirstu . . . Tfu, ko tikai neizdomā . .. Tā tak var gausties tikai pēdīgais izsūcējs, liekēdis, kā tagad mēdz teikt. Baudījis maz salduma. Vai tu re, būtu jel labāk atcerējies, ko padarījis, bet šis — baudījis . . .

Saulīte jau bija pakāpusies krietni augstāk. Sniegs ic-dzirkstījās. Saules pusē atlaidusies sarma sāka birt no augšējiem zariem. Likās, ka mežs būtu atdzīvojies un koki bez vēja vēsmiņas sačukstētos, sarunātos sava starpā. Jumta stūrī saules pusē sāka izveidoties lāsteka. Tā vēl bija pavisam maziņa, mazā pirkstiņa garumā. «Bēdz, kā ir, — sals, bet uz jumta jau kūst.» Ūdens lāsītes tecēja uz leju pa lāstekas šķautnēm. Tikušas galā, tās it kā apdomājās: vai krist zemē vai ne, un, kamēr domāja, sals tās sastindzināja . . . Lāsteka kļūst garāka, arvien garāka . . . Drīz tā jau būs rokas garumā, nokarāsies kā bārda, bet Savatejs Sedihs to droši vien vairs neredzēs. Kāds cits ar biguli notrauks pār logu nokārušos caurspīdīgo bārdu.

Saule jau augstu. Glafira jau sen aizgājusi. Kāpēc viņi neatbrauc ardievoties? Šitā var nomirt, nepateicis tuviniekiem pēdējos vārdus. Un nav jau labi nomirt tā . . . Atbalstīdamies pret baļķu sienu, sirmgalvis atgrie-žas istabā. Sals, taču roka jau sajūt siltumu. Nāk, nāk pavasaris ... Un arī to vairs nedabūs redzēt. Bet žēl! Cik tas ir jauki, kad nemiera pilna šalc taiga, zem kājām izčākstējis, ūdens piemircis sniegs, un smaržo jods zina kas, tikai smaržo gan lieliski.

. Pēc saules bagātības sniega valstībā istaba šķiet pavi-

sam tumša. No rīta, pirms Savatejs aizsūtīja Glafiru uz Jaunkrjaževu, viņa bija cepusi maizi. Jaunajā vietā krievu krāsns nebija mūrēta. Plīts. Tāpēc te cepa visai ģimenei. Bet dziestošā maizes smarža, kas vienmēr bijusi tik patīkama, šodien Savatejam liekas smacīga, lai gan kājas dreb, iekšas deg, moca klepus, viņš atkal ceļas un iet ārā. Istabai un priekšnamam viņš izgāja cauri, bet pār slieksni ar mokām pārcēla kājas. Turpat arī apsēdās lievenitī, ar muti kāri tverdams auksto gaisu. Saule jau bija pacēlusies visaugstākajā vietā, ēnas kļuvušas pavisam īsas, lāstekas jau olekti garas. Eh, ja varētu pārsēsties saulītē uz paviļas! Bet laikam gan nevarēs piecelties. Un dēlu droši vien vairs neredzēt. Labi, ka vakar izdevās pierunāt Glafiru, lai nomazgā pirms nāves un apvelk tīru veļu. Zaldāts un mednieks nedrīkst netīrā veļā uz galda gulties . ..

— Par ko ta es domāju? — vecais vīrs mēģina atcerēties. — Ak jā, par komunismu. Nav paradīze, bet darbnīca, un cilvēks tur mākslinieks. Viņš jau prot pa teikt — šis Djuževs. Ar viņu jau gan vajadzēja ardievoties! Bet kur nu, tagad atkal iestūrējis pašā straumes vidū. Tā ari ne reizes nav apciemojis kopš tā laika. Ak, cik līdzīgs gan tas Djuževs nelaiķim Aleksandram! Kad pirmo reizi ienāca istabā, Glafira pat sāka drebēt. Jā, tāds arī izskatītos Aleksandrs, ja būtu nodzīvojis līdz mūsu dienām. Aleksandram vajadzētu būt Jaunkrjaževā! Viņi, stāsta, sabūvējušies bez žogiem, stabiņi, saka, skaistuma pēc, — un viss. Kas nu par labumu bez žogiem? Tas tikpat daudz kā gulēt bez segas. Bet varbūt ir labi. Ja cilvēks ir draugs, biedrs, brālis, kālab no brāļa jānožogojas . . .

Nez kāpēc nāca prātā, kā šovasar dēls Inokentijs savā «āzītī» atveda pie viņa kādu karavīru. Jau gados, majors, krūtis izraibinātas ar ordeņu lentītēm. «Vai nepazīstat, Savatej Mokejič? Esmu Gračovs.» Un tad patiešām krita acīs līdzība ar sievasmāsu Olgu, ar to pašu, ar kuru kara laikā Savatejs kolhozu bija vilcis uz augšu. «Jūs, Gračovi, bijāt trīs brāļi, kurš tad jūs būsiet?» — «Pastarītis, jaunākais, bet vecākie brāļi krita karā.» — «Un pats Gračs?» — «Dzīvoja viņi abi ar māli Kazahijā. Viņš kolhozā kokvilnu audzēja. Divas zelta medaļas izstādē saņēma. Tagad jau otrais gads, kopš viņu apbedījām.» — «Un ko tad tu, darīšanās atbrauci vai paraudzīties, kā te tavas novadnieces — sibīrietes dzīvo?» — «Darīšanās, šausmīgā lietā, Savatej Mokejič. Vai tiešām dēls jums nekā nav teicis?» Un majors pastāstīja, ka slepenajās bedrēs viņu sētā, kad to pirms pārbraukšanas jaukuši nost, atrasta lādīte un divi skeleti. Lūk, šai lietā viņš arī izsaukts.

Tad Inokentijs izstāstīja tēvam, kuru negribējis velti uztraukt, ka izmeklēšana atšķetinājusi veco mudžekli un noskaidrojies: kad baltie sakauti un admirālis Kol-čaks Irkutskā palaists Angārā zem ledus, tad kādas viņa divīzijas kasieris ar naudas lādi atbēdzis uz šejienes mežu. Tolaik klīda baumas, ka kasieris kopā ar dažiem oficieriem slēpjoties kādā taigas vecticībnieku klosterī. Bija aizsūtīta sarkanarmiešu nodaļa, kas ielenca ceļus un takas. Bet nekā neuzgāja. Kādā mūku cellē bija atrasti divi ar cirvi nogalinātu svešinieku līķi, kas jau sākuši trūdēt. Ne naudas lādes, ne ieroču. Necik ilgi pēc tam Krjaževā sāka runāt, ka vecais Gračs, vecticībnieks, svētulis, kurš draudzējās ar mūkiem, kādā naktī atdzinis mājās svešu pajūgu un nezin ko atvedis. Taču žogi bija augsti, kas aiz tiem norisinājās, nevienam nebija zināms. Tad pavasarī nozuda Grača vecākais dēls, bijušais partizānis, nelaiķa Aleksandra biedrs un draugs, un viņa sieva Aļona. Stāstīja, ka aizbraukuši izdobtā laivā uz Neganto krāci, lai rītausmā pazvejotu zivis, un nav atgriezušies. Un nekādas pēdas nav atstājuši. Laiks bija nemierīgs. Ļaudis parunāja un apklusa: bija jau zināms — Negantā krāce nikna, Oņupe strauja, savus upurus reti kad atdod. Un, lūk, šai pavasarī atklājies šausmīgais atradums un pēc tik daudz gadiem sasaistījis visu vienā ķēdē. Un ļaudis uzzinājuši, ka kasieri nogalinājis vecais Gračs, paņēmis naudas lādi un, lai tā nebūtu jāatdod un jāstājas tiesas priekšā, nobendējis dēlu un vedeklu, kas laikam to uzzinājuši, un pēc tam vēl ilgi dzīvojis blakus viņu pīšļiem, lai tikai nozieguma pēdas nenāktu gaismā.

Majoram nekā nebija ko pateikt izmeklēšanas tiesnesim: viss noticis, kad viņš bijis piecus gadus vecs. Taču Savateju viņš atcerējās un bija iegriezies, lai satiktos ar cilvēku, kurš kādreiz izglābis viņam un brāļiem dzīvību, apsegdams viņus, izģērbtus, ar savu puskažociņu. Iedzēra majors medus miestiņu, nogaršoja šūnu medu un aizbrauca uz savu daļu, atstājis sirmgalvim vielu vien-tūļām pārdomām.

— Laupītājs, slepkava šis vecais Gračs, bet še tev — ari cilvēku labā pastrādājis — divas medaļas. Nomiris kā cilvēks, — sava nodaba sprieda Savatejs. — Dzirkstele — tā ir katrā cilvēkā, papūt to — iedegsies, uzspļauj tai — nodzisīs. Šolaik tiek uzpūstas tādas dzirksteles. Divas medaļas . . . Žēl, ka cilvēka mūžs tik īss! Būtu pats labākais laiks strādāt pilnā sparā, bet nekā — Matrjonai izkrituši zobi, palikuši vienīgi robi... Tas tomēr slikti, ka nav dvēseles, varētu paraudzīties caur kādu šķirbiņu no paradīzes vai no elles: kā ta tur zemes virsū bez tevis, Savatej, Sedihi dzīvo? Un kāds tas komunisms iznāk?

Garaste žagata droši uzmetās pavisam tuvu — uz malkas grēdas, iestiga atkusušajā sniegā un sāka nicīgi gludināt spalvas. Rēksi tāda nekaunība uz mirkli apstulbināja, tad viņš metās tai virsū. Žagata lēnā garā pacēlās gaisā, notupās lubiņu jumta korē un, pašķielējusi ar izsmējīgām acīm lejā uz suni, kas rēja aizgūda-mies, gludināja vien tālāk spalvas. «Ek, nojauš, nojauš* nešpetnā, ka pēc bises vairs nejaudāju aiziet.»

— Saule, edz še, kur uzkāpusi, pašā kalna galā. Lāsteka jau izaugusi rokas garumā. Kur tu esi, dēls mans mīļotais? Ko tu kavējies? Vai ta patiešām neredzēsi mies?

Vecais vīrs nolieca galvu, domas juka. Atkal nez kāpēc pavīdēja acu priekšā vedeklas tēvs Gračs — kāds viņš toreiz sēdēja laivā, zobus atņirdzis kā vecs vilks lamatās. Iešāvās prātā: sak, varbūt tomēr ir tā «viņpasaule»? Varbūt ta vēl satiksimies ar vedeklas tēvu?... Nē jau, kur nu. Tagadiņ kucītes raķetēs laidelējas tur pa debesīm, dievam nemaz nav atlicis vietas . . . Varbūt tomēr viņš ir — tas dievs? Ne jau no koka, bet no kaut kādas pārgudras vielas? Un uz labu laimi Savatejs pateica tam iedomātajam pārgudrajam:

-— Būtu jel paskubinājis dēlu. Vai ta tev žēl, vai? Nav tak patīkami vienatnē mirt.

Un kā par atbildi šai domai Reksis sasmailēja ausis, pietrūkās kājās un, atskatījies uz saimnieku, riedams devās taigā. Tagad arī vecais virs sadzirdēja motora

rūkoņu. «Āzītis», bremzēm kaucot, apstājās viņam pie pašām kājām. Inokentijs, vēl vairāk novājējis, vēl tum snējāku vaigu, kā degtin apdedzis šī grūtā gada laikā, tieši no mašīnas uzkāpa lievenī.

— Tikko nenokavēji, — sirmgalvis skarbi pateica. Dēls šo mājienu palaida gar ausīm.

— Eku, tavam mazdēlam galva nav pareizi pieskrūvēta. Redzi? Ādas cimdus uzvilcis, brilles uzlicis, lai vārnas pabaidītu, bet motors ceļa vidū apstājas.

— Ieved mani istabā, — sirmgalvis pavēlēja. — Parunāsimies. Bet tu, Vaņša, paliec tepat. Tur tev nebūs ko darīt.

Un, sēdēdams uz sola pie paša loga, visu laiku skatīdamies caur to uz nelielo ziemas debesu stūrīti, kas bija redzams starp lieveni un malkas grēdu, vecais, dēlam par prieku, sāka runāt nevis par nāvi, ne par slimību, bet par ikdienišķām lietām: bišu drava — zel la bedre, no jūras tā pārvedama uz Lapsu ieleju. Tur gan pūpoli, gan ievas, liepziedi vasarā, virši rudenī. Pati medainākā vieta . . . Tur, zem spilvena, raksts no žurnāla «Biškopība» par meža bišu dravām. Lai to nepazaudē. Tas prātīgi uzrakstīts ... Glafira stāstījusi, ka nez kādi spekulanti no jaunceltnes kolhoza benzīnu pirkuši. Tas jānoskaidro. Jānosoda, kā nākas: ja stingrības trūkst, zagļi vairojas . . . Djuževs stāstījis par tām pašām ledus noliktavām. Ērmoti, protams. Viņš tomēr nopietns cilvēks, melot neies. — Pārbaudi. Tagad, kad esat sākuši nodarboties ar dārzeņiem, atgriezušies pie zivīm, tas ir svarīgi. Ūdens nav jāaizņemas, sals nikns. Pareizi tak ir, ledus var saglabāties arī vasarā: dažreiz taigā, kaut kur gravā zem lapām pat jūlija mēnesī atrodams sniegs . . . Tikai to uzdod pašam Toļšam, celtnieku brigadieris jau tā šaudās kā aizsvilies kaķis, bet pavasaris, edz še, jau pa jumtiem staigā. Lāstekas. Var nogulēt . ..

Inokentijs vēroja tēvu: seja vaska krāsā, pat tāda kā caurspīdīga, ērgļa deguna gals kā pušu pāršķelts, bet, edz še, — bišu drava, noliktavas. Eh, kā viņam vēl vajadzētu dzīvot . . .

— Iegaumēju, visu iegaumēju . . . Ņemsim vērā.

— Manu bisi, ne jau to lepno, ar kuru mani celtnieki prēmēja, dievs ar to, bet manu veco, iemīļoto, atdod Vaņ-šam. Nē, labāk dod to šurp un paaicini puiku, es pats atdošu. — Un, kad no pagalma, viscaur notašķījies ar autolu un pēc spilgtās gaismas apžilbis, ieradās Vaņša, vectēvs pārvilka roku pār robiņiem apzīmēto, paštaisīto spalu. — Ņem to, ir jau gan veca, bet šauj kā jauna, ja acis ir modras un rokas stipras . . . Laidē iegrieztas četrdesmit zīmes — četrdesmit lāči ar to nošauti. Pārējie staigā pa taigu, tie tavi. Noliecies. — Viņš noskūpstīja mazdēla pieri. — Ej!

— Tēt, es atradu defektu, zini . ..

— Ej! — tēvs viņu dzestri pārtrauca.

Tagad sirmgalvja balss bija tikko sadzirdama:

— Man tur krājkasē nedaudz naudas, krāju Vasīlisas pūram. Sacīju viņai — zobojas: «Kam man pūrs, mani tāpat paņems.» It kā divus tūkstošus saņēmusi tikai par to, ka pavadījusi ģeologus, — kas tad viņai mani kapitāli! Atdod Glafirai. Tā gluži bārene.

Vecais virs visu laiku raudzījās caur logu. Saule bija pagriezusies tā, ka no jumta krita tumša ēna un tanī dzirkstīja lāsteka. Tā jau pletās platumā.

— Vai tu re, kāda kļuvusi! — sirmgalvis iesmējās un piespieda sevi piecelties sēdus. — Paņem, Ķeša, tur no plaukta pusstopu. Arī glāzes.

— Ko? — Inokentijs pabrīnījās. — Tētiņ, jums tak aizliegts! — Viņš tā nebija nosaucis tēvu kopš bērnības un tagad pat nemanīja, kā negaidot bija gadījies uz mēles šis sen aizmirstais vārds.

— Paņem, — Savatejs atkārtoja, un dēls paklausīja. — Pielej pilnas. — Ar drebošu roku tēvs pacēla savu glāzīti, paraudzījās uz dēlu un iesmējās.

Viņi abi — pazemi, kalsnēji — sēdēja viens otram iepretim, un gaisma no loga skaidri apzīmēja viņu ērgļa profilus.

— Nu. dzīvojiet laimīgi! Un lai jūs degtin degtu, nevis gruzdētu kā nodeguļi! — Viņš pielika glāzi pie lūpām un neatrāva, kamēr iztukšoja. Tad nolika uz galda. Brīdi viņi pasēdēja klusēdami. Sirmgalvis vārgi pamāja ar roku, kas bija tik mezglaina un dzīslaina kā paegļa sakne. — Tagad ej, nu miršu.

— Tēt! — Inokentijs gandrīz kliegšus iekliedzās.

— Ej. Arī suns, sajutis nāvi, aiziet taigā. Ej vien.

Inokentijs piecēlās un uz pirkstgaliem devās ārā.

Atskatījies, viņš redzēja, ka tēvs, piezvēlies pie loga rāmja, raugās laukā ... No automašīnas apakšas rēgojās Vaņšas garās kājas. No turienes pārmaiņus ar lādēšanos bija dzirdama svilpošana un metāla sitieni pret metālu. Laiks bija manāmi vien aukstāks un diena it kā satumsusi. Vējš, kļuvis brāzmains, dzina no mājas aizmugures sausa sniega mākuļus un ar šalkoņu svaidīja tos ap lieveni. Vectēva bise bija nomesta uz mais-audekla, kur Vaņša bija izvietojis instrumentus. Inoken tijs nodomāja: nav labi, tēvs caur logu var noskatīties, kā apietas ar viņa dāvanu. Viņš gribēja sarāt puisi, bet šai mirklī istabā atskanēja gari stieptas, skumīgas suņa gaudas.

Inokentijs iesteidzās istabā. Savatejs gulēja izstiepies, salicis rokas uz krūtīm. Sejā atspoguļojās miers, acis bija pavērstas pret logu. Šķita, ka sirmgalvis raugās ārā, pūlas kaut ko atcerēties un nevar, bet viņam bla kus, paslējis uz augšu veco purnu ar nodzeltējušo spalvu, žēli gaudoja Reksis, un cauri šīm gaudām no pagalma ieplūda «Piemaskavas vakaru» melodija, kuru bezrūpīgi svilpoja Vaņša.

Inokentijs noliecās un aizspieda tēvam acis. [14]

Izgājis verandā šinī vēl ziemīgi aukstajā, bet jau pavasarīgi miklajā rītā, lai izdarītu savus parastos vingrojumus ar svaru bumbu, Fjodors Grigorjevičs Ļitvinovs sajuta neparastas sāpes kreisajā plecā. Tās sākās kaut kur krūtīs un kāpa uz augšu. Sajutis, ka arī sirdsdarbība paātrināta, Ļitvinovs pameta svaru bumbu, nepabeidzis noteikto uzspiedienu skaitu. Viņš pabrokastoja bez kādas ēstgribas un, pārvarēdams neizprotamo, smago sastingumu, kājām devās uz pārvaldi. «Esmu saaukstējies vakar kokapstrādāšanas kombinātā,» viņš nodomāja, atcerējies, kāds caurvējš staigāja pa milzīgajām, vēl pustukšajām ceha telpām, un, izskaidrojis sev šīs neparastās sāpes, mēģināja tās aizmirst.

Sabāzis rokas ieslīpajās svārku kabatās, atgrūdis uz pakauša žokejcepuri, viņš enerģiski soļoja pa būvvietām jau vakar izplānotajā maršrutā. Sāpes notrulināja uztveri, izkliedēja uzmanību. Viņš divreiz bez sevišķa iemesla noskaitās, izlamāja kārtīgu cilvēku cita vainas pēc un, kad Nadtočijevs ar sev piemītošo atklātību mēģināja aizstāvēt taisnību, sadeva arī tam. Pavisam sarūgtināts Ļitvinovs piezvanīja uz pieņemamo istabu, palūdza Vaļu atsūtīt viņam pakaļ mašīnu un agrāk nekā parasti sagatavot lietas.

— Nu, Valensija, kas mums tur jauns? — viņš jautāja sarunas beigās.

— Biedrs Djuževs atgriezies, jūs gaida.

Un patiešām, kad Ļitvinovs devās savā kabinetā, starp citiem, kas gaidīja pieņemšanu, viņš ieraudzīja lielo, raksturīgo bārdainā inženiera stāvu; Djuževs sēdēja nedabiski taisni un ar sastingušu skatienu raudzījās telpā. Ļitvinovs uztvēra arī Vaļas lūdzošo skatienu. Protams, visi, kas atradās uzgaidāmajā istabā, savā laikā bija lasījuši «mazo feļetonu». Slēpdami ziņkāri, tie tagad gaidīja, kas notiks. Celtniecības vadītājs jau bija apdomājis vairākus «gaužām bargas» sarunas variantus. Taču, ieraudzījis Djuževa it kā pārakmeņoto stāvu un sastingušo skatienu, viņš atmeta visus šos variantus.

— Ak Pāvels Vasiļjevičs! — viņš gandrīz bezbēdīgi iesaucās. — Sveiks, draugs! Tu pārāk ilgi-viesojies mūsu dzimtenes galvaspilsētā Maskavā. Kas jauns? Nu, tiešā ceļā pie manis. — Un, aplicis roku Djuževam ap vidukli, viņš nozuda aiz kabineta durvīm, vairāku vīlušos skatienu un vēl viena no biezo briļļu apakšas raidītā pateicīgā, gandrīz sajūsmas pilnā skatiena pavadīts. Ļitvinovs nosēdās nevis pie galda, bet atzveltnī un norādīja Djuževam uz atzveltnes krēslu iepretim.

Djuževs palika stāvam.

— Nu, kā tad ar projektu? Tas ir gaužām interesanti . . . Pavasaris tepat durvju priekšā. Vai vēl daudz palika nepadarīta Maskavā? Institūta direktors apgalvoja — pabeigšot bez tevis. Vai tā būs? Vai spēs, ko?

Djuževs izvilka no somas «Starosibirskas pravdas» eksemplāru un klusēdams nolika celtniecības vadītājam priekšā. To darot, kustējās tikai rokas, inženieris pats joprojām palika kokaini sastindzis.

— Lasīju, — Ļitvinovs sacīja, atsviedis avīzi.

— Tas viss ir patiesība.

— Nē, nav patiesība! — Ļitvinovs pietrūkās kājās.

— Nav patiesība, dzirdi! Tā ir puspatiesība, bet puspatiesība ļaunāka par meliem. — Ļitvinovs savēcināja rokas un tūdaļ saviebās aiz sāpēm. — Saproti, dabūju caurvēju. Dūrējs, vai? .. . Zini ko, tu man te brāli Ka ramazovu netēlo! Ej tūdaļ uz upi, tur tiek īstenots tavs projekts, bet Makaroničs netiek nekādā galā: nav iekšā pulvera, kā mēdz teikt daži klasiķi.

— Viss bija tā, — Djuževs ietiepīgi atkārtoja, — un mans pienākums ir jums par visu to ziņot.

— Ir jau ziņots sīki jo sīki.

— Kas tad ziņojis?

— Nu, brīvprātīgo ziņnešu mūsu mūžam pietiks, skauģi arī nav jāaizņemas. Bet bija te viens amizants t lruņa zvans. Zvanīja no Maskavas kāds laureāts, deputāts un velns sazina, kas vēl .. .

— Kazakovs?

— Jā. jā, Kazakovs. Pārsteidza mani ar visiem sa viem tituliem un nu tikai tevi slavēt: tu esot tāds un tu esot šitāds un vēl nezin kāds.

Nedabiskais sasprindzinājums, kas sastindzināja Dju žcvu, mazliet atslāba, bet viņš ietiepīgi turpināja:

— Jūs mani aizsūtījāt atbildīgā komandējumā, un mans pienākums ir izstāstīt jums, kā es neattaisnoju jūsu ...

Ļitvinovs pietrūkās kājās un zvēla ar dūri pa galdu. Viņa spurainās uzacis saslējās stāvus.

— Pietiek! Pietiek, inženieri Djužev! Ej strādāt, Kara mazovus tēlot vari mājās, brīvajā laikā, atpūtas dienā . ..

— Fjodor Grigorjevič, es . . .

— Vāķies projām ... — Ļitvinovs ar baudu izlamājās. — Pie darba, tūlīt, uz vietas . . . Nu!

Djuževs devās uz izeju, pie durvīm atskatījās. Celtniecības vadītājs stāvēja tādā pašā nikni saspringtā pozā ar dīvaini saviebtu seju. Vaļa, iegājusi kabinetā, ieraudzīja viņam acīs asaras, kas bija ieriesušās aiz smiekliem un aiz sāpēm.

— Ai Valensija, īsts Dailes teātris! — un atkal, iespurdzies aiz smiekliem un saviebies aiz sāpēm, viņš satvēra plecu.

— Kas jums kait, Fjodor Grigorjevič? — meitene sāka uztraukties.

— Nekas, dūrējs. Cēla nosaukuma šai slimībai laikam nav. Dūrējs vulgaris. Sāc nu griezt to gaļas mašīnu. Kas tev tur gaida kārtu? . . .

Diena, kā parasti, bija diezgan spraiga, darīšanu daudz un dažādas, steidzamas un tādas, kas prasa uzmanību. Apātija pamazām pārgāja, un sāpes plecā pierima. Pieņemšana bija beigusies. Ļitvinovs, gaidīdams pie tālruņa zvanu no Maskavas, grozīja rokās kon-spektu sarunai ar ministru, tad durvis pēkšņi atdarījās un nepaguva tanīs parādīties Vaļa, kad, viegli, bet apņēmīgi atbīdījis viņu pie malas, kabinetā ienāca Dju-ževs. Viņa rokas plucināja un burnīja kažokādas cepuri. Sejas izteiksme bija tāda, it kā viņš būtu sagatavojies teikt runu milzīga ļaužu pūļa priekšā.

— Fjodor Grigorjevič, — viņš iesaucās, uzsvērdams «o», un viņa zilās acis fanātiski spīdēja. — Fjodor Grigorjevič, dodu jums boļševika vārdu. — Viņš to pateica kaut kā sevišķi izjusti. — Dodu jums vārdu, ka tas...— un atkal izcēlās šis «o», — Tas vairs neatkārtosies.

Arī Ļitvinovs pēkšņi uztraucās.

— Nu labi, mīļais. Nu labi, un diezgan. Mēs patiešām esam boļševiki, nevis pionieri.

— Tas nav vajadzīgs jums. Tas vajadzīgs man: boļševika vārds.

Un pagriezies viņš izgāja, it kā tikai šobrīd te kabinetā būtu nometis no pleciem to pašu liktenīgo ķieģeli, no kura «iekšās var kaut kas pārtrūkt». Ļitvinovs apmierināts berzēja rokas un uzvarētāja balsī nodziedāja: — «Un viss mans brašais karapulks ...»

— Valensija! — Un, kad Vaļa parādījās durvīs, gatava pierakstīt uzdevumus rītdienai, viņš nopētīja to ar jautru skatienu. — Zini, draugs, tu esi kā sekretāre no amerikāņu kinofilmas — piezīmju grāmatiņa, zīmulis... Kur nu Petīnam tikt līdzi ar viņa skaitļojami analītiskajiem palīgiem. Nu tad pieraksti: rīt no rīta apspriede par tiltu un aizsprostu. Uzaicināt Vjaceslavu Anaņje-viču, Makaroniču, visus. Neaizmirsti Poperečniju un Petroviču no tās pašas «kapitālisma dzimumzīmes». Referents Djuževs. Skaidrs? Nu, kā tur tie amerikāņi: saki «jes, ser» un vāķies ... Es zinu, tev šovakar koncerts . . . Nu, kas vēl?

— Pie jums ārste.

— Rīt, pieņemamajās stundās.

— Viņa nenāk kā apmeklētāja. Jūs slikti izskatāties.

— Es ārstu neesmu aicinājis.

— Es aicināju, — Vaļa slingri atteica, un, pirms vēl Ļitvinovs paspēja iekaist dusmās, jo viņš attieksmē uz sevi necieta nekādu patvarību, uz sliekšņa parādījās Dina Vasiļjevna — jau uzsvārcī, baltā cepurītē, ar somu rokā. Viņa ienāca tik apņēmīgi, seja viņai bija tik norūpējusies, ka Ļitvinovs apjuka, tad apmulsa un beidzot pasmaidīja:

— Tev, gudriniece, tāds izskats, ka liekas, tūlīt pateiksi: «Slimniek Ļitvinov, parādiet mēli.»

— Nē, mēli pagaidām nevajag, bet pulsu dodiet šurp, — atbildēja Dina, pastiepdama roku.

— Nē, vai tu to nopietni? — Ļitvinovs paslēpa rokas aiz muguras. — Ak gudriniece, es taču kopš kara laikiem ne reizes neesmu bijis pie ārsta. Es no ārstiem baidos kā velns no krusta ... Kā tur Tolstojs saka: lai gan viņu ārstēja labākie ārsti, slimnieks tomēr izveseļojās. Vai varbūt es nepareizi citēju?

— Fjodor Grigorjevič, mēs tā lepojamies, ka esam dispansējuši visus Divnojarskas iedzīvotājus. Jūs esat vienīgais, dzirdiet, vienīgais, kura karte nav aizpildīta. Dodiet roku! — Pārbaudījusi pulsu, Dina sāka novietot uz galda aparātu asins spiediena mērīšanai. Ļitvinovs sēdēja, sabāzis rokas kabatās, ar to izrādīdams, ka nekādu tālāku izmeklēšanu viņš neatļaus. Arī Dina nosēdās atzveltņa krēslā, izvilka no somas žurnālu un atšķīra to:

— Es projām neiešu.

— Paklau, velns parāvis . . .

— Varat lamāties kodīgāk, es šeit pamazām pie tā sāku pierast. Tikai brīdinu: tas būs veltīgi.

Ielauzties kabinetā pašā darba dienas vidū! Esmu aizņemts, saproti, aizņemts!

— Man tā neliekas. Tik daudz laika tērējat veltīgos strīdos. — Dina pašķīra žurnāla lappusi.

— Nu, man taču nekas nekait, — dūrējs, sapūtis caurvējš. Parastais dūrējs, vai kā jūs to dēvējat latīņu valodā. Iedzeršu pirms gulētiešanas piparu degvīnu, ar tukšo glāzi paberzēšu slimo vietu un rīt būšu vesels kā rutks.

— Nekas nebūs, — nesatricināmā balsī atteica Dina, apskatīdama žurnālā kādu bildīti.

— Paklau, kas es esmu, celtniecības vadītājs vai ... suņa aste? .— Ļitvinovs pacēla balsi. — Tev vajag . ..

— Jūs esat celtniecības vadītājs. Es esmu jūsu mikrorajona iecirkņa ārste. Jūs darāt savu darbu, es — savu. Katram tas jādara pēc labākās sirdsapziņas. Dodiet roku, izmērīsim spiedienu. Nē, ne to, labo . . .

Uzsvārcī, kam pašķiroties varēja redzēt svīteri, baltā ārsta cepurītē, kas gandrīz pilnīgi nosedza mālus, velteņos, kuriem bija neparasti labsirdīgs izskats, šī novājējusī Dina, kuras augstajā pierē jau bija iezīmējušās smalkas grumbiņas, Ļitvinovam šķita sevišķi mīļa. Viņš vairāk nepretojās, ļāva roku, lika vienu celi pār otru, elpoja, aizturēja elpu un pats vēroja šo sīko, mierīgo, pašpārliecināto, it kā svešādo sievieti un domāja par tās brīnišķīgo likteni. Atbrauca līdz ausīm iemīlējusies savā vīrā, viņa vārdā, viņa darbos. Atbrauca, lai pašaizliedzīgi kalpotu savam dieveklim, un, palūk, aizbēgusi no viņa . . . Un aizbēgusi nevis pie cita vīrieša mīlas reiboņa lēkmē, bet uz meiteņu telti Zaļajā pilsētiņā, pie savas grūtās profesijas.

— Nu, kā tagad klājas, gudriniece?

— Esmu nogurusi. Jūs taču zināt, ārstu par maz . .. Elpojiet, elpojiet dziļāk . . . Nē, plaušas jums tīras. Es neesmu stipri novecojusi? Nekā nebija, esmu gan novecojusi. Man to teica Vaļa, bet viņa neprot melot. Nu tā, tagad tiešām parādiet mēli un sakiet «ā». Nē, arī kakls tīrs . . . Zināt, Fjodor Grigorjevič, man dažreiz liekas, ka es visus šos gadus esmu nodzīvojusi lādē, saudzīgi kaut kur ietīta un nobārstīta ar naftalīnu. Tagad mani izvilkuši no turienes, izvēdinājuši saulītē, izdauzījuši no manis putekļus, nu es dzīvoju. Cauri, aizpogājieties ... Zināt, jūsu sāpes man noteikti nepatīk, nav brīv šovakar dzert nekādu piparu degvīnu! Dzirdat? Un rit ierodieties slimnīcu pilsētiņā, Lai izdara elektrokardiogranunu. Citādi vajadzēs vest aparātu šurp ar mašīnu . . . Es tūlīt izrakstīšu jums recepti . . .

Rietošā saule apgaismoja malu sprodziņas, kas bija izlīdušas no ārsta cepurītes apakšas. Raugoties uz šo sievieti baltajā uzsvārcī, Ļitvinovu pārņēma maigums, viņam gribējās pieiet klāt un noglaudīt to kā maziņu, noskūpstīt tai galviņu. No Vaļas viņš bija uzzinājis, ka Dina atteikusies no piedāvātās istabas. Viņš zināja, ka Petīns, šis nosvērtais, sevī noslēgtais cilvēks, kas apzinās savu vērtību, dažreiz klīst pa Zaļo pilsētiņu vai ap slimnīcu korpusiem, nelikdamies zinis par ironiskajiem skatieniem. Viņš zināja — lai palīdzētu mātei, Dina strādā pusotru slodzi un ir nogurusi, — zināja par vi ņas draudzību ar Nadtočijevu un Djuževu un noģida — tie abi katrs savējā ziņā nav vienaldzīgi pret viņu.

— Ko jūs mani tā noskatāt? — jautāja Dina, negaidot pacēlusi galvu un uztvērusi Ļitvinova skatienu — Šo recepti es atdošu Vaļai, viņa pasūtīs zāles. Ja uznāk stipras sāpes, uzpiliniet uz cukura graudiņa, ieņemiet mutē un tūdaļ izsauciet ārstu. Sargieties no uztraukuma, no krasām kustībām, sakiet ardievas savai svaru bumbai . . .

— Gribi iebāzt mani lādē, no kuras pati esi tikusi laukā? Nekas neiznāks, šitas gabarīts nederēs.

— Fjodor Grigorjevič, es runāju nopietni. Mēs apspriedīsimies, — varbūt jums vajadzēs braukt uz kūrvietu.

— Lai tevi . . . piķis! — Ļitvinovs noskaitās. Un pēkšņi sajuta, ka plecs, kurā sāpes bija pierimušās, it ka aizdegas no iekšas.

Kad viņš izgāja no kabineta, pavadīdams Dinu, uzgaidāmajā istabā sēdēja Petīns. Tas piecēlās un zemu paklanījās Dinai. Neviens muskulis neiedrebējās viņa kalsnajā sejā, bet dzēlīgajās, melnajās acīs pēkšņi iedegās tādas ilgas, ka Ļitvinovs novērsās.

— Jūs pie manis? Ilgi gaidījāt? . . . Ko lai dara, ja tiek mediķiem rokās, — viņš sacīja, pūlēdamies neuzlūkot Petīnu, it kā būtu pret viņu nogrēkojies. — Vaļa, tu taču varēji pieteikt?

— Viņa jau mani nepavisam negribēja laist iekšā. Saka, jūs nejūtoties vesels, lai nākot rīl. Stingra meiča, — stāstīja Petīns, iedams iekšā kabinetā. Viņš piesēdās pie galda. — Mums jāparunājas nevis ka priekšniekam ar pakļauto, bet kā diviem komunistiem, kurus partija iecēlusi atbildīgos amatos. — Un it kā tāpēc, lai pasvītrotu šo vārdu nozīmīgumu, Petīns piecēlās, piegāja pie durvīm, kas bija apsistas ar dermatīnu, un pamēģināja, vai tās cieši pievērtas.

— Es domāju, ka mēs vienmēr esam runājuši kā komunisti. — Ļitvinovs atteica, uzreiz sasprindzinādams uzmanību.

— Protams, bet man gribētos to pasvītrot, tāpēc ka saruna nepatīkama un mums jārunā atklāti.

— Man likās, ka arī līdz šim mēs esam runājuši atklāti. — Sāpes plecā pastiprinājās, taču Ļitvinovs centās to pateikt nesatricināmi mierīgā garā.

— Komunistiem jābūt citam pret citu atklātiem, un, tā kā jūs man reiz pārmetāt, ka es rīkojoties, jums nezinot, tad atnācu jūs brīdināt, ka es kategoriski ... — Petīns brīdi nogaidīja un atkārtoja: — Es kategoriski protestēju pret visu šo djuževismu. Un protestēšu gan te, gan apgabalkomitejā, gan arī, ja vajadzēs, instancēs. To man uzliek par pienākumu mana partija, kura prasa, lai tās biedri būtu principiāli, nesamierināmi . . .

— ... un dziļi cilvēcīgi, — viņa vielā pabeidza frāzi Ļitvinovs, mainīdams pozu krēslā: kad plecs atbalstījās pret atzveltni, tad sāpes nebija tik skaudras.

— Jā, protams, arī cilvēcīgi, ja šai nemarksistiskajā termina neslēpjas liberālisms, mietpilsoniska labsirdība un politisks aklums.

«Varbūt jūs, dārgais biedri, gribat pamudināt mani uz skandālu?» Ļitvinovs pēkšņi nodomāja, atcerējies, ka uzgaidāmajā istabā pie pašām durvīm sēd šis pievilcīgais skaistulis Pšeņičnijs — viens no visuzticamākajiem Petīna satelītiem. «Varbūt sagatavots liecinieks, lai varētu uztaisīt vēl vienu «jauno biedru» vēstuli? Nu, nē, izrāde nenotiks.»

Un, vēl vairāk sasprindzinājis uzmanību, viņš turpināja sarunu, pārgājis uz «jūs».

— Kādi jūsu motīvi?

— Pirmkārt, es protestēju kā komunists. Šobrīd, kad partija izvērš visas tautas cīņu pret žūpību, ar triumfu saņemt cilvēku, kas galvaspilsētā licis kaunā mūsu lielās celtniecības godu, un sarīkot tādu saņemšanu, par spīti sabiedriskai domai, par spīti presei, tas ir... Piedodiet, atļaujiet man aiz cieņas pret jums nenosaukt to īstajā vārdā. Otrkārt, es protestēju kā inženieris. Man

zināms, pie kā jau vienreiz novedusi šī idejiņa, kas varbūt liekas vilinoša tiem, kuri ne visai labi orientējas tehnikā. Es jums par to ziņoju gan mutvārdos, gan rakstiski . . . Mēs neceļam kaut kādu starpkolhozu elektrostaciju. Mēs ceļam vispasaules unikumu, uz mums raugās miljoni acu, mēs nedrīkstam, mums nav tiesību pieļaut . . .

— Treškārt? — Ļitvinovs pārtrauca smalkā balsī.

— Treškārt, es pārāk cienu jūs, lai atļautu jums zināmā mērā . . . ē-ē .. . neapdomāti riskēt ar savu autoritāti. Mani personīgi tas neskar. Bet kā godīgs un principiāls cilvēks, redzot, ka jūs sperat nepareizu soli ...

— ...Gribat mani no tā pasargāt? Paldies. Es ļoti cienu godīgus, principiālus, nesavtīgus cilvēkus. — Ļitvinovs to pateica pavisam mierīgi, taču viņa parupjā seja bija bālāka nekā parasti un kaut kā nedabiski saspringusi. Petīns to redzēja. Un, kad priekšnieks piecēlās un devās pie sienā ierīkotā seifa, Vjačeslavs Anaņ-jevičs ievēroja, ka viņš sāpīgi iekož lūpā.

Bez steigas izņēmis no kabatas atslēgas, Ļitvinovs pa-žvadzināja tās, atslēdza seifu un atvēra biezās tērauda durtiņas. Dienas gaismu ieraudzīja kāda mape. Tur bija mums jau zināmā tiesas sprieduma izraksti. Izlaidis preambulu, Ļitvinovs sāka skaļi lasīt no tās vietas, kur bija apstājies, iepazīdamies ar «Lietu» pagājušajā reizē:

— «...Lieta tika iztiesāta... apsūdzības zinātniski tehniskā eksperta, tehnisko zinātņu kandidāta, Staļina prēmijas laureāta docenta Vjačeslava Anaņjeviča Pe-tīna klātbūtnē ...» — viņš skaļi nolasīja un nopūtās. — Es ļoti cienu nesavtīgu principialitāti. — Pasniedzis dokumentus pāri galdam, viņš ļoti laipni jautāja: — Varbūt jums labpatiksies atsvaidzināt atmiņā jūsu atsauksmi, kura, atklāti runājot, nav tikai tehniska vien?...— Tad viņš skarbi piebilda: — Tā ir netaisna atsauksme, kura kādreiz pazudinājusi labu, godīgu cilvēku . . .

Atstājis dokumentus Petīna rokās, Ļitvinovs piegāja pie loga, neuzkrītoši berzēdams ar roku plecu. Viņš redzēja, kā Petīna skatiens, pārslīdējis pār mapes virsrakstu, kļūst mulss, jautājoši ieurbjas priekšnieka sejā un tūdaļ noslīd uz leju. Vjačeslavs Anaņjevičs vēl arvien stāvēja, turēdams mapi atstatu, it kā viņa rokās locītos dzīva čūska. Viņa melnīgsnējā seja kļuva iezaļgana, bet uz deniņiem izspiedās sviedru lāsītes... «Kā uz rutka šķēlītēm, kad uz tām uzkaisa sāli,» Ļitvinovs nodomāja un pabrīnījās. «Taisnība gan — ir līdzīgs seskam, kuru suns iedzinis kaktā.»

— Nu, tad parunāsim atklāti kā komunists ar komunistu. — Šaurās, zilās acis Jagad cieši turēja redzes lokā Petīna nobālušo, apmulsušo seju. — Nu?

— Paraugieties uz datumu, — Petīns klusi ierunājās. — Jūs taču zināt, kādi tolaik bija apstākļi.

— Par šiem apstākļiem kongresā viss tika pateikts partijai un tautai. Es biju tur, dzirdēju ziņojumu. Man kaukt gribējās, bet es teicu: pareizi, tikai tā arī drīkst. Ir sāpīgi, bet jāizrauj ar gabalu, lai kaut kur nepaliktu metastāze . . . Vai tad jums vien bija jāstrādā tādos apstākļos?

— Bet no manis prasīja ...

— Prasīja tehnisko ekspertīzi... Bet šie vārdi, es tos tur tekstā pasvītroju. «Šai pilsoņa Djuževa rīcībai ir noteikts apzināti ļaunprātīgs raksturs» — vai tā ir tehniskā ekspertīze?

— Bet jūs taču atceraties, kāds toreiz bija laiks...

— Un tagad? — Zilās, stipri atstatās acis asi raudzījās Petīnam sejā. — Ek jūs! Padomju vara, šī lepnā, patmīlīgā vara atvainojusies Pāvelam Djuževam. Mūsu partija — stingra, nelokāma partija — atzinusi savu kļūdu pret viņu. Tā atdevusi atpakaļ viņa stāžu. Sibīrijas zemnieki sasildījuši viņam sirdi, bet, lūk, godīgais, nesavtīgais, augsti principiālais biedrs Petīns nevar piedot to, ka viņa gļēvulības vai cita vēl ļaunāka pēc cilvēks tik ilgi nosēdējis cietumā ...

Ļitvinovs vēl arvien stāvēja pie loga, it kā raudzīdamies ārā, bet tumšajā stiklā, pie kura jau bija pieplakusi nakts, viņš skaidri redzēja sarunu biedru, kurš vēl arvien turēja mapi atstatu, redzēja viņa apmulsušo seju. «Ek, būtu jel tie draņķīgie pilieni, kurus solīja Dina! Nu saturies, saturies, Eedja! Sitam nedrīkst izrādīt savu vājumu.»

— Un kas notiks tagad? — Petīns klusi jautāja, nolicis beidzot mapi uz galda.

— Nekas sevišķs,* atnāciet rīt uz apspriedi un nesviediet sprunguļus zem kājām, — Ļitvinovs atbildēja, atgriezdamies pie galda. — Te viens gudrinieks no piektās autobāzes reiz pateica: likumam nav atpakaļgaitas. Gaužām pareizi. Nu, tad neskatīsimies atpakaļ, raudzīsimies uz priekšu . . . Domā, es nezinu, no kuras puses visi šie vēji pūš uz Djuževu? . .. Tad redzi, šeit, — viņš paplikšķināja roku pa mapi, — šeit nevis mazam, šeit lielam feļetonam materiāla pietiks. Skaidrs? ...

Petīns jau bija savaldījies. Nošņaucis degunu bez sevišķas vajadzības, viņš ātri noslaucīja sviedrus no pieres. Sejā atgriezās parastā izteiksme, tikai mazliet raustījās plakstiņš.

— Un jūs gribat celt augšā šo veco, aizmirsto lietu?

— Aizmirsto? Hm, aizmirsto . .. Viss atkarīgs no tevis.

— Vai tic ir draudi?

— Nē, padoms ... Padoms, Vjačeslav Anaņjevič, padoms .. . Mums abiem, es domāju, vēl ilgi vajadzēs no viena katliņa strēbt. Varbūt arī uz Ustjčernavu brauksim? Ko? Naidoties vecu lietu pēc, es tā domāju, mums nav vērts.

Petīns pūlējās un nevarēja apturēt plakstiņa raustīšanos. Viņš pagrieza galvu tā, lai tas nebūtu redzams sarunu biedram, taču juta, ka tas visu redz, visu ievēro.

— Nu, bet Djuževs. Jūs domājat, ka gadījumā, ja laimēsies ar viņa ideju, viņš necels augšā pagatni? — Petīns kā nejauši pajautāja.

— Tā nu tikai viņa paša darīšana, — Ļitvinovs domīgi atteica. — Bet arī tas, man šķiet, atkarīgs no tevis . . . Viņš ir kārtīgs cilvēks. Bet . . . bet durkļu cīņā, atvairot uzbrukumu, kā zini, arī sapiera lāpstiņa nav slikts ierocis. — Un, vēlreiz palapojis mapi, Ļitvinovs ielika to seifā. Viņš aizvēra biezās durvis. Aizslēdza. Pašķindināja atslēgas. Iebāza tās kabatā un, atgriezies pie sava galda, parastā, ikdienišķā balsī, kurā bija sadzirdama pat sirsnīga pieskaņa, teica: — Sagatavojies, kā nākas, rītdienas apspriedei. Atbalsti Djuževu ar savu autoritāti. Tu esi prātīgs vīrs, kauties tev ar viņu, kā redzi, — Ļitvinovs pamāja ar roku uz seifa pusi, — nav vērts un nav vajadzības. Bet, ja nav iemesla kauties, tad labāk draudzēties ...

No sanāksmes, kura nākamajā dienā notika pārvalde un kurā sprieda par upes aizsprostošanu, tās dalībnieki atgriezās mājās, katrs savādi izbrīnījies.

Nadtočijevs ar Djuževu soļoja uz iebraucēju māju priecīgi, bet pavisam apmulsuši.

Klausīdamies Djuževa ziņojumā par izmēģinājumiem, kas jau iet uz beigām Maskavas institūta laboratorijā, Nadtočijevs ar uztraukumu raidīja skatienus uz Petīnu un, galvenais, uz tam blakus sēdošo Pšeņičniju, no kura sejas bija vieglāk nojaušams, ko domā un ko taisās darīt patrons. Petīns ir «lieta pati par sevi», bet, lūk, Pše-ņičnijs — tas ir rīks, ar kura palīdzību var atklāt visus izciļņus, lūzumus, plaisas, kas paslēpti zem šīs «lietas» gludas virsas. Pšeņičnijs sēdēja, atgāzies krēslā, un smīnēja visnekaunīgākajā kārtā. Vajadzīgajās vietās viņš plātīja rokas, nozīmīgi palaida pa ironiskam «ha», acīm redzot, gatavojās iet uzbrukumā.

Bet sevišķi liels brīnums Nadtočijevam šodien bija par Veco. Tas sēdēja pavisam vienaldzīgs un izklaidīgi grozīja resnajos pirkstos atslēdznieka pārbaudes darbu — tērauda astoņskaldni, kas tam noderēja par presi, un šķita norūpējies par kaut ko citu, kam nav nekāda sakara ar to cīņu, kurai, kā to nevarēja nesaprast, tūdaļ jānorisinās šai kabinetā.

Ziņojums beidzās, un notika kas negaidīts. Vārdu ņēma Petīns. Minējis, kā viņš teica, celtniecības izšķirošo etapu, Petīns paziņoja, ka šeit apspriežamais projekts esot viens no tiem laimīgajiem atklājumiem, kas virzot padomju tehniku uz priekšu. Tādas idejas pārsteidzot ar to, ka esot tik neparastas, tās esot grūti uzreiz saprast, bet tagad, kad nopietnā pārbaude institūtā apstiprinājusi šīs idejas pareizību, viņš, Petīns, no jauna izstudējis visus materiālus, to atbalstot un no sirds apsveicot Pāvelu Vasiļjeviču ar tik veiksmīgu komandējumu. Nadtočijevs raudzījās runātājā platām acīm un runas beigās pat paklusām iesvilpās. Pšeņičnija sejā, no kuras nosaldētajās vietās vēl nebija nogājuši tumšie plankumi, atspoguļojās pilnīgs apjukums.

Un, lūk, tagad, soļodami zem rokas uz mājām, Dju-ževs ar Nadtočijevu gan nesapratnē viens otru uzlūkoja, gan jau kuro reizi citēja: «...Un galva iet riņķi, jo raugi, kņazs Kurbskis tiem kļuvis par draugu.» Un tad viņi kā puikas ņēmās skaļi smieties.

— ... Nu, kāpēc tu negribi pieļaut varbūtību, ka cilvēks tiešām sapratis, ka kļūdījies, un tiešām atzinis savu kļūdu? — Djuževs dudināja. — Nu, zaudējis kādreiz drosmi, nu, pielaikojies. Tāds toreiz bija laiks. Tagad ir viegli iet taisnu ceļu. — Kā vienmēr uztraukuma brīdī, kā baranka apaļais «o» tā vien valstījās, viņam runājot.

— Nē un nē, — Nadtočijevs atbildēja rupjā balsī. — Tas ir sausiņš, kuru var atmiekšķēt tuvai no augšas. Kaut kas ir noticis. Un negaidīts. Tu taču redzēji, kā šis Jurijs un visa viņa kompānija bija apstulbuši . . . Petī-nam Maskavā, kā viņš to visu laiku liek manīt, ir kāds spēcīgs aizgādnis. Varbūt tas . . . Nu, ko tur minēt, jods ar viņu! Eh, uzdzersim mēs ar Burunu šodien uz tavu veselību, Pāvel! ...

Petrovičs izgāja no apspriedes kopā ar Poperečniju. Abi norūpējušies. Brja paziņots, ka pa dambja uzbērša-nas laiku upes aizsprostošanās stundās, kad uzreiz lielos daudzumos būs vajadzīgi ir grants, ir smiltis, ir klints bluķi, ir betona monolīti, darbu karjeros veiks brāļu Poperečniju ekskavatori un piektās bāzes automašīnu kolona. Būs jāstrādā kopīgi. Un, lūk, tagad viņi soļoja blakus — kalsnais, sīkais Oļess un Petrovičs, kurš, lai gan no sejas sakrities, augumā vēl bija saglabājis manāmu apaļumu.

Tas laiks, kad Oļess, mocīdamies ar negatīviem, sāka šaubīties par saviem spēkiem, jau bija pagājis. Apkalpes ļaudis, sākuši ticēt sev un uzticēties viņam, Oļesam, tagad nestrādāja sliktāk par Borisa puišiem. Abas brigādes sacentās. Gan viena, gan otra ieņēma pirmo vietu, un jaunās pilsētas Divnojarskas ekskavatorists Oļess Poperečnijs no jauna kļuva slavens, tāpat kā vērpēja Valentīna Gaganova no vecās krievu tekstilnieku pilsētas Višņijvoločokas. Viņiem radās sekotāji, kustība pārņēma visu valsti. Divnojarskā daudzi brigadieri, ne tikai ekskavatoristi, bet arī mūrnieki, betonētāji, armatūr-nieki un jaunās, šeit ļoti vajadzīgās profesijas ļaudis — montētāji, Oļesa pasākuma sajūsmināti, atstāja savus saliedētos, labi organizētos kolektīvus un pārgāja pie tiem, kam bija nepieciešama viņu palīdzība. Jau sāka aizmirsties, ka piektā autobāze kādreiz dēvēta par kapitālisma dzimumzīmi. Tagad katrs būvdarbu vadītājs centās dabūt tieši šīs bāzes mašīnas, un avīzē «Sibīrijas Ugunis» laiku pa laikam bez bailēm ievietoja šīs bāzes izcilāko šoferu portretus.

Un nu divi cilvēki, kam vajadzēs strādāt kopā pie upes aizsprostošanās, gāja klusi un domīgi. Djuževs bija nosaucis skaitļus. Dažu stundu laikā vajadzēja iekraut, pārvest, iebērt upē milzīgu daudzumu diabaza klints bluķu, grants un šķembu. Un tas viss jāpadara bez jebkādas aizkavēšanās, lai darbs norisinātos vienrnērīgā, nepārtrauktā vienlaidus plūsmā.

— Tas labi jāpārdomā, — Oļess nopietni teica.

— Jā, brāl! Tur bez pudeles neliks gudrs, — Petro-vičs atbildēja un pateica to īstā laikā, jo viņi šai mirklī gāja garām tam pašam restorānam «Oņhess», kur kādreiz notika nelaimīgās biedriskās vakariņas. — Varbūt iegriezīsimies, paņemsim pa pudelei alus, radīsim domāšanai labvēlīgus apstākļus?

— Es gan nezinu ... Sieva gaida, jau tā esmu aizkavējies. Viņai deguns pāri visai istabai saož alus smaku, — Poperečnijs aizbildinājās, nedroši apstādamies.

— Viņš man to saka! — Petrovičs traģiski iesaucās. — Tev Ilanna Gavrilovna, var teikt, liela humāniste, bet mana Marija Fiļipovna ar puspagriezienu uzvelkama ... Nu, mēs tak, Aleksandr Trifonovič, nenonāksim līdz «Vasja, vai tu mani cienī». Iedzersim tikai pa pudelītei. Un pēc tam pagrauzīsim kafijas pupiņas. — Viņš izvilka no kabatas vairākas pupiņas un pažvadzi-nāja saujā. — Kā ar roku atņem . . .

— Ej nu bez manis, ko? — Oļess svārstījās.

— Nekādā ziņā. Tas ir neiespējami. Ja es ar slaveno Poperečniju apspriedīšos par darbu, viņa mani, kā pie mums bāzē mēdz teikt, abelitēs, bet, ja tāpat vien, bez kādas idejas iekampšu, — tad ir beigas . . . Starp citu, te ir arī vēži, Aleksandr Trifonovič, nevis vēži, bet — bruņu transportieri!

— Eh, lai tad parauj jods! — Poperečnijs atmeta ar roku.

Pēc stundas pārrunas gāja pilnā spēkā. Tukšās alus

pudeles pieredzējušais Petrovičs tūdaļ lika zem galda, taču pēc vēžu sarkanajām čaulām, kas bija sakrājušās iepretī katram draugam, jau pa gabalu varēja redzēt, ka sarunu biedri nav velti tērējuši laiku. Bet līdz «Vasja, vai tu mani cienī» tiešām nenogāja, un, ja stingrās dzīvesbiedres dzirdētu viņu sarunu, tās vīriem ne visai ņemtu ļaunā.

— Vai tu, puis, saproti, kas te par āķi? Skat, te mana cirtne, — Oļess izņēma no glāzes vairākas papīra salvetes un vēdekļa veidā izvietoja uz galda stūra. — Šis te mans ekskavators, — viņš nolika tur pudeli. — Tās — tavas mašīnas, — viņš sakārtoja rindā kādas piecpadsmit čaulas. — Redzi, kad tās cila pēc citas nāk bez kavēšanās, es tā raujos, ka man mugura slapja metas! Bet nu tev te kāds traucējums. Viena mašīna sagriezusies, — viņš pavērsa vēža čaulu šķērsām. — Otra izgājusi no ierindas, — vēža čaulu viņš iemeta pelnu trauciņā. — Vai arī mašīnas, cita citai garām braucot, saķērušās kā suņi auru laikā un pārējās nopūlas, lai tās izšķirtu. Es stāvu bez darba, tu tērē velti laiku. Tagad, puis, paraugies šurp, — viņš sakārtoja vēžu čaulas rindā, nomērīja ar pirkstu starp tām vienādu atstatumu. Lūk, ja tu man no mašīnām nodrošināsi tādu konveijeru, tad es saraušu . . .

— Mjā, ar to lietu... aizķeramies, tas ir pareizi... Konveijers'... Vai 11u slikti? — Petrovičs purpināja. — ... Ērmoti, ja esi atradis no dzeršanas, pat alus kāpj galvā. Mjā, aizķeramies . . . Tas gadās. Konveijers! Tā jau nu būtu dzelzs kārtība, bet tev viegli pateikt — konveijers. Uzskaņo tikai savu bandūru un sukā vaļā. «Kā mans tētis, tā tavs tētis — abi bija kazaki ...» Puiši tev labi. Es arī savus nepaļāju, bet manējiem jādauzās pa ceļiem. Kāpēc tad gadās sastrēgumi, kāpēc mašīnas aizķeras? Ceļš sadangāts, slidens, bet kamēr buldozeru, greideru,laistīšanas mašīnas dabūsi rokā... IIei,strup-degune, mums vēl pārīti un aizvāc tās tukšās pudeles, citādi domās, ka mēs te žūpojam, aizrakstīs vēl vēstuli redakcijai, ka mēs idejiski nenosvērti . . .

— Vai nebūs gana?

— Nu, kā tad gana? Tikko iesākta saruna. Tagad tas galvā vairs nekāpj. Tagad stājies spēkā likums . . . nu, kā to sauc... eh, esmu aizmirsis... Nu, fizikas likums

par šķidrumu savienotajos traukos: lieku reizi jāaizskrien un jāpārbauda kanalizācija — tas ir viss.

— Tu esi jauks cilvēks, — Oļess teica. — Bet pasaki atklāti — vai tev sieva kādreiz ar rulli sadod pa kaklu?

— Kas tas par rulli?

— Nu, tāds apaļš sprungulis. Pie mums Ukrainā sievas ar tādu mīklu izrullē.

— Veltnis, vai? Ar veltni — nē, tā ir mēra laiku tehnika. Manējā, brāl, Marija Fiļipovna neatpaliek no tehniskā progresa, viņa mani vienreiz ar plastmasas somu tā apstrādāja, ka neaizmirsīšu, kamēr izaugs jaunas rīkstes .. . Nu, uz tavu veselību!

— Labs ir, lai mājās nerātos . . . Tad tu sāki runāt par ceļa būvējamām mašīnām, lai tās jods parāvis ... Tev, protams, grūtāk . . . Tas pareizi.

— Redz, ja būtu tāda kombinācija ... — Petrovičs domīgi ierunājās. — Ja būtu šitā: šai vietā tava ban-dūra, — viņš nolika pudeli. — Te, redzi, manas mašīnas, — viņš ātri sastādīja divās rindās vēžu čaulas. — Bet, edz še, uz šīs koordinātes, — viņš nolika centrā Iris voblas, — buldozers, ceļa veltnis, laistāmā mašīna. Un lai viss būtu mūsu abu pārziņā, ko? — Viņa blēdīgās, izvelbtās acis iedzirkstījās. — Nu?... Lūk, tad gan lai pats velns par stenderi paliek . ..

Poperečnijs ar interesi pētīja uz galda izveidoto kombināciju un, kad Petrovičs pasniedzās pēc pudeles, kas attēloja ekskavatoru, atbīdīja viņa roku:

— Pag, pag, arī tas labi jāapdomā. Bet zini, puis, pareizi ir, noorganizēsim mēs abi tādu, edz še, kompleksu brigādi, lai bez birokrātisma viss no vienas piedziņas grieztos.

Viņi abi raudzījās uz galdu. Domādama, ka ir īstais laiks norēķināties, oficiante apstājās pie galdiņa ar piezīmju grāmatiņu rokā. Bet apmeklētāji uzvedās ērmoti: ne dzēra, ne ēda, neko nepasūtīja, bet raudzījās uz galdu, kur uz stikla ne visai izskatīgi stāvēja trauki, mētājās vēžu čaulas un voblas.

— Kompleksā brigāde? — Petrovičs jautāja.

— Kompleksā brigāde, — Oļess apstiprināja. — Tā tikai ir lieta, lai viņu jupis! . . . Nu, saimniecīt, vēl mums vienu pārīti uz tiem priekiem ...

Tanī vakarā dzima komplekso brigāžu ideja, par kuru vēlāk dažādās avīzēs tika rakstīts ne mazums labu vārdu.

Bet Fjodors Grigorjevičs Ļitvinovs šai vakarā ar mokām sagaidīja aizveramies durvis aiz pēdējā apspriedes dalībnieka, rāva uz savu pusi loga rāmi tā, ka tepe pabira uz grīdas, un sāka kāri ieelpot sala caursaldēto gaisu. Visu mūžu viņš bijis pieticīgs, varējis strādāt jebkuros apstākļos, bet, lūk, tagad, kad uz apspriedes beigām telpa bija stipri pieelpota, viņam kļuva tik nelabi, ka tikko izturēja līdz beigām.

Tagad, kad no āra ieplūda pavisam svaigs gaiss, viņš atžilbis pa īstam novērtēja apspriedi, un kabinetā uzvaroši atskanēja: «Un viss mans brašais karapulks...» Viņš zināja, ka nomaļās jaunceltnēs nav nekā ļaunāka par ķildām. Pieredze diktēja — iznīdi tās pašā sākumā, iznīdi bez žēlastības, iekams nav pieņēmušās spēkā, nav izlīdušas no alas. Petīns un Djuževs — cik viņi dažādi. Pilnīgi pretstati.. Bet abi talantīgi un vajadzīgi ... Ai, cik vajadzīgi: Petīns ar savu organizētību, plānveidi-gumu, disciplinētību un Djuževs ar plašo vērienu, aso prātu, sirsnību, ar apbrīnojamo cilvēku pazīšanu. Lielisks atradums Oņhesa celtniecībai. Un kā viņš bija kāpis uz augšu! .. . Bet tad šī vecā lieta. Vajadzēja arī atgadīties. ka liktenis saved kopā šos divus cilvēkus. Un viss varēja beigties ar nejēdzīgu ķildu, ar tiesāšanos ... Bet ... Eh, tad lieliski gan šodien tika izlikts tas pasjanss! Tagad abi saglabāti Oņhesa celtniecībai un — vai nu grib, vai ne — darīs kopējo darbu un vēl palīdzēs viens otram . . . «Un viss mans brašais karapulks ...» Eh, velns parāvis! Ir gan viltīgs tas Vecais, prot vadīt! .. . Boļševistisks rūdījums!... «Un viss mans brašais karapulks ...» Petīnu, protams, arī var saprast — kādreiz ielaidis biksēs, nelaimes gadījumu kvalificējis kā kaitniecību, apmelojis cilvēku, iebāzis cietumā, nopēlis lielisku ideju un tagad nu kratās kā aitas aste. Un ideja taču spīdoša! Atklājums! To vēl visa pasaule atzīs .. . Un tomēr, lai gan šis Petīns ir gudrs, izslavēts par tehniskās ortodoksijas paraugu, kā cilvēks viņš ir maita, maita . . . Bet vajadzīgs. Darbā vajadzīgs! Djuževs — tas ir atradums! Ja viņu, sātanu, varētu izārstēt, tad par labāku vietnieku nevajadzētu ne sapņot, bet nu, lūgtu, pierādi, ka alkoholisms ir slimība, citē apgabalkomitejā Medicīnas enciklopēdiju. Un ilgi jau nenāksies citēt: vienreiz pierādīsi, otrreiz izglābsi, bet trešo reizi — dos pašam, kā nākas, pa gaužām mīksto vietu . . . Bet kā viņš, šis Djuževs, deva vārdu, kā zvērestu karoga priekšā . . . Mjā . .. Un ko lai iesāk ar to vēstuli, kuru viņš atnesa? Varbūt ataicināt viņa ieteikto cilvēku? Ino-kentijs Sedihs jau gan mēdza teikt, ka Djuževs saožot cilvēkus tikpat smalki kā suns ...

Ļitvinovs piegāja pie galda un paņēma vēstuli, ko atstājis Djuževs. To bija atsūtījis kāds atvaļināts kara inženieris, kurš savā laikā dienējis Djuževa komandētajā daļā. Tagad šis inženieris dzīvoja vienā mierā pats savā mājā Starosibirskas nomalē un, spriežot pēc vēstules, viņam klājās labi. Izlasījis «mazo feļetonu» un uzzinājis, ka frontes draugam lielas nepatikšanas, viņš ieteica uzspļaut visam un pārbraukt pie viņa uz dzīvi. «Bērnu mums ar Zoju nav, māja lieliska, dosim tev labu istabu, dzīvo, pulkvedi, sev par prieku. Manas un tavas pensijas pietiks ar uzviju, un tu ar tavu prātu vari nopelnīt tik, cik pat popam sapnī nav rādījies ...» Vispār, pēc vēstules spriežot, šis atvaļinātais Kāris Vorohovs šķila maz pievilcīga persona . . . «Mēs, pulkvedi, savu laiku padomju varai esam godīgi nokalpojuši. Kara laikā mēs paši no saviem kauliem tiltus cēlām. Lai jau nu tagad citi parāda sevi. Bet mums — pelnīta atpūta ...», «Būtu tu redzējis, kādu saimniecību mēs ar Zoju esam noorganizējuši — pirmie gurķīši Starosibirskā — mani, pirmie salāti — mani. No kolhoziem brauc pie mums pēc dēstiem — par pašizmaksu pārdodu. Ņemiet, saķ, sociālistiskajam sektoram nav ko žēlot ...», «Vai pie jums tur, jaunceltnē, es, kā jau vecs draugs, nevaru dabūt čeho-slovaku kombinēto plīti ar katliņu? Stāsta, ka pie jums tur Partizānas mājiņās tādas ierīkojot: turpat apsildīšana, turpat karsts ūdens. Pie mums te viens nadzīgs cilvēks jau nogrābis. Papūlies kā draugs, es tagad esmu turīgs cilvēks — visus izdevumus samaksāšu . . .», «Atbrauc, pulkvedi, uzņemšu kā miesīgo brāli, un kā Zoja priecāsies.».

Sīs rindiņas vēstulē pats Djuževs arī bija pasvītrojis. Un tomēr viņš apgalvoja, ka tas esot visai vērtīgs cilvēks, ar lielām zināšanām, prasmīgs, nenogurstošs un

vajadzīgs viņam kā ēst. «Eh, sasper jods!... Esmu noticējis Djuževam, jātie ari viņa rekomendācijai. Cik daudziem jaunceltne likusi nomest ādu, un cik ātri te notiek šīs pārmaiņas!»

Ļitvinovs pazvanīja.

— Valensija, sameklē Pāvelu Vasiļjeviču, saki viņam, lai aicina to savu drauģeli. Paraudzīsimies, kas tas ir par putnu. Lai pats pēc tā aizšaujas ... Bet kas tev? ... Ko tu mīņājies?

Vaļa stāvēja uztraukta. Viņa neatbildēja uz jautājumu. slaucīja brilles.

— Ko tu tās berz, ir taču tīras! Nu?

— Fjodor Grigorjevič, — tikko dzirdami pateica meitene, — komjaunieši pazuduši.

— Kā tā? Kādi komjaunieši? Kas par pazušanu?

— Mūsu ģeologi. — Vaļai aprāvās balss. — Ilmāra Sirmā grupa. Tie, kuri pie Ustjčernavas. — Meitene kodīja lūpas. — Vasīlisa tur ar viņiem . . .

— Pag, pagaidi, — Ļitvinovs viņu pārtrauca, ķerdamies pie pleca un viebdamies aiz sāpēm. — Kur tev tie draņķīgie pilieni?

Vaļa atnesa pudelīti, uzpilināja zāles uz cukura graudiņa. Juzdams, cik stipri pukst sirds, kā veļa kļūst mitra, Ļitvinovs iebāza cukuru mutē un šķebīgi sarāva plecus.

— Kā tas zināms, ka pazuduši?

— Zvanīja no Oņupes ekspedīcijas: ar viņiem pārtrūkuši sakari. Sestdien ziņojuši: «...Ejam uz ziemeļiem.» Bet tanī naktī, atceraties, sākās liels sniegputenis, pat celtņus salauza ... Jau četras pārraides klusē.

— Kāpēc līdz šim man nav ziņots? — Ļitvinova smalkā balss pacēlās līdz visaugstākajiem toņiem. —Jau tik ilgi ļaudis klusē, un man nav zināms. — Ļitvinovs smagi elpoja. — Izmeklēt. Kas vainīgs?

— Es. — To Vaļa pateica mierīgi, un, lai gan acis valgas, skatiens bija stingrs. — Es neziņoju. Mēs ar Dinu Vasiļjevnu nolēmām jūs bez lielas vajadzības neuztraukt. Un es redzu, ka viņai bijusi taisnība.

Parasti, kad Ļitvinovs, kā jaunceltnē mēdza teikt, «spruka no ķēdes vaļā», iestājās klusums, ļaudis vairījās krist viņam acīs. Bet šī meitene, tik cieta kā baravi-ciņa, mierīgi stāvēja viņam pretī. Viņa nenovērsdamās raudzījās nobālušajā, dusmu izvaibstītajā sejā.

— Kaut kādas klistīra meistarienes un smurguļa meitenes grib te komandēt? Jā? — Ļitvinova balss kļuva pavisam spiedzoša. — Pie velna! Lai tavas smakas te vairs nebūtu . . . Runa par cilvēku dzīvībām, bet viņas, vai tu redzējies, lemj!

— Ekspedīcijas priekšnieks bija pārliecināts, ka viņi varbūt šodien uzņemšot radiosakarus, un mēs norunājam pagaidām jūs netraucēt.

— Es, tu, viņš, mēs, jūs, viņi. Kas tie mēs tādi?... Ārā no šejienes! Ārā uz līdzenas vietas! . . .

— Kam lai es rīt nododu lietas? — atskanēja mierīgi pateikts jautājums. — Es šodien pārrakstīšu, kas jums paredzēts uz rītdienu, un atstāšu uz galda. — Meitene pagriezās un devās uz durvīm. Viņa apņēmīgi ķērās pie roktura, bel uzdzirda savādu troksni. Saviebis seju aiz sāpēm, priekšnieks noliecās, atbalstīdamies ar krūtīm pret galdu:

— Ūdeni, dod ūdeni! . . . Un to draņķi! . . . Un logu, logu. ātrāk . . . [15]

No Starosibirskas saņemtā vēstule iepriecināja Dju-ževu un arī apmulsināja. Tanī bija padoms raidīt celtniecību pie velna un pārbraukt uz dzīvi pie drauga, atpūsties no visa, kas bijis, kas ir un kas vēl var notikt. Ja tādu vēstuli būtu atsūtījis Djuževam maz pazīstams cilvēks, viņš to būtu saplēsis un aizmirsis. Bet rakstīja frontes gadu labākais draugs Kāris Vorohovs, tas pats, ar kuru viņi, armijai atkāpjoties, bija spridzinājuši upju tiltus, sākot no Brestas līdz Piemaskavai, un pēc tam, armijai ejot uzbrukumā, cēluši tos visā uzvaras gājienā līdz Berlīnei, — jautrais, drosmīgais, nenogurstošais, atjautīgais Vorohovs.

Rokraksts bija pazīstams. Un tomēr šķita, ka būtu rakstījis kāds cits, svešs, kam nav nekā kopīga ar seno draugu. Arī Vorohova sievu Zoju Djuževs atcerējās. Viņa bija viena no tām meitenēm, kuras iestājās armijā, kad karš bija pilnā spēkā, kuras kļuva par snaiperēm,izlūkiem, ložmetējniecēm, sanitārā dienesta instruktorēm, sakarniecēm un kopā ar vīriešiem nesa uz saviem pleciem visas frontes dzīves grūtības. Inženieru daļas štāba telefoniste Zoja vēl piedevām, sev par postu, bija skaista. No dažādu dienesta pakāpju pielūdzējiem viņa nevarēja ne atkauties. Pati viņa platoniski, gandrīz dievinoši bija iemīlējusies Djuževā, kurš šo pieķeršanos sajuta kā slogu un bija ļoti priecīgs, kad, jau Polijā esot, viņa štāba priekšnieks palūdza atvaļinājumu sev un seržantei Zojai, viņi gribēja nokļūt aizmugurē, tuvākajā padomju rajona centrā, lai tur sareģistrētos . . .

Un nu vēstule. Lūk, sūtītāja adrese: Starosibirskā, Uzvaras ielā, māja Nr. 14, K. Vorohovs. Klāt arī šī klusā iela, viena no tām, kas radušās pilsētu nomalēs pēc kara — retas dažnedažādu koka mājiņu rindas. Aizritējušo gadu laikā šīs mājiņas ieņēmušas savu vietu kopējā ainavā un jau vēju appūstas. To priekšā izaugušas ievas, pīlādži, lapegles . . . Djuževs gāja pa ielu. Astotā, desmitā, divpadsmitā māja un .. . uzreiz sešpadsmitā, četrpadsmitās nebija. Ko tas nozīmē? Kādi padzīvojuši cilvēki — vīrieši un sievietes — no mašīnām krāva ārā jaunas, kuplas, lūku pinumā ietītas dižegles, kas% acīm redzot, bija atvestas tieši no taigas. Vairāki tādi ar stiepļu atsaitēm nostiprināti koki jau kā radiomasti bija sarindojušies gar ielas braucamo daļu.

— Piedodiet, varbūt jūs pateiksiet, kur te māja numurs četrpadsmit?

— Vorohovi, vai? — jautāja viens no strādājošiem, garš, kalsnējs vecis platās karavīra biksēs un formas vatenī. — Vorohovs savu māju noslēpis sētas viņā galā. Lūk, vienlaidu žogs, tas ir viņa. — Padzīvojušais vīrietis, kurā Djuževs bez pūlēm sazīmēja atvaļinātu virsnieku, runāja uzsvērti nicīgā balsī.

— Viņš pats jau arī te grozījās, kopš agra rīta savam zvanam kaut ko pielāgo, — sarunā iejaucās pilnīga padzīvojusi sieviete. — Vai jūs gadījumā nenākat pie viņiem pēc gurķiem? Zoika pārdeva pēdējos gurķus. Kādi tur zeltrači, vai, bija iebraukuši. Stāsta, ka trīskārtīgu cenu tiem noplēsusi ... Nu re, tur jau viņš pats ir — tas cienījamais Vorohovs.

Tiešām — pa nemanāmiem vārtiņiem, kas bija ietaisīti blīvajā dēļu žogā, iznāca kāds cilvēks ar skrūvgriezi

rokā. Nemaz neskatīdamies uz to pusi, kur stādīja kokus, viņš sāka kaut ko rūpīgi pielāgot. Šai resnītī ar neveselīgo, uzblīdušo seju, ar šaurajām, aizpampušajām acīm bija tik maz no straujā, brāzmainā, enerģiskā majora, ka Djuževs brīdi vilcinājās — vai iet klāt. Taču resnītis jau pats bija viņu pamanījis un skrēja pretī, turēdams vienā rokā skrūvgriezi, otrā — gabaliņu stieples.

— Pulkvedi, Pāvel Vasiļjevič! Mīļais draugs! ... Tu tomēr esi atbraucis . . . Nu, iesim, iesim iekšā! ... Nu gan manai Zoikai būs prieks! — Aizpampušās acis ar mīlestību raudzījās viesī. — Arvien vēl tāds pats, tikai iesirms . .. Un kā nu ne! ...— No ačelēm plūda asaras, bet Vorohovs nemaz nekautrējās. — Bet es esmu kļuvis vārgs? Jā? Pulss — simt divdesmit, spiediens — šausmīgs. Neko, brāl, nevar darīt: sirrds, akknas. — Šos vārdus viņš pateica, acīm redzot, kādu atdarinādams. — Vienīgi Zoikas rūpes un latīņu virtuve mani vēl uztur . .. Nu, iesim, iesim mājā ... Pagaidi, es suni piesiešu. Suns man ir tāds, es tev teikšu, radu raksti kā pašam Cerčilam līdz divdesmitajam augumam. Zvērs: svešam klusām uzbrūk . . .

Aiz žoga bija dzirdama dobja, nikna rūkšana. Gaidīdams pie vārtiņiem, Djuževs virs vēstuļu un avīžu spraugas saskatīja plāksnīti. «Uzmanīgi, sētā — nikns suns,)» uzraksts uz tās brīdināja. Un virs šī parastā brīdinājuma aiz vārda «nikns» kāds ar tintes zīmuli bija uzrakstījis «un rijīgs» . . . Atskanēja pazīstama melodiska balss, kas Djuževam tūdaļ tik daudz atgādināja. Un tad pa vārtiem gāzelēdamās viņam pretī nāca vēl jauna, bet resna sieviete kažokā, kas bija uzmests uz pleciem virs raiba mājas halātiņa.

— Biedri pulkvedi! Atcerējāties, atsaucāties! — runāja pazīstamā balss.

«Vai tiešām Zoja?» Nu jā, sejas panti saglabājuši agrāko pievilcību, gaišo matu sprodziņas līksmu ripulīšu veidā izlīdušas no steigā uzmestā dūnu lakata apakšas. Bel seja, sprodziņas un dzidri zilās acis — tas viss šķita peldam pa virsu biezai tauku kārtai.

— Biedri pulkvedi, vai drīkstu jūs noskūpstīt?

— To nu pajautājiet vīram, Zoja, kā jums tēva vārds?

— Zoja, Zoja, jums es vienmēr būšu tikai Zoja. Ak kungs, kāds mums bija prieks, kad uzzinājām, ka jūs esat dzīvs un strādājat tepat tuvumā! Un kāda nelietība šis «mazais feļetons». Es izlasīju un tūdaļ pateicu Kailam: «Raksti ātrāk vēstuli. Lai uzspļauj viņiem un brauc pie mums ...»

Tikko ļāvuši viesim atģērbties, dzīvesbiedri aizrāva viņu apskatīt saimniecību. Pamatīgi šķūņi, pagrabs, ledus pagrabs. Tad pati mājiņa ar gāzi un savu centrālo apkuri. Viņi parādīja vannas istabu, lika paraut ķēdīti atejā. Visur bija jūtams gādīgums: pieliekamajos kambaros līdz griestiem cita uz citas sakrautas burkas ar ievārījumu un marinādēm, bet pagrabs pilns ar tukšām muciņām, no kurām nāsīs sitas diļļu, estragona un lakšu smarža.

— Slarosibirskā labākie gurķi, labākie kāposti — mūsējie! — ar lepnumu izsaucās dzīvesbiedri. — Šurp bija atlidojis kāds amerikānis — Avrcls Ilarimans. Gribu, saka, nogaršot īstu sibīriešu ēdienu. Tad no restorāna sūtīja pie mums. Goda vārds! Tā kā manai Zojai tagad starptautiska marka. — Un Djuževam turpat uz vietas lika nogaršot skābētos kāpostus, apēst aukstu, stipri vircotu gurķi, norīt glumu, smaržīgu tomātu.

— Kam tad jums tik daudz? Te taču pietiktu veselai rotai, — Djuževs jautāja, iznākdams no pagraba.

— Kā tā — kam? — brīnījās Vorohova sievasmāte, apaļa, kustīga večiņa, kura arī viņus pavadīja un no malas uzmanīgi vēroja viesi. — Palīdzam kooperācijai, labiem ļaudīm pārdodam ... Un pērk! Nesen zeltrači no Ļenas gurķus ar visām mucām paņēma. Ar lidmašīnu, saka, uz Ļenu aizsūtīsim. Un aizsūtīs, par vedumu samaksās un vēl labi nopelnīs ... Bija senāk gurķīši — Nerosimu, Vjazņiku, Monastiras! Bet tagad tikai Voro-hovu gurķus prasa! . . . Vorohovu manta te cieņā . . .

Viņi visi trīs rosījās ap Djuževu, nesaprazdami, kur viņu sēdināt. Viss pusdienu galds bija apkrauts ar sālītiem un skābētiem produktiem, ar marinādēm tā, ka šķīvjiem tikko pietika vietas. Bija arī pašu liķieri no vietējām ogām: brūklenēm, upenēm, dzērvenēm. Bija pēc īpašas pašu receptes pagatavots pīlādžu liķieris. Djuževam patika tautiskie ēdieni, un tādu lērumu krievu ēdienu viņam pat redzēt nebija gadījies. Viņš labprāt ēda visu, ko lika uz šķīvja, tikai dzērienus atbīdīja tālāk.

— Nu, ko tad jūs, Pāvel Vasiļjevič! Zojas tētiņš, mans nelaiķis virs, mēdza sacīt: no tā pat mūki neatteiksies, — neatlaidīgi cienāja Vorohova sievasmāte.

— Tas taču ir bērnu dzēriens, tur nekādu grādu nav. Biedri pulkvedi, nu, dzeriet, tas taču jums tīrais nieks, nu man par prieku! — Zoja čivināja tā, it kā viņa vēl arvien būtu tā pati tieviņā, glītiņā astoņpadsmit gadus vecā meitene un pie tam vienīgā dāma pie oficieru svētku galda.

— Bet jūsu vīrs?

— «Tavs», biedri pulkvedi, «tavs», neuzrunājiet mani ar «jūs». Kāris nedrīkst, viņš taču man galīgi slims. Mūsu profesors, protams, vietējais, tepat no Slarosibir-skas, bet ari prasmīgs un lielu naudu prasa, Karlam noliedza jebkuru darbu, kā fizisko, tā garīgo. Nekādus uztraukumus, kategoriski... Un dzert — lai dievs pasargā! . . . Jā, Karluša, vai tu ieņēmi tos zilganos graudiņus?

Vorohova uzblīdušajā sejā pavīdēja bailes.

— Vai, aizmirsu! Jau vairāk par pusstundu esmu nokavējis. — Viņš steigšus izrāva no kabatas kārbiņu, ilgi skaitīja kaut kādus putraimiņus, noskaitīja piecpadsmit, norūpējies iebēra mutē, gribēja ieliet no krūzes ūdeni, bet Zoja izrāva viņam glāzi no rokām.

— Tas taču ir no baseiniņa. Tas — pulkvedim, bet tev vārītais.

— Tu, Kari, taču likko noriji kaut kādu tableti? — jautāja Djuževs, kuram šī procedūra izraisīja smieklus un skumjas, dusmas un ziņkāri.

— Tā, Pāvel Vasiļjevič, bija profesora alopāta parakstītā, bet šie graudiņi — homeopāta. Pie tā visi vietējie tautas skatuves mākslinieki ārstējas. Tiesa gan, plēš jau vairāk par profesoru, bet tam es vairs neticu ... — Runājot par slimībām un par ārstiem, Vorohovs kļuva manāmi dzīvāks. — Pie manis te nāk vēl viens — māca vingrot pēc jogu sistēmas. Ko lai dara? No katra stāvokļa ir divas izejas, arī te — vai nu norīt to visu, vai nomirt . . .

Majora Vorohova jautrā paruna par divām izejām no katra stāvokļa kādreiz bija likusi apkārtējiem smaidīt, pat bumbām krīfot vai artilērijas šāviņiem birstot. Tagad lā skanēja bēdīgi. Ar tādu pašu patiku kā par slimībām šai mājā runāja par to, kā no neliela zemes gabaliņa, no mājas siltumnīcas un lecektīm dabūt vairāk ienākuma. Toties katrs Djuževa mēģinājums novirzīt sarunu uz celtniecību nogrima kā smiltīs, neatstājot pēdas. «Vai tiešām cilvēks var tā izmainīties?» viesis brīnījās. Lai gan viņu aptekāja un cits par citu cienāja, viņam bija smaga sajūta.

— Tu, Pāvel Vasiļjevič, esi vientuļš cilvēks. Mūsu māte tevi pieņems par dēlu, tev te būs sava istaba, tā, kas augšā, vai tā, kas apakšā, — izvēlies, kuru gribi . .. Dzīvosi pie mums kā pa taukiem, — Vorohovs solīja, un viņa aizpampušās acis mīļi uzlūkoja viesi.

Djuževs zināja, ka parasti pēc pāris glāzītēm majors it kā atplaukst, kļūst sevišķi jauks, jautrs un sirsnīgs.

«Varbūt jāpamēģina ar viņu sadzert?» Taču Ļitvino-vam dotais vārds it kā stāvēja sardzē — nav brīv, ja nu pēkšņi . .. Bet kāds taču teicis: «Atmetot smēķēšanu, turi papirosu kārbiņu kabatā.» Djuževs, Vorohovs un vēl divi virsnieki, viņu biedri, atmeta smēķēšanu frontē pašā grūtākajā cīņu laikā — 7. novembrī, Volgas kaujas karstumā. Viņi atmeta smēķēšanu, pārbaudīdami gribas spēku. Divi karā krita, bet viņš nesmēķē, un līdz šai dienai pat tabakas smaka viņam pretīga . .. Eh, lai būtu kā būdams!

— Nu, Kari, lai arī notiek, izdzersim pa vienai, pa tautas komisāra frontes glāzītei.

Mirkli namatēva platajā sejā pavīdēja bailes. Tad Vorohovs vainīgi ātskatījās uz durvīm, kas veda virtuvē, kur atradās sievietes, un ar drebošu roku piepildīja divas glāzītes no pirmās pudeles, kas pagadījās.

— No katra stāvokļa ir divas izejas: vai nu nedzert, vai . . . Izvēlēsimies labāko. — Viņš kā triekšus ietrieca šķidrumu un uzkoda sālītu krimildi, notriepdams lūpas ar krējumu. Pagaidījis, kamēr Djuževs, nogrimis domās, izdzer savu, viņš ielēja vēl. — Eh, pirmā spriezdamās, otrā griezdamās! — Viņš steigšus iekampa to, pirms atvērās virtuves durvis un parādījās Zoja, svinīgi nesdama bļodu ar pelmeņiem, un māte viņai uz pēdām ar etiķi un pipariem rokās.

Un tomēr sieva noskārta. Gandrīz sviešus nosviedusi uz galda bļodu, viņa metās pie vīra:

— Kari, ko tu dari?... Un jūs, biedri pulkvedi, kāpēc jūs viņam ļāvāt? Tā taču viņam inde. — Viņa mēģināja aizvākt no galda karafi, bet vīrs neļāva.

Patiešām viņš pārvērtās acīm redzot. Šai resnajā, kā šķita, reiz uz visiem laikiem uzblīdušajā cilvēkā, nemainot viņa tagadējo izskatu, it kā atgriezās agrākais Vorohovs.

— Karluša, es tevi lūdzu ... Pulkvedi, pavēliet viņam! — Zoja šaudījās.

— Kari Martjanovič, bīstieties dieva! — sievasmāte piebalsoja.

— Skic! — Vorohovs iesaucās un iezvēla pa galdu tā, ka šķīvis apgāzās un krimildes kā vardes sāka plakšķi-nāt pa grīdu.

Sievietes traucās uzlasīt šķembas, bet Vorohovs, arvien vairāk ieskurbdams, nicīgi viņas uzlūkoja.

— Viņas sadomājušas arī tevi, Djužev, ievilkt šai peļu alā: apmetīsies uz dzīvi, taisīsi projektiņus kolhozu vajadzībām. Atvaļināts karavīrs ar diplomu — izdevīgs īrnieks!... Bet tu esi tas pats agrākais, nerūsošais. Uzdzersim senajiem laikiem! — Vorohovs iedzēra vēl glāzīti un sāka dziedāt spēcīgā, patīkamā baritona balsī:

Klāj frontes mežu vakars rēns,

Un bērzus rotā zelts.

Un «Rudens sapnis» — valsis sens,

Kā gaišas ilgas smeldz.

— Pulkvedi, vai tu atceries mūsu kāzas Polijā, Soko-luvā? ... Nu, Zoja, dziedi līdzi! Vai tad slikti toreiz bija?

Un, it kā pakļaudamās atmiņu hipnozei, resnā sieviete pievienojās ar savu balsi, tik dzidru kā pirmais ledus, ar balsi, kuras dēļ viņu savā laikā gandrīz uzņēma armijas ansamblī:

Aiz meža kaujas uguņo,

Un lapas nestāj krist,

Un biedri klausās valsi šo,

Ko spēlē harmonists.

Tagad dziedāja trijatā. Djuževs atcerējās ir to vakaru, ir to dziesmu. Karš tuvojās beigām, viņa daļa sen vairs nepostīja, tikai cēla. Tiltus uz rietumiem. Bija pavasaris, gaisā vēdīja ievu smarža un tuvā uzvara, un, klausoties šo tā laika dziesmu, viņš kā arvien domāja par seno Maskavas pavasari, kad Olga, pabeigusi institūtu, kļuva par ordinatoru un viņi caurām naktīm sēdēja, piespiedušies viens pie otra uz mitrā sola kailajā parkā pie Lielās Pirogova ielas, klausīdamies, kā krīt smagas lāses. Un toreiz, klausoties šai dziesmā, tik jauki bija sapņot, kā viņš pēc drīzās uzvaras atgriezīsies mājās pie sievas, pie dēla, kā viņi visi trīs dzīvos savā dzīvoklī, kurā bija ievākušies tikai dažus mēnešus pirms kara sākuma.

šo valsi kādreiz dejojām Ar to, ko piemin sirds.

Sim valsim skanot, klejojam,

Kur rāmas zvaigznes mirdz.

Viņi dziedāja saskanīgi . .. Viņi dziedāja, nemanīdami, ka visiem asaras acīs. Tagad atkal viņus nekas nešķīra, un ņiprā večiņa, jūtot savu bezspēku, saknieba lūpas un īgni noraudzījās Djuževā ar savām melnajām žurkas acīm.

— Nu, pulkvedi, paplašināsim asinsvadus! — sacīja Voroliovs, vēlreiz pildīdams glāzes.

— Kari Marljanovič, ko teiks profesors? Zoja, neļauj viņam.

— Asinsvadu paplašināšanai . .. Es jau tev, Pāvel Va-siļjevič, redzu cauri. Tu esi atbraucis, lai vilktu mani pie sevis — ārā no šī peļu midzeņa, lielos vējos .. . Maldies, draugs, esi ieradies par vēlu . . . Nav vairs inženiera — majora Karla Vorohova, ir vecs sievasmātes gultasmaiss. No katra stāvokļa ir vismaz divas izejas, bet no šī . . . tikai kapā. Viss cauri, beigas . . .

— Mīļais Karluša, nu norij šo zilo tablelīli! Tev taču tik sabeigta veselība!

Atbrīvojusies no frontes laiku dziesmas burvīgā iespaida, Zoja atkal kļuva tā pati, kas bija.

— Skic! Es, bijušais gvardes majors, runājos ar draugu. Pāvel Vasiļjcvič, kas es tagad esmu? Nu, tu nezini? Es tagad esmu Būtu jel.

— Kas tad tā par dienesta pakāpi? — negribīgi pajautāja Djuževs. Viņš neiereiba, bija skaidrā prātā un smagi cīnījās ar pieaugušo vēlēšanos dzert vēl vairāk.

— Tas ir mans tituls, Būtu jel . . . «Būtujel aizgājis

uz aptieku___», «Būtujel muciņas izsutinājis...», «Bū-tujel samaksājis par elektrību ...». Būtujel — tas es esmu, saprati? — Skumīgi pasmējies, viņš izgāja no istabas un atgriezās ar paciņu «Kazbeka».

— Kari! — sieva traucās klāt, bet viņš to rupji atgrūda un sniedza papirosus viesim:

— Sašaurināsim asinsvadus.

— Es nesmēķēju . . .

— Tu vēl arvien nesmēķē? Frontē dotais solījums? Bet es esmu sācis smēķēt. Paslepšus no viņām nododos šim netikumam.

Djuževs uzlūkoja draugu. Lūk, tagad viņa acu priekšā bija agrākais Vorohovs, bet kāds viņš nožēlojams, apjucis, salauzts! Un Zoja — viņai tā pati skanīgā, dzidrā balss, bet kā pārvērtusies meitene, kurā kādreiz iemīlējušies visi viņa štāba jaunie virsnieki! Bija žēl, gribējās palīdzēt, kaut ko darīt, bet Djuževs nezināja, kas viņiem nāktu par labu, kas par ļaunu. Būtībā viņi bija sveši, tāli cilvēki, kuri valkāja kādreiz citiem piederējušus vārdus.

— Būtujel, — Vorohovs turpināja. — Vai tu pievērsi uzmanību uzrakstam uz suņa izkārtnes? «Nikns un rijīgs suns ...» To puikas uzrakstījuši. Pareizi darījuši.

— Huligāni, tādi huligāni! . . . Nekur citur tādu huligānu nav. Jau trešo plāksnīti izcūko, — sāka purpināt sievasmāte. Sēdēdama galda galā, viņa visu laiku ar steigu bāza kaut ko mutē un ātri ātri košļāja.

— Pareizs uzraksts . . . Viņi pie mums kāpa pēc āboliem, bet es viņiem uzrīdīju suni . . . Tu redzēji to suni? Radu raksti kā Čerčilam. Zvērs!

— Bet, Kari, ko citu ar viņiem lai iesāk? Ja vēl tikai ābolus, bet viņi tak kociņu nolauza, pašu labāko ābeli «klājenisko safrāna pepiņu».

— Skic! . . . Pareizi, nikns un rijīgs suns: bērniem uzrīdīt šo zvēru . . . Nu, Pāvel Vasiļjevič, ieliešu vēl. Tu klausies, klausies. Te pirtī uz lāvas es un kāds tips viens otru ar bērza slotām apstrādājām. Es paliku bez elpas un saku: «Laimīgais, tev ir viegli, bet man, skat, puncis tāds, ka pats savas kājas neredzu.» Bet viņš atteic: «To var izlabot, es zinu līdzekli. Viena mēneša laikā es to pilnīgi nolikvidēšu.» Es kļuvu priecīgs: «Kāds līdzeklis?» Bet viņš: «Tu esi Būtujel?» — «Nu, Būtu-

jel,» es atbildu. «Pēc pirts liec galdā pusduci alus ar labu uzkožamo, tad pateikšu.»

— Cik reižu, cik reižu jau, Kari Martjanovič .. . Tīrais posts: kā iedzer, tā atkal to pašu ... — sievasmāte sāka kladzināt. — Tumšs cilvēciņš pateicis muļķību, bet viņš nevar aizmirst ...

— Skic!

— Nu, nu, vai tad iedeva līdzekli? —Djuževs ar vienu ausi klausījās, ar otru neklausījās.

Viņš lauž doto vārdu, viņš dzer. Tas ir baismīgi. Kā magnēts pievelk skatienu degvīna pudele, kas stāv atstatu no dažādu krāsu augļu liķieriem. Pakrūtē smeldz, drudžainas žāvas lauž žokļus . . . «Nu, vēl vienu lāsīti, nu, kas tur nu būs? Iedzeršu un likšos gulēt . . . Nē, nē, nē... Nieki taču, kas tur nu būs no vienas glāzes?» Viņš nicināja sevi šās iekšējās cīņas pēc, bet nevarēja par to nedomāt. Un, juzdams, ka griba kļūst vājāka, centās atbrīvoties no šīm domām.

— Kādu līdzekli tad viņš ieteica?

— Ieteica, — Vorohovs skumīgi iesmējās. — Izdzēra viņš manu alu, apēda pēdējo sviestmaizi un jautā: «Cik tev pensijas izmaksā?» — «Nu, tik un tik.» — «Bet vai ģimene liela?» Tāda un tāda, atbildu. «Es, saka, no visa spēka raujos un mazāk nopelnu. Un trīs bērni. Nu. mainīsimies — mēneša laikā visi liekie tauki izdils. Garantēju ...» Un aizgāja, pat nepateicies par cienastu . . . Ko tu teiksi? Kā Karlam Vorohovam lai būtu ap sirdi, kaut ko tādu dzirdot?

Djuževs sāka skaļi smieties.

Vorohovs ne uzreiz, tomēr pievienojās viņam. Un pēkšņi klusinātā balsī ātri pačukstēja:

— Ko tu man tur celtniecībā piedāvāsi? Droši vien man vajadzēs tēlot kaut kādu atvaļināta skrīvera jaunāko palīgu blakus tavai personai. Nu, saki, kamēr meitieši nav klāt.

Un kā pēc burvja mājiena abas sievietes parādījās durvīs.

— Kari Martjanovič, kā tad tā? Mēs jums tādu dzīvi esam nodrošinājušas, visi apskauž, profesorus, homeopātus mājās vedam..,. — vecā sāka purpināt. Un negaidot uzbruka Djuževam: — Vai jums nav kauna? Cil-

vēki jūs pažēlojuši, labāko istabu gribējuši atdot jūsu rīcībā, pūlējušies, gatavojuši uzņemšanu .. . Bezgodis!

Djuževam bija pretīgi. Viņš saprata: vajadzētu piecelties un iet projām. Bet viņš necēlās un negāja, jo viņu jau saistīja šis tik pazīstamais, gurdais gļēvums, tas pārņēma viņu arvien vairāk.

— Vai tas labi, piedzirdīt slimu cilvēku? Pats alkoholiķis, nu tad rij, bet kāpēc citus? ... — vecā uzbruka Djuževam kā cāļu māte, sargādama cālēnu no vanaga.

— Turi muti, sērga! — Sažņaudzis dūres, Vorohovs pietrūkās kājās.

— Kas tā tāda par sērgu? Tāda vārda nemaz nav ...

— Es taču nevaru sievasmāti nosaukt par maitu.

— Par maitu! Par tādu vārdu es tevi saukšu pie

tiesas.

Vorohovs atvēzējās ar pudeli, bet viesis cieši sažņaudza viņa roku. Vecā jau kliedza aiz durvīm:

— Arī māja nav tava, nav tava ... Tā norakstīta uz Zojas vārda... Ar tiesas lēmumu izliksim, ar negodu. Un aiziesi . ..

Viss norisinājās kā Ostrovska lugā. Djuževam bija fiziski pretīgi, gribējās izsist logu un ielaist svaigu gaisu. Bet Vorohovs papurināja plikpauraino galvu, it kā atsviezdams atpakaļ savas bijušās matu cirtas.

— Lūk, tā mēs dzīvojam! Tad ko tu man piedāvāsi, pulkvedi?

— Neko, — Djuževs atteica. — Neko, Kari Martjano-vič. Neko.

— Bet es gribu zināt. Sēdies. Iedzersim. Tik un tā ir slikti.

Tagad vairs neviens viņus netraucēja. Nez no kurienes, it kā no citas pasaules atskanēja šņuksti, nikni vecenes čuksti un dobjas suņa rejas. Ar uzkožamiem pieblīvētais galds, istaba, pilna ar vāzītēm, statuetēm, izrakstītām salvetītēm, — tas viss neskaidri, kā mirāžā līgojās Djuževa acu priekšā, bet karabiedrs sēdēja viņam iepretī tāds pats, kādu viņš to bija redzējis pēdējo reizi, kad negaidītais palu ūdens izpostīja viņu gara ražojumu, uz kuru viņi bija likuši tik daudz cerību. Šis agrākais Vorohovs saprata visu no pusvārda. Viņi atcerējās visu ko: abiem tuvos kaujas notikumus, dzīvos un kritušos draugus. Daudzu, daudzu vairs nebija starp dzīvajiem ...

— Šāviņi krīt netālu, — Djuževs gārdza. Viņš pats sev pildīja glāzi, dzēra lieliem malkiem kā tēju. Viņš dzēra, lai nebūtu jāatceras dotais vārds, darbs, kas gaida, paša gļēvums un šī nolādētā vara, kas viņu no jauna savaldzinājusi un nes līdzi, nes. — Jā, major, šāviņi krīt netālu.

— Mūsu kvadrātā, pulkvedi, mūsu kvadrātā. Drīz arī mums trāpīs. Dzersim atkal, dzersim vēl, lai nav viņpasaulē žēl. Ja mums arī tur dos vēl — dzersim vien, jo nav jau žēl ... — Un viņš uzsāka savu iemīļoto dziesmu:

... Sen aizaugušas takas tur, mājās,

Kur staigājušas mīļotā kājas.

Un tad atkal viņam pievienojās sulīga, maiga basa balss:

Tās aizaugušas smilgām un zāli,

Tas atstājuši mēs, mīļais, tāli ...

Bija dzirdams, ka blakus istabā raud. Bet tie vairs nebija iepriekšējie niknie šņuksti. Djužcvam sirds smel-dza aiz žēluma.

— Viņa gaidīja tevi, pulkvedi, sapņoja, skrēja pie labākā friziera, matus sacirtoja, — Vorohovs skumīgi vīpsnāja un, pagriezies pret Djuževu. gandrīz nogāzās no krēsla. — Ej jau nu nomierini . . . Viņa jau arī tāda pati kā es. Viņa, — Vorohovs nozīmīgi pacēla pirkstu, —arī viņa ir dažāda . . .

Djuževs iegāja blakus istabā. Gaismas tur nebija. Oda pēc stiprām smaržām un sīpoliem. Viss it kā peldēja, līgojās. Kaktā uz dīvāna melnēja neskaidri iezīmējies sievietes siluets. Viņš nosēdās līdzās. Viņam šķita, ka raud nevis šī, šodienas Zoja ar ģitārai līdzīgo stāvu, bet sīciņa meitene, kura kādreiz nenovērsa no viņa mīlas pilnās acis. Viņš uzlika roku uz drebošās galvas, paglaudīja mīkstos matus. Viņa paņēma šo roku, iespieda saujā asaraino seju. Delna sajuta siltu, drebošu lūpu skūpstu. Skanīgā, it kā no tālās pagātnes atlidojusī balss lūdza:

— Biedri pulkvedi, neaizskariet viņu, neplosiet viņa sirdi .. . Nu, manis dēļ . . . Viņš taču galīgi slims. — Un atkal maigās lūpas pieskārās pie viņa delnas.

Djuževs vairs nesaprata, kas tā par balsi, neatskārta, ko viņam lūdz un kas lūdz. Viņam tikai bija patīkami klausīties, un viņš aizsnaudās šai siltajā, līganajā, peldošajā pustumsā . . .

Djuževs atmodās agri, ar ļoti smagu galvu un juta: noticis kaut kas nelabojams. Viņu kratīja drudzis. Ro-' kas un kājas trīsēja, viss līgojās.

Blakus dīvānam uz taburetes kāds bija atstājis degvīna pudeli, glāzi un krūzi ar kāpostu sulu, no kuras vēdīja pagraba asā smarža. Djuževs zināja, kā vienā mirklī var atbrīvoties no šīs riebīgās, smagās sajūtas. Ar drebošu roku viņš ielēja glāzē degvīnu un, par spīti pretīgumam, pielika pie mutes. Tad pēkšņi kā dzīvs viņa priekšā nostājās Vecais un raudzījās tieši sejā ar savām zili zilajām acīm. Djuževs apstulbis atsprāga. Gribējās aizsviest glāzi kā indīgu kukaini, bet, pārvarējis šīs paniskās bailes, viņš piesardzīgi nolika glāzi atpakaļ. Paņēma sālījumu un sāka dzert auksto, patīkami iesāļo šķidrumu tieši no krūzes. Viņš ilgi dzēra. Nodzēsis slāpes, apskatījās. Viņš bija gulējis apģērbies, pat ar zābakiem kājās . . . Lai pieceltos, nācās sevi kā plēsiņ atplēst no dīvāna... «Malciņu, vienu pašu malciņu, ko var kaitēt viens malciņš? ...» Viņš ātri pacēla glāzi un no jauna piesardzīgi nolika to atpakaļ . . . Nez kāpēc atkal ienāca prātā, kā frontē bija atmetis smēķēšanu. Vācieši pa naktīm kliedza kādā ragā pāri nevienam nepiederošai joslai, adresēdami divīzijas komandierim: «Rodincev, morgen Volgai gals!» Līdz upei bija atlikuši kādi trīs simti metru . . . Djuževs atkal pacēla glāzi. Paturēja to rokā, pat paoda un nolika. Pasmīnējis viņš devās uz izeju.

Ēdamistabā viņu gaidīja brokastis.

— Biedri pulkvedi, kur tad jūs? — viņam uzsauca skanīgā balstiņa, kuru viņš visu nakti bija dzirdējis savos dīvainajos sapņos. Resnā Zoja, tīdamas rūtainā lakatā, uzlūkoja viņu jautājoši, nogaidoši.

— Paldies ... Es iešu.

— Nu, ejiet. — Noslaucījusi asaru, viņa klusām piebilda: — Neaizmirstiet...

Kamēr Djuževs vilka mugurā šineli un lika galvā

'

cepuri, istabā sačukstējās sieviešu balsis. Varbūt tās skanēja viņa sāpošajā galvā? Nekāds brīnums: sienas šķita līgojamies, ausīs zvanīja —

— Uz redzēšanos, namamātes! Paldies par visu! — Viņš centās pateikt šos vārdus pēc iespējas možāk, skaļāk.

— Biedri pulkvedi, atcerieties, ko jūs man apsolījāt, — nozīmīgi skanēja balstiņa no pagātnes. Starpība starp balsi, kas bija saglabājusi visu savu jaunības dzidrumu, un seju, kurā pazīstamie, jaukie vaibsti atstaroja kā maska, sāpīgi iedzēla Djuževam.

— Varbūt tomēr paēdīsiet?

— Nē, es lidostā.

— Tad es iešu un pieķēdēšu Džeku. — Zoja izgāja pagalmā. — Džek, Džekiņ! ... Ejiet, biedri pulkvedi, tagad var.

Djuževs centās soļot taisni, tāpēc viņa gaiļa bija demonstratīvi noteikta, kā parādē. Aiz vārtiņiem bija dzirdama sēkšana. Resnais Vorohovs ar uzblīdušo seju, kas nu bija vēl vairāk uzpampusi, knibinājās gar to pašu elektrisko zvaniņu, pielāgodams virs tā skārda nojumīti. Viņš pacēla uz Djuževu sasarkušās acis ar pietūkušajiem plakstiņiem.

— Labrīt, Būtujel!

— Sveiks, Pāvel Vasiļjevič, — Vorohovs klusi atbildēja, ar piedurkni slaucīdams sviedrus no pieres. — Redzi, kāds esmu kļuvis. Vai nu liels darbs, bet jau sviedri. Sirds, aknas . . .

— Nu, kā tad paliek ar vakarējo sarunu? — Djuževs, ar varu pūlēdamies stāvēt taisni, atbalstījās ar muguru pret telegrāfa stabu.

— Kas nu par sarunu! Vai maz ko cilvēks dzērumā sapļāpā! . . . Neko neatceros.

— Vai nu tiešām nekā?

— Nu, ko tu, Pāvel Vasiļjevič, no manis gribi? Bija karš. Majors Vorohovs, kā tev zināms, no lodēm neslēpās. Divdesmit piecus gadus armijā nokalpoju, ordeņu pilnas krūtis. Nu, tagad lai jaunie parāda savu entuziasmu, bet es padomju varai esmu pateicīgs par to, ko tā manis labā darījusi.

— Tātad, Kari, vājāks kļūt negribi?

— Nesaprotu, kāpēc tu to saki? Es vakar biju stipri ieskurbis. Pats neatceros, ko sarunāju. Zojai nodarīju pāri, sievasmāti aizvainoju... Ardievu, Pāvel Vasiļje-vič! Kā redzams, mūsu ceļi šķīrušies.

Un viņi vēsi pasniedza viens otram roku uz vientuļās ielas, pa kuru strādnieki jau bija aizgājuši uz savām rūpnīcām, fabrikām, kuģu būvētavām. Laiks bija vēss, gaiss tīrs, dzestrs, sniegs spalgi čirkstēja zem kājām.

Vakarējais neskaidri vīdēja atmiņā un nez kāpēc atgādināja Djuževam neseno notikumu medībās. — Pielavoties pīlēm pa purvu, viņam gadījās iestigt muklājā — slīkšņā, kas bija izskatījusies pēc jaukas, zaļas pļaviņas. Irdenā velēna, kas zaļoja starp bālganajiem ciņiem, pēkšņi saira, kājas iestiga dūņās un ātri grima dziļāk. Viņš izbijies sāka kliegt, lai gan zināja, ka kliedzienu dzirdēs tikai žagata, kas notupusies netālu, neviens cits nedzirdēs un neviens nevarēs palīdzēt. Tad savaldījies, nomācis bailes un vēlēšanos ātrāk izrauties no dūņām, viņš piesardzīgi nolika bisi guleniski uz neskartās velēnas, uzgulās uz tās ar krūtīm un sāka lēnām atbrīvot kājas. Izvilka. Atbalstīdamies uz bises, aizrāpās līdz cinītim un, viscaur notašķījies lipīgām dūņām, bezspēkā nogulās, ierakās ar seju bālganajās sūnās, bet sirdi pildīja brīnišķīga uzvaras un lielas laimes sajūta — laimes dzīvot. Un arī tagad, vārgs, drebošs, viņš klusībā svinēja uzvaru: tātad šī nežēlīgā, draudīgā slimība nemaz nav visspēcīga. «Tiešām tiesa, velns parāvis! Smēķēšana jāatmet, nēsājot kabatā papirosu kārbiņu.» Un, kā sevi pārbaudīdams, Djuževs lidostas restorānā nosēdās pie galdiņa, kas bija novietots blakus bufetei. Aiz letes apaļīga gaišmate mežģiņu galvasrotā svētsvinīgi rīkojās ar menzūru, iemērīdama oficiantēm karafēs, ka-rafītēs, glāzītēs un vīna kausos dažādu daudzumu gramu no dažādiem stipriem dzērieniem. Dzerdams no glāzes plāno restorāna kafiju, Djuževs vēroja šo svētsvinīgo rīcību un izaicinoši smīnēja.

Negaidot līdz viņa apziņai nonāca divi vārdi: «Ļit-vinovs» un «infarkts». Viņš nodrebējis atskatījās. Pie tuvējā galdiņa sēdēja vairāki cilvēki, kuri, spriežot pēc visa, tikko bija atlidojuši no tālienes. Tie sarunājās. Djuževs piesteidzās tiem klāt: vai viņš pareizi sadzirdējis? Tie apstiprināja: pareizi. Tie bija ieradušies no

Divnojarskas, un tur lidostā par to vien bijusi runa, ka vakar celtniecības vadītājam uznākusi infarkta lēkme.

Pie trapa pirms iesēšanās lidmašīnā šo jauno ziņu jau apsprieda visi. Neviens neko noteikti nezināja, taču, kā arvien tādos gadījumos, jaunā vēsts jau tika precizēta: infarkts esot smags ... Lēkme uznākusi kaut kur tālu no celtniecības, it kā tieši taigā. Slimo nevarot transportēt. No Starosibirskas speciālā lidmašīnā izlidojis slavenais kardiologs, bet cerība esot maza . ..

«Kā tas varēja gadīties? Ko tas nozīmē?... Ak Vecais, Vecais!» Djuževs domāja. Viņš domāja un pats brīnījās, ka pat šī bēdīgā vēsts nespēj nomākt viņā pirmās uzvaras prieku, uzvaras pār savu slimību.

10

Grūtos brīžos Fjodors Grigorjevičs Ļitvinovs pārvērtās par neizsīkstošu enerģijas avotu. Viņš nenokusdams varēja strādāt dienām un naktīm, varēja nogurdināt visus līdzstrādniekus un pats tai pašā laikā palikt žirgts, rosīgs, mērķtiecīgs.

Tāds enerģijas uzplūdums Ļitvinovu pārņēma, kad viņš uzdzirda vēsti par komjauniešu — ģeologu nozušanu. Tiklīdz mazliet norima sāpes krūšu kreisajā pusē, viņš metās pie tālruņa. Vaļa tikko spēja savienot viņu ar vajadzīgajiem cilvēkiem Oņupes kompleksās ekspedīcijas kopmītnēs, rajonkomitejā, «Sarkanajā arājā», Starosibirskā.

Nozušanas iepriekšējo notikumu aina bija skaidra. Bija zināms, ka Ilmāra Sirmā grupa, kas apvidus automašīnā pa upes ledu bija nobraukusi līdz zvejnieku kolhoza noliktavām, pirms desmit dienām devusies taigā pa Černavas upes gultni. Tā virzījusies uz priekšu bez ceļa, aizgājusi diezgan tālu un apklususi. Pēdējā radio-grammā teikts: «Sākas sniega vētra. Ceļam teltis.» Ar to pārraide bija izbeigusies.

Divnojarskā viens otrs zināja, ka ģeologi komjaunieši nez kāpēc neparedzētā ziemas laikā steidzami aizsūtīti uz taigu. Klīda neskaidras baumas par kaut kādām ļoti svarīgām atradnēm, kas uzietas jau rudenī, bet tagad precizējamas. Un ļaudis minēja: kas tad īsti atrasts, — tāpēc ka pašā ziemas spalgumā ģeologu grupas dodas izdarīt pētījumus tikai ārkārtējā gadījumā.

Šis tiešām bija ārkārtējs gadījums. Sirmā grupa, kura pētīja rajonu, kur Černava ietek Oņupē, un meklēja kaļķakmeni, smillis, granti, kas varētu noderēt Oņupes kaskādes otrās kārtas celtniecībai, rudenī, jau beidzot darbu, izdarīja negaidītu atklājumu. Meklēdams nakts-patvērumu no brāzmainā vēja, kolektors dziļas gravas gultnē ieraudzīja ģeologa āmuru. Pēc tam zem milzīga krituša koka saknēm atrada gandrīz satrunējušu mugursomu ar paraugiem. Mugursomas kabatiņā bija saglabājusies «Ģeologa piezīmju grāmatiņa».

Otrā dienā Sirmā grupa izklīda un rūpīgi pārmeklēja gravas nogāzi. Atrada sarūsējušu šauteni ar pussatrūdējušu laidi, palronsomu, vairākas tukšas patronas, saplēstu drēbju skrandas un, beidzot, ar zāli aizaugušus cilvēka un vilka atsevišķus kaulus.

«Piezīmju grāmatiņas» numurs nebija saglabājies, bet ar zīmuli rakstītās piezīmes varēja salasīt. Ģeologi izlasīja bojā gājušā vardu — Kafijs Salhitdinovs. Bojā iešanas gads — 1941. Pirmajā lappusē iespiestais izraksts no instrukcijas noteica: «Pazaudēšanas gadījumā obligāti jāziņo ekspedīcijas vadībai.» Zīmīgā uzrunā bija teikts: «Šīs grāmatiņas atradējam tiks izmaksāts atlīdzinājums, kas pieprasāms pēc adreses: Maskava, Kuzņeckij Most 17.» Šis parastais, tipogrāfijas burtiem iespiestais ieraksts pirmajā lappusē šai gadījumā skanēja traģiski. Bet, pirms vēl tas viss bija saburtots uz pussatrunējušā papīra, Sirmais jau bija paguvis apskatīt paraugus un noskaidrot, ka, acīm redzot, cīņā ar zvēru bojā gājušais Kafijs Salhitdinovs kaut kur apkaimē atradis vērtīgas, valstij ļoti vajadzīgas rūdaš iegulumus. Lieliskie paraugi mugursomā neatstāja nekādas šaubas. Tas bija īsts atklājums, jo nevienam nebija ne prātā nācis, ka tādi izrakteņi te atrodami. Taču uznāca sals un pētījumus vajadzēja pārtraukt. Bojā gājušā mirstīgās atliekas apbedīja uz černavas kraujā krasta zem milzīga ciedru koka. Ģeologi kā karavīri atdeva bojā gājušajam godu ar zalvi no mednieku bisēm. Paraugus atveda uz Divnojarsku. Tos nekavējoties aizsūtīja uz Maskavas Zinātņu akadēmiju. Jā, tie bija lieliski — šie paraugi. Atradums bija ārkārtīgi interesants. Uz Oņupi nāca pieprasījums pēc pieprasījuma: «Kur? Cik? Kādi ieguves apstākļi?» Bet taigā plosījās sniegputeņi. Dažu nakti dzīvsudrabs sasala termometros. Kas lai varētu atbildēt uz šiem jautājumiem?

Tad kādu dienu Oņhesa jaunceltnes komjaunatnes komitejas sekretārs Igors Kapustins nostājās Ļitvino-vam priekšā kopā ar diviem jauniešiem — ģeoloģiskās pētniecības grupas locekļiem: Ilmāru Sirmo un Vasīlisu Sedihu. Jaunieši ieteica organizēt ziemas izbraucienu uz černavu, lai uzmeklētu Salhitdinova šurfus. Ļitvinovs, kurš nebija aizmirsis atradumu, pat uztraucās. Izrādījās, ka jaunieši ir enerģiskāki un uzņēmīgāki nekā Oņupes ekspedīcijas vadība, nekā pats celtniecības vadītājs. Tieši tā viņš arī atnākušajiem pateica:

— Pareizi darāt. Tā arī vajag mīt mums uz papēžiem. Gaužām vajadzīgi metāli atrasti. Prātot un brīnīties par šiem paraugiem nav laika . . . Bet . ..

Runa bija ne tikai par metāliem. Instancēs tika izlemts Oņupes kaskādes otrās kārtas — Ustjčernavas hesa liktenis. Runa bija par Ļitvinova viskarstāko vēlēšanos — neļaut izklīst jau saliedētajam kolektīvam, bet atsevišķas celtnieku grupas, tiklīdz tās atbrīvojas, pakāpeniski pārsviest no Divnojarskas pa upi lejup uz Černavu. Pēc aprēķiniem tas ārkārtīgi paātrinātu otrās kārtas celtniecību un padarītu to krietni lētāku. Bet tādam projektam bija arī pretinieki. Tiem, šiem pretiniekiem, šķita, ka tāds lēmums būtu nepieļaujama spēku saskaldīšana . .. «Pabeidz Divnojarskas hidroelektrostaciju, apgūsti to, radi ap to rūpniecības kompleksu, kas patērē elektrību, pēc tam domā par otru,» — tā sprieda pretinieki. Tie minēja ne mazāk svarīgu argumentu: «Nu, pieņemsim, tu ātri pabeigsi otro kārtu, bet kur liksi enerģiju?» Arī tas bija pareizi. Un te nu ļoti vērtīgie izrakteņi pie pašas Černavas, acīm redzot, netālu no paredzētā aizsprosta. Šīs atradnes vietā uzceltās rūpnīcas kļūs par milzīgiem strāvas patērētājiem. Vai var būt vēl spēcīgāks arguments «par»?

Sirmais, šis mazrunīgais latvietis, kuram mati pa vasaru bija izbalējuši gluži kā lini, ar gaišajām acīm cieši raudzījās uz celtniecības vadītāju un, ņurcīdams rokās savu mičmaņa cepuri, runāja:

— Lūgtu. Mēs lūdzam. Ļoti svarīgi.

Vasīlisa, kas bija pieradusi, ka viņas ģimenē Ļitvinovu uzskata par pašu cilvēku, uzstāja:

— Fjodor Grigorjevič, kas jums tur liels! Nav jau tālu. Nu, kas par to, ka ziema? Atcerieties, mūsu vectēvs mēdza teikt: «Kur muļķim līdz jostai, tur gudrais sausām kājām tiek cauri.» Komjaunieša goda vārds, mēs atradīsim Salhildinova šurfus. Tie turpat kaut kur ir, netālu . . .

Bet Igors Kapustins, šis zeņķis, kuru Ļitvinovs cienīja viņa enerģijas, viņa neatlaidības dēļ un it īpaši tāpēc, ka viņš jau paspējis atteikties no daudziem, glaimojošiem Ļitvinova piedāvājumiem un palikt komjaunatnes darbā, runāja:

— Par ģeologiem mēs galvojam. Esam izmeklējuši vislabākos. Mūs pat komjaunatnes Centrālkomiteja atbalsta. Es no tās jau saņēmu piekrišanu . . .

Enerģiskā trīsvienība cieši uzstāja. Likās, tā nolēmusi neatkāpties, iekams panāks pozitīvu lēmumu. Ļitvinovs smaidīdams raudzījās satrauktajās sejās un klausījās dedzīgajās balsīs. Un šķita, ka paša jaunība, ka Dņepro-hesa celtniecības laiks uzlūko viņu ar šīm skaidrajām, apņēmīgajām acīm . . . Ļaudis sūdzas par jauniešiem, žēlojas, ka tie kūtri, apolitiski, neinteresējas ne par šo, ne par to, laiž vaļā kaut kādus amerikāņu dančus .. . Nu, mīļie draugi, nevērojiet jauniešus Gorkija ielā, Kreščatikā, Rustaveli prospektā! Atbrauciet šurp, uz Oņupi . . . Bet, ja tie bārsta dzēlīgus jautājumus, ja zinātni nevēlas patērēt pilienu, ekstrakta un koncentrāta veidā, ja visu grib izprast ar savu prātu, tas taču ir labi, tas ir brīnišķīgi! Tādi paši bijām arī mēs, kad mums vēl bārda neauga. Atcerieties, jaunību atcerēties vienmēr derīgi.

Lūk, tur tie sēd — ģeoloģiskās pētniecības grupas vadītājs, kas vēl nav pabeidzis institūtu, bet jau izdarījis šo milzum svarīgo atklājumu, komjaunatnes sekretārs, kura organizācijā seši tūkstoši biedru, un vienkārša kolhoza meitene . . . Cik daudz šeit tādu!

— Sirmais, cik tev gadu? — Ļitvinovs pēkšņi pārjautāja, pārtraukdams puiša argumentus.

— Divdesmit ceturtais, — sasprindzinājis uzmanību, atbildēja ģeologu grupas vadītājs.

— Un tev?

— Divdesmit divi, — atteica Igors Kapustins, satraukti uzlūkodams savus biedrus.

— Gandrīz deviņpadsmit, — acis nolaidusi, sacīja Va-sīlisa. kā atzīdamās nosodāmā rīcībā.

Iestājās klusums.

' — Ak velni, cik jūs esat laimīgi! Cik daudz jūs vēl redzēsiet! — negaidot iesaucās celtniecības vadītājs un kļuva nopietns: — Labs ir . . . Lai notiek pēc jūsu vēlēšanās. Gatavojieties . ..

Tā, ne ar vienu nesaskaņojis, nenodrošinājis sevi ne ar kādu atbalstu, Ļitvinovs uz savu galvu bija pieņēmis lēmumu par jauniešu ekspedīciju, ekipēdams to uz celtniecības rēķina. Par ļaunu nebūs. Lai izmēģina spēkus. Lai ātrāk uzmeklē tos Salhitdinova šurfus . .. Cik ļoti tie vajadzīgi! Cik svarīgi tagad, kad jautājums par Ustjčernavu kuru katru brīdi var nākt dienas kārtībā, cik svarīgi pārliecināties par traģiski bojā gājušā ģeologa atklājumu!

. .. Un, lūk, ģeoloģiskās pētniecības grupa pazudusi. Liela mēroga kartē, kas izklāta uz grīdas Oņhesa celtniecības vadītāja kabinetā, no viena nodalījuma līdz otram plājas zaļa krāsa. Taiga, neskarta taiga, paretam izraibināta ar zilām upju vēnām un pelēkām, slīpām purvu svītrām. Oņupes krasli līdz pašai Ustjčernavai gandrīz pilnīgi neapdzīvoti. Tikai daži cits no cita attāli ciemi piekļāvušies pie lielās upes. Tā vieta kartē, no kuras, kā domājams, saņemta pēdējā pārraide, — gluži zaļa. Meži. Kur te lai atrod saujiņu cilvēku? Un kas ar tiem noticis? Sniega vētra? Sals? Kādas nezināmas briesmas, varbūt arī nelaime?

Ļitvinovs izsauca no Starosibirskas daudzvietīgu helikopteru un, gadījumā, ja ģeologiem būtu sabojājies vienīgi pārraides aparāts, pavēlēja radiostacijai ik pēc stundas izdarīt raidījumus pa viņu vilni.

Uz rīta pusi, kad divi glābšanas trijnieka locekļi, partijas rajonkomitcjas sekretārs Nikolajs Kuzmičs un rajona kara komisārs, aizgāja pārbaudīt glābšanas grupu, Ļitvinovs apgulās kabinetā uz dīvāna. Bet pēc stundas viņš jau pietrūkās kājās un pavēlēja Vaļai, kura tāpat bija nosēdējusi savā vietā visu nakti:

— Rajonkomitcjas sekretāru! Kompleksās ekspedīcijas priekšnieku! Un vēl piezvani biedram Petīnam, at-

vainojies par agro traucēšanu, dzirdi, katrā ziņā manā vārdā pieklājīgi atvainojies un palūdz ienākt pie manis. Saki: gaužām svarīgi. Aizlidoju ...

Un, kad, gaismai austot, helikopters pacēlās gaisā no viegli apsnigušā upes ledus, Ļitvinovs sēdēja tanī kopā ar glābšanas grupas dalībniekiem. Tie bija pieredzējuši taigas pazinēji no «Sarkanā arāja» mednieku brigādes. Mednieku nelielie, pinkainie suņi ar melnām, možām acīm, piespiedušies cits pie cita, bailīgi rāvās kaktā. Slēpes un bises katrs turēja, iežmiedzis starp ceļiem. Blakus Ļitvinovam smēķēdams, pastāvīgi raudzīdamies pa logu lejā, sēdēja Anatolijs Subotins. Starp visiem šiem ļaudīm, kuriem klaiņošana pa taigas brikšņiem bija parasta, vienīgi Igors Kapustins izcēlās ar bālo seju un pilsētnieka apģērbu. Kapustinu nemaz negribēja ņemt līdzi. Viņš neatlaidīgi apgalvoja, ka atbildot par komjauniešu likteni, un, redzēdams, ka atrunāt šo puisi neizdosies, Ļitvinovs atmeta ar roku: sak, lai lido.

Kad zeme kā lūzin ielūza zem helikoptera un šūpodamas sāka krist uz leju, Ļitvinovs, apsēdies pie iluminatora, pārlaida skatienu ceļabiedriem. Līdz šim neviens no tiem nebija tuvumā redzējis helikopteru. Taču visi izskatījās mierīgi, smēķēja, paklusām sarunājās par kaut ko. Ļitvinovā izraisīja izbrīnu tas, ka mednieki tik jauni: tīrie zeņķi. Pat visvecākajam, kam jau auga bārda, tā izskatījās kā pielīmēta. Un te nu atkal Fjodoram Grigorjevičam ienāca prātā pēdējos gados bieži ci-„ latā doma: nevis pasaule ap tevi kļūst jaunāka, bet tu, mans draugs, kļūsti vecs. Taču šodien šī doma ilgi prātā nepalika. Skatiens uztvēra celtniecības ainavu, kas atklājās lejā sniega mirdzumā, un Ļitvinovs laimīgs piemiedza acis. «Cik ātri viss mainās! Vai tad sen, redz, tāpat karājoties gaisā virs pilnīgi neskartās upes kaut kur te, starp Divnojaru un Vērša Pieri, tika nomesta čuguna plāksne ar uzrakstu: «Oņupe, padodies boļševi kiem!» Bet tagad visa apkaime atdzīvojusies, un drīz, drīz vien tu, mana māmuļa, padosies boļševikiem.» Ļitvinovam aiz muguras jau bija ne mazums savaldītu upju, tomēr sirds līksmi ietrīsējās: nekur visā pasaulē, pat Padomju Savienībā vēl nebija iedabūta ilksīs tāda upe. Un tur arī pati pilsēta. Pilsēta taigā, pilsēta bez nomalēm, ar taisnām, kā ar lineālu iezīmētām ielām, ar plašu laukumu. Un tālāk līdz pašam apvārsnim gan šur, gan tur kūp dūmi. «Nē, velns parāvis, ne velti dzīvojam pasaulē!» Šo domu Ļitvinovs pateica skaļi, un Subotins izbrīnījies pārjautāja:

— Ko jūs sacījāt?

— Laiks, saku, aizrit tik ātri, ka cilvēks ne manīt nemana, — Ļitvinovs atteica. — Cik komunistu agrāk bija rajonā? Vai tu zini?

— Gandrīz divi simti.

— Bet tagad pilni trīs tūkstoši! Tas taču, puis, ir spēks! Tāds spēks, vai zini, ko var padarīt! — Un abi atkal sāka raudzīties uz leju, it kā klusībā apsvērdami, ko var paveikt tāds spēks.

Šķita, ka helikopters karājas pie debesīm kā pieskrūvēts, bet zem tā lēni un bez trokšņa griežas zeme. Div-nojarska jau nozuda aiz apvāršņa, apakšā slīdēja taiga — nevienas apdzīvotas vietas, ne ceļa, ne dūmu mākonīša.

— Kā jūs jūtaties, Fjodor Grigorjevič? — no aizmugures jautāja Kapustins, kuram pirms izlidošanas Vaļa bija pieteikusi uzraudzīt Ļitvinovu un pat iedevusi līdzi zāles.

— Jūtos tā, kā vajag, — Ļitvinovs atvairījās. — Ai, kā skrējām!

— Ko jūs sacījāt?

— Soļojam, saku, lieliem soļiem. Bet laiks traucas uz priekšu, tas, puis, aiz vecuma. Uz vecumu laiks sāk šausmīgi steigties!

— Kas nu tas par vecumu! Jūs mums esat jaunāks par jaunu.

— Vai tā gan? Prot arī pateikt! — Ļitvinovs apmierināts nosmīnēja. Viņš tomēr nodomāja: «Mjā, bet tas sūknis sācis niķoties ...» Un, spiezdams pie sēdekļa atzveltnes kreiso plecu, zem kura atkal sākās šīs asās, dzeļošās, pulsējošās sāpes, viņš domāja: «Nu, kad Div-nojarska būs uz kartes atzīmēta, tad laikam gan vajadzēs nodot darbu ... Bet Ustjčernavas celtniecību varbūt tomēr uzticēs man . . . Kā būtu? Gribētos redzēt, kā atdzīvojas visa šī taiga starp diviem enerģētikas milzeņiem. Gaužām interesanti būtu to redzēt. Bet tas sūknis . . . Un šī godājamā Dina, velns viņu parāvis ar visām viņas bažām un pilieniem ... Miers! ... Vienā vienīgā vietā miers ir labs. Tikai, lika pagaidīt, man uz turieni prāts nemaz nenesas.»

— Vai pārraides viņiem tiek turpinātas? — Ļitvinovs jautā, lai atkratītos no nepatīkamajām domām.

— Katru pusstundu, — no aizmugures atsaucas Igors. — Mēs viņiem pat mūziku uz tā paša viļņa pārraidām. Varbūt viņi klausās. Par radiopārraidēm nerūpējieties, tur man strādā brīnišķīgs puisis.

Ļitvinovs vēro asi iezīmēto, enerģisko Igora profilu. Naktī, kad viņi bija iepazinušies, celtniecības vadītājam šķita, ka tas ir cāļa profils ... Cāļa! IIo, ho! Trīs profesijas divu gadu laikā.

— Vai tad no sava institūta neesi aizlaidies?

— Par otro kursu kārtoju eksāmenus.

— Nu, un kā veicas?

— Dažādi, vispār ņemot, diezgan slikti, Fjodor Gri-gorjevič. Nupat nesen dabūju trijnieku. Kad strādāju par buldozeristu, man bija tikai teicamas atzīmes, kad biju desmitnieks, parādījās četrinieki, bet tagad — trijnieks. Ir grūti: seši tūkstoši komjauniešu.

— Kapanadze tevi liela.

— Lado Iļjičam patīk lielīt . . . Bet te vienu svētdienu aizgāju paslēpot, aizkavējos tur . .. Bija neparedzēti apstākļi. Varbūt Vaļa jums stāstījusi? ... Bet pie manis jaunajiem racionalizatoriem tovakar vajadzēja sapulcēties, pēc tam Lado Iļjičs mani tā rāja, ka zeme drebēja.

— Vai toreiz, kad tā sniega vētra jūs aizķēra? ... Jā, kā jums tur viss gadījās? Valensija kaut ko slēpj ...

— Nekas sevišķs jau nebija . . . Slēpe pārlūza, pēc tam Jura Pšeņičnijs pazuda . . . Bet racionalizatoru sanāksmi es patiešām nokavēju. Un Lado Iļjičs man pareizi aizrādīja: tas tāpēc, ka pats visu gribi padarīt. Mācies strādāt ar cilvēkiem, nevis cilvēku vietā.

«Laba, varen laba paaudze aug,» Ļitvinovs domāja. «Kādreiz daudz tika runāts par mežu skolām. Gaužām muļķīgs pasākums. Lūk, šī ir īsta meža skola. Taiga. Muskuļi, pieredze, kolektīvisms. Tādi kā šis godājamais Igors, kā Vasīlisa vai kā tā raibā meiča, kas Petrovi-čam uzvilkusi sakas, lai tagad kāds pamēģina tos nogriezt no ceļa . .. Eh, viss būtu labi, tikai tie tur taigā! Kaut jel tos atrastu sveikus ...» Ļitvinovs apskatīja ceļabiedrus. Suņi apklusuši, guļ pie durvīm kā viens

vienīgs kažokādas kamols, tikai viens tup, saslējis ausis. Daudzi mednieki guļ. Bārdainis domīgi smēķē, un atkal Ļitvinovam prātā nāca paša gadi: «Ne jau velti dēvē par Veco.» Bet atgriezties pie parastās domas šoreiz neizdodas. Stūrmanis, padzīvojis pamaza auguma cilvēks ar kokvilnas drānu pārvilktā kažokādas jakā, izspraucies pa lidotāja kabīnes durvīm, rāda karti:

— Ustjčernava.

«Skat, skat, kur viņa, mana dārgā.» Lejā plats, sniegots ceļš. Tas pārdala taigu kā balta svītra. Šaurāka svītra — Cernava — krasi atliecas nost un nozūd meža masīva biezoknī, bet tālāk uz priekšu redzama apledojusi akmeņaina krāce ar atsevišķiem plaiskumiem sniegā, virs kuriem virmo migla, un vēl tālāk — tāda kā sensena cietokšņa siena no bazalta sablīvējuma. Divas kraujas rēgojas kā sargtorņi. Aizsalusī upe kā ceļš ved uz šiem milzīgajiem vārtiem.

— Lieliski, — Ļitvinovs čukst. — Neviens hidrotehniķis labāk neizdomās.

— Kas ir, Fjodor Grigorjevič, vai drīz te nometīsiet

plāksni: «Oņupe, padodies vēlreiz»? — smaidīdams

jautā Anatolijs Subotins.

— Iemetīsim katrā ziņā! Tiklīdz būs pieņemts lēmums un upe atbrīvosies no ledus, atlidosim un iemetīsim, — ko tu gan domā!

Subotinam uz ceļiem sava karte. Viņš raugās gan uz karti, gan lejā, it kā piesaistīdams tai apvidu. Atradis ar acīm taigā orientieri, viņš velk ar zīmuli uz ziemeļiem.

— No zivju noliktavas viņai vajadzēja tos vest pa strautu. Viņa taču pieredzējusi, bet šis te ir labākais ceļš. Vai tā ir, biedri? — viņš jautā medniekiem.

Tie jau ir atmodušies, daži pār Subotina plecu vēro karti.

— Pēc manām domām, viņi būs ierīkojuši bāzi Melodija apmetnē, — saka vecākais no tiem, plūkādams rudo bārdeli. — Tā jau te vienīgā vieta, kur jumts virs galvas. Citas pajumtes nav. Piecdesmit septītajā gadā mēs te ne vienu vien zābaku pāri noplēsām. Nelaiķis Savatcjs vēl bija mums līdzi. Tikai Metodi ja nometne, citas pajumtes te nav.

— Bet vai Vasilisa šo vietu zina? — Subotins jautāja.

— Kā ne! Viņi abi ar vectēvu te divas nedēļas mitinājās. Atceros, Savatejs vēl sūrojās: lācis te pie viņu pārtikas pielavījies, bet vecajam bisē vāveru skrotis ... Lācis tā ir aizgājis.

— Mjā, tas tiesa. Protams, viņa tos no šejienes būs vedusi uz to apmetni, — Subotins prāto. Pēc kalsnās platkaulu sejas redzams, kā viņš uztraucas, tikko sākas runa par meiteni, kuras vārdu viņš min ar īpašu intonāciju balsi.

Tiek nolemts nolaisties pēc iespējas zemāk un lidot virs sengravas, kas aizaugusi ar mežu, gar ceļu, pa kuru, kā domājams, gājuši ģeologi. Tagad helikopters dodas uz priekšu, gandrīz skardams ar riteņiem garo egļu un lapegļu galotnes. Arī uz suņiem pārgājis cilvēku uztraukums. Tie, nervozi žāvādamies, klaiņo pa kabīni un nepacietīgi smilkst.

— Ko tad te lai ierauga no šiem ercenģeļa augstumiem?

— Nekas, kad labi ieskatās, pat tumsā var redzēt.

— Skat, skat, slēpju sliede. Nudien, sliede! — bārdainis iesaucas.

Visi metas pie borta pa labi, helikopters sasveras uz sāniem, no lidotāja kabīnes iznāk stūrmanis. Viņš draud ar dūri lielā kažokādas cimdā. Izrādās, ka prieks bijis veltīgs.

— Re nu, esi nošāvis greizi. — Mednieki nosēstas savās vietās.

Ceļabiedru izskats uzbur smaidu Ļitvinova sejā. Lūk, tādi — zaķādas ausainēs, suņādas kažokos un briežādas zābakos — te staigājuši ļaudis Jermaka laikā, un viņu pinkainie suņi ar tik melnām acīm kā pogas droši vien bijuši tādi paši, un ļaudis runājuši tāpat, un suņi tāpat slaistījuši ausis, dzirdot vismazāko troksni. Un nu viņi lido šai dūralumīnija spārē, par kādu vēl vakar nav ne sapņojuši. Viņi lido, smēķē pašu tītas cigaretes un ne no paša velna nebaidās, un šī viņu lietišķā pašapziņa nomierina Ļitvinovu.

— Eh, kaimiņi, — viņš saka, — kad atradīsim ģeologus, tad visiem mielasts; ne mazāk par pusstopu uz cilvēka.

— Pa pusstopam mūsu sibīrieša Amēs jums, Fjodor

Grigorjevič, paši liksim galdā, bet par labu vārdu paldies, — bārdainais atbild, tomēr precizē: — Ar kādiem uzkožamiem pusstops? Vai ar pilsētas? — Bet, paraudzījies uz leju, viņš pēkšņi pakliedz lidotājam: — Hei, kučieri, vai tavs zirģelis var skriet lēnāk? Te kaut kur jābūt tai apmetnei. Es jūtu, kaut kur tepat. Pievelc labējo grožu un laid riņķi.

Helikopters paceļas augstāk, taiga vairs nav aizsniguši jūra ar prāviem zaļiem viļņiem, tā izskatās pēc lielas mozaīkas, ko veidojis mākslinieks ar bagātu fantā-ziju.

— Ja ar Vasīlisu nekas nav noticis, tad viņi bus sveiki un veseli.

— Tiešām? — Igors uzlūko Subotinu. Viņš zina, kas tas ir par cilvēku, un zina, ka gandrīz viss kolhozs vēlas ieprecināt savam mīlulim Vasīlisu, bet tā, ak vai, vienaldzīga pret savu izredzēto.

— Viņa ir tāds cilvēks!

— Nu, kāds tad, kāds? — Igors uzstāj.

— Tu jau zini ...

— Dūmi! — iekliedzas kāds jauns mednieks, gara auguma puisis, kuru visi dēvē par Serjožu. — Dūmi, dūmi!

«Ai, kā atkal plecā iedūra! Kur tad ir lie dūmi? Kaut jel nebūtu kļūdījies,» Ļitvinovs nodomā un, ar piedurkni noslaucījis loga rūti, raugās uz leju. Patiešām, virs kupla ciedra galotnes, šķiet, virmo zils dūmu mākonītis. Lidotājs jau ieraudzījis un, pacēlis helikopteru mazliet augstāk, virzās uz to pusi.

— Priekšniek, neaizmirsti solīto, — bārdainis atgādina, — citādi gadās tā, ka slīkstot cilvēks cirvi sola, bet, kad izvilkts no ūdens, — cirvja kātu nenosliecas ... Sadzeršana ar labiem uzkožamiem.

— Bet varbūt tie nav viņi.

— Kas cits te uguni kurs, lāči, vai?

Tagad Ļitvinovs vēro, kā dūmu mākonītis kļūst lielāks un nāk tuvāk. Nu, protams, ugunskurs! Tur, lejā, garām aizpeld vecais ciedrs, aiz tā sīku kociņu jaunaudzē mazs klajumiņš . . . Ugunskurs .. . Pie ugunskura ļaudis. Tie māj ar rokām, kaut ko kliedz, pielikuši plaukstas pie mutes.

— Nu, redz, vecmāmiņas zudums atradies vectētiņa

biksēs, — dudina bārdainis, kurš, kā no visa redzams, jūtas • vīlies, ka ekspedīcija tik ātri beigusies. Bet tad viņš iekliedzas: — Pag, viņi te pieci! Vasīlisas nav. Kučieri, saki «tprū»!

Zeme palecas uz augšu un cieši piespiež sniega klātos sānus pie lidojošā kurkulēna riteņiem. Cilvēki un tiem nopakaļ suņi izlec pa lūku sniegā. Viņus saņem jaunie ģeologi ar iedegušām un bārdainām sejām. Bārdas padara viņus vecākus, bet acīs mirdz bērnišķīgs prieks. Prieks un apmulsums.

— Kas ar jums te ir? — Ļitvinovs īgni jautā, viebdamies aiz sāpēm, kas, helikopteram nolaižoties, atkal ieķērušās plecā.

— Kļuvām mēmi... Raidītājs salūza, — vainīgi atbild neliels melnīgsnējs zeņķis, armēnis vai azerbaidžānis, kura seja aizaugusi tā, ka atgādina zābaku suku. — Uztvert varam, pārraidīt nevaram. Neērts stāvoklis, biedri priekšniek.

— Vai visi sveiki un veseli?

— Visi sveiki un veseli.

— Bet kur Vasīlisa? — jautā Subotins, ar nepacietību iejaukdamies sarunā.

— Viņi abi ar Ilmāru, tas ir, ar ģeologu grupas vadītāju biedru Sirmo vakarrīt aizgāja uz pastu. Tas te nav tālu, kādi piecdesmit kilometri . . . Tiklīdz pa radio saņēmām ziņu, ka jūs tur blēņojaties . . .

— Blēņojaties? — Ļitvinovs bargi pārjautā.

Tagad viņam sanāk dusmas. Viņam pat liekas, ka acu priekšā redz Petīna izsmējīgo seju, dzird, kā tas saka ar savu parasto lēnīgi augstprātīgo laipnību: «Es taču jums teicu, maldīgas trauksmes dēļ nav vērts pamest darbu ...»

— Piedodiet, biedri priekšniek, es gribēju teikt, uztraucaties, — taisnojās puisis, kura bārda atgādināja zābaku suku. — Viņi tad arī aizgāja ziņot, ka viss kārtībā . . . Šovakar droši vien atgriezīsies . . . Viņi jau par helikopteru neko nezināja .. .

— Bet kā veicas darbs?

— Ak darbs! Tas pilnīgā kārtībā . . . Divus šurfus atradām. Paraugi tādi paši. Kāda nogāzta koka vietā ņēmām paraugus, rūdas te šausmīgi daudz ... — cits par cilu klaigāja ģeologi.

— Vai tas pierādījies?

— Un kā vēl! Paraugi labāki nekā Salhitdinovam. Iesim uz apmetni, tur mēs jums parādīsim. Biedrs Ilmārs saka: spilgti izteikti un rūpnieciski ērti ekspluatējami iegulumi . . .

Viss būtu labi, lieliski, viss iepriecināja, bet tās sāpes nerimās. It kā kāds būtu izvilcis no ugunskura pagali un to gan liktu pie sirds, gan atkal ņemtu nost. Un sirds dauzās kā cālis vanaga nagos. Tagad jau ne tikai deniņos, bet visā miesā slimīgi pulsē asinis. Labāk gan ar lidošanu jānogaida. Mazliet jāatpūšas.

— Kas jums kait? — norūpējies jautā Igors, pamanījis, ka, par spīti salam, Ļitvinova seja nosvīdusi, spīd vien.

— Nekas, itin nekas . . . Kā mēdz teikt Sako Nadtoči-jevs, mūsu pūles nav bijušas veltīgas . . . Nu, lai notiek, iesim aplūkosim paraugus. Vai jums, balamutes, ir kādas slēpes? — Ļitvinovs nostājas uz platām mednieku slēpēm un pasaka ceļabiedriem, kas jau sasēdušies sniegā ap ugunskuru un aizsmēķējuši: — Es uz īsu brītiņu. Pagaidiet. Izlocīšu mazliet kājas ... — Un, palaidis garām ģeologus, virzās tiem nopakaļ. Plecs sāp, bet oma laba, un sāpes it kā attālinājušās, it kā uz viņu neattiektos.

«Tātad pierādījies! Tie tik ir puiši, tie ir komjaunieši! Bravo! Bravo! Bravo, vareni . . . Jūsu vārdi būs kādreiz visi rindiņā apbalvoto sarakstā, tā būs. Bet Ilmārs un Vasīlisa . . . Eh. jūs mani mīļie! ...» Un acu priekšā šī stāvā akmens siena un torņiem līdzīgās kraujas, un upe starp tām. Un šie izrakteņi . . . «Iemetīsim, iemetīsim Oņupē vēl vienu plāksni. Vislētākā enerģija! . . . Un tagad arī visvajadzīgākā, tieši tā — visva jadzīgākā . . . Un, kad laidīsim šo plāksni upē, tad helikopterā līdzi paņemšu Ilmāru un Vasīlisu. Jā gan, varat ticēt Vecajam, būs, būs šeit vesels puduris rūpnīcu! ...»

— «Un viss mans brašais karapulks ...» — kā uzvaras sauciens noskan pa mežu un pēkšņi apraujas ar sāpju pilnu: — Vai! . . .

Ļitvinovs stāvēja, piespiedis abas rokas pie krūtīm. Platajā sejā atēnojās savāds izbrīna un ciešanu sajaukums. Ļaudis steidzās viņam palīgā, bet viņš, tāpat spiezdams krūtis, lēnām slīga sniegā.

Pirmajā acumirklī Ļitvinovam šķita, ka viņam kāds būtu ietriecis zem lāpstiņas slēpju nūjas četrstūraino metāla uzgali. Un ietriecis vēl pagrieztu — tādas bija sāpes. Tūdaļ prātā iešāvās Dinas norādījums: «Neuztraukties, izvairīties no krasām kustībām.» Nu jā, tas pats ir! Tad viņš vēl nodomāja: «Ai, kādā tas nelaikā!» Un vēl: «Ar to taču arī mirst.» Un beidzot pēdējā doma bija: «Nomirt — nekas, bet gulēt kā siekstai — gaužām muļķīgi.»

Ļitvinovs redzēja: pār viņu bailīgi noliekušās galvas. Neskaidri sajuta: viņu paceļ spēcīgas rokas. Un tad jauns trieciens kaut kur zem lāpstiņas — lapegle, kas pleta zarus virs galvas, salīgojās un it kā pagaisa, griezdamās virpulī.

11

Kādā agrā Sibīrijas pavasara dienā, kad piesaulē kūst sniegs, bet ēnā slipri kož sals, Oļess Poperečnijs nāca no karjera mājās, Bērzu ielā, gar kuru vējš locīja jaunus baltstumbru kociņus. Viņš gāja, nogrimis domās, un pat satrūkās, kad viņu uzrunāja:

— Aleksandr Trifonovič!

Skarbā, mazliet aizsmakusi balss likās pazīstama. Oļess atskatījās. Viņām pakaļ steidzās jauna sieviete kurmjādas jakā, zem kuras bija redzamas kombinezona bikses. Ne tikai balss, bet šī melnīgsnējā seja, šīs brūnās acis, šis īsais, strupais, nebēdīgais deguntelis un pilnīgās, untumaini sakniebtās lūpas arī bija pazīstami.

— Es pie jums darīšanās.

— Nu, ja darīšanās, kāpēc tās apspriest ielas vidū! Tur mana māja, ieiesim iekšā, aprunāsimies, — Oļess aicināja, ar manāmu interesi uzlūkodams smuidro augumiņu. Un tad viņš atcerējās, ka šo meiču bija redzējis slimnīcā, kur viņa nāca apraudzīt puisi ar resno mūli, kurš bija ievainots ar dunci. Oļess uzreiz kļuva uzmanīgs.

— Vai jums bail, ka sieva pa logu pamanīs? — Brūnās acis raudzījās uz Oļesu mazliet nekautrīgi un zobgalīgi. — Es taču jūsu mājā jau biju. Caurlaidi pie jums man Ilanna Gavrilovna jau izdeva. Mēs ar viņu kopā «mājas garos» darbojamies. Esmu precējusies, nopietna sieviete, no manis nav ko baidīties.

— Nu, kā jel sauc jūs? — apslēpt smaidu.

Oļess jautaja, pulēdamies

— Ai, cik nelāgi! Abi ar manu laulāto piesūcāties, bet nelaimīgo sievieti, kas tāpēc cieš, nepazīstat...

— Vai jūs Petroviča sieva?

— Man ir arī pašai savs vārds:w Marija ... Marija Tretjaka.

— Nu, tad būsim pazīstami. Man jūsu vīrs par jums daudz stāstījis.

— To viņš dara ar prieku. Nekādi nevaru atradināt. Vai par suņiem nav stāstījis? Kā tad, tas tagad viņa labākais priekšnesums: «Tavai sievai uzbruka suņi.» — «Paši uzbruka? .. . Nu, tad lai paši atvairās . . .» Vēl nav stāstījis? Tad sen neesat tikušies. Pastāstīs.

«Ekur braša sieva!» Oļess nodomāja, juzdams, ka viņam atkal pret paša gribu uz lūpām parādās muļķīgs smaids.

— Kāpēc es pie jums? Tūlīt pavēstīšu. Man ir brālis Kostja, jūs ar viņu bijāt kopā hirurģiskajā nodaļā. Viņu vēl dēvē par Māmuļu. Puisis kā nagla.

— Viņš ir jūsu brālis?

—1 Un jūs domājāt, ka mīļākais?

— Nu, nu, — Oļess nogaidoši norūca. Viss, ko viņš varēja atcerēties par bēdīgi slaveno Māmuļu, lika viņam būt vēl uzmanīgākam. — Tātad brālis. Nu, un tad?

— Ņemiet viņu savā brigādē, — sarunu biedre negaidot palūdza, un viņas mazā, koši dzeltenā pirkstainī ietērptā roka sakārtoja Oļesa ukraiņu krekla jostu. — No jums aiziet palīgs. Tā taču ir? Elektriķi jūs pārcelsiet palīga vietā, motoristu iecelsiet par elektriķi. Vai nav tiesa?

— Kā jūs to zināt?

— Es visu zinu. — Brūnās acis smaidīja mazliet nekautrīgi. — Palīgstrādnieks ir zeņķis, par motoristu tas vēl neder. Ņemiet Kostju par motoristu. — Un atkal, sakārtojusi Oļesam apkaklīti, sieviete viņu mīlīgi uzlūkoja. — Es jūs ļoti lūdzu . . .

Sarunādamies viņi nemanot nogāja kvartālu, pagriezās atpakaļ un tagad apstājās pie kādas mājas vārtiem.

— Bet man tak ir komunistiskā darba brigāde! ... Komunistiskā! — Oļess uzsvēra.

— Kā tad, jūsuprāt, komunismā pēc anketām laidīs?

Kas ir vecāmāte, kas vecaistēvs, vai kalpojis baltgvardu armijā, vai radinieki dzīvo ārzemēs? Vai bijis citu partiju biedrs? .. . Vai arī visi ierindā, izgludinātos darba apģērbos, ar sirpi un āmuru tur iemaršēs? ...

— Es tak runāju par kvalifikāciju, — Poperečnijs apmulsis attrauca un nodomāja: «Tai ir gan mēlīte! Ne velti visi labā krasta ļaudis no tās baidījās.»

— Bet par kvalifikāciju varat neraizēties ... Viņš, apcietinājumā būdams, nav tikai viru fekālijās pārstrādājis. Pirmkārt, viņš ir atslēdznieks, — viņa salieca vienu pirkstu. — Otrkārt, šoferis, — salieca otru. — Treškārt, buldozerists, — salieca trešo. — Ceturtkārt, kriminālo vidū viņš nav vienkāršs zaglis, bet ir uzlauzējs, tā ir vistehniskākā profesija, — un Oļesam deguna priekšā pa-siējās mazā roka koši dzeltenajā ādas cimdā ar četriem saliektiem pirkstiem. — Es viņu varētu iekārtot pie savējā piektajā sarkankarogotajā bāzē, taču negribu. Šoferiem daudz kārdinoša, bet viņš man vēl līdz ausīm iestidzis kapitālismā — tas pirmkārt. Otrkārt, ļaudis tur vēl nav pārkaldināti . .. Tad vēl šoferis tikai groza un groza stūres ratu. Vai tas interesanti? Tas treškārt. Un ceturtkārt, nekādu perspektīvu, — un roka, tagad jau ar atliektiem pirkstiem, no jauna pārliecinoši pavīdēja Poperečnijam pie deguna.

— Bet kāpēc īsti pie manis?

— Pirmkārt, tāpēc, ka jūs man ļoti patīkat. — Sarunu biedre varen kvalificēti pakoķetēja ar acīm, un Oļesam tas nemaz nebija pretīgi. — Otrkārt, kā saka mans Petrovičs, jūs pat tos sprādzeņa negatīvus esat pārkalis par pozitīviem. Nu, un treškārt, — sacīt? Nu, vai pasacīt skaidri un gaiši?

— Nu, sakiet vien. — Oļess juta, ka šī spriganā sieviete viņu savaldzina.

— Un treškārt, jūsu brigādē nopelna inženiera algu, bet mans Kostja, kā jau es teicu, vēl dzīvo kapitālismā. Viņam deguna galā jāpiekar labi biezs naudas žūksnis, tad viņš skries uz priekšu, uzrādīs tempu un nenogriezīsies sānis . . . Aleksandr Trifonovič, nu, tas taču jums tīrais nieks, nu, dariet to manis labā . . . Darīsiet, jā? . ..

— Labs ir. Atsūtiet rītvakar savu brāli pie manis. Parunāsimies. Kā viņu tur dēvē?

— Tikai par Māmuļu nevajag. Māmuļa — tas ir

krimināls . .. Nu, sauciet viņu par Konstantīnu, par Kostju. Norunāts? — Un, pakratījusi Oļesa roku ar savām abām, viņa steigšus devās uz autobusa piestātni, trallinādama kādu jautru dziesmiņu.

Nākamajā dienā Poperečniju dzīvoklī, kur vēl jūtami oda pēc apmetuma, pēc priežu sveķiem un kur jaunas mēbeles bija aizstājušas llannai tā apriebušās saliekamās, ieradās Konstantīns Tretjaks, pēc iesaukas Māmuļa. Viņš viens pats aizņēma gandrīz visu nelielo dīvānu un, nemitīgi plucinādams rudo, tikko uzdīgušo bārdiņu, filozofēja:

— ... Nauda, tā, protams, bet, kam ir galva, tas naudu arī bez laužņa, bez likuma pārkāpšanas var dabūt . . . Nauda, tā visur dabūjama, ja vien ir galva .. . Tikai man apnicis, pietiek! Edz še, pie mana svaiņa bāzē strādā mans drauģelis Baranka, mūs abus kādreiz vienā lielā iesaistīja, tagad viņš stūres ratu groza. Pieklājīga šefte, kāravdūži ceļu griež . . . Viņa mūlis «Ugunīs» ievietots. Bet kas es tāds, kroplis, vai? Vai tad man bēniņi tukši, vai? .. . Man garlaicīgi, pilsoni priekšniek! Garlaicīgi . . . Bet, ja Kostjam — Māmuļai kļūst garlaicīgi, — tad ir vakars . . . Atceraties uz kuģa? Labs ir, nemaz nebadiet man ar acīm, pats atvēršos, sacīšu atklāti. Toreiz domāju — kā atbraukšu, tā tūdaļ pie darba, bet redz . . . Ek, priekšniek, es tev būtu uzspēlējis! Harmoniku nav.

— Bajāns ir. Saša, atnes Ņinas bajānu. — Saša aizgāja pēc instrumenta un, kad viņš gāja laukā, tikko nenogāza no kājām resnuli Ņinu, kura raudzījās uz viesi pa atslēgas caurumu. — Rudīt, ko tu te slapsties? Nāc iekšā, iepazīsties. Tas ir tēvocis Kostja.

— Ņina, — resnule cienīgi nosauca savu vārdu, sniegdama viesim roku. Nenovērsdama no viņa sejas ziņkārīgās zaļās acis, viņa negaidot jautāja: — Tēvoci Kostja, ko tas nozīmē — urķi^16? Vai viņi tādi kā turki, vai? . . . Kur viņi dzīvo?

— Saulīt, nāc tūlīt šurp! — no blakus istabas atskanēja izbaiļu pilnā Hannas balss.

Viesa seja pietvīka. Par laimi, Saša, ienesis bajānu,

iedeva to Tretjakam, un tas sabozies sāka ar piedurkni slaucīt plēšas.

— Instrumentam vajadzīga kopšana, — viņš sacīja zēnam un pamāja ar acīm Ņinai, kuras mūlītis atkal parādījās pusatvērtajās durvīs. — Bet tu, Rudā, klausies, kas ir urķi un kur tie dzīvo. — Viņš pēkšņi sāka dziedāt pretīgi gaudulīgā balsī:

Aiz restēm sēžu cauru dienu Un skatos logā, sirds vai lūst.

Un rūgtas asaras man, brālīt, pamazītēm Pār nobālušiem vaigiem plūst...

Meitene staveja durvīs, iebāzusi mutē kuplās matu pīnes galiņu. Pār viņu noliecās Ilannas satrauktā seja.

Sēd mīļais mans aiz bieziem mūriem,

Tam svārki vienos caurumos,

Un galvā ausaine tam skrandu skrandās,

Lai puisim mati nenosalst.

Un negaidot, ar krasu kustību saspiedis plēšas, viņš jautāja:

— Nu, pilsoni priekšniek, vai ņemsi?... Ņem, nenožēlosi. To tev saku es, Kostja — Māmuļa.

— ... Laiks jau nu pavisam neizdevīgs. Tagad mēs ar tavu māsasvīru jaunu metodi izmēģinām, komplekso brigādi, esi dzirdējis?

— Dzirdēju. Baranka tak jums tais brigādēs kolonas vadītājs maiņā .. . Viņš palielījās . . .

— Kā, vai tad Suhanovs ir tas Baranka? — Oļess neticīgi jautāja.

— Kā tad tu domāji? . . . Trīs reizes tiesāts. Pilns mērs! . . . Varbūt tu domā, ka man tikai tavi taukšķi vajadzīgi? Es uz tiem spļauju. Tfū! Mans drauģelis Baranka — kolonas vadītājs, bet es? Par Baranku «Ugunīs» raksta, bet es? . . . Nu, kas ir, ņemsi?

— Eh, rauj piķis! — Oļess atmeta ar roku. — Tikai, puis, mēs visu kopīgi lemjam. Pie mums, brāl, demokrātija. Mana balss «par», bet ko teiks citi.

Ieraudzījusi, ka viesis saudzīgi novieto bajānu ieliktnī, Ņina, kas viņu visu laiku ar interesi bija vērojusi, vairs nenocietās un paspēra soli uz priekšu:

— Tēvoci Kostja, kā jāsaka: ūrok [17] vai urok [18]?

Māte atkal gribēja mesties meitenei klāt, bet viesis

šoreiz neapmulsa:

— Ja tu, rudā, runā par mani, tad jāsaka burok — bijušais ūrok, saproti?

— Bet vai burkiem ari ir savas dziesmas?

— Būs. — Vai nu sprogainā, jaunā, rudā bārdiņa bija pārvērtusi viesa seju, kura kādreiz slimnīcā Oļesam bija likusies tikpat neizteiksmīga kā papēdis, vai ari tanī bija atplaucis kaut kas jauns, vēl neskaidrs. Viesis kautri nolaida acis un, piepeši izvilcis no kabatas iegarenu kastīti, pasniedza to Ņinai: — Še tev, rudā.

— Kas tas ir?

— Skaties ... Tas no buroka Kostjas uz iepazīšanos.

Kastītē bija mazs pulkstenītis ar apaļu aprocīti. Īsts

pulkstenītis. Tas tikšķēja. Meitene to kaisli satvēra, raudzīdamās uz māti. Zaļās actiņas lūgšus lūdza.

— Nav brīv, tūlīt dod atpakaļ! — Hanna iekliedzās un, izrāvusi meitai no rokām pulksteni, atgrūda to viesim. — Kā nu drīkst ņemt dāvanas no sveša cilvēka? — Balss pateica vairāk nekā vārdi.

Tretjaks pietvīka. Seja pieņēma biešu nokrāsu, tanī uzreiz krasi izcēlās gaišās uzacis, teļa skropstas un rudā bārda.

— Domājat, iegūts pa tumšo? — Un pēkšņi atvēzējies trieca pulkstenīti pret sienu. — Eh, jūs! Māšelei uz dzimšanas dienu nopirku. — Viņš gribēja ko teikt, bet tikai vēlreiz norūca «eh» un izskrēja ārā.

Poperečniji redzēja, kā viņš aiziet gar logu, klusām kaut ko purpinādams.

— Velti tu, Ilanna, — sacīja Oļess, glauzdams sev klāt izbijušos meiteni, — ar tādu jābūt uzmanīgam . . .

— Bet tu, tu? — Hanna sāka bērt. — Gan tu no izvirzīšanas atsakies, gan aizej no saviem puišiem, gan atkal, lūgtu, pieņem kaut kādu kriminālo. Kāpēc? Nu? Kāda tev gar viņu daļa? Lai Murka savam vīram iesmērē tādu krāmu. Bet tam nav vis grūdusi, atvedusi tev . . . Nu? Noņemies ar tiem, lolo tos ir tā, ir šitā, bet pabūt kopā ar sievu, ar bērniem tev nav laika.

— Ilanna!

— Nu, Hanna un Ilanna! ... Pasaules gājējs. Gar visiem tev daļa. Visi tev savējie, tikai sieva ar bērniem tie svešie ... Uz dobītes ar lāpstu rokā aizmigi, svētdien pie radio aizmigi, pie galda aizmigi... Un vēl par maz, vēl par maz ... Vēl sev uz pleciem kaut kādu kriminālo sēdini. — Iespraudusi rokas sānos, viņa uzbruka vīram un pēkšņi sāka raudāt: — Nav man vīra. Nav maniem bērniem tēva. — Tad viņa atlieca muguru, ar plaukstu noslaucīja savas ķiršu acis un papurināja galvu: — Diezgan! Sameklēšu sev draugu, tad tu zināsi! Sadabūšu, piemini manus vārdus ...

Tanī dienā, kad Bērzu ielā norisinājās šī saruna, Marija Tretjaka veikli uzkāpa pa dzelzs kāpnītēm celtņa aizstiklotajā kabīnē, kas pacēlās augstu pār būvlaukumu, viņa bija ļoti jautrā omā. Bija piepildījies tas, kādēļ Murka, Baltkrievijas meitene, kas jau tik daudz klejojusi pa dieva pasauli, bija atbraukusi šurp, taigā. Nu beidzot brālis, kurš vēl kara laikā iekļuvis kriminālo pasaulē, bija nonācis labās, drošās rokās. Tas nu padarīts, bet atgriezties mājās vairs negribas. Ir vīrs, ir īsta profesija. Šie nesen vēl pilnīgi neapdzīvotie taigas upes krasti pa šo laiku viņai kļuvuši tikpat mīļi kā Baltkrievijas ciems, kurā uzaugusi . . . Brāli izvilkusi, bet pati... Ko lai dara, liktenis! Nez kā tur klājas mātei? Murka iedomājās skolu Jeļiņiču ciemā. Viņa iedomājās sirmo sievieti, kura uz kruķiem gausi pārvietojas klasēs, kas vasarā tukšas. Saule ieskatās caur aizputējušām logu rū-hm. Aiz logiem dzied gaiļi. Sieviete nosēžas pie skolotāju galdiņa. Viņa klausās, kad lievenī atskanēs pastnieka soļi... Un, lūk, vēstule. Un, lūk, vēsts: dēls Kostja slavenā Poperečnija brigādē, bet meita Marija ... Patvaļīgi sapurinājusi savas zēniskās cirtas, Murka atvēra stikla kabīnes vēdlodziņu un pakliedza tiem tur lejā:

— Īlei, jūs tur, bērni, skolā pulcējieties, gailis nodziedājis sen! Nu! Mana vinda gatava, kariet klāt savu draņķīgo podu!

Un, kad celtnis, pacēlis gaisā pieķēdēto milzīgo betona masas tvertni, drebēdams aiz piepūles un mazliet līgodamies vējā, nesa to uz būvbedri, no kuras rēgojās

armatūras kāši, sieviete piepeši sajuta sevī kaut ko neparastu: likās, it kā kaut kas lieks, svešs sakustētos, nodrebētu viņas viduklī. Saspringusi viņa sāka klausīties: nekas, tātad izlicies. Un, svilpodama kaut kādu bugivugi, pat paspēdama piesist ar kāju takti, viņa no gādāja būvbedrē otro, trešo, ceturto un vēl daudzas citas betona tvertnes. «Un tomēr, kas tas varēja būt? . . . Vai patiešām?... Nē, nē... Bet varbūt?» Pēc tam Murka iedzīvojās darba tempā un pavisam aizmirsa šo jauno, viņai svešo sajūtu. Un tieši tad, kad viņa to bija aizmirsusi, tā atkārtojās. Tagad sieviete jau skaidri juta, ka viņā, viņas klēpī sakustas tāds kā mazs, silts putniņš. Uz mirkli atbrīvojusi roku no stūres, viņa piespieda delnu pie vēdera. «Ai!» Viņai likās, ka roka sajūt ne vien siltumu, bet arī neskaidru kustību. Celtnis nesa betona tvertni, tas prasīja uzmanību. Pārbaudīt nebija laika.

«Vai tiešām «viņš» jau dzīvs? . . .» Murka to bija gaidījusi. Viņa bija iemācījusies pārciest un slēpt no apkārtējiem gan galvas reiboni, gan nelabumu. Arī citas pazīmes vēstīja, ka šī diena tuvojas, bet viņa slēpa tās pat no vīra. Ja nu veltīgs uztraukums, veltīgs prieks, kā tas jau reiz gadījies viņas mūžā? Taču nē, viņš jau dzīvo, kustas. Murka paraudzījās apaļajā spogulītī, kuru bija piestiprinājusi pie metāla statņa, pagriezās pusprofilā. No visādiem stāvokļiem uz viņu raudzījās seja, kas pašai loti patika, kuru viņa kopa un sargāja. Tagad šai sejai piemita neparasta izteiksme: izbrīns, apmulsums, jautājums.

— Māmiņa Murka, — skaļi pateica celtņa vadītāja un, pamājusi ar brūno aci, tīksminādamās gari vilka: — Mā miņa, mā miņa ...

Šis kādreiz viņas pateiktais pirmais vārds skanēja neparasti, satraucoši, līksmi: māmiņa!... Tērauda gigants, veikli rīkodamies ar saviem milzīgajiem locekļiem, joprojām cītīgi piegādāja betonu. Tas kustējās vienmērīgi kā arvien, un nevienam no daudzajiem cilvēkiem, kam tas palīdzēja, ne prātā nenāca, ka šī celtņa dzīvās smadzenes, kas atrodas pār zemi paceltajā stikla kabīnē, šobrīd ļoti tālu no visa tā, kas norisinās uz aizsprosta.

Vēsts par to, ka Oņhesa celtniecības vadītājs Ļitvi*. novs nekustīgi guļ kaut kur taigā, mednieku būdiņā, neizraisīja izbrīnu Vjačeslavā Anaņjevičā Petīnā. Cik reižu viņš bija teicis šim vecmodīgajam, pretīgi ietiepīgajam cilvēkam, ka šinī skaitļojamo mašīnu, tālvadīša-nas un vispilnīgāko dispečera sakaru laikmetā ir veltīgi šķiest vadītāja spēkus nevajadzīgā klaiņošanā pa celtniecības teritoriju, lai visur bāztu savu degunu . .. Vēl vakar Vjačcslavs Anaņjcvičs, riskēdams izdzirdēt rupjības, bija ņēmies pierunāt priekšnieku, lai iet mājās, lai pazudušo ģeologu meklēšanu uztic štābam, kuru pats noorganizējis. Bet kur nu, tikai atmeta ar savu spalvaino ķetnu, un te nu ir rezultāts ...

Tomēr, ziņodams par notikušo uz Maskavu, Vjačes-Iavs Anaņjcvičs apspieda sevī nepatiku un noraksturoja celtniecības vadītāja rīcību vislīdzjūtīgākos toņos . . . Darīts viss iespējamais. Uz Ustjčernavu pie pirmās izdevības aizsūtīts helikopters ar ārstiem . . . Aizsūtīta arī ērta gulta, gultas veļa un medicīnas iekārta vajadzīgā daudzumā . . . No turienes saņemta radiotelegramma, ka slimniekam, par nožēlošanu, tipisks infarkts, kuru viegli konstatē pat ikviens rajona feldšeris. Tomēr būtu labi, ja no Maskavas atsūtītu profesoru . . . Uz galvaspilsētu aizlidoja telegramma ar lūgumu atkomandēt uz Oņupi kādu slavenu medicīnas zvaigzni. Stepanidai Jemeļja-novnai Ļitvinovai Petīns, kurš parasti uzticēja sarakstīšanos savam sekretāram un pats diktēja stenogrāfistei tikai sevišķi svarīgu korespondenci, pašrocīgi uzrakstīja garu, izjustu vēstuli.

Pēc tam viņš saaicināja pie sevis jaunceltnes augstāko, komandējošo sastāvu. Zinādams, kā visus satraukusi vadītāja slimība, Vjačcslavs Anaņjcvičs ne tikai sagatavoja runu, bet to arī uzrakstīja. Tekstā bija frāze: «Nejēdzīgs gadījums uz laiku izsitis no ierindas lielisku cilvēku — Fjodoru Grigorjeviču. Sakarā ar šo traģisko gadījumu mums visiem jādod solījums partijai un tautai, ka ar cieņu nesīsim tālāk to karogu, kuru nesis Fjodors Grigorjevičs, un pierādīsim, ka Oņhesa jaunceltnes labākās tradīcijas nav satricināmas nekādos apstākļos.»

Ar šiem izjustajiem vārdiem Petīns iekaroja daudzas sirdis. Tikai Nadtočijevs ar savu saasināto uztveri manīja, ka Petīns runā par Ļitvinovu kā par nelaiķi un, atdodot tam pienācīgo godu, it kā aicina iesākt jaunu laikmetu un parādīt pa īstam, ko spēj Oņhcsa celtnieki. Pat Kapanadze nebija uztvēris šo noskaņu. Atbalstīdams Petīnu, viņš runāja:

— ... Draugi, jūs zināt, ka mūsu cienījamā Fjodora Grigorjeviča slimība nav izārstējama ar zālēm. Vienīgās zāles — slimnieka labsajūta. Tad strādāsim tā, lai viņa pašsajūta vienmēr būtu laba, iepriecināsim Veco ar labām vēstīm . ..

Pārtraukumā Petīns ieaicināja kabinetā Tikaijums un, piekodinādams, ka nedrīkst kavēties, lika tam pie sirds, lai celtniecības vadītāju taigas būdiņā nodrošina ar visu, ko vien tas vēlas.

— Ņemiet vērā, — viņš teica, it kā aizmirsis par kabinetā klātesošajiem, — ņemiet vērā reizi par visām reizēm, ka runa ir par lielisku padomju hidroceltnieku. Uz mani, uz jums, uz visiem mums gulstas milzīga atbildība partijas un tautas priekšā . . .

— Divdesmit divi, — Nadtočijevs pačukstēja, piegrūdis ar elkoni Kapanadzem.

— Ko, ko? — tas skaļi pārjautāja, ar izbrīnu saraucis kuplās uzacis«

— Divdesmit divi, pāri par mēru.

Partijas organizators saviebās, strauji novērsās un pašūpoja galvu.

Nākamajā rītā Petīns, kurš parasti nelikās zinis gar partijas darīšanām, ieradās partijas komitejā. Viņš atbrauca vienkārši, pat iepriekš nepiezvanījis pa tālruni.

Kabinetā apspriedās aģitatori. Caur durvīm bija dzirdama Kapanadzes balss:

— ... Vajag, kā teicis lielais dzejnieks Aleksandrs

Sergejevičs Puškins, «lai vārds liek ļaužu sirdīm degt», bet jūs, dārgie draugi, lasāt no papīriņa un vēl tā, ka pašiem miegs nāk. Lūk, es te izrakstīju no biedra Kula-kova ziņojuma: «Vaina daudzos jautājumos gulstas

uz ...», «... kura bremzē vispilnīgāko izmantošanu ...» — un pat: «Jūs ieņemat vienu no pirmajām pēdējām vietām . . .» Nu, vai tie ir aģitatora vārdi? Vai tie kādu saviļņo? Nav iespējams likt ļaužu sirdīm degt, ja skatās nevis klausītājiem acīs, bet zīmītē ,.,

Petīns, nosēdies uzgaidāmajā istabā, izņēma no porU feļa dokumentus un pacietīgi tos pārskatīja. Viņš tos pārskatīja un rakstīja rezolūcijas. Citiem nemanot, viņš laiku pa laikam palūkojās apkārt. Ļaudis, kas gaidīja pieņemšanu, noraudzījās viņā mazliet izbrīnījušies, taču ar acīm redzamu līdzjūtību.

— ... Bet ja saskaitīs, dārgie biedri aģitatori, cik jūsu runā lieku vārdu, visu šo «kā saka», «par cik, par tik», «tā sacīt...», — bija dzirdams caur durvīm.

— Biedri Petīn, varbūt tomēr man pieteikt jūs? — no jauna, jau ne pirmo reizi pavaicāja meitene sekretāre.

— Ne, ne, kāpēc? — Petīns skaļi atteica, negribot atraudamies no saviem dokumentiem. — Partijas komitejā es esmu tāds pats partijas biedrs kā visi citi, un man nav tiesību . . .

Viņš nepaguva pabeigt, kabinetā atskanēja troksnis. Tur bīdīja krēslus. Kapanadze iznāca no turienes pie Petīna:

— Dārgais Vjačeslav Anaņjevič! Ko tad jūs te sēžat? Nāciet iekšā, es jūs lūdzu ...

Viņi parunājās par šo un par to, apmainījās ar jaunām ziņām. Petīns palielīja komjauniešus par ģeoloģisko atklājumu, bet arodbiedrību darbiniekus par to, ka tie uztvēruši un izplata komplekso brigāžu metodi. Protams, nebūtu par ļaunu, ja «Taigas Ugunis» iemācītos labāk, plašāk, spilgtāk pastāstīt tautai par jaunajiem pasākumiem, bet vēl jau nu ir laiks, gan jau paspēs. Petīns paziņoja, ka viņu ļoti uztraucis no Ustjčernavas atbraukušo ārstu ziņojums par Ļitvinova veselību, viņš tūdaļ palūdzis vēlreiz piezvanīt uz Centrālkomiteju un paziņot, kam vajadzīgs, par priekšnieka smago stāvokli, kā .arī ieteikt Ļitvinova sievai drīzāk izlidot ... Vai maz kas var atgadīties . ..

Kapanadze piekrizdams māja ar galvu, bet pats klusēja. Kad šis patmīlīgais cilvēks tik vaļsirdīgi un godprātīgi atzina, ka velti nopēlis Djuževa projektu, viņš iekaroja partijas organizatora labvēlību, bet tagad, tik aktīvi palīdzēdams sagatavoties uz upes aizsprostošanu, viņš ieguva vēl lielāku labvēlību. Tomēr kāpēc viņš atbraucis? Petīns, piebīdījis savu krēslu sekretāram tuvāk, pats sāka par to runāt:

— Jūs droši vien domājat, kas mani pie jums

novedis? Tā taču ir ... Likumīgs jautājums. Cik reižu cilvēks ieradies šeit tikai tad, kad to aicinājuši, bet nu atnācis pats . . . Teikšu jums kā komunists komunistam: Fjodors Grigorjevičs bija saņēmis savās rokās visus kontaktus ar partijas komiteju un sabiedriskajām organizācijām un ļoti dedzīgi sargāja savu monopolu.

— Viņš ir partijas biroja loceklis, partijas komitejas loceklis, apgabalkomitejas plēnuma loceklis! Tad tas ir dabiski! ... — Kapanadze dusmīgi atcirta.

— Dārgais Lado lljič, vai tad es to nesaprotu? Viņš ir vecs partijas biedrs un uzturēja šos sakarus daudz labāk nekā to spētu, teiksim, es. Mana sfēra — tehnika: pie tam veciem boļševikiem vienmēr piemīt šī dedzība, laba partijas biedra dedzība, bet . . . Vārdu sakot, tāpēc un tikai tāpēc es izvairījos no sabiedriskā darba. Bet tagad es varu rīkoties, ne par vienu nedomādams, un es . .. es, Lado lljič, esmu jūsu rīcībā.

Kapanadze pakratīja viņam pasniegto roku. Viss, ko sacīja Petīns, bija teikts saprātīgi. Viņš talantīgs cilvēks, un tas ir taisni lieliski, ka viņš aktivizējas arī partijas darbā. Partijas organizators tā nodomāja, bet nepateica. Viņš vēl gaidīja kaut ko — pašu galveno.

— Vai jums, dārgais Lado lljič, neliekas, ka mēs pret mums apstiprināto plānu izturamies, nu, mazliet utilitāri, vai? — Petīns konfidenciāli turpināja. — Mans pienākums ir sacīt savam partijas organizatoram patiesību. Mēs nestrādājam slikti. Ar lielāko daļu rādītāju mēs esam aizsteigušies plānam priekšā. Taču visa rūpniecība pārpilda plānu, bet mēs esam Oņhesa jaunceltne! Mēs esam unikums. Mums pievērsti ne tikai mūsu zemes skatieni, bet arī ārzemju. Mūs cītīgi vēro kapitālistiskā pasaule. Jūs, protams, zināt to labāk nekā es . . .

Kapanadzes interese pieauga. Tas viss tā bija, bet vai tad viņš būs ieradies partijas komitejā, lai aģitētu par padomju varu.

— Mēs ejam kopējā ierindā, bet mums jābūt pirmajiem, mums jāpārsteidz, jāved citi sev līdzi, mums jāizvirzās par līderiem. Visiem zināmajā partijas dokumentā par mums teikts: septiņgades izlūki. Bet kas tad mēs par izlūkiem, ja ejam kopējā ierindā? . . . Vai jūs uztverat manu domu? Mums tagad krasi jāizvirzās uz priekšu, tas mums jādara ..,

— Būtu jau labi, — Kapanadze atturīgi atteica. Ari viņš pats daudzreiz par to bija domājis. Viņš bija priecājies par Oļesa Poperečnija pasākumu, priecājies par visiem negaidītajiem piektās autobāzes panākumiem. Bet tie bijuši tikai atsevišķi pasākumi. Viņš juta: tagad tā par maz. Un, lūk, šis inženieris, kurš arvien izvairījies no sabiedriskā darba, tagad runā par kaut ko jaunu, grandiozu.

— Es ieteicu nosaukt to «Lēciens komunismā» un izvirzīt aicinājumu: «Ceturkšņa plānu — septiņdesmit

dienās!»

— Divas nedēļas pirms termiņa? Vai tas iespējams?

— Jums tas liekas pārdroši? — Petīns uzrauca uzacis, it kā neticēdams pats savām ausīm.

— Lēciens komunismā! — Kapanadze it kā apsvēra šos vārdus. — Skan labi ... Tas var iekvēlināt. — Viņš piecēlās un gluži tāpat kā Nadtočijevs, aizlicis rokas aiz muguras, sāka soļot pa istabu. — Lēciens komunismā! Lieliski! .. . Bet vai jūs esat pārliecināts, ka tas var izdoties? Ceturkšņa plānu septiņdesmit dienās, vai tas iespējams?

— Ja mēs ļoti gribēsim, tad, par spīti vakardienas ļaudīm, par spīti visiem, kam patīk strādāt ar rezervēm, vadīt bez piepūles, mēs parādīsim, ko spēj Oņhesa celtnieku kolektīvs. Lūk, paraugieties, — Kapanadzem priekšā tika nolikta akurāta mape. — Mans aparāts jau sen nodarbojas ar šīs idejas izstrādāšanu. Viss aprēķināts . . . Te ir grafiks pēc dienām, pēc objektiem. Te aprēķināts pat vadošo brigāžu darbs . . . Tiesa, trūkst aprēķina par upes aizsprostošanās darbiem, bet tā ir Dju-ževa valstība. Tad jau jūs pats ar viņu aprunājieties.

Kapanadze spēji apstājās Petīnam pretī. Viņš uzlūkoja to ar laipnu izbrīnu, un viņa acis it kā runāja: tad tāds tu esi! .. .

— Vjačeslav Anaņjcvič, es taču, jāatzīstas, biju domājis, ka jūs esat tehnikas cilvēks, tikai tehnikas .. . Lēciens komunismā — lieliski! Tas aizraus ...

— Tikai jārīkojas enerģiski, lai uzreiz sāktu griezties visi riteņi: prese, radio, televīzija. Poperečnijs un tādi kā viņš lai sniedz interviju . . . Uzreiz jāatklāj visas šā pasākuma perspektīvas, jāpārsteidz ļaudis ... Ņemsim un sadalīsim darbu: es ziņošu par visu pa ierēdnie-

cisko līniju — ministrijai, personīgi ministram, bet jūs ķerieties pie mūsu slavenībām, sapuriniet tos, mobilizējiet ļaudis ... Nu, pēc tam, protams, jāziņo partijas instancēm. Tas arī jūsu pienākums . ..

— Izdarīšu, visu izdarīšu. Ar vecāko Poperečniju mēs esam kaimiņi. Šodien pat parunāšu. Lēciens komunismā ... Viņš prātīgs vīrs, rosmīgs, tūdaļ aizdegsies . ..

Mājās, pusdienas ēdot, Kapanadze aizrautīgi stāstīja par šārīta vizīti. Viņa runā bija daudz izsauksmes vārdu. Ak, kāds cilvēks, ak, kāds redzes apvārsnis! Varbūt patiešām Vecais viņu nomācis ar savu autoritāti, neļāvis izvērsties, vai arī viņš pats bijis pārāk delikāts? I^amara vīpsnāja:

— Jauna aizraušanās? Labi, Lado, ka tu tik ātri neiemīlies sievietēs! . . .

Bet kaimiņš, pie kura partijas komitejas sekretārs iegāja apmainīties ar domām par «lēcienu komunismā», viņu mazliet sarūgtināja. Oļess ar Sašu sēdēja pie galda, pilnveidodami savu radiouztvērēju. Viesi Poperečnijs uzņēma priecīgi, nosēdināja to atzveltnes krēslā, palūdza Ilannu parūpēties par tēju. Viņš klausījās uzmanīgi, bet viņa rokas darbojās it kā pašas par sevi, pina kādu va-diņu, kura galus turēja Saša.

— ^. . Brāļu Poperečniju vēstule. Saproti, draugs, kāda tūdaļ būs rezonanse?

— Saša, pagaidi, — Oļess norīkoja un, atbīdījis brilles uz pieres, domīgi teica: — Ceturkšņa plāns septiņdesmit dienās. Tas labi jāpārdomā . . . Jāaprēkina ... — Un, no jauna ķerdamies pie vadiņa, it ka secināja: — Atvainojiet, Lado Iļjič, tagad es jums nekā nepateikšu. Kad aprēķināšu, parunāšos ar puišiem, tad . . .

— Vilcināties, tas, draugs, nemaz neizskatās pēc tevis, — sacīja Kapanadze, juzdams vilšanos, pat īgnumu.

— Mēs, ukraiņi, esam gausi domātāji, — Oļess pasmaidīja. — Pie mums tā: ja neesi devis vārdu — dari, cik vari, ja esi devis — kaut vai lūsti, bet izpildi. Rīt pateikšu, bet pagaidām, Lado Iļjič, dzersim tēju . . . Hannai ķiršu ievārījums. — Viņš acīm redzami nogrieza sarunu uz citu pusi. — Vai jūs manus ķiršus esat redzējis? Saša tos ar avīzēm aptinis. Es nolauzu zariņu, ieliku ūdenī. Lūk, paraugieties, zied. Nu, Rudīt, atnes. —

Un Ņina, kura jau bija nostājusies viesim blakus, aiz« tecēja pēc vāzītes, no kuras rēgojās izplaucis zariņš, — Šķiet, ka pārziemojuši ...

— Ķiršu liķieri izgatavosim, — meitene sacīja, droši vien izpļāpādama ģimenes cerības.

Tēju dzerot, Oļess stāstīja partijas organizatoram par kompleksām brigādēm, par to, cik saskaņoti un viengabalaini tagad var strādāt, stāstīja par savu jauno mašīnistu ar ērmoto iesauku Māmuļa, cik ļoti šis puisis ievingrinājies tehnikā. Par «lēcienu komunismā» Oļess vairs nebilda ne vārda, un jau tāpēc vien Kapanadze saprata, ka viņš ļoti šaubās . . .

Bet drīzumā kampaņa izvērsās nopietni. Dažas dienas pēc šīs sarunas Oļesu uzaicināja ierasties arodbiedrības komitejā. Tur bija daudz ļaužu, gan pazīstamu, gan svešu. Visiem tik vien bija runas kā par Oņhesa celtnieku atklātās vēstules projektu. Par «lēcienu komunismā» izteicās dažādi: dažs ar sajūsmu, dažs piesardzīgi, cits mulsi.

— Nu, lūk, Poperečnijs, vecākais, — iesaucās Kapanadze, iznākdams viņam pretī no priekšsēdētāja kabineta. — Sveiks, kaimiņ! Nu, kā, vai esi padomājis?

— Domāju, — Oļess klusi atteica. — Kopā ar puišiem pārrēķinājām, pārlikām mazliet ... Te būs mūsu saistības, — viņš pasniedza mazu papīra lapiņu.

Partijas organizators un arodbiedrības komitejas priekšsēdētājs atšķīra to ar nepacietību. Un tūdaļ viņu sejās atspoguļojās: vienā — vilšanās, otrā neizpratne. Arodkomitejas priekšsēdētājs pat iesvilpās:

— Tikai? Tavs brālis, edz še, solās divkāršot izstrādi.

— Tā ir Borisa darīšana, — Oļess nopūtās. — Viņam savs rēķins.

— Ko tad tu, gribi no viņa atpalikt? Un vēl tagad, tādā laikā, kad nodomāts liels lēciens komunismā?

— Ar tukšiem vārdiem arī pirms svētkiem neder mētāties, — Oļess atteica, pagriezdamies uz izeju. — Tik daudz padarīsim, bet vairāk — kā nu spēsim.

— Ar rezervēm gribi dzīvot, Aleksandr Trifonovič, ko?

Poperečnijs jau stāvēja durvīs, bet atgriezās atpakaļ.

Viņa kalsnā, stūrainā, necilā seja bija mierīga, bet Ka-panadzem nez kāpēc dūrās acīs, cik ļoti nosirmojušas apcirptās ūsas .. *

— Ar prātu gribu dzīvot, — sacīja Oļess un, redzēdams, ka ļaudis viņu uzluko cits neizpratnē, cits zobgalīgi, devās ārā.

— Sācis pagurt, sācis pagurt, — nopūtās apmulsušais un saīgušais arodkomitejas priekšsēdētājs. — Saistības tīri pieklājīgas, bet kā paraugu avīzē publicēt nevar. Vēstulē nevar minēt. — Viņš vēlreiz atkārtoja: — Oļess kļūst vecs, bet bija taču ērglis! Nu, ko lai dara, nāk jaunieši nomainīt. Boriss apsolās divos mēnešos ar ceturkšņa plānu tikt galā. «Piecas dienas pirms termiņa.» Tur zirgam jāsmejas! Būtu jāparunā ar viņu stingrāk, jāuzstāj . . .

Kapanadze neko neatbildēja. Poperečnija ieliepšanās viņā viesa nemieru. Bet no visām jaunceltnes malām nāca iepriecinoši ziņojumi, ideju visur uzņēma labi. «Starosibirskas pravda», kas šim pasākumam bija vel tījusi ievadrakstu, dedzīgi to atbalstīja. Varbūt kaimiņš patiešām kļūst vecs? Nav vairs jaunības gadi, tas tiesa.

No pasākuma, par kuru jau skandināja visā apgabalā, bija atpalicis arī vis^ upes aizsprostošanās darbu iecirknis, kuru neaprobežoti vadīja Djuževs. Tur atkārtoja saistību — likt upei nogriezties no mūžsenā ceļa jau iepriekš paredzētajā laikā un neko klāt nepielika. Kad jaunceltnes komandējošā sastāva apspriedē Dju-ževu sāka pierunāt, viņš tikai pasmaidīja un nocitēja kāda senā romieša izteicienu:

— «Es daru, cik varu, lai dara vairāk, kas vairāk spēj.»

Un Petīns, šis dinamiskais, prasīgais Petīns, kurš īsā

laikā bija pratis saņemt savās rokās visus vadības grožus un ar ne visai acīs krītošu pārmaiņu palīdzību noteicošos iecirkņos ielikt sev tuvus cilvēkus, apspriedes dalībniekiem par izbrīnu, tikai skopi pasmaidīja:

— Nu, Pāvel Vasiļjevič, jūs pie mums esat ar tādām pašām tiesībām kā brīvpilsēla Danciga .. . Kaut gan jums pietiks arī aizsprosta.

Oņhesa jaunceltnes strādnieku, inženieru un tehniķu vēstule, kuru pēc neilga laika parakstīja visa Divnojar-skas rūpniecības kompleksa celtniecību kolektīvi, sacēla lielu troksni. Par to ziņoja TĀSS. Kāda galvaspilsētas avīze redzamā vietā publicēja garu rakstu ar celtniecības vadītāja vietas izpildītāja V. A. Petīna parakstu. Raksts tā arī bija nosaukts — «Lēciens komunismā».

Un viens otrs no tiem, kas tuvāk pazina Vjačeslavu Anaņjeviču un kādreiz bija brīnījies, kāpēc viņam, izcilam, veiksmīgam inženierim, ievajadzējies mainīt galvaspilsētu pret taigas nomali, tagad, lasot šo rakstu, saprotoši vīpsnāja:

— Viss skaidrs. Nogaidījis izdevīgu brīdi, nu kāpj uz augšu ... Viņš pašam laikmetam negriezīs ceļu.

13

Lai gan tā diena jau sen bija pagājusi, Fjodors Gri-gorjevičs Ļitvinovs vēl arvien atcerējās to nevarības un apmulsuma sajūtu, kāda viņam bija, kad, atguvis samaņu, negaidot ieraudzīja virs galvas no resniem, rupji aptēstiem baļķiem saliktus un ar pelēkas purva sūnas kušķiem aizdrīvētus griestus. Pavīdēja doma: «Kur gan velns mani iegrūdis!» — un viņš sakustējās, lai nomestu segu un izlēktu no gultas. Bet kā elektriskā strāva viņu tūdaļ caururba asas sāpes. Miesa kļuva valga un ļengana kā vate. Spēcīgas sievietes rokas, pasniegušās kaut kur no galvgaļa, satvēra viņa galvu un piesardzīgi nolaida uz spilvena. Pazīstama balss pateica:

— Fjodor Grigorjevič, jums nav brīv kustēties.

Tad viss atausa atmiņā. Ļitvinovs saprata: viņš ienests mednieku būdiņā. Pamēģināja jautri pajautāt: «Kas te mani komandē?» — un bija pārsteigts par to, cik vārga un klusa viņa balss.

— Tā esmu es, Vasīlisa. — Meitene apgāja gultai apkārt un nostājās kājgalī. Pret šauro, vienā baļķī izcirsto lodziņu iezīmējās viņas spēcīgais, smuidrais stāvs.

— Jums pavēlēts nekustīgi gulēt uz muguras.

— Kas tad pavēlējis?

— Ārsti pa radio . . . Pašlaik, dzirdiet, ārā puteņo, — viņa pamāja ar roku uz pavirši sanaglotām durvīm, kuras, kā atvērt mēģinādams, raustīja brāzmains vējš.

— Kad beigsies sniega vētra, atlidos tā jūsu spāre ar ārstu, bet pagaidām guliet, es uz jūsu jautājumiem neatbildēšu. — Un meitene apņēmīgi nosēdās uz resna bluķa un, ieurbusies grāmatā, sāka purpināt vācu vārdus, izlikdamās pilnīgi nogrimusi šai nodarbībā.

Ļitvinovs, dedzīgais, untumainais Ļitvinovs, kurš visu

mūžu nav ieredzējis kūrortus un sanatorijas tieši tāpēc, ka tie nolemj cilvēku bezdarbībai, Ļitvinovs, kura iemīļotā paruna bijusi: «Ar klēpī saliktām rokām var gulēt tikai zārkā,» — tagad, varbūt pat uz ilgu laiku, bija spiests turēt rokas klēpī un nekustīgi gulēt šai mednieku būdiņā. Tālu no darba, no cilvēkiem, no tālruņa un telegrāfa. Un pēkšņi viņu pārņēma tāda aizvainojuma un rūgtuma sajūta, ka asaras sāka ritēt pa vaigiem uz spilvena.

— Ej projām! — viņš pavēlēja Vasīlisai.

Redzēt Veco raudam tiešām bija baigi.

— Jums sāpīgi, jā? — Meitenes zilās acis bezpalīdzīgi pārmeklēja būdiņas kaktus. Beidzot skatiens apstājās pie cieši piebāztas brezenta somas ar sarkano krustu. Ļitvinovs iekoda lūpā un sāka nikni kratīt galvu.

— Ej projām! — Meitene sadzirdēja vārdus, kas likās pateikti caur sakostiem zobiem. Ar drebošām rokām Va-sīlisa rakņājās ģeologu līdzpaņemtajā aptiekā. Bet, kad viņa pacēla galvu, slimnieks jau bija savaldījies.

— Ko? Neatradi vis? — nočukstēja nobālušās lūpas, kurās tagad varēja saskatīt katru rieviņu. — Ģeologi baldriāna pilienus līdzi nenēsā, nav tā profesija . . .

Kad nākamajā rītā sniegputenis beidzot bija mitējies, ieradās ārsts kardiologs. Viņš atveda visu nepieciešamo. Kopā ar viņu bija atlidojušas divas medicīnas māsas. Pie slimnieka noorganizēja medicīnas darbinieku diennakts dežūras. Un te nu ārsts Ļitvinovam apliecināja, ka nedrīkst ne vien runāt, bet arī domāt par kaut ko, kas varētu saviļņot, uztraukt. Apkārtējiem — un izrādījās, ka to nav mazums, jo ģeologu grupa turpināja darbu un mitinājās tanī pašā būdiņā, aiz brezenta aizkara, — pavēlēja nekādā gadījumā nesarunāties ar slimnieku. Māsām uzlika par pienākumu nepieļaut nevienu slimnieka mēģinājumu kaut ko jautāt.

Vispār ņemot, tas tika ievērots. Bet jaunie ļaudis, redzēdami, kā viņu kaimiņš mocās, nesaņemdams ziņas, kā viņš interesējas par darbu, cik dedzīgi noklausās jebkuru sarunu, par spīti mediķu tirānijai, izdomāja informācijas līdzekli: vakaros, gulēdami rindā uz savām lāviņām, viņi paklusām stāstīja cits citam visu, kas, pēc viņu domām, varēja Veco interesēt.

Ģeologu jaunās ziņas bija lieliskas. Vēl vairāk — sa-

tricinošas! Salhitdinova atrasto šurfu pārbaude, jaunu šurfu rakšana, atdauzīto paraugu pētīšana — tas viss apliecināja, ka ģeologs, kas taigā kara pieteikšanas gadā traģiski gājis bojā, atklājis iegulumus, par kuru apmēriem un bagātību viņam pašam nav bijis ne jausmas. Daba, kā paredzēdama, ka reiz šurp atnāks drosmīgi un darbīgi ļaudis modināt šo no laika gala neapdzīvoto novadu, bija ne vien parūpējusies par to, lai no viscietākā bazalta uzceltu milzīgus, Oņupi iežņaudzošus akmens vārtus, bet arī paslēpusi netālu no šiem vārtiem tādu rūdu, ka vislētākā enerģija kļūst arī pati nepieciešamākā. Tas viss, protams, pagaidām pastāvēja tikai jauno entuziastu drosmīgajos sapņos. Bet ikviens jauns gājiens pa piesnigušo taigu, kā viņiem likās, šo minējumu apstiprināja. Lai gan pats par sevi saprotams, ka vasarā vēl vajadzēs veikt pamatīgu izlūkošanu, nospraust noskaidroto krājumu kontūras, sagatavot pamatus urbjmašīnām un daudz citu grūtu darbu, komjaunieši jau nosauca šo novadu par «Salhitdinova atradnēm» un čukstus strīdējās savā starpā, kur labāk celt bagātināšanas rūpnīcas, aglomerācijas fabrikas, metalurģijas kombinātu.

Gulēdams pavisam nekustīgi, Ļitvinovs smīnēja:

— Paskat, bārdainie velni, tiem viss ir tīrais nieks! Būtu jel zinājuši, cik daudz vēl būs birokrātiskas kņadas, cīņas, strīdu, interešu un patmīlības sadursmju!

Tas viss viņam patika, un viņš klusībā" pat dungoja savu iemīļoto «Un viss mans brašais karapulks ...». Bet šiem iepriecinošajiem iespaidiem bija arī savs sliktums: redz, tie tur šalko, burbuļo kā pavasara ūdeņi, bet tev jāguļ kā vecam sakārnim gravas dibenā, un tiem vēl jānopūlas gar tevi! Un kaklā spriedās kā ciets kamols, un asaras lija no acīm.

Jauno ģeologu balsis, kas vakaros bija dzirdamas aiz brezenta aizkara, saistīja ar dzīvi. Šais sarunās klausīdamies, Ļitvinovs uzzināja ne tikai jaunākās ziņas par meklējumiem, bet arī šo to no tā, kas norisinājās Div-nojarskā. Dzīvot varēja. Bet tad uz meža būdiņu atlidoja galvaspilsētas zvaigzne. Slimnieks tika pamatīgi izmeklēts. Tika doti kategoriski rīkojumi, un tūdaļ pārtrūka tā tievā saitiņa, kas Ļitvinovu saistīja ar apkārtni. Netālu no apmetnes uzcēla lielu apkurināmu telti.

Ģeologus izlika tur. Nenogurstošais Tikaijums, spriežot pēc viņa vārdiem, taigas mednieku būdiņu vienā vakarā pārvērta par «Kremļa pils filiāli». Sienas un griestus apšuva ar palagiem. No lāviņas, kas bija izgatavota no lokanām kārtīm, slimnieku pārnesa gultā ar metāla režģi. Vienkārši sanagloto galdu, solus, bluķus, kurus līdz šim lietoja krēslu vietā, un šādas tādas kastes, kas noderēja par skapīšiem, izsvieda ārā un aizstāja ar baltām slimnīcas mēbelēm. Medicīnas māsām no Divnojar-skas bija atsūtīti pat iestīvināti uzsvārči un cepurītes. Papildus visām šīm rūpēm Tikaijums pašrocīgi piekāra pie sienas slavenās gleznas «Rīts priežu silā» reprodukciju biezā zeltītā ietvarā.

Visi šie pasākumi iedarbojās nelabvēlīgi. Slimnieka stāvoklis manāmi pasliktinājās. Viņš kļuva skumīgs, zaudēja ēstgribu, noslēdzās sevī. Skatiens kļuva vienaldzīgs. Caurām stundām viņš gulēja ar aizvērtām acīm, taču māsas, kas pārmaiņus pie viņa dežūrēja, noprata: slimnieks nav aizmidzis.

— Man nav tiesību jūs maldināt, — profesors, atgriezies no konsultācijas, sacīja Stepanidai Jemeļjanov-nai Ļitvinovai, kas bija atnākusi aprunāties pirms aizlidošanas pie vīra. Padzīvojusī, pilnīgā sieviete ar strupu degunu un lelles seju klusi sēdēja profesora kabinetā, ar savām prāvajām rokām ieķērusies somiņā. — Viņam ir dzelzs organisms. Bet viņš ļoti pārpūlējies. Tas visu padara sarežģītāku ... Miers, pilnīga atteikšanās no visa, kas varētu uztraukt, — tikai tas dod mazu cerību.

Zinātnieks noknakšķināja pirkstu kauliņus.

— Grūti ārstējams slimnieks. Viņš atsakās no zālēm, gandrīz neko neēd. Un, protams, arī šie šausmīgie alu laikmeta dzīves apstākļi. Visā savas prakses laikā es nebiju redzējis neko tamlīdzīgu. Pat kara laikā ne.

Stepanida Jemeļjanovna paņēma papirosu, piesita ar iemuti pie kārbiņas, bet tūdaļ bailīgi to saburnīja un ielika atpakaļ somiņā.

— Nu, ēst jau nu viņš man ēdīs un arī zāles dzers, — viņa apņēmīgi sacīja. — Kas tad vēl?

— Nekas. Miers, tikai miers. — Skumīgi raudzīdamies uz sievieti, profesors papleta rokas.

Šī saruna uzreiz atausa Stepanidas Jemeļjanovnas atmiņā, kad viņa, nogājusi kājām beidzamo ceļa gabalu

no laukumiņa, kur nolaidās helikopters, līdz mednieku apmetnei, apstājās atvilkt elpu pie durvīm, kas tagad bija nokrāsotas «ziloņkaula» krāsā. Atpūtusies viņa apņēmīgi ķērās pie durvju roktura, kas bija izgatavots no koka.

— ... Nu, redzi, desmitā aina: tie paši un Mārtiņš ar balalaiku, — viņa skaļi pateica, nobīdīdama pie malas medicīnas māsu, kas nāca viņai pretī. — Ko tad tu, Fedja, esi sadomājis? Man visa komūna gatavojas uz pārbaudījumiem, un še tev, lido nu pie tevis. Pasaules malā! . . . Mazbērni izsaka vectēvam rājienu ar ierakstīšanu personīgajā lietā.

Sirmie bārdas rugāji, iekritušo vaigu vaska bālums, strupais deguns, kura gals kļuvis smails, pat tā kā pārdalījies divās daļās, — tas viss pārsteidza sievieti. Vai tiešām šis vecais cilvēks — viņas vīrs? Un, kad viņa uzdzirda tikko jaušamo «Slēpa!», kad ieraudzīja, ka zilajās, nespodrajās acīs ieriešas asaras, viņa, savaldījusi šņukstus, kas lauzās uz āru, dusmīgi sāka aplūkot šauro istabiņu ar zemajiem griestiem, ar palagiem apšūtās sienas un reprodukciju zeltītajā ietvarā.

— Arā pavasaris, saulīte smejas, bet te pie jums tāds gaiss, ka vai cirvi var uzkārt! — viņa piegāja pie loga — tas nebija atverams. Logs bija tieši sienā iemūrēts zaļa stikla gabals. — Meitiņ! — viņa uzrunāja māsu. — Atver nu durvis.

— Piedodiet, man stingri norādījumi par režīmu, — māsa gribēja iebilst, cenzdamās pēc iespējas stingrāk raudzīties uz šo pilnīgo neliela auguma sievieti dārgā caunādas kažokā un dūnu lakatā, kas bija nolaists pār muguru, kā lauciniecei.

-— Nu, nu, meitiņ, labāk nestrīdēsimies, — miermīlīgi atteica Stepanida Jemeļjanovna, ievīstīdama vīru segā. Māsa padevās.

Un mājiņu piepildīja taigas šalkoņa un kūstošā sniega smarža. Stepanida Jemeļjanovna apmierināti nopūtās.

— Pavisam cita lieta, citādi — guļ mežā, bet mežs tikai, āre, uz bildes . . . Meitiņ, es pie viņa pasēdēšu, bet tu izej un pielauz skujas, nokaisi grīdu, lai būtu smarža. — Un, kad māsa izgāja, viņa noslīga pie gultas uz ceļiem un noskūpstīja vīru uz lūpām. — Tfū, būtu jel kāds noskuvis tevi! lte, kādus rugājus esi

ataudzējis ... Un neraudi, neraudi! Vīrs kā kumode un raud . . . guli mierīgi, es tev par visiem mūsu pēcnācējiem pārskata ziņojumu nolasīšu. Tu klausies un klusē. — Un, uzlikusi savu prāvo plaukstu ar piebriedušajām vēnām uz vīra rokas, kura atdusējās virs segas, viņa sāka stāstīt.

Lai gan Ļitvinovs neteica ne vārda, tas tomēr nebija monologs. Tur sarunājās divi padzīvojuši cilvēki, kas zināja viens par otru itin visu. Viņa runāja, viņš atbildēja ar skatienu, ar tikko manāmu galvas palocīšanu. Tā tas bija vienmēr. Dažreiz Ļitvinovs nerādījās Maskavā mēnešiem ilgi. Bet draudzība, kura kādreiz bija sākusies starp jauno Tveras plostnieku un jauno audēju uz strādnieku fakultātes sola, bija tāda, ka Ļitvinovs, atlidojis uz Maskavu pāri trejdeviņām zemēm, jutās tā, it kā būtu aizgājis uz mazu brītiņu līdz stūrim, lai piena veikalā nopirktu pudeli kefīra.

Ārsts, kas pēc dažām dienām atlidoja no Divnojar-skas, bija patīkami pārsteigts.

— Jūsu ierašanās — vislabākā terapija, — viņš galanti teica Stepanidai Jemeļjanovnai.

— Mana ierašanās ... Kāds tur mans nopelns! — sieviete atmeta ar roku. — Tur — pavisam kas cits. Jūs viņam tikai — miers un miers, bet viņa iemīļotā paruna ir: «Miers vajadzīgs tikai mirušiem,» — tāpēc tas ļembasts .. .

Šī sieviete, kura oda pēc tabakas, kura bija īsi apgriezusi sirmojošos matus un kā divdesmito gadu komjauniete ērtības labad mēdza tos apsiet ar sarkanu lakatiņu, šī sieviete ar savu skaļo balsi, parupjo valodu, kurā dažreiz gadījās tādi tagad jau aizmirsti vārdi kā «ļembasts», «čomiņš», «gremot», «kā no lielgabala», šī sieviete it kā uzreiz iekļāvās taigas nometnes dzīvē. Drīz vien viņa jaunos ģeologus uzrunāja saīsinātā vārdā: Žeņka, Jurka, Voļka, — zināja viņu siržu noslēpumus, bez kādām ceremonijām rāja viņus par nolaidību apģērbā, lika izmazgāt kreklus un veļu, bet vakaros pati ņēmās to lāpīt un šūt pogas, norīkojusi pie šī darba arī Vasīlisu un no dežūras brīvo māsu. No Ilmāra Sirmā viņa palūdza kabatas radiouztvērēju, novietoja to vīram galvgalī, un tagad tas nepārtraukti pļāpāja un dziedāja, sākot no paša rīta, kurš šā novada radioklausītājiem

sākās ar Starosibirskas raidstacijas aicinājuma signālu —■ pirmo muzikālo frāzi no dziesmas «Baikāla ezers, tu slavens un svēts!».

Klausoties radio, slimnieks domāja, snauda, gulēja. Bet vajadzēja tikai to izslēgt, viņš tūdaļ atvēra acis:

— Kāpēc?

— Tīrās blēņas tak. Atbildes uz raidoklausītāju jautājumiem.

— Nē, nē, gaužām gribas zināt, par ko interesējas šejienes radioklausītāji. — Un, kad baterija izdega, slimnieks kļuva skumīgs, untumains. — Nu, ko jūs mani kā akas dibenā esat nolaiduši? ...

Divnojarskas mediķi ap to laiku jau bija nākuši pie atziņas, ka priekšrakstos, kas tādiem slimniekiem kā Ļitvinovs ieteic absolūtu mieru, var būt arī izņēmumi. Ieradās Tikaijums. Viņš svinīgi atstiepa milzīgu radiouztvērēju, un taigas būdiņā kļuva vēl neērtāk.

— Brīnišķīga mašīna! Veselas ērģeles! Pats jaunākais modelis. Starosibirska bija saņēmusi tikai vienu eksemplāru, uz to daudzi pretendēja. — Platā Tikaijums seja ar apaļajiem vaigiem priekā staroja. — Tikai jums, Fjodor Grigorjevič, arī atdeva. Lūk, Lado Iļjičs var apliecināt.

— Tikai jums, tikai jums arī nokampām, — Kapa-nadze, atbrīvojies no kažoka, smaidīdams māja ar galvu. — Tikai mūsu Vecajam. Ile-hē! Ko es redzu, viņš taču drīz ķersies pie savām svaru bumbām!

Tas nebija kompliments. Ļitvinova spēcīgais organisms, acīm redzot, pārvarēja neganto slimību. Veselība uzlabojās. Bet partijas organizators, izpildot ārstu direktīvas, pļāpāja par šahu, par gaidāmo futbola sezonu un sputņikiem. Viņš stāstīja par neparasti lielo lāci, ko nesen nomedījuši «Sarkanā arāja» mednieki, un visādi pūlējās’ novērst sarunu no Oņhesa jaunceltnes darīšanām un rūpēm.

— Paklau, Lado! — Ļitvinovs viņu pārtrauca. — Jūs tur pa radio katru dienu kladzināt: lēciens komunismā, lēciens komunismā, — bet kāpēc par Oļesu nekas nav dzirdams? Skaitļi apbrīnojami, bet Oļesa Poperečnija kā nav, tā nav.

Kapanadzem vajadzēja izstāstīt, kā tas bija. Ļitvino-vam jau atļāva mazliet pasēdēt gultā. Viņš klausījās,

pa pusei nolaidis plakstiņus kā snaudā. Kad viņš tos pacēla, acis bija nemierīgas.

— Ei, Lado, vai jums tur viss tiek cepts tīrā sviestā?

— Jā, Fjodor Grigorjevič. Djuževs ar darbu jau pie beigām. Veseļojieties drīzāk, vasarā aizsprostosim Oņupi.

— Djuževs jums, kā stāsta, esot tā kā brīvpilsēta Danciga, — Ļitvinovs iesmējās, un viņa īsi apcirptās ūsas kaujinieciski saslējās gludi noskūtajā, bālajā, sakritušajā sejā, kas tāpēc bija kļuvusi it kā jaunāka. — Es jau nerunāju par Djuževu, Lado, es par visu to . . . «lēcienu» ... Troksni esat sacēluši pa visu valsti . ..

— Fjodor Grigorjevič, man ārsti stingri noliedza runāt ar jums par darbu. Ja gribat, es jums sūtīšu pārskatus.

— Pārskati ... Tos sastādīt tagad iemanījušies — šos pārskatus . . . Eh, cik daudz mums saradies šo manīgo cilvēku! . . . Nu, ja ir tīrā sviestā — tad labi ... Tu tomēr pastāsti par Poperečniju, par Petroviču, par maniem draugiem .. .

— Poperečnijs vēlreiz visiem licis brīnīties, — Kapa-nadze iesmējās. — Saprotiet, pavasarī viņu aicina uz Sverdlovsku. Viņš vēl tur mašīnai izdomājis kādus uzlabojumus. Mēs jautājam: ko atstāsi savā vietā? Viņš — Konstantīnu Tretjaku. Bet šim Tretjakam biogrāfija — kriminālkodekss, visi panti. Un arī pie Poperečnija tikai degunu apsildījis. Bet Oļess iecirties: galvoju kā pats par sevi, «dāvāju uzticību».

— Lieliski!

— Es jūs nesaprotu, Fjodor Grigorjevič!

— Gaužām lieliski, es saku. «Es viņam uzticos» — skaisti. Poperečnijs, sātans, cik atceros, uzticēdamies ļaudīm, ne reizi nav kļūdījies . . . Eh, Lado, Lado, nu, pajautā tu man, kāds būs cilvēks komunisma laikmetā, es tev teikšu: paraugies uz savu kaimiņu, uz Oļesu Poperečniju.

Kapanadze kļuva domīgs. Viņš bija piekritis, ka Oļess atstāj Tretjaku savā vietā, tikai ieteicis labi sagatavot jauno strādnieku. Bet Ļitvinova vārdi tomēr lika viņam padomāt.

— Vai tā ir? Bet šī viņa ietiepība: negribu, nedarīšu ... Un individuālisms?

— Mans otrs draugs, nelaiķis Savatejs Sedihs, mēdza teikt: «No lokanas vicas tikai grožus var vīt, bet cirvja kāts jātēš no bērza resgaļa.» Mēs kulta laikā esam ļoti iemīļojuši lēnos un paklausīgos, šos pašus «būs dar» . . . Iznāk tieši tā, kā Puškins rakstīja: «Ja smaida viņš, tad visi smejas, ja sarauc pieri, — klusu cieš ...» No tā mums jātiek vaļā. Komunisms taču, Lado, nav vis «ko vēlaties», tas ir katras individualitātes uzplaukums kolektīvā ... Ar «būs dar» tālu nevar tikt. Visu sasniegto var pazaudēt. Kults beidzies, tagad nav vienkārši jāizpilda, tagad jādomā un jādomā katram ... Vai nav tā?

Jau saposies atceļā, uzvilcis kažoku un aptinis šalli, Kapanadze kratīja roku Stepanidai Jemeļjanovai:

- Pēc jūsu atbraukšanas, dārgā, noticis brīnums.

- Šo brīnumu radījuši viņa vecāki. Šitādu ugunsdrošu skapi dabūjuši gatavu, — atteica sieviete, kurai, acīm redzot, patika uzslava, un pameta vīram ar aci: — Ko tu smaidi? Protams, ka skapis! Atceries, mēs no strādnieku fakultātes aizbraucām pie jums uz sādžu? Viņam toreiz bija nedaudz pāri divdesmit gadiem, bet tēvs bija vecāks nekā viņš tagad. Un ko jūs domājat? Aizgāja tēvs ar dēlu uz pirti, bet pēc tam pēkšņi saķērušies lauzties. Mīca viens otru tā, ka māja dreb, logu rūtis džinkst, abi pietvīkuši, ne viens, ne otrs nepadodas. Sols zem kājām pagadījies — sols apgāžas, galds pagadījies — apgāžas galds. Es stāvu un nezinu, ko iesākt, jo tā vairs nav spēle, bet abi jau iesvilušies dusmās . . . Fedja, vai bija tā? . . . Redzu, tāds ļembasts, paķeru ķipi ar ūdeni un kā gāžu viņiem virsū! Un mitējās. Nosēdās tēju dzert. . . Bet jūs sakāt, brīnums. Vai tad šitādu Seližaras bulli ar vienu sitienu var nogāzt?

Lado Kapanadze atveda uz jaunceltni vēsti: Vecais atveseļojas.

Tanī dienā, kad sāka izplatīties šī vēsts, piektās autobāzes priekšnieka mājīgajā dzīvoklītī pie galda sēdēja atlētiska auguma vīrs, ģērbies no rupjas dzijas adītā svīterī. Viņa tuklo pieri vēl arvien sedza zēniskais ce-kuliņš, bet plato seju tagad ieskāva ruda, šaura «skandināviešu» bārdiņa, kas to bija pārvērtusi pavisam citādu. Šis cilvēks cītīgi un rūpīgi, kaligrāfiskā rokrakstā vilka burtu pie burta, un viņa seja pie tam bija tik saspringta, it kā viņš nestu smagu neslavu un baidītos paklupt un nokrist. Līdzās uz galdiņa atradās «Taigas Ugunis»; avīze bija tā atlocīta, ka no lappuses raudzījās tā pati bārdainā seja. Ar retušas palīdzību uzskaistināta, tā atgādināja jūras vilka seju no kāda Džeka Londona stāsta.

Prāvā, ar vara krāsas matiņiem pārklātā roka, uz kuras augšpus delnas ietetovēts uzraksts «Neaizmirsīs māte mīļā» un krusts, kam apvijusies čūska, apstājās. Gaišās acis ar teļa skropstām pavērsās uz augšu.

— Māte izlasījusi vai prātu zaudēs .. . Murka, dzi, Murka? . . .

— Ja es vēlreiz dzirdēšu to kaķa vārdu, tu izlidosi no šejienes, kā ar lingu izšauts.

— Ērmoti . . . Pašam negribas ticēt. Bet Trifonovičs tieši tā saka: «Iedīdīšu tevi un atstāšu savā vietā ...» Lai nu padomā viens cilvēks — Poperečnija, vecākā, vietā ...

— Vai tad jaunākā vietā neesi ar mieru?

— Nu, Borka — kvekšķis. Ar runām bļaustās, avīzēs plātās, bet, ja viņam nedotu labākos karjerus un kaimiņi viņa labā neliektu muguras, tad pārsprāgtu, ka nosmirdētu vien. Ai, kā mans Trifonovičs viņa dēļ kreņ-ķējas! Nevar viņam piedot šito dižošanos . . .

— Pie mums bāzē arī sakarā ar to «lēcienu» sasolījuši vai līdz debesīm. «Mēs», «mēs», un nu gaisu pārdod. Tāpat arī ar betonu . . . Man no celtņa viss redzams .

— Bet kā tu domā, Murka? . . .

— Atkal Murka? Es novilkšu kurpi un tad — sargi savu bārdaino fotogrāfiju.

Murka sēd pie lampas savā raibajā flaneļa halātiņā. Viņas īsie mati jau atguvuši dabisko krāsu. Saraukusi uzacis, viņa izstiepj uz pirkstiem mazītiņu zīdaiņa krekliņu un to kritiski aplūko. Lūpas neapmierinātā grimasē kļūst vēl pilnīgākas.

— Kostja, nu, kāpēc tava māsa tik stulba? Redzi, atkal vīlīte greiza, viņam spiedīs padusītē. — Viņa dusmīgi nomet rokdarbu.

— Mur ... tas ir, Masa, zini, Poperečnijs nesen tavējo lielīja. Teica, lai gan izbazūnējis, bet saistības tomēr izspiedīšot.

— Manējais! — Pilnīgā apakšlūpa untumaini atšaujas. — Manējam arī patīk krējumiņu laizīt. Tikai es viņam neļauju . . . Un vispār, zēni, bez manis utis būtu jūs apēdušas . . . Kostja, atceries, kā tu man draudēji, kad es taisījos precēties?

— Kas tad zināja ... Jā, patiesi, vīrs tā nekas.

— Tāds, kāds man vajadzīgs, — Murka pamācoši atsaka un atkal ķeras pie krekliņa. — Lūk, redzi, kur man nepatīk, izārdīšu un pāršūšu no jauna . . . Tāpat arī ar jums . ..

— Māte ieraudzīs manu portretu «Ugunīs» un apraudāsies. Senāk arvien rakstīja: «Tēvs kapā griežas uz otriem sāniem aiz kauna ...» — Tretjaks pagrozīja rokās aprakstīto papīra lapiņu. Un pēkšņi jautāja: — Mā-Šelīt, vai-tas tiesa, ka Vecais atlabstot?

— Te nu bija, atradis jaunu ziņu! — māsa iesmējās, ar uzpirksteni izgludinādama šuvi. — Manējais stāsta, ka viņš jau mazo svaru bumbu sev pieprasījis . ..

— Smagais svars! — ar sajūsmu izsaucās Tretjaks. — Es līdz šim atceros, kā viņš man rokas sažņaudza. Spēks! Mans Trifonovičs viņu gaidīt gaida.

— Vienīgi tavs Trifonovičs, jā? . ..

Tanī stundā, kad piektās autobāzes priekšnieka dzīvoklī risinājās šī saruna, Krasta ielā Nr. 1 pa tukšajām istabām klusi staigāja Vjačeslavs Anaņjevičs Petīns. Viņš bija pieprasījis telefona sarunu ar Maskavu, ar ministru un tagad apdomāja, ko teiks, jo šai sarunai bija daudz kas jāizšķir. Kad ar Ļitvinovu notika nelaime, Petīns par Oņhesa celtniecības vadītāja maiņu bija tā piesardzīgi mēģinājis ieminēties sarunā ar kādu pret viņu labvēlīgi noskaņotu vadošu darbinieku. Šis cilvēks uzskatīja Petīnu par ļoti partejisku, asi domājošu, progresīvu inženieri, uzticējās viņam un, kā par to it kā garām ejot stāstīja pats Petīns, reizēm bija aicinājis pie sevis uz vasarnīcu uzspēlēt partiju preferansa. Tieši sarunā ar to, nevis ar ministru, kurš savā laikā strādājis Ļitvinova vadībā un līdz šim uzskatīja

sevi par Ļitvinova skolnieku, Petīns bija minējis delikāto jautājumu. Taču toreiz sarunas biedrs vai nu nesaprata mājienu, vai negribēja saprast, bet sāka taujāt par Ļitvinova veselību, par to, kā slimniekam palīdzēt. Un negaidot pateica:

— Vai tad iespējams atbrīvot Ļitvinovu tad, kad viņa dzīvība briesmās? Tas varētu viņu nogalināt. Nē, Vja-česlav Anaņjevič, jūs esat spējīgs biedrs, pagaidām vajadzēs pastrādāt vienam . . .

Ko nozīmē šis «vienam», piesardzīgais Petīns neuzdrošinājās noskaidrot. Viņš strādāja ar ellišķīgu enerģiju un, lai gan darbs, spriežot pēc visiem rādītājiem, it kā veicās labi, lai gan «lēciens komunismā» no jauna pievērsa celtniecībai vispārīgu uzmanību, Petmu lāgiem pārņēma sajūta, ka laiks strādā viņam par jaunu.

Un tad vēl šis baumas par Ļitvinova atveseļošanos. Viņš aizsūtīja uz taigas apmetni Juriju Pšeņičniju. Tas veda speciāli no Starosibirskas pasūtītu milzīgu torti un draudzīgu vēstuli. Atgriezies Pšeņičnijs stāstīja, ka Vecais gan neizskatoties slikti, bet gandrīz nemaz nepieceļoties no savas paviļas un runājot vārgā balsī. Sarunas laikā bieži vien aizvēris acis, snaudis, sūdzējies par sāpēm. Pšeņičnijs to vis nestāstīja, ka atsveicinoties Vecais negaidot tā saspiedis viesim roku, ka tas iekliedzies aiz sāpēm un tam šķitis vai arī tā bijusi īstenība: priekšnieka zilās acis šai mirklī raudzījušās uz to ar atklātu izsmieklu. Par to Pšeņičnijs daudz nerunāja. Laikam tā bija tikai izlicies. Jaunais inženieris piederēja pie tiem prātīgajiem ļaudīm, kas nemēdz uztraukt priekšniecību ar sliktām vēstīm, ļauj to darīt citiem.

Lai nu būtu kā būdams, laika neatlika daudz, un Petīns nolēma piezvanīt ministram. Tobrīd, kad viņu savienoja ar Maskavu, kā sarunas tonis, tā arī saturs jau bija apdomāti.

— ... Jautājums par Fjodoru Grigorjeviču tomēr jāizlemj, — bēdīgā balsī pateica Petīns. — Daru visu iespējamo, — te viņš uzskaitīja visu, sākot no galvaspilsētas mediķu zvaigznes izsaukšanas līdz radiouztvērējam. — Daru visu, kas manos spēkos, lai atgrieztu viņu ierindā, bet . . . cerības diemžēl mazas. Pajautājiet profesoram, kas bija atlidojis pie mums, tas teica: nekādu cerību. — Petīna balss pauda satraukumu. — Man

ir smagi, bet. kā jau cilvēks, uz kura pleciem jūs esat uzlikuši atbildību par milzīgo uzņēmumu, esmu spiests lūgt, lai jūs steidzīgi izlemtu jautājumu par celtniecības vadītāju. Drīz sagaidāma upes aizsprostošana, atbildīgākais laiks, bet man pat nav tiesību patstāvīgi izlemt sarežģītākus jautājumus ...

14

Bet Fjodora Grigorjeviča Ļitvinova veselība joprojām uzlabojās. Kaut kad — kad īsti, to ar medicīnas līdzekļiem grūti noteikt, bet jādomā gan, ka patiešām Stepani-das Jemeļjanovnas atbraukšanas dienā bija pārkāpts tas liktenīgais slieksnis, un tagad ar veselību gāja uz labo pusi, lai gan nepacietīgajam slimniekam likās, ka tas norisinās «gaužām lēni». Un, aizsteigdamies atlabšanai priekšā, viņā atgriezās dzīves spars un enerģija.

Tiklīdz Ļitvinovam atļāva nolaist kājas pār gultas malu, viņš jau tai pašā dienā bija pie lodziņa. Uz viņa pieprasījumu logs bija paplašināts un ierīkots atverams. Līdz ar gaismu slimnieks, ievīstīts segās, sēdās pie loga, atvēra to, klausījās, kā, mielodamies tuvējā pīlādzī, čivina cienīgie sarkankrūtīši, cik alkatīgi ķērc sīlis un gari stiepti, trauksmaini šalc taiga. Klausījās, kā sarunājas, smejas, klaigā ģeologi, kas rītos pie savas telts noberžas ar sniegu, ka sprēgā ugunskurs, uz kura dežurants vāra brokastīm mūžīgi vienu un to pašu putru. Pēc tam Ļit-vinovs izlūdza no ārsta atļauju pasēdēt svaigā gaisā. Viņu veda ārā no būdiņas, sēdināja uz paviļas. Atbalstījies pret sienu, aizvēris acis, viņš pievērsa seju saulei, kas jau jūtami sildīja.

Katrā izdevīgā gadījumā, un tagad sakarā ar ģeoloģisko darbu steidzamu izvēršanos tādu gadījumu bija arvien vairāk, pie viņa ieradās viens otrs no Divnojar-skas. Ļitvinovs sēdināja viesi sev blakus un dedzīgi sāka iztaujāt par visu, kas notiek jaunceltnē. Ietrenētajā at- * miņā bija dziļi iespiedusies būvdarbu aina, un, izsūcis no apmeklētāja visu, kas vien tam zināms, viņš atjau noja šo ainu, kā karavadonis atjauno operatīvo karti, kad saņem jaunu izlūka ziņojumu. Tā kā viņš savā mūžā nebija pratis palikt par novērotāju, viņš sāka

diktēt Stepanidai Jcmeļjanovnai dažādiem ļaudīm adresētas zīmītes ar padomu izmēģināt to un darīt tā, rīkoties tā vai šitā. Šīs zīmītes Divnojarskā pa jokam iedēvēja par «Vēstulēm no tālienes».

Ietīts dubultā kažokā, gluži kā maiss, slimnieks nekustīgi sēdēja uz paviļas. Viņš atgādināja vecu, piesaulē snaudošu lāci. Bet šim lācim nemaz nebija miegainas acis, tieši otrādi, skatiens bija ass un ciešs, un tie, kas atbrauca viņu apciemot, arvien brīnījās: kur Vecais ņem visas jaunākās ziņas!

— ...Ak Fedja, visur tu gribi būt kā nagla! — Ļit-vinovu rāja sieva, kurai viņš diktēja kārtējo vēstuli. — Neesi tak vairs strupdegunis zeņķis, esi cienījams vīrs! Vai tad nu tur bez tevis netiks galā vai varbūt pēc tevis Divnojarskā nav palicis neviens gudrs cilvēks? — Viņa kāri smēķēja, cenzdamās aizdzīt dūmus no slimnieka.

Ļitvinovs viltīgi miedza acis:

— Stepa, ņem vērā, ka vietējā burjatu mitoloģijā raganas nav paredzētas. Ja tev nagi niez maitāt cilvēkam dzīvi, tad sēdies uz slotas un šauj projām uz mūsu dzimtenes galvaspilsētu.

Tādus jokus sieva necieta. Viņā tūdaļ modās aizdomas:

— Ak dzen projām? Varbūt esi noilgojies pēc kādas citas? Kaut kādas tur sekretāres, vai? — Viņa jau dusmīgi uzlūkoja vīru, kurš mierīgi raudzījās no sava kažokādas kokona.

— Hu, hu, hu! — Ļitvinovs apmierināts smējās. — Tu man, kā Petrovičs mēdza teikt, esi uzvelkama ar puspa-griezienu. Mana sekretāre, dārgā Stepa, ir tāda, ka es stāvu pēc komandas «mierā». Nu, vēstules beigās pierakstīsim viņai sveicieniņu. Nez kā viņai tur klājas bez manis?

Vaļu sieva pazina. Viņas satika labi. Baidīdamās vīru sarūgtināt, Stepanida Jemeļjanovna pat slēpa no viņa, ka Vaļa vairs nestrādā pārvaldē . . .

«Vēstules no tālienes» lidoja uz jaunceltni arvien biežāk, tās saņēma arvien vairāk cilvēku. Tās gāja no rokas rokā, tika lasītas skaļi. Parunas, trāpīgi raksturojumi, kuru vēstulēs bija daudz, ātri izplatījās, un ļaudis priecājās: Vecais joko, Vecais izveseļojas, Vecais ķeras pie darba. Bet vienu šīs vēstules sāka nopietni traucēt, vienā izraisīja sākumā iecietīgu smīnu, pēc tam dusmas un beidzot niknumu — tas bija Vjačeslavs Anaņjevičs Petīns. Viņš gandrīz fiziski juta, ka šis slimnieks, kurš paša vainas dēļ valstās kaut kur taigā, nez kādā ceļā prot saskatīt visu, kas notiek jaunceltnē, ar apnicīgu ur-ķīgumu iedziļinās visā, uztver katru kļūdu un, visur iejaukdamies, burtiski saista viņam, Petīnam, rokas un kājas, paralizē viņa iniciatīvu. Un kas tam visu ziņo? Vai tiešām gruzīns piekopj divkosīgu politiku? Kāpēc? «Lēciena» ideja taču devusi šim pēc būtības primitīvajam un diezgan necilajam, neaptēstajam zaldātam iespēju izvirzīties redzamā vietā. Kapanadze pat vairākas reizes minēts centrālajos laikrakstos, pie viņa ierodas pārņemt partijas masu darba pieredzi. Vai tiešām viņš, visam par spīti, palicis uzticīgs Ļitvinovam un tikai izliekas, ka palīdz viņam, Petīnam? Tas būtu bīstami, tas jāuzzina. Un jāuzzina piesardzīgi, lai Kapanadzes personā neiegūtu ienaidnieku vai arī nelabvēli.

Kādu sestdienu, kad taigā jau vēdīja ievziedu smarža un maijvaboles vakara stundā pie katra bērza sarīkoja kontrabasu koncertu, Petīns piezvanīja partijas organizatoram.

— Lado Iļjič, es gribu uzplīties pie jums viesos. Es tik daudz esmu dzirdējis par jūsu ģimeni! Varbūt atļausiet vientuļam cilvēkam pasildīties pie jūsu ģimenes pavarda ?

— O, Vjačeslav Anaņjevič, laipni lūdzam! Lamara būs sajūsmā. Es pats pagatavošu šašliku. Tīrais sapnis! Pirkstus laizīsiet.

Svētdienā melnais limuzīns apstājās Bērzu ielā pie mājas Nr. 6. Tagad šī iela tiešām bija Bērzu iela. Tievie kociņi ar baltajiem stumbriem rindojās gar ietvi un plāja pa vējam maigo, gandrīz vēl dzeltgano lapotni. Pirmā maiņa bija beigusi darbu, un aiz zemajiem žodzi-ņiem veselas ģimenes rakņājās pa brūno, kā autols trekno zemi. Kāpdams lievenī, Petīns jau saoda kairo jēra gaļas un sīpolu aromātu. Patiešām, partijas organizators, izmeties kreklā ar atrotītām piedurknēm, apli cis sievas priekšautu, kopā ar tumšmatainu zeņķi svēt-

svinīgi rīkojās sētā gar paštaisītu pavardu, kurā virs oglēm cepās uz iesmiņa pārmaiņus ar tauku piciņām savērtie gaļas gabaliņi. Gara, slaida sieviete ar stingru, patīkamu seju stāvēja turpat blakus, bet nepiedalījās šai svētsvinīgajā izdarībā.

- Vjačeslav Anaņjevič, dārgo viesi! — Kapanadze, viesmīlīgi izstiepis rokas, steidzās Petīnam pretī. — Manu Lamaru jūs pazīstat, bet šis te ir mans dēls — Grigols, Griša.

Vjačeslavs Anaņjevičs pasniedza namamātei konfekšu kārbiņu, bet puisēnam — šokolādes zaķi.

— Šī jaunā cilvēka asprātība slavena šejienes novadā, — viņš sacīja, vērsdamies pie mātes. — Te pie mums, Lamara Davidovna, kādreiz lika gaidīti augsti viesi. Pēc tam izrādījās, ka tie nebrauks, sagatavošanās tika izbeigta. Tad jūsu dzīvesbiedrs asprātīgi citēja dialogu, kas norisinājies jūsu ģimenē. Jūs teikusi: «Gri-gol, šodien atbrauks vecmāmiņa, izmazgā ausis.» Viņš atbildējis: «Bet, ja vecmāmiņa neatbrauc, tad es kā muļķis staigāšu ar izmazgātām ausīm?» Ila, ha! Ļoti jauki.

Šis stāsts tomēr atstāja negaidītu iespaidu.

— Atkal! — Lamara stingri sarauca samtainās uzacis. — Lado, tā taču ir nejēdzība, vai tā reiz beigsies? *— Viesim viņa paskaidroja: — Viņš taču pats puikas vietā izdomā pasakas.

— Pie galda, pie gaķla, šašliks gatavs! — pasvītroti mundri iesaucās namatēvs un tieši no oglēm ienesa terasē pēc sīpoliem un ķiploku mērces smaržojošu jēra gaļu, no kuras sūcās tauki.

Vīnu lēja glāzītēs tieši no mazas ozola muciņas, kas bija izgatavota kā čemodāns ar rokturi. Namatēvs ar namamāti, pat mazais Grigols starot staroja aiz viesmīlības. Petīns, kas vēl arvien nebija apradis ar savu vientulību, jutās neparasti labi. Gribējās sēdēt, neko nedomājot, un raudzīties jaukajā namamātes sejā. Un grūti, ļoti grūti bija iesākt nepatīkamo sarunu. Pat tad, kad knišļu dēļ, kuri pievakarē kļuva aktīvāki, viņi no terases pārgāja istabā, kad viesi nosēdināja uz tahtas, palika viņam zem elkoņiem mīkstus ruļļus un Lamara ielēja smaržīgu ‘tēju, Vjačeslavs Anaņjevičs vilcinājās, sajuzdams neparastu nedrošību.

— Jūs braucāt pa Bērzu ielu, vai redzējāt, cik daudz ļaužu rakņājas dārziņos? Visi, es teiktu, itin visi, — Kapanadze ierunājās. — Es eju un domāju: cik lielā mērā Vecajam bijusi taisnība, kad viņš uzstāja, lai te, Partizānā, pie katra dzīvokļa būtu gabaliņš zemes!... Mazītiņš, plaukstas lielumā, bet kāds prieks parakņāties brīvajā brītiņā! Taču daži, atceraties, cēla iebildumus: privātīpašnieciski instinkti, individuālisms.

— Jā, jā, pie mums, pat neieejot mājā, var noģist, no kurienes tās iedzīvotāji, — Lamara atbalstīja vīru. — Palūkojieties pār žogu: ja tur aug sīpoli, rāceņi, rutki, tad tur dzīvo krievi. Manas kaimiņienes Ilannas dārziņā — tomāti, bietes un gar žogu — saulgriezes, tātad tur ukraiņi. Bet pie mums, lūgtu, jūs nogaršojāt ciematus, kindzu, tarhūnu. Viss pašu, tepat Sibīrijā izaudzēts. Man māmiņa vēstulē sēklas atsūtīja ... Vecais liels gudrinieks. Viņš pareizi sacīja: kas Partizānā dabūs dzīvokli, tas uz visiem laikiem būs sibīrietis.

— ... Jā, pie tā paša, ja sākusies runa par Fjodoru Grigorjeviču, — Petīns nevērīgi ierunājās, sniegdams Lamarai tasīti. — Man kaut kas ar sirdi, tāpēc lejiet pavisam vāju . . . Paldies .. . Tad, lūk, par Fjodoru Grigorjeviču. Es, Lado Iļjič, jau sen gribēju parunāties ar jums kā ar mūsu jaunceltnes augstākā partijas orgāna priekšsēdētāju. Šīs viņa vēstules . . . Es saprotu: viņam tur garlaicīgi, lasīt viņam nepatīk, kaut ko studēt, izmantojot brīvo laiku, kura tiku tikām, nav viņa dabā, bet sēdēt bez darba nav paradis. Un tad raksta un raksta. Un bieži vien viņa padomi ir pretrunā ar maniem rīkojumiem. — To sakot, Petīns uzmanīgi vēroja sarunas biedru. Lamara tūdaļ aizgāja un aizveda puisēnu. Kapanadze pārsēdās no dīvāna uz krēsla. Pēc viņa sejas bija grūti saprast, ko viņš domā. — Fjodors Grigorjevičs, protams, ir saimniecisks darbinieks ar lielu pieredzi, ar iedzimtu talantu, bet. . . jebkurš šoferis pateiks, ja divi, pat ļoti kvalificēti vadītāji ķersies pie stūres, avārija būs gandrīz neizbēgama . . . Ko jūs par to teiksiet?

— Lūdzu, te riekstu ievārījums. Man ļoti nepatīk vārds «sievasmāte» ne krievu, ne gruzīnu valodā... La-maras māte mums to atsūtīja uz Pirmo maiju. Nogaršojiet, ļoti garšīgs. — Kapanadze sniedza viesim šķīvīti ar savādu iezaļganas krāsas ievārījumu.

Petīns, neko nedomādams, ieņēma mutē karoti ievārījuma.

— Jā, ļoti īpatnējs. Pateicos jums . .. Bet es gribu pabeigt pārrunu par tā saucamajām vēstulēm no viņpasaules, kā tās te dēvē. Kādā no tām Fjodors Grigor-jevičs — un no kurienes — no Černavas! — vērš mūsu uzmanību uz tādu, piemēram, sīkumu: it kā Borisam Poperečnijam, cilvēkam, kas tagad kļuvis sacenšanās labā flanga vadītājs, mūsu «lēciena» barvedis, tiktu radīti, ko jūs teiksiet, kaut kādi īpaši apstākļi. . . Mūsu slavenajam betonētājam Aleksandram Korovkinam, kura vārds reiz bija minēts pat avīzes ievadrakstā, kāds it kā pierakstot klāt izstrādi. Nu, kas tas ir? Kam tas vajadzīgs? . . . Mums tāds kāpinājums! Par mums runā. Oņhesa celtniecību min kā paraugu, bet Ļitvinovs meklē kaut kādas blusas . . . Ari uz saules ir plankumi, bet kas gan, raudzīdamies uz to, domā par plankumiem ... Nezinu, kā jūs, bet mani tas, atklāti runājot, kaitina. Ja gribat, tas ir vienkārši antipartejiski.

Neko neatbildējis, Kapanadze atbīdīja tasīti, izgāja, atgriezās ar kādu mapi, parakņājās tanī un sniedza viesim vēstuli:

— Varbūt mums tomēr vajadzētu pievērst uzmanību tam, uz ko norāda Vecais? Man par šo Aleksandru Ko-rovkinu raksta no celtniecības. — Partijas organizators pārlaida acis vēstulei. — Edz še, paklausieties: «...Jūs esat augstā amatā, bet es sēdu vēl augstāk. No mana celtņa viss redzams. Un es arī pati zinu, cik betona un kam pienesu. Vasja Čižikovs ar saviem komjauniešiem neļauj man elpu atvilkt: ātrāk, ātrāk. Bet godājamais līderis, tēvocis Saša Korovkins, kurš parakstījis vēstuli par «lēcienu» un jau veselu mēnesi drasē pārskata priekšgalā, tas kasa sev gan vienu, gan otru vietu, un tā maiņā es dažreiz pa pusstundai svilpoju ...» — Kapanadze atdeva vēstuli Petīnam. •— Painteresējieties.

Vēstule bija uzrakstīta nevainojami, komati salikti pareizi, rokraksts, lai gan nevērīgs, taču glīts, un vaļīgais stils «drasē pārskata priekšgalā», «varu svilpot» likās lietots ar nolūku. Bet Petīns pievērsa uzmanību tikai parakstam: «Marija Tretjaka». Viņš uzreiz at

plauka.

— Bet vai jūs zināt, kas nomelno slaveno betonētāju

Korovkinu? — Viņš jautāja ar augstprātīgi laipnu smīnu uz lūpām. Viņš brīdi nogaidīja, tad paņēma rokā šķīvīti ar ievārījumu, iebāza mutē karoti ievārījuma, pagaršoja. — Patiešām garšīgs . . . Tad redziet, tieši pēc šīs vēstules jūs varat spriest, kas tie par cilvēkiem, kas pie mums sēj naidu, modina neuzticību pret mūsu labākajiem triecienniekiem un traucē slimo biedru Ļitvinovu. Tā taču ir bēdīgi slavenā Labā Krasta Murka, kura pinās ar kādu kriminālo — ar nelieti, kas ugunsgrēka laikā atņēma Dinai Vasiļjevnai glābšanas riņķi ... Tipisks deklasētais elements. Tādi ļaudis no celtniecības jāizmēž, bet Fjodors Grigorjevičs vēl joprojām lolo šo sen novecojušo pārkaldināšanas ideju. Un nu, lūdzu... Es vienmēr saku: tā ir liela laime, ka mūsu partijas organizāciju vada komunists, kurš karā dabūjis labu skolu, kaujiniecisks, skaudrs, enerģisks . . . Bet vai jums, Lado Iļjič, tomēr neliekas, ka šai konkrētajā gadījumā jums mazliet trūcis šķiriskās nojautas?

— Bet vai jums, dārgais Vjačeslav Anaņjevič, neliekas, ka šai gadījumā jums mazliet trūcis atsaucības? — tādā pašā tonī atbildēja Kapanadze, sniegdams otru vēstuli. — Šī, zināt, no Baltkrievijas, no slavenā Koļadas. Vai atceraties partizāņu reidus, atbrīvotos padomju rajonus ienaidnieka aizmugurē? .. . No tā. Koļada lūdz mūsu komunistus uzņemties šefību par viņa cīņasbiedra, hitleriešu nobendētā lauku skolotāja Filipa Tretjaka dēlu un meitu. Viņa sievu, arī lauku skolotāju, hitlerieši salā aplējuši ar ūdeni, sakropļojuši, bet ļaudis viņu naktī izzaguši, noslēpuši un kopuši, līdz tā atlabusi. Un viņu bērnus fašisti aizveduši. Viņi ilgi klīduši pa Eiropu un pie mums, bijuši bezpajumtnieki . . . Pēc tam Marija — viņa bijusi vecākā — atradusi māti, bet brālis tad bi jis ieslodzījumā par naudas lādes uzlaušanu... Palasiet, palasiet šo manuskriptu, tas adresēts mums visiem, Divnojarskas boļševikiem ... Tur biedrs Koļada visu plaši izklāsta. — Kapanadzes balss šķita atvilgusi, enerģiskās lūpas drebēja, un apaļais, pasmagais zods manāmi šķobījās.

«Sentimentāls stulbenis,» Petīns īgni nodomāja. «Tomēr daudz viltīgāks vai gudrāks, nekā varēja domāt, un ar viņu atklāti runāt nedrīkst.»

— Patiešām, aizkustinošs stāsts, — viņš skaļi pateica.

— Mūsu laikmets vienkārši pārsātināts ar varonību, bef jums jāatzlst, ka tagad, kad mēs izdarām kopsavilkumu par mūsu «lēciena» pirmo posmu, nav nozīmes pievērst uzmanību sīkumiem un mums nav tiesību to darīt. Esam mobilizējuši ļaudis, magnetizējuši sabiedrisko domu, presi . . . Gigantisks pasākums! Novada slava. Gigantisku pasākumu laikmetā nedrīkstam būt sīkumaini. Jūs zināt, kā Kārlis Markss necieta filistrus?

Petīns ar cerību uzlūkoja sarunu biedru. Kapanadzem taču jāsaprot, kas viņam izdevīgi.

— Lado lljič, es jūs ļoti lūdzu, ne jau savā labā, nē, man personīgi, kā jūs to zināt, nekā nevajag. Es jūs lūdzu mūsu kopējā pasākuma vārdā, tā pasākuma vārdā, kurš te dzima, pie kura šūpuļa mēs abi stāvējām, Divnojarskas slavas vārdā, kas mums abiem dārga, ne-iestiedziet sīkumos. Un vēl lūdzu jūs kā partijas vadītāju: atbalstiet mani. Divatā nevar vadīt mašīnu . . . Palīdziet man tikt vaļā no . . . šīm vēstulēm . . .

Kapanadze klusēja. Viņš iedomājās sevi Petīna vielā. Patiešām grūti vadīt, ja no aizmugures pie stūres snie-cas citas rokas. Un vēl kādas rokas! bet vai var prasīt no Vecā, lai tas atsakās no darba? Vai tāda cilvēka smadzenes, pat ja to skārusi slimība, vai tās var palikt bez darba?... Kāpēc atnācis viesis? Viņš kaut ko noklusē. Ko īsti? Un viņš nepieder pie tiem, kam var jautāt. Partijas organizatoram sirds kļuva arvien nemierīgāka.

— Bet kā būtu, Vjačeslav Anaņjevič, ja jūs pats aizšautu pie Vecā un ar viņu par to parunātos?

Petīns pētoši uzlūkoja sarunu biedru:

— Vai jūs to sakāt nopietni? Vai tad jūs nezināt, kas ir greizsirdība, skaudība? — Pieceldamies kājās, viņš paraudzījās pulkstenī. — Ai, cik ilgi pie jums esmu no-ciemojies! Un man vēl jāiegriežas pārvaldē. Tad es, Lado Iļjič, pats par šo jautājumu parunāšu ar augstākstāvošiem, bet jūs, ja jums jautās, tikai lūgšu apliecināt, kāds ir stāvoklis.

Petīns nokāpa no lieveņa. Uz celiņa iznāca Lamara un Grigols. Rokas abiem bija notašķītas ar zemi.

— Jūs tik īsu brītiņu pie mums pasēdējāt! — namamāte sūrojās. — Jums laikam nav garšojuši mūsu gruzīnu ēdieni? Atnāciet, katrā ziņā atnāciet citu reizi!

— Es jūsu zaķi neēdīšu, viņš ir tik skaists! — Grigols sniedza viesim savu ar zemi notašķīto roku, bet tas izlikās, ka neredz . ..

Lado Kapanadze smaidīja. Un Vjačeslavam Anaņje-vičam nez kāpēc prātā ienāca sakāmvārds, kuru Ļilvi-novs bija pateicis kaut kādā sakarībā: «Gājis pēc vilnas, bet atgriežas apcirpts.» Tagad šis sakāmvārds it kā piepildījās ar saturu. «Un to visu Vecais, šis grafomans ar saviem, kā gruzīns saka, manuskriptiem,» Petīns īgni domāja, kamēr Ļitvinova limuzīns veda viņu pa asfaltu no Partizānas uz Divnojarsku. «Un cik labi, cik strauji viss izvērsās: Oņhesa celtniecība, lēciens komunismā! ... Kā tas izskanēja pa visu valsti! Ļaudis lido šurp tūkstošiem kilometru tālu pārņemt pieredzi. Pat Dinu, nabaga meiteni, kurai sagrozījuši galvu šie divi ērzeļi, pat viņu sajūsminājuši mani panākumi.» Vjačeslavs Anaņ-jcvičs bieži atcerējās, kā reiz kluba foajē Nadeždas Kaza ncevas koncertā Dina bija pienākusi viņam klāt un pačukstējusi: «Kā tu esi izvērsies!» Un tas bija noticis Djuževa un Nadtočijeva klātbūtnē ...

O, viņš vēl Dinai parādīs, kas viņš tāds ir! Laidīs darbā šo milzum lielo elektrostaciju. Atgriezīsies galvaspilsētā ar Varoņa nosaukumu. Un Dina, nogurusi, vīlusies savās ilūzijās, atgriezīsies pie viņa. Viņš nav sīkumains, nē. Viņš ir cēlsirdīgs cilvēks. Viņš piedos. Un kā viņi dzīvos! ... Bet nu atkal Ļitvinovs, šie viņa manuskripti: mirušais ķeras klāt dzīvajam... Ļitvinovs — tas tomēr saprotami, viņš cīnās par savām interesēm, bet kā šis gruzīns negrib saprast, ka milzīgajā pasākumā iespējama pārrēķināšanās un . . . daži pārspīlējumi . . . saasinājumi! Upe būs aizsprostota noteiktā laikā. Tas ir galvenais. Tas ir notikums ar vispasaules nozīmi! Kas tad vairs rakņāsies kaut kādās histērisku sieviešu sūdzībās? Uzvarētājus netiesā! Jā, galu galā viņš, Petīns, nevienam nav devis rīkojumu žonglēt ar uzskaiti. Tomēr jābūl uzmanīgam, jāizlieto visi iespējamie līdzekļi . . .

Drīz pēc aprakstītās sarunas ar Kapanadzi Vjačeslavs Anaņjevičs saaicināja Krasta ielas mājiņā, kā viņš izteicās, «tuvu draugu pulciņu». Tie bija ļaudis, kurus viņš izvirzījis augstākā amatā vai izrakstījis no Maskavas, darbinieki, kas viņam pateicību parādā par dzīvokli, par algas palielināšanu vai iecelšanu citā amatā. Viņš uzaicināja tos uz dzimumdienas svinībām un pie galda it kā starp citu, vispārējā sarunā par «lēciena» rezultātiem stingri pateica: lai ņem vērā, ka viņš nekad nevienu nav mācījis žonglēt ar skaitļiem.

Un tas nebija tālu no patiesības. Nekādus tamlīdzīgus norādījumus viņš nebija devis. Pat ja viņa sarunas ar tuvākajiem darbiniekiem būtu ierakstītas fonogrammā, visļaunākais ienaidnieks nevarētu tās izmantot. Katra mēneša beigās, kad tika aprēķināti «lēciena» rezultāti par kārtējo posmu, viņš aicināja šos ļaudis pie sevis pa vienam un paziņoja, kādu izstrādes pieaugumu no tiem sagaida.

— Bet šai mēnesī mums nav tik daudz, — viens otrs no tiem nedroši iebilda.

— Man nav daļas gar to, kas jums tur šo mēnesi iznācis, — Petīns to pārtrauca. — Uz mums raugās visa valsts, tauta gaida, un es jums neļaušu, dzirdiet, neļaušu aptraipīt Oņhesa celtniecības slavu! Izvirzot jūs šai amatā, es biju pārliecināts, ka esat prātīgs un no tiesas iniciatīvas bagāts cilvēks.

— Bet mums tāpēc, ka . . .

— Nekādu «tāpēc». Ja jums nav dārga Oņhesa celtniecības slava, tad es nevaru atstāt jūs šai amatā. Un, piedodiet, ka atgādinu sadzīves jautājumus, par dzīvokli jums nav ko sapņot. To saņems biedrs, kas vairāk vērts, vairāk nodevies darbam, enerģiskāks un gudrāks.

— Bet ko lai dara?

— Vai tad lai es domāju jūsu vietā? Domājiet pats. Aprunājieties ar pieredzējušiem ļaudīm. Kaut vai ar Ju-riju Vladimiroviču. Tie jums pateiks, kā jāstrādā, lai attaisnotu vēsturiskos solījumus, ko jūs esat devuši tautai .. . Sapratāt? Nu, ejiet ... Es vienmēr biju pārliecināts, ka esat prātīgs cilvēks un neļausiet diskreditēt Oņhesa celtniecības mārku.

Lūk, šādas būtu bijušas tādu sarunu fonogrammas. Un tagad, kad visi šie Petīnam tuvie ļaudis bija sapulcējušies pie galda, viņš tiem varēja mierīgi jautāt:

— Vai tad jums kāds devis tādus norādījumus?

— Žēlīgais dievs, kam tas var ienākt prātā! — Jurijs Pšeņičnijs, kuram šai ziņā nebija maza loma, sasita plaukstas. Lai gan arī pats jau kļuva nemierīgs, tomēr

viņa sārtajā sejā staroja vislabsirdīgākais smaids. — Jūs, Vjačeslav Anaņjevič, vienmēr būsiet man, jūsu skolniekam, un visiem jūsu darbiniekiem godīguma, atklātības un principialitātes paraugs. — Un viņš pacēla glāzīti: — Vēlreiz iedzeram uz mūsu jubilāra veselību, veiksmi un laimi šai mājā!

— Pagaidiet, Jurij, — Petins viņu pārtrauca pēc tam, kad glāzītes bija izdzertas. — Darbs — pirmajā vietā. Mums visiem jāzina, ka atsevišķi skauģi un nelabvēļi jau iet uzbrukumā pret Oņhesa celtniecības slavu, iesaistīdami tanī pat slimo Ļitvinovu un varbūt arī partijas komiteju. Mums, kam dārga šī slava, jāsakļaujas ciešāk nekā jebkad. Saprotat? Ja kāds kaut kur uzskaitēs atradīs steigā pielaistas nepareizības vai neprecizitātes, ieteicu tiem, kam nejauši gadījies tās pielaist, godīgi, kā pienākas padomju pilsonim, pateikt: «Jā, sak, negribēdams aptraipīt sava iecirkņa slavu, es, saprotiet, nevis «mēs», bet «es», tieši es esmu to darījis, cerēdams, ka neizstrādāto vēlāk segšu.» Visļaunākais, kas var notikt, — es būšu spiests izdarīt administratīvu aizrādījumu, izteikt rājienu. Nekas vairāk. Bet, ja kāds mēģinās savu vainu uzkraut citam, saprotiet, kādam citam, savu, saprotiet, savu vainu vai arī atsevišķu gadījumu iztēlot par parādību, tad ... — Petīns papleta rokas, ļaudams katram iedomāties, kas tad notiks. Un, neparasti strauji paceldams glāzi, viņš sacīja: — Bet tagad iedzersim uz ciešu, lietišķu sadarbību un nelokāmiem cilvēkiem, kas stingri turpina savu darbu, par spīti visādiem uzbrukumiem un intrigām . . .

Dzēra klusēdami. Visi bija uztraukušies, bet centās to neizrādīt. Pšeņičnijs, kas sēdēja blakus namatēvam, izjustā balsī viņam pačukstēja:

— Jūs esat tāds gudrinieks! Es par jums jūsmoju. Atļaujiet man, kā jau jūsu skolniekam, individuāli izdzert glāzi uz jūsu neapgāžamo loģiku. Es vienmēr mācīšos no jums un arī «pats uzvarēšu».

Galda otrā galā sēdēja Marks Beršadskis. Viņš bija pirmo reizi aicināts šai mājā, tāpēc atnāca, sevišķi rūpīgi apģērbies, ar iestīvinātu apkaklīti un gaišu kaklasaiti, kārtīgi, ar fiksatora palīdzību pieglaudis rudās, spītīgās pinkas. Viņš visu vakaru klusēja. Tam neviens

nepievērsa uzmanību. Un visi, pat namatēvs kaut kā izlaida no acīm, ka viņš sēd pārsteigts, apmulsis, ne ēd, ne dzer un viņa raibās acis neizpratnē bailīgi raugās uz visu, kas te norisinās.

15

Kad sniegs nokusa un ģeologiem pie mednieku būdiņas izdevās iztīrīt mežā pietiekami lielu nosēšanās laukumu, Fjodoru Grigorjeviču Ļitvinovu ārstu uzraudzībā, pēc Stepanidas Jemeļjanovnas komandas evakuēja uz Divnojarsku.

Viņam jau atļāva staigāt, bet, kā ārsts izteicās, tik piesardzīgi, ka «ja uz galvas stāvētu glāze ūdens, tas nedrīkstētu izšļakstināties».

Tādam gadījumam par godu Oļess Poperečnijs, kas apmeklēja priekšnieku atgriešanās dienā, uzdāvināja viņam nūju. Oļess pats to bija izgatavojis no speciāli taigā izmeklēta paegļa stumbra. Šai ērmotajai nūjai bija tāds rokturis, ka, iespraužot nūjas galu zemē, uz tā varēja piesēsties. Zari bija atstāti noslīpētu pauguriņu veidā. Ap katru tādu izcilnīti asprātīgais Oļess bija iededzinājis Ļitvinova celto hidroelektrostaciju nosaukumus. Ap augšējo zaru bija Dņeprohesa nosaukums, tālāk sekoja pieci zari ar citiem nosaukumiem. Septītā bija Oņhesa jaunceltne.

— Tās ir rētas, ko jūs esat atstājis uz zemes vaiga,— Oļess paskaidroja.

Saņemot nūju, Ļitvinovs jutās aizkustināts.

— Eh, ka tevi jupis, sātans tāds, — viņš sacīja lūstošā balsī. — Tad esi gan sadomājis palikt stuti vecajai grabažai. Un vēl pasaldinājis šo rūgto pilienu . . . Paskaties, Stepa, ko tas velns te izgudrojis . . . Pag, kas tad tas? — Viņš norādīja uz diviem apakšējiem, vēl neaprakstītajiem izcilnīšiem.

— Tie domāti rētām, kuras jūs vēl iecirtīsiet zemes virsmā. Varbūt Ustjčernava, varbūt vēl kāda cita.

— Nu, esi gan viltīgs, gaužām viltīgs. — Ļitvinovs sāka smieties, kā sen nebija smējies. — Pag, kāpēc tad «iecirtīsiet», nevis iecirtīsim? . . . Ak tā, Lado stāstīja, ka tava sprigace ultimātu iesniegusi — izbeidz klaidoņa dzīvi vai arī klejo viens pats. Vai tā ir?

— Ir. Mani pavisam nomocījusi, — Oļess nopūtās, ņurcīdams rokās cepuri. — Taisnība jau ir, laiks palikt uz vietas. Saško jau vecākajā klasē, Ņina atkal ķērusies pie savas mūzikas, un neesmu vairs jauns, Fjodor Gri-gorjevič. Ai, neesmu vairs jauns!

— Bet es? — Ļitvinovs jautāja, nolaidis balsi līdz čukstam. — Vai tu domā, ka man ādu neplēš? — Viņš norādīja ar pirkstu uz durvīm, aiz kurām bija dzirdama trauku šķindoņa un sievas griezīgā baiss, kas atkal un atkal atkārtoja piedziedājumu: «Lai vilciens trauc uz priekšu vien, līdz piestāj komunismā ...» Tad viņš jau gluži klusām piebilda: — Mans nelaiķis tēvs mēdza teikt: «Kaut sieva pātarus man skaita, bet darbs lai rit pats savu gaitu.» Nu? Kā tu domā? — Un viņi abi iesmējās, iesmējās klusītiņām . . .

Tagad vairs Krasta ielas māja Nr. 2 nestāvēja tukša. Agri no rīta Stepanida Jemeļjanovna izvadīja vīru terasē. Viņš nosēdās uz kāpnītēm ar seju pret cirsmu, kurai drīz bija lemts kļūt par jūras gultni. Te viņš sēdēja, atbalstīdams zodu pret ērmoto nūju. Taču reti sēdēja viens. Gandrīz tūdaļ kāds nostājās pie viņa, piemetās blakus, un sākās saruna.

Kas tie bija — šie ļaudis, kurus Petīns vienmēr redzēja pie Vecā, viņš nezināja, par ko tie runāja, — nedzirdēja. Bet vienmēr brīnījās, kā slimniekam tas neapnīk, kā tas nenogurdina. Viņš brīnījās un apskauda. Ja nu saslims viņš, Petīns. Kas tad pie viņa atnāks? Viņam nav ari vajadzīgi šie ļaudis. Bet tur viens, otrs, trešs. Un vakaros, kad pa dienu nogurušais Vjačeslavs Anaņ-jevičs atlaidās gultā savā vientuļajā guļamistabā, no kaimiņu mājas cauri pretmūdžu tīkliņam skanēja dziesmas. Kad dziedāja par taigu, par klaidoņiem, kas meklē ceļu uz mājām, par Baikālu, Petīns noprata: pie Ļitvi-nova sibīrieši. Kad plūda plašās «Krastos tur klinšainos» vai «Tur no aizsalas pa straumi» — tad Djuževs vai kāds cits no voldziniekiem. Ja sulīgas balsis vilka «Kā krāc un bango Dņepra plašā...» — dzied ukraiņi.

Bet dažreiz bija dzirdams ne visai saskanīgs duets. Vīrieša un sievietes balsis skandināja sen aizmirstās komjauniešu dziesmas par komunāriem, kas rok sev kapu pirms nošaušanas, par baltgvardu lodes ievainoto jauno sarkanarmieti, kas atsveicinās no sava zirga, — tas nozīmēja: Ļitvinovi vieni paši. «Nožēlojami, vecmodīgi ļaudis,» mēdza sacīt Vjačcslavs Anaņjevičs, grozīdamies bez miega un pats nesaprazdams, ka apskauž Ļilvinovu.

Jaunā, spoži lakotā «Volgā» reiz pie Ļitvinova ieradās Inokenlijs Sedihs. Bijušie pretinieki trīskārtīgi saskūpstījās.

— Ak tu čaldoni, gluži par buržuju esi palicis! Limuzīnos vizinies! — Ļitvinovs ar mīlestību noraudzījās uz kolhoza priekšsēdētāju, kurš pa šo laiku bija sažuvis, kļuvis vēl melnāks un vēl vairāk līdzīgs klinšu ērglim.

— Nu, jūs tak esat tādus ceļus sabūvējuši! Pa tiem jau tā kā neērti «āzēnā» kratīties, — Sedihs atjokojās. — Ja esmu palicis par buržuju, tad jums partijai par to jāatbild. Es jau arī tagad atbraucu darīšanās. — Viņš izstāstīja, ka kolhozs esot uzcēlis tās noliktavas ar ledu, par kurām savā laikā bijis tik daudz strīdu un varzas, tagad varot glabāt dārzeņus svaigā veidā kaut vai līdz nākamā gada ražai. Patlaban Toļšam Subotinam neliekot mieru ideja — uzbūvēt Jaunkrjaževā siltumnīcas, lai ziemā varētu apgādāt Divnojarsku ar agrīniem dārzeņiem. Iegriezies apmeklēt slimnieku, Inokentijs tūdaļ sāka sarunas, lai izpalīdzot ar dzelzi, stiklu, caurulēm . . .

— Sūdzējās, sūdzējās jau man par to, ka tu mūsējiem te pie rīkles ķeroties, — Ļitvinovs runāja. — Esi gan nadzīgs, ai, cik nadzīgs!

— Kā tad citādi? Jūs tak mūs, var teikt, no dzimtās ligzdas iedzināt meža biezoknī. Kur lai mēs tagad naudu ņemam? Esam jauniesācēji. Ja gribat ziemā siļķītei sīpolu lociņus uzkaisīt vai svaigu gurķīti ziemassvētkos likt galdā, — atveriet maku. Kā tad citādi? Ja palīdzēsiet, tad otru veikalu Partizānā atvēršu. Ar dārzeņiem, ar zivīm, ar medu strādnieku šķiru barosim ... Es jau neko daudz nelūdzu, tikai drusciņ siltumiņa: pievienojiet pie jūsu centrāles un dodiet piecus kilometrus cauruļu. Tas viss .. .

— Tikai! Ko? — Ļitvinovs šūpoja galvu. — Nu, esi gan tu budzis, Savatejič, gaužām liels budzis!

— Ne jau sev, ne savā kabatā .. . Se, saņemiet ciemkukuli! — Un, attinis tīru dvieli, viņš nolika Ļitvinovam priekšā smagu rāmīti ar medus kāri, no kuras uzvēdīja vasaras aromāts.

— Glafira, vai, būs mani atcerējusies?

Inokentijs ar izbrīnu uzlūkoja sarunu biedru, un viņa melnīgsnējā seja sadrūma.

— Glafira? . . . Vai tad jūs nekā nezināt? Nu, kā lai gan jūs zinātu mūsu bēdas? Nav mums vairs Glafiras Potapovnas.

— Kā tā?

— Vai tad jūs patiesi neesat dzirdējis? Par viņas dzīvi tak jūs visu zināt? . . .

Un Inokentijs Sedihs izstāstīja skumīgu un brīnišķīgu stāstu. Kādreiz Glafira bijusi mūķene šejienes vecticībnieku klosterī. Viņa bijusi skaistule no kādas bagātas Starosibirskas ģimenes, un, kad 1917. gadā vecā Krievija sākusi irt, klostera priekšniece aizsūtījusi glīto mūķeni uz guberņas pilsētu pie piederīgajiem. Pa ceļam viņa iepazinusies ar kuģa mehāniķi Aleksandru Sedihu un nav tikusi līdz Starosibirskai kā mūķene. Pirmajā lielākajā piestātnē viņi nokāpuši no kuģa un salaulājušies. Pēc tam kad pa Oņupi uz leju atkāpušies no guberņas pilsētas izdzītie kolčakiešu pulki, partizāņi ne sapņot nevarējuši par labāku izlūku kā skaistā mūķene no vecas, plaši pazīstamas tirgoņu dzimtas. Aleksandrs un viņa biedri nošauti. Glafira nakts laikā uz savas muguras nogādājusi līķus taigas ieplakā, kūdras zemē izrakuši kapu un viņus tur apbedījusi.

Kopš tā laika šī vientuļā, klusā, strādīgā sieviete dzīvojusi Sedihu ģimenē. Ģērbusies melnā tērpā, lūgusi dievu, un viņas vienīgā īstā pieķeršanās bijis partizāņu kaps. Stundām ilgi viņa sēdējusi pie tā uz soliņa — kā vasaras karstumā, tā ziemas aukstumā un skumīgajās rudens lietavās. Viņa sēdējusi, kaut ko domājusi un nekad nevienam neteikusi, ko domā. Tikai reiz, kā piederīgajiem licies, sākusi atkust viņas sirds. Tas bijis tad, kad Inokentijs atvedis uz kolhozu savu bijušo komandieri Pāvelu Djuževu. Djuževs pēc izskata un arī pēc rakstura Glafirai atgādinājis vīru, ar kuru viņa pat gadu kopā nenodzīvojusi. Reizēm viņa no sava pustumšā kambarīša stundām ilgi pazagšus vērojusi, kā Djuževs strādā, lasa vai guļ. Bet, kad viņš aizbraucis, atkal visa šīs savādās sievietes uzmanība pievērsta kapam.

Un, lūk, kapu vajadzējis atrakt. Partizāņu pīšļus nolemts pārvest uz jauno pilsētu, kura viņiem par godu

nosaukta par Partizānu. Izdarīt to paslepcn nepratuši.

Rakuši Glafiras klātbūtnē, un, kad atsegta kūdras kārta, visi bijuši pārsteigti — trīs trūdu neskarti līķi gulējuši cits citam blakus. Desmitiem gadu it kā aizsoļo-juši tiem garām. Vecā sieviete ieraudzījusi vīru tādu

pašu, kāds viņš saglabājies viņas atmiņā: jaunu, spē (īgu, skaistu. Ar šausmu pilnu kliedzienu viņa metu

sies atvērtajā kapā un pieplakusi pie viņa. Vairākiem vīriešiem vajadzējis Glafiru ar varu atraut no līķa. Arheologs Oničs, kas piedalījies ekshumācijā, turpat ņē mies izskaidrot šo reto gadījumu ar to, ka ieplakas gultnē, kuru aizsargājusi no saules kūdras kārta, lēcas veidā saglabājies mūžīgā sasaluma slānis. Viņš stāstījis, ka tāpat kādreiz purvā atrasts vesels mamuts. Paskaidrojums bijis saprātīgs, taču satriektā sieviete neko nesapratusi, varbūt pat nedzirdējusi. Viņa klusējusi. Bet nākamajā dienā, nebilstot nevienam ne vārda, pazudusi. Pazudusi bez vēsts, un līdz šim laikam neviens nezinot, vai viņa dzīva un kas ar viņu . ..

— Vai meklējāt?

— Meklējām.

— Un neatradāt?

— Ne pēdas. Vai patiešām par to neesat dzirdējis, Fjodor Grigorjevič? Par partizāniem tak arī avīzē bija. — Inokentijs brīdi klusēja. — Mūžīgais sasalums! .. . Tas protams . .. Tomēr bija brīnišķīgi. Es ta jau esmu vecs, bet mans vecākais brāļuks gu] — jauns puisis kā puisis. Un kolčakicšu lodes rēta pierē, tikko manāma .. .

— Ai Savatejič, es esmu kļuvis tik raudulīgs, — Ļit vinovs sūdzējās, slaucīdams asaras. — Nu, pietiks par mirušiem. Stāsti, kā dzīvo dzīvie. Ko tu pieri rauc? Tava bāka vēl arvien lej gaismu pāri visiem Oņupes ūdeņiem.

— Jūs esat aptīrījis mani, Fjodor Grigorjevič, pavisam aptīrījis, — Inokentijs nopūtās, it kā nogrimdams domās.

— Nu, vai zini, — Ļitvinovs pateica to pat ar aizvainojumu. — Pārvākties palīdzēju? Palīdzēju. Tādu klubu dabūt augšā palīdzēju? Palīdzēju. Nupat ar tām siltumnīcām palīdzēšu? Palīdzēšu ... Aptīrījis!

— Mani tās siltumnīcas nesasildīs, — Inokentijs turpināja. — Vasīlisu ta sitas jūsu latvietis aizveda? Aizveda. Vai viņai tagad kolhozs prātā? Cik daudz jauniešu tā pie jums aizgājuši? Vaņša, pavei, no rīta līdz vakaram činkst: atlaid, nu atlaid uz Divnojarsku — tur tehnika ... Un palikšu es, Fjodor Grigorjevič, viens pats kā nokaltis zars kokā, staigāšu pa māju ar diviem lieveņiem: pa vienām durvīm ieiešu, pa otrām iziešu . . .

— Tad jau gan nokaltis zars! Tu, Inokentij, esi zaļoksnējs ciedrs. Skat, kā tavs vainags šalko! Un tavas atvases ir labas atvases. Pateikšu tev tā pa klusam: ģeologus mēs izvirzījām apbalvošanai — tava meita lielu ordeni nēsās . ..

— Ordenis . . . Bet kas lai kolhozos strādā, kas lai jūs baro? Vai par to jūs domājat? ... — Inokentijs pēkšņi smalkā balsī iesaucās. — Saraucas šejienes kolhozi — vai jūs to neredzat? ... Jūs to negribat redzēt. — Bet kaut ko, pašu rūgtāko, viņš, acīm redzot, tomēr nepateica, savaldījās un tūdaļ sāka steigties: — Nu, veseļojieties, Fjodor Grigorjevič! Veseļojieties un brauciet ciemā, vienmēr ar prieku uzņemsim.

Un Inokentija Sediha «Volga» vēl nebija paguvusi aizbraukt, kad jau Stepanida Jemeļjanovna uz deputāta veidlapām rakstīja vīra diktētās vēstules Divnojarskas pilsētas padomei, Starosibirskas apgabalkomitejai un apgabalkomitejas sekretāram ar lūgumu palīdzēt kolhozam «Sarkanais arājs» uzcelt siltumnīcas: gaužām vajadzīgs, gaužām derīgs pasākums . . .

Ļitvinovam pamazītēm iejūtoties Divnojarskas darba atmosfērā, viņa tuvinieki arvien biežāk dzirdēja pazīstamo muzikālo frāzi «Un viss mans brašais karapulks . ..», kas tika nodziedāta viskaujinieciskākā garā.

Nadtočijevs, Djuževs, Vaļa, Igors, Dina Vasiļjevna un citi, kas bieži iegriezās Krasta ielas mājiņā, ievērodami medicīnas noteikumus, centās nerunāt ne par ko tādu, kas varētu sarūgtināt, nokaitināt vai uztraukt slimnieku. Pat Lado Kapanadze, kuram bija uznākušas grūtas dienas, centās runāt par šahu un par Oniča pēdējiem arheoloģiskajiem atklājumiem. Un, tā kā nepatikšanu un uztraukumu viņam bija daudz, bet Ļitvinova acis redzīgas, noslēpt no tā kaut ko bija grūti, partijas organizators centās nepalikt ar to divatā.

Lado Kapanadze kā flotes virsnieks, kas apradis ar jūrnieka dzīves vienmērīgo ritumu, vēl nebija iedziļinājies milzīgās celtniecības atmosfērā un zaudēja galvu dažādo darīšanu masā. «Lēciena» ideja viņu bija aizrāvusi ar savu vienkāršumu un drosmīgumu. Patiešām, kas gan cits lai nostātos slaveno pasākumu priekšgalā, ja ne šī taigā dzimusī pilsēta! Un vai tad īstu boļševiku var nevaldzināt sapnis — iet citiem pa priekšu un rādīt ceļu? Petīns gudrs cilvēks. Viņš, protams, ir smalki aprēķinājis. Un dedzīgais Kapanadze ar visu sirdi metās jaunajā darbā, kas viņam bija iepaticies. Viņš runāja sapulcēs. Viņš palīdzēja ļaudīm noformēt viņu saistības. Viņš priecājās, ka «lēciena» ideju atbalsta prese, ka apgabalkomiteja ar interesi seko pasākuma izvēršanai, ka «Starosibirskas pravda» publicējusi divnojarskiešu vēstuli pirmajā lappusē un iespiež viņu darba pārskatus.

Un tai pašā laikā šis Vecā jautājums — «vai tur viss tiek cepts tīrā sviestā» — un Marijas Tretjakas vēstule. Kapanadze sasprindzināja uzmanību. Viņš pats devās uz būvbedri, runājās ar komunistiem. Tur viņš pārliecinājās, ka sievietei no sava stikla būrīša tiešām izdevies saskatīt visu labāk nekā viņam pašam no augstā partijas posteņa. Šis atklājums uztrauca Kapanadzi. Lai gan pārskati no iecirkņa pienāca labi un pasākums, spriežot pēc tiem, izvērsās veiksmīgi, tas viņu vairs nenomierināja.

Šo pēdējo mēnešu laikā Kapanadze kaut kā sevišķi bija sadraudzējies ar komjaunatnes komitejas sekretāru Igoru Kapustinu. Flotes virsniekam Kapanadzem patika šis klusais, ne visai izskatīgais puisis, kurš īsā laikā iekarojis jauniešu mīlestību, patika viņa mierīgais, stingrais kārtīgums. Igors bija pirmais, ar kuru Kapanadze dalījās savās šaubās.

— Noorganizē tu, draugs, vairāku galveno iecirkņu pārbaudi. Kaut kādu komjauniešu reidu, vai.

Igors atbildēja «klausos» un tai pašā dienā ķērās pie darba. Taču Kapanadzi joprojām tirdīja nemiers, tik uzbāzīgs kā zobu sāpes. Viņam jau nāca prātā doma: ja nu Petīns ievārījis to visu tikai tāpēc, lai, izmantojot Ļitvinova slimību, saceltu troksni ap savu vārdu, bet viņš, partijas organizators, kam uzticētas cilvēku dvēseles, iet nekaunīgā karjerista pavadā? Tieši tā Petīnu

bija raksturojis Nadtočijevs. Un sakarā ar to jau gribot negribot atausa atmiņā un iesaistījās kopējā ķēdē agrākais notikums ar Beršadska priekšlikumu, cīņa pret Djuževu un viņa projektu, Jurija Pšeņičnija organizētā jauno speciālistu vēstule par šo nelaimīgo cilvēku un daudz kas cits, kam senāk nebija pievērsta sevišķa uzmanība. Kapanadzem kļuva baigi. Ja tā ir krāpšana, trokšņa celšana, afēra, tad arī viņš ir tīšs vai netīšs afēristu līdzdalībnieks! Ak, ja varētu aprunāties ar Veco! Bet tas ienīst miglas pūšanu acīs, melus, pat vienkāršu mānīšanos. Uztrauksies, sadusmosies, un tas var beigties ar otru infarktu.

Gadījums apstiprināja, ka jautājums nopietns. Kādā rītā partijas komitejā ieskrēja — tieši ieskrēja Marks Beršadskis un, vēl nenonācis līdz Kāpanadzes galdam, no istabas vidus, kā strīdu turpinādams, lūstošā balsī skaļi noskaitīja:

— ... Bet es neklusēšu! Lai nedod istabu, lai! Lai viņš mani padzen! Lai viņa aiziet! Es esmu partijas biedra kandidāts, esmu komunists, es to nedrīkstu slēpt.

— Sēdies, — Kapanadze aicināja, viegli bīdīdams apmeklētāju atzveltnes krēslā, un, ielējis ūdeni, pasniedza tam glāzi. — Nu, Makaronič, klāj vaļā, ar ko tu strīdies?

— Mēs izšķīrāmies, — traģiski iesaucās jaunais inženieris, un glāze sāka drebēt viņa kalsnajās, kā ar okeru apslacinātajās rokās. — Starp mums visam beigas. Lai iet viss pie velna, es negribu! Komunista gods man neatļauj .. .

— Pagaidi, pagaidi! Sāc visu pēc kārtas. Ar ko visam beigas? Ko neatļauj komunista gods? Kas lai iet pie velna?

— Kā — ar ko? Ar mani un Viku, protams. Bet gods neatļauj dzīvokļa dēļ, karjeras dēļ apmānīt, blēdīties, pielišķēties.

— Ko apmānīt, kā blēdīties? ... — vājā balsī jautāja Kapanadze, jau juzdams, ka tam visam sakars ar Pe-tīnu, ar «lēcienu», ar viņa paša pēdējo dienu šaubām un pārdomām. — Nu, kas tev noticis? Es klausos.

— Vakar pie Vjačeslava Anaņjeviča bija salašņa.

— Salašņa? Ko tas nozīmē — «salašņa»?

— Tā Sako Ivanovičs dēvē saviesīgos vakarus, kuros, Vjačeslava Anaņjeviča aicināti, salasās kopā pašlaik viņam vajadzīgie ļaudis ... Ari mani uzaicināja, saprotat? Pirmo reizi uzaicināja.

Steigdamies, jaukdams, bieži atkārtodams un norīdams veselas frāzes, jaunais inženieris izstāstīja visu, kas bijis dzimumdienā. Viņš stāstīja par Petīna monologu, par viņa brīdinājumu, par aizplīvurotajiem draudiem, kas izskanējuši viņa vārdos. Neko konkrētu pa teikt Beršadskis nevarēja, bet Kapanadze jau saprata, ka šis jaunais inženieris, gandrīz vēl puika, ir bijis redzīgāks par viņu pašu, lai gan viņš mēdza dēvēties par flotes boļševiku. «Tavu acu priekšā ar viltotu dokumentu palīdzību tika radīta reputācija,» Kapanadze domāja, lūkodamies satrauktā Beršadska sejā. «Tu nezināji? Jā, protams, nezināji, neredzēji, nejuti . . . Bet vientiesīgs muļķis partijas darbinieka postenī nemaz nav labāks par afēristu, krāpnieku un meli, kurš dara ar viņu, ko grib.»

— Es, Lado Iļjič, jau kopš tās ziemas, kad Sako Ivanovičs manis dēļ dabūja rājienu un pēc tam mans priekšlikums bija aizmirsts, sāku noprast, ka te kaut kas nav kārtībā. Bet vakar, kad viņš visu to runāja, es sapratu: tā ir organizēta blēdīšanās! — Beršadskis kliedza, plātīdams savas garās rokas.

— Skaidrs. Gaužām skaidrs, — Kapanadze sacīja un skumīgi pasmaidīja, atcerējies, ka tā mēdz teikt Vecais. Ai, cik ļoti bija vajadzīgs šis parupjais cilvēks ar viņa zināšanām, viņa dzīves pieredzi, viņa nosvērto prātu un pat ar viņa nesavaldīgo raksturu! Un, kad sarūgtinātais Beršadskis aizgāja, partijas organizatoram bija skaidrs viens: «lēciens», kuram viņš tā bija ticējis, kurā ielicis savu dvēseli, pārvērsts par afēru. Jādara kaut kas, jādara nekavējoties, pat nenogaidot komjauniešu reida rezultātus. Viņš nolēma vispirms parunāt ar Petīnu: «Lai notiek kas notikdams. Pateikšu viņam visu atklāti, pajautāšu, ko viņš par to domā, un tad redzēs, kas tālāk darāms. Tas bus izlūku gājiens. Izlūku gājiens ar kauju.» Un Kapanadze piezvanīja Petīnam:

— Mums jāparunājas. Kad var piebraukt?

— Labi, — mierīga balss atbildēja. — Es labāk piebraukšu pats. Nu, piemēram, pēc darba.

Petīns atbrauca, kad partijas komitejā darbs bija beidzies. Partijas organizators tomēr nebija viens. Kāds atradās pie viņa kabinetā. No turienes bija dzirdama Kapanadzes balss:

— ...Jūsu instrukcija ir šedevrs «Krokodilam»: «Noliegts dejojot cieši piespiesties dāmai un fokstrotā taisīt divdomīgas kustības,» — viņš strostēja kādu. — Ko nozīmē «piespiesties dāmai»? Ko nozīmē «taisīt divdomīgas kustības»?

Nepatīkami pārsteigts, Petīns atvēra durvis, iegāja iekšā un uzmanīgi paraudzījās pulkstenī.

— Vai es ierados tieši norunātā laikā?

— Jā, jā, protams. Atvainojiet. — Kapanadze norādīja uz kādu jaunu, gaiši ģērbušos, bārdainu cilvēku, kas mīņājās pie galda. — Šim biedram uzticēts kultūras darbs Partizānā. Un viņam, vai tu redzējies, nepatīk, kā jaunieši dejo. Jūs varbūt gribat, lai cilvēki arī vairotos, apputekšņoti sapulcēs? ... Ejiet. Bet jusu instrukciju es aizsūtīšu dzīvajai avīzei. Lai tur Labā Krasta Murka ar jums tiek galā .. . Nu, sēdieties, sēdieties, Vjačeslav Anaņjevič! — viņš sacīja, norādīdams uz dīvānu, un, kad viņi palika vieni, nosēdās Petīnam blakus. — Es pats pārbaudīju Marijas Tretjakas vēstuli.

— Es to zinu, — mierīgā garā vienmuļā balsī atteica Petīns.

— Un, jūs varat iedomāties, viņai taisnība.

— Iespējams . . . Un, jāatzīstas, man tas maz rūp, ka viens otrs muļķis — desmitnieks vai darbu vadītājs — sacenšanās azartā kādam pieraksta klāt izstrādi. Man vairāk rūp, — Petīns pavērsa seju uz augšu un uzlūkoja sarunu biedru, — man ļoti rūp tas, ka celtniecības partijas organizācijas vadītājs, kam vajadzētu augstu nest tautas iniciatīvas karogu, uzklausa kaut kādu psihopātu denunciācijas . . . Mēs te esam vieni paši, varam atklāti pateikt: mēs abi esam šī lēciena idejas autori. Mēs abi, luk, šai pašā kabinetā priecājāmies par tās dzimšanu, cēlām to, propagandējām, naktīs miegu negulējām un tagad . . . Kas tad īsti ir noticis? Kāpēc jūs atļaujat denuncētajiem nožņaugt mūsu lolojumu, izdabājat tiem, pat palīdzat šiem nīdējiem? Jūs domājat, ka es nezinu, kas ierosinājis šo tā saucamo komjauniešu reidu?

Petīna balsī ieskanējās aizvainojums. Arī uztraukums bija īsts. Varbūt Makaroničs velti kritis histērijā? Varbūt organizētas maldināšanas nemaz nav bijis? Varbūt tiesa, ka tikai atsevišķi idioti pārmērīgi centušies, gribēdami par katru cenu iespraukties pirmrindniekos? Bet kāpēc Petīns tā uztraucies, kāpēc viņa izdaudzinātā pašsavaldīšanās zudusi?

— Vjačeslav Anaņjevič, nekas nav noticis. Ļaudis mums palīdzējuši atklāt nekārtības. Mēs apspriedīsim šos gadījumus, nosodīsim, stingri nosodīsim, lai būtu ciliem par mācību, un virzīsimies tālāk, cepot visu tīrā sviestā. Jā, tieši tā, tīrā sviestā.

Šī pēdējā frāze Petīnam kā dzelt iedzēla. Lūpas nozuda. Seja kļuva nikna.

— Es zinu, kā ir šī paruna . . . Tagad man viss skaidrs. — Blāvi melnīgsnējie vaigi kļuva pelēki, un melnās acis sāka spīdēt kā pogas. — Tagad es saprotu, kāpēc jūs esat izdarījis pavērsienu par simt astoņdesmit grādiem. Gribat atklātību? Labi. Jā, lielus darbus neveic ar balti cimdotām rokām. Tikai lūdzu jūs neaizmirst: pārskatus parakstījām mēs abi. Kopīgi. Un par katru skaitli mēs atbildam abi. Abi! Jebkura jūsu atkāpšanās kaitēs muins abiem.

Blāvā sejas maska vēl izskatījās mierīga, bet deniņi jau bija nosvīduši un maskējošā matu šķipsna noslīdējusi uz augstās pieres, atklādama gludu, gandrīz ar pieres plaiskumiem savienotu galvvidus plikumu, kuram pa vidu kā gaiļa sekste auga šķidru matu kušķīši.

— Mēs vai nu abi izpeldēsim, vai abi slīksim. Tikai tas, kas man, tehnikas cilvēkam, būs avārija, jums, partijas darbiniekam, kļūs par katastrofu. Iegaumējiet to . ..

Petīns piecēlās, noņēma no piedurknes kādu pūciņu.

— ... Pasveiciniet savu jauko dzīvesbiedri, sakiet, es vienmēr ar sajūsmu atcerēšos pie jums pavadīto vakaru. — Viņš devās uz durvīm, atliecis muguru un atkal aizpogājis visas pogas. Pie durvīm viņš atskatījās: — Padomājiet. Es ieteicu padomāt.

Kapanadze ilgi sēdēja viens pats tukšajā partijas komitejas ēkā un domāja, sažņaudzis galvu rokās. Aiz loga Divnojarska aizdedzināja savas daudzās ugunis. Tagad grūti bija iedomāties, ka pavisam nesen šis divstāvu koka nams bija vientuļi pacēlies starp tiem, kurus vēl tikai būvēja. Tagad visur ugunis, ugunis. Klusām aizslīdēja gar logu solīdais trolejbuss, kas meta uz griestiem savu stangu ēnu. Apakšējā stāvā sāka dunēt tā, ka no-džinkstēja logu rūtis. Tur, «Taigas Uguņu» tipogrāfijā, sāka iespiest pirmo un ceturto sleju. Piezvanīja Lainara. Pusdiena sen atdzisusi. Grigols kliedza klausulē: — Tēt, ko nozīmē ingredients?

Bet Kapanadze vēl arvien sēdēja pie galda. Tad viņš smagi piecēlās, aizslēdza seifu, nodzēsa elektrisko gaismu, izgāja ārā un devās pa ielu cauri pilsētai, kas jau bija izstiepusies triju kilometru garumā. Nesen nolijušais pērkona lietus bija kā mazgāt izmazgājis atmosfēru. Gaiss bija neiedomājami tīrs, un visparastākās skaņas — riepu švīkstoņa, sarunas, smiekli — ieguva tanī kaut kādu īpašu, pavasarīgu, uzbudinošu skanējumu. Kas nu tālāk, ko lai iesāk? Tagad skaidrs: Beršadskim taisnība. Pasākums, kam tu ticēji, kam nodevies ar visu sirdi, ir ziepju burbulis, auksta aprēķinātāja afēra, karjerista, kurš kā ceļu veltnis spēj nesteigdamies, mierīgi virzīties uz priekšu, samīdams visu, kas tam gadās ceļā. «Jā, Sako Ivanovičam bijusi taisnība, un kāds idiots biji tu, Lado, uzskatīdams Petīnam adresētos drauga vārdus par vīrieša greizsirdības izpausmi! Kāda tur greizsirdība? Cik ilgi jau Dina Vasiļjevna dzīvo viena pati Zaļās pilsētiņas meiteņu teltī, un viņas attiecības ar Nadtočijevu nez vai jel maz pavirzījušās uz priekšu ... Vienā ziņā Petīnam taisnība: partijas darbiniekam tā ir katastrofa. Partija kaut ko tādu nepiedod.»

Pašam nemanot, Kapanadze pa stingri iemīto taciņu bija nonācis Divnojaras kraujas virsotnē. Te bija vēl vairāk ozona. Šalca mikls vējš, kulstīdams kroplās priedes kuplo galotni. Kad Kapanadze pievārēja uzejas pēdējos metrus, no soliņa zem priedes piecēlās pārītis. Jaunietis aizsedza meiteni ar sava apmetņa stērbeli, un, lai gan viņi nogāja Kapanadzem cieši garām un mulsi pasveicināja viņu, partijas organizators nepazina ne Vaļu Jegorovu, ne Igoru Kapustinu. Kas viņam daļas gar kaut kādiem mīlniekiem, kad šobrīd dienas kārtībā tikai viens jautājums — par Lado Iļjiču Kapanadzi, kas dzimis tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā, PSKP biedrs no 1941. gada, pēc tautības gruzīns, pie tiesas un izmeklēšanas nav saukts un partijas sodu līdz šim nav saņēmis. Viņš pratināja sevi tik dedzīgi kā prokurors, un iznāca, ka vainīgs. Piedalījies riebīgā afērā, maldinājis komunistus, kas viņam uzticējuši tādu posteni. Neviļus maldinājis partijas Centrālo Komiteju.

Aiz priedītes milzu krauja stāvus krila uz leju. Bet tur, simt metru dziļumā, viss laistījās vienās ugunīs tā, it kā gabaliņš Piena Ceļa būtu atrāvies no debesīm, nogāzies zemē un noklājies starp divām kraujām pa upi uz augšu un uz leju. Balta blāzma vizinot vizmoja pār jaunceltni. Tumsu visu laiku caururba elektrometināšanas zilganās ugunis. Bezdibenis, kura malā Kapanadze stāvēja, kā ikviens bezdibenis vilktin vilka sev klāt. Vēl solis, tikai viens solis un . . . nebūs vairs nekādu jautājumu, nevajadzēs raudzīties Vecajam zilajās, saniknotajās acīs, redzēt vilšanās un pārmetuma izteiksmi komunistu sejās . . . Solis, tikai viens solis .. . Akmentiņš no kāju apakšas novēlās un it kā izkusa tumsā. Tikai pēc vairākām sekundēm atskanēja troksnis, ar kuru tas atsitās lejā pret ceļa asfaltu . . . «Taigas Ugunīs» ar melnu svītru apvilkts parastais sēru sludinājums: «... Nelaimes gadījums izrāvis no mūsu vidus ...»

— Fu, velns! ... — Kapanadze krasi pagriezās un, atpakaļ neskatīdamies, šķērsoja mēness apmirdzēto Div-nojaras kraujas virsotni, aizbaidīja no sola jau otru pārīti un steigšus devās lejā.

Pilsētā viņš atgriezās pa taisnāko ceļu, pa Krasta ielu. Ļitvinova mājiņā jau gulēja, nespīdēja neviena uguntiņa. Pelīna mājā bija apgaismoti divi viesistabas logi. «Tas arī droši vien mocās,» Kapanadzem iešāvās prātā. Bet vārds «mocās» tā nesaderēja ar Petīnu, ka Lado Iļjičs pat nospļāvās.

Uz mirkli viņš piestājās pie Ļitvinova vārtiņiem. Tie nebija aizslēgti, stāvēja pusviru, un vējš tos virināja. Vajadzētu tikai šķērsot dārziņu, uzkāpt lievenī un pieklauvēt. Viņš jau iedomājās, kā Stepanida Jcmeļja-novna, atslēgdama durvis, pateiks kādu asu vārdu, tomēr droši vien ielaidīs un varbūt pat pamodinās vīru. Cik tas būtu lieliski — uzreiz izklāstīt Vecajam visu, kas uz sirds, palūgt padomu! Bet nedrīkst. «Jebkurš uztraukums viņam var maksāt dzīvību,» — ausīs skanēja slavenā Maskavas konsultanta vārdi. «Nē, draugs Lado, pats esi sapinies tiklos, pats tiec no tiem vaļā vai arī ej bojā.»

Bērzu ielas mājiņā visi gulēja. Te jau bija pieraduši, ka partijas organizators dažreiz nāk mājās vēlu. Nenovilcis rasas pievilgušo lietus mēteli un pacenties spert soļus tā, lai izžuvušie grīdas dēļi nečīkstētu zem kājām, Kapanadze iegāja savā kabinetā... «Bet varbūt nav nekas sevišķs? Varbūt kaut kā tikšu cauri?... Nē, draugs Lado, tu esi boļševiks, raugies patiesībai acīs. Nekādas cauri tikšanas, tev jāatbild par visu. Izšķiries.»

Hītā Lamara, ieraudzījusi, ka guļ viena pati, uztraucās un izsteidzās priekšnamā. Žokejcepure bija nomesta kaktā, mālzemes pēdas veda kabinetā. Vīrs, nenovilcis lietus mēteli, sēdēja pie rakstāmgalda, atbalstījis galvu uz rokām.

— Lado! — Sieva metās viņam klāt.

— Ko, vai jau rīts? — viņš izbrīnījies jautāja, pavērsdams pret sievu bālo seju.

16

Reiz pie Krasta ielas mājas Nr. 2 apstājās ar dubļiem notašķīts motocikls. Iededzis, šo pēdējo mēnešu laikā vēl vairāk apaudzis ar bārdu, Djuževs viegli nolēca no sēdekļa un ap mājas galu devās uz terasi, uz kuru jau veda zālē skaidri redzama, apmeklētāju iemīta taciņa. Kā viņš bija domājis, Fjodors Grigorjevičs Ļit-vinovs sēdēja lievenī. Uzbāzis uz deguna brilles, viņš lasīja kādu vēstuli.

— Lai sveicināts stihiju iekarotājs! — Ļitvinovs uzrunāja viesi un, noņēmis brilles, nolika tās uz vēl neatplēstu aplokšņu kaudzītes. — Sēdies, Pāvel Vasiļje-vič! Laikam gan esi izsalcis? Bet pie mums, dzi, vai saod? — Viņš skaļi ievilka nāsīs gaisu. — Stepa noņemas ar bliņu cepšanu.

— Es pie jums, Fjodor Grigorjevič, darīšanās. Atceraties, ar jūsu ziņu es vēl ziemā braucu uz Starosibir-sku pēc inženiera — majora Vorohova? Es jums par viņu stāstīju.

— Vai tas Būtujel? — Ļitvinovs pasmaidīja. — Atceros, tu jau stāstīji: sievasmātes gultasmaiss. Nu, un kas ar viņu noticis?

— Ieradies.

— Kā — šeit? ... Gaužām interesanti ... Nu, nu? — Ļitvinovs piecēlās, atbalstīdamies uz nūjas, un pakliedza uz istabu: — Stepa, skaties, kas atnācis, cep vairāk, viņš tieši no upes un tā grib kausēt kā četrdesmit tūkstoši brāļu! — Pēkšņi Ļitvinova sejā iegula rūpes. — Nu, pūt dvašu! Vai tad iekampi? ... Un nebaidies?

— Nebaidos, — Djuževs jautri attrauca un, apskāvis Ļitvinova plecus, atkārtoja: — Nebaidos, Fjodor Gri-gorjevič, tagad vairs nebaidos. Bet parasti arī neie-kampju, tas tikai uz satikšanos ar veco draugu .. . Man bija tāds prieks pār viņu . . .

— Pletāt asinsvadus? — Ļitvinovs ar prieku atcerējās Djuževa stāstu par neveiksmīgo braucienu, to viņš bija noklausījies vēl taigā, mednieku būdiņā.

— Pletām, — Djuževs vainīgi atteica.

— Kā tad tu viņu dabūji šurp? . . . Stepa, ko tad tu? Viesis ir izsalcis.

— Kas jums to teica? ...

— Nu, nu, nu! Melot tu vēl, paldies dievam, neesi izmācījies . . . nav tā kā citi. Es par tevi visu zinu. Mūs abus taču ārstē viena un tā pali ārste. Un abiem ārstē sirdskaites. — Ļitvinovs, pamājis ar acīm, sāka smieties, bet Djuževs, šis kā dzelzs cietais Djuževs, kurš celtniecībā jau bija paguvis kļūt slavens ar savu pašsavaldīšanos, stipri nosarka. — Ehē, brāl, izrādās, ka tu vēl arī sarkt proti. Šobrīd tā ir reti sastopama īpašība, taču derīga. Starp citu, tā ir sociālistiska īpašība . . .

Izrādījās, ka Djuževs patiešām izsalcis. Bliņas ātri nozuda no viņa šķīvja, Ļitvinovs pats neēda, tikai smaidīdams vēroja viesi. Kad bļodiņa bija tukša un Stepa-nida Jemeļjanovna izgāja virtuvē, lai ceptu jaunu porciju, viņš jautāja:

— Nu, un kā tad viņš ieradās — šis tavs Būtu jel?

— Kā velns operā: izlīda kā no zemes. Sēdu es vakar vakarā vagoniņā, nez ko domāju, straume šalc, kaut kur spēlē harmonikas, piepeši tā kā nočīkst durvis. Atskatos: Karluša Vorohovs . . . Mugursoma kā kupris... Viņš to noņem, noliek un saka: «Sveiks, pulkvedi! Vai negaidīji?» Es viņam muļķīgi jautāju: «Kā tad tu tā?»

Viņš atbild: «Lūk, tā! No katra stāvokļa ir divas izejas, arī man: vai nu nosprāgt kā sievasmātes gultasmaisam no visādiem aptiekas draņķiem, vai kaut jel nedaudz padzīvot kā cilvēkam.»

Djuževs bija neparasti uzbudināts. Novājējis, ar sakritušu seju, iededzis tā, ka uzacis, skropstas, kuplā bārda — viss izskatījās pelēks, kā stepju liga, ģērbies rūtainā kreklā ar uzrotītām piedurknēm, tāds viņš, par spīti bārdai, šķita jaunāks par saviem gadiem:

— ... Eh, Fjodor Grigorjevič, man te vēl tikai Kar-lušas Vorohova trūka. Vai jūs zināt, kas tas par štāba priekšnieku?

— Bijis, sen jau bijis, bet, kāds viņš tagad, mēs nezinām. Cilvēki mainās. — Un, negaidot piecēlies kājās, viņš pārliecās pār galdu un, raudzīdamies tieši sarunu biedra zilajās acīs, jautāja: — Nu, bet vai upi tu laikā aizsprostosi? Neizlocies, atbildi!

— Varbūt pat pirms termiņa, — Djuževs stingri atbildēja.

— Nu, bet tās Petīna blēdīšanās, visādas nosacītās tonnas un kubikmetri, šī «aizņemšanās no nākotnes», vai tā uz tevi neattiecas?

Djuževs klusēja. Stepanida Jemeļjanovna, kas vīru novēroja, redzēja: viņš uztraucies. No Dinas Djuževs vairākkārt bija dzirdējis, ka jebkura slikta ziņa var Veco atkal nolikt gultā. Tagad, kad, pārbaudot iecirkņos uzskaiti un salīdzinot to ar patieso darba gaitu, brigādes jau Sija atklājušas pierakstīšanu, melus ziņojumos un žonglēšanu ar skaitļiem pārskatos, — pat Lado Ka-panadze neuzdrošinājās to stāstīt Ļitvinovam. Tas Dju-ževam bija zināms.

— Nu, ko tu klusē? Domā, vecais krāms sēd ar savu nūju un nezina, kas pie jums notiek? ... Visu zinu, ne sliktāk par jums zinu. Atbildi: vai tevi šie puvekļi ir

skāruši? Nu?

— Nē, — atteica Djuževs, pārsteigts par to, cik mierīgi Ļitvinovs jautā. — Mūs taču dēvēja par brīvpilsētu Dancigu. Es nezinu — kāpēc, bet mūsu darbā Petīns vispār degunu nebāza.

— Tu nezini, bet es zinu ... Tad aizsprostosi gan laikā? Divnojarskas godu neaptraipīsi? — Ļitvinova acīs parādījās asaras. — Nu, ļauj man tevi, bārdaino velnu, noskūpstīt... Ai, kā tu esi mani saviļņojis! . *. Pasniedz man tur no bufetes zāļu pudelīti un cukura graudiņu.

Ļitvinovs, rīdams gaisu, atlaidās atzveltņa krēslā. Ste-panida Jemeļjanovna, iznākusi no virtuves ar jaunu porciju bliņu, nosvieda pannu uz galda un metās pie vīra, pārmetoši uzlūkodama viesi.

— Jums tak ir sacīts . . .

Ļitvinovs tvēra gaisu ar atvērtu muti, bet acis raudzījās līksmi.

— Zini ko, tu pasaki tam lielajam konspiratoram Ka-panadzem, lai iegriežas pie manis ar visiem materiāliem. Un lai viņš man nestāsta pasakas par šahu un arheoloģiju. Mani interesē partijas darbs ... Vai Sako jau atgriezies? Lai ari viņš piekāpj. Izrādās, ka viņš bijis redzīgāks par mums visiem. Labs ir, kļūdīties — tas vēl nav tik ļauni, ļaunāk ir, ja laikus neizlabo kļūdu, un vēl ļaunāk — stūrgalvīgi aizstāvēt kļūdas ... Nu, pietiks, ej. — Un, kad Djuževs jau tuvojās durvīm, Ļitvinovs pasauca viņu: — Bet vai tas tavs Būtujel patiešām vērtīgs cilvēks?

— Mana labā roka.

— Bet sievasmāte šo roku pēļos sildījusi. Pasaki Ti-kaijums, manā vārdā pasaki, lai Partizānā ierāda viņam dzīvokli. Tur Priežu ielā desmit mājiņas gatavas . . . Varbūt arī tev dot dzīvokli, ko? Varbūt pietiks dzīvot vecpuisī? — Viņš pameta ar aci. — Aprunājies ar savu ārsti, varbūt tev medicīna ieteic precēšanos ... — Priecādamies par bārdaiņa apmulsumu, Ļitvinovs laida vaļā sulīgus smieklus.

Bet vakarā Krasta ielas mājiņā iegāja Kapanadze. Viņš pēdējā laikā bija ļoti pārvērties. Novājējis. Vaigi iekrituši. Vaibsti kļuvuši asāki. Melnās, izvelbtās acis iekritušas un kļuvušas apaļas, tās raudzījās nervozi. Nakts, kad viņš, stāvēdams Divnojaras kraujas virsotnē, mocījās, izlemjot visgrūtāko problēmu savā mūžā, nakts, kad viņš sacīja sev: «Ko nozīmē karjera vai pat atsevišķa cilvēka liktenis salīdzinājumā ar kolektīva tik lēni — kolektīva, kurš veic milzum lielu, neredzētu darbu?» — šī nakts jau bija sen pagājusi. Tad viņš bija nolēmis: lai jau viņu, Lado Kapanadzi, nomaina, lai nosoda par tuvredzību, par neuzmanību, — viņš to ir pelnījis. Lai uzliek jebkuru partijas sodu, lai sūta jebkurā darbā. Toties neviens neteiks, ka viņš ir karjerists, ka ir negodīgs cilvēks. ŠI doma galīgi nobrieda Bērzu ielas mājiņā. Rītā, ieradies partijas komitejā, Kapanadze paaicināja Igoru Kapustinu, pēc tam lika instruktoriem apmeklēt visus galvenos objektus un uz nākamo dienu saaicināt sekretārus uz apspriedi, kas būs veltīta sacenšanās uzskaitei. Un, kad dienas vidū piezvanīja Petīns, Kapanadzem viņa spraustais mērķis jau bija skaidrs.

— Man jau ziņoja . . . Tātad esat nolēmis uzstāties pret mani? Velti gan. Ja pielaistas kļūdas, mēs abi esam vainīgi. Starpības starp mums nav . . .

Petīna tonis nebija visai pašpārliecināts. Varēja just, ka viņš gatavs izlīgt.

— Starpība vienīgi tā, ka es, konstatējis slimību, gribu to izārstēt ar hirurģijas palīdzību, bet jūs, cik es saprotu, gribat to iedzīt iekšā, — bez dusmām, bet stingri atteica partijas organizators.

— Es nepiederu pie tiem, uz kuru rēķina var izlocīties un kurus var nesodīti vajāt. Par inteliģentu vajāšanu Centrālkomiteja galvu neglaudīs ... Vēl jo vairāk tāpēc, ka mans vārds, kā jūs droši vien zināt, tur augšā pazīstams ...

— Bet es, Vjačeslav Anaņjevič, nepiederu pie tiem ko var iebaidīt.

Abi nolika klausules. Kapanadze visu to atcerējās, kad pa pazīstamo taciņu gāja pie Ļitvinova. Celtniecības vadītājs vienmērīgi soļoja pa terasi, turēdams nūju padusē.

— Ahā, visu laikmetu un visu tautu slavenākais miglas pūtējs! — viņš norūca.

Kad Oņhesa jaunceltnē bangoja partijas sapulces, kurās apsprieda «lēciena» gaitu, kurās dusmīgi, pat nikni kritizēja gan tos, kas pierakstījuši izstrādi, gan arī tos, kam tā pierakstīta, maldināšana tika pasludināta par galveno ļaunumu. Šis vārds skanēja kā vissmagākais apvainojums. Lai gan Lado Kapanadze šais sapulcēs tika bargi kritizēts par tuvredzību, par vientiesīgu uzticēšanos, par nekaunīga karjerista nevilšu atbalstīšanu, lai gan dažreiz viņš atgriezās mājās no šīm apspriedēm kā fiziski piekauts, tikko kājas vilkdams, — par miglas pūtēju viņu tomēr neviens nebija nosaucis. Tāpēc Ļitvi-nova vārdi partijas organizatoru pārsteidza. Viņš sastinga pie vārtiņiem, it kā viņam kāds būtu iebelzis pa deniņiem.

Ļitvinovs to tūdaļ pamanīja un apķērās:

— Lado, mīļais, tu mani neesi īsti sapratis. Tu man visu laiku te par šahu un arheoloģiju pūti ... Es tādā nozīmē ... — Un negaidot pajautāja mierīgi un tieši: — Ko, vai tad ļoti slikti?

— Ļoti!... Sliktāk vairs nevar būt. Pāvels teica, ka jums viss zināms.

— Viss zināms. — Ļitvinovs sakoda zobus. — Gaužam nepatīkama padarīšana. «Lēciens komunismā»! Vista vēl perēklī, ola velns zina kur, bet jūs jau visas malas piekladzinājuši pilnas.

— Tikai neuztraucieties, dārgais Fjodor Grigorjevič ...

— Neuztraukties? Redz, kāds gudrinieks! Nē, mīļie, bez uztraukšanās es tikko garu neizlaidu. — Zilās acis izsmējīgi uzlūkoja Kapanadzi. — Tu, draugs, domā, ka man uz to tikai vakar vai šodien acis atvērušās? Slikti tu mani pazīsti, man, brāl, deguns saož visādu maitu, bet tu man te par arheoloģiju, par piecpadsmito gadsimtu . . . Nu, ko tad nu darīsim tālāk?

— Es uzrakstīju vēstuli Centrālkomitejai. Rakstīju atklāti, kā tas viss notika, kā jūs man toreiz par tīro sviestu devāt mājienu un kā.es nesapratu un palaidu gar ausīm. Visu uzrakstīju.

Ļitvinovs vēl joprojām smagi soļoja pa terasi.

— Vai jau aizsūtīji?

— Vēl ne. Atnācu pie jums pēc padoma.

— Pagaidām nevajag sūtīt.

Viņš atkal sāka soļot, tagad jau tīši klaudzinādams savu nūju. Un, ja nebūtu šīs nūjas un ja viņš neelpotu ar vaļēju muti, tad būtu tas pats senākais enerģiskais, nebēdnīgais, pat dzīvespriecīgais Ļitvinovs.

— Kas to varēja domāt, ka . . . — un, ieurbies partijas organizatorā ar savām zilajām, gudrajām acīm, piebilda: — Ak Lado, Lado, nebūs brīnums it nemaz, ja to zemē nogāzīs, bet liels brīnums gan ir tas, kā vīrs tika debesīs. Un tā nu ir mūsu abu vaina. Mēs paši viņu uz saviem pleciem pacēlām . . . Stulbeņi tādi ... Vai viņš tevi baidīja? Draudēja?

— Teica, ka es nokaujot mūsu kopīgo lolojumu un ka mēs abi par visu atbildēšot.

— Mjā ... — Un atkal Ļitvinovs ņēmās soļot pa verandu, tagad gan gausāk. Soļodams viņš sarunājās pats ar sevi, it kā pats sev ko ieskaidrodams. — Tādi ļaudis mums tagad visbīstamāki ... Kaut kāds liekēdis, kas sēž citiem uz kakia, vai pat kontrrevolucionārs, ko tie var padarīt? Pieredzējusi acs to ātri atšifrēs. Bet šis te nomaskojies, apbruņojies. Viņš uzkāps otram uz galvas, lai par desmit centimetriem paceltos augstāk, pie tam vēl runās par smalkjūtību . . . Ķeras otram pie rīkles, bet ņurd par kopējo interešu aizstāvēšanu, par kolektīvismu, kas prasot upurus. Un, tiklīdz tu pacelsi balsi pret viņa pasākumiem, tā dabūsi visu: būsi rutīnieris, būsi individuālists, pat revizionists. Un gadās taču, ka tādus uzklausa pat augsti stāvoši cilvēki. Un patiesi — viņš slēpjas skaistos vārdos kā rieksts čaumalā, ej nu to pārkod. Redzi, pat mēs, divi veci asari, uzkodusies uz šīs ēsmas . . . Un, draņķis, ir spējīgs organizators. To nevar noliegt . . . Kādu darbu izvērsis . . .

Kapanadze sēdēja, galvu nodūris. Viņam šķita, ka viņu tiesā. Patlaban runā prokurors, pēc tam nolasīs spriedumu . . . Vēstuli tātad projām nesūtīt? Kāpēc? Ko viņš ieteiks?

— Ak Lado, cik daudz es visas šīs dienas par to esmu domājis ... Tā ir šausmīga parādība — šis petīnisms, ja pret to, kā senāk mēdza teikt, visi ar talku necīnīsimies ... Bet vēstuli pagaidām nesūti, nesagādā pārāk aizņemtiem cilvēkiem lieku darbu. Ja esam sataisījuši mēslus, tad pašiem jāaizmēž . . . Vēstuli atstāj, izlasīšu un, kam vajadzēs, pats piezvanīšu . ..

Lai gan Ļitvinovs nepateica neko iepriecinošu, Lado Kapanadze, pirmo reizi kopš tās nakts, kad bija stāvējis Divnojaras kraujas virsotnē, atgriezies mājās, uzsmaidīja sievai un dēlam.

17

Nākamajā dienā agri no rīta pārvaldes garāžā atskanēja tālruņa zvans, un dispečers uzdzirda pazīstamo smalko balsi:

— Runā Ļitvinovs. Man mašīnu uz Krasta ielu.

— Fjodors Grigorjevičs! — dispečers apmulsis iesaucās. — Piedodiet, bet jūsu mašīna pulksten astoņos paredzēta biedram Petīnam. Vai pārsviest jums?

— Nav vajadzīgs. Atsūti man kaut ko citu, kauču vai smago pašizkrāvēju, tikai drīz.

Pctīna sekretārs — padzīvojis, rūpīgi ģērbies gara auguma cilvēks — vēl tikai sēdās pie sava galda celtniecības vadītāja uzgaidāmajā istabā, kad tukšajā pārvaldes namā atskanēja pazīstamo smago soļu troksnis un nūjas klaudzieni. Durvīs parādījās Ļitvinovs.

— Sveiks! — viņš pamāja ar galvu. — Ej nu atpakaļ uz savu vietu, bet Vaļu šurp. Kur viņa ir?

— Vai tad jums nav ziņots? Viņa vairs nestrādā pārvaldē. Tika atbrīvota uz pašas vēlēšanos. Goda vārds!

Ļitvinovs sarauca kviešu krāsas uzacis.

— Es visu, — viņš uzsvēra šo vārdu, — visu zinu. Nu, savieno mani ar komjaunatnes sekretāru Kapus-tinu. — Viņš pagaidīja un, kad atskanēja Igora balss, sacīja: — Sveiks, jaunais cilvēk! Ļitvinovs. Kur tad tu esi licis savu nelaimes biedru? Vai varbūt jūs tagad esat biedri laimē?... Nesaproti? Ak, kāds neatjautīgs, kā tie komjaunieši tevi tādu vēl cieš . . . Vaļa, Vaļa man vajadzīga. Sameklē viņu, un lai rikšiem vien jož pie manis. Uz kurieni? Kā — uz kurieni? Uz pārvaldi, protams, uz manu pirtspriekšu.

Tad viņš iegāja kabinetā, kur tagad uz palodzēm, uz dīvāna un kaktos vairs neglabājās ne grunts, ne ģeoloģiskie paraugi, ne betona kubiki, kur romiešu kapa piemineklim līdzīgās malahīta tintnīcas vietā stāvēja tikai dienas gaismas lampa un pildspalvas paliktnis. Viņš gribēja apsēsties Petīna grozāmajā krēslā, bet pārdomājis atlaidās apmeklētājiem paredzētajā atzveltnī galda otrā pusē un, pašķirstījis piezīmju grāmatiņu, pasūtīja pa augstfrekvences tālruni Maskavu, ministra dzīvokli.

— Vai nepazīsti, Ivan Ivanovič? Ļitvinovs. Nu, protams, es. Vēl negulēji? Atnācāt no teātra un dzerat tēju? Nu, palūdz Klavočkai piedošanu manā vietā, pasveicini viņu . .. Eh, pietiks runāt par slimībām, man apriebies šis temats. Tavs kadrs vesels, stājies pie darba. Vai priekšniecībai iebildumu nav? Pavēle — to pēc tam, man vēl groži jāsaņem rokās, bet tagad noskūpsti Kla-vočku. Mana Slēpa jums abiem sūta sveicienus. Viņa? Tikko, tikko no viņas nagiem izrāvos. Tu taču zini: kamēr īsta sieva no krāsns augšas nokāpj, tā desmit reizes paspēj vīru nolamāt . . . Tomēr aizbēgu.

Tad viņš kļuva nopietns, ilgi klausījās tālruņa gul-dzoņā, māja ar apaļo galvu, kuru no jauna sedza ataugušie sirmie mati.

— To, Ivan Ivanovič, es jau zinu. Pietiks par to. lTn es tevi lūdzu kā vecu draugu un ne tikai tevi, arī Centrālkomitejai nodod manu lūgumu: nelieciet kaunā Oņ-hesa celtniecību. Visu izdarīsim paši. Te mūsu gruzīns mazliet nomaldījies no ceļa, jūrnieka dvēsele, viņam vēl svešas mūsu sauszemes darīšanas. Bet viņš jau pats bija atģidies un tagad visu mudžina vaļā . . . Centrālkomitejai jau zināms? Nu, tad labi, paziņo uz turieni, ka Ļit-vinovs, sak, ar savu sirmo pauri par visu galvo. Tur mani, es domāju, arī mazlietiņ pazīst, saki, ka mēs te paši sadosim visiem, ko katrs pelnījis.

Kad Vaļa aizelsusies, priekā starodama, ieskrēja Ļitvi-nova kabinetā, viņš vēl arvien sēdēja apmeklētāju atzveltnī.

— Raksti pavēli, — viņš sacīja, pat nesasveicinājies. — Numuru uzrakstīsi pēc tam. Uzskatīt, ka no tāda un tāda datuma celtniecības vadītājs Fē Gī Ļitvinovs atgriezies no slimības atvaļinājuma un stājies pie savu pienākumu pildīšanas. Pamats: ministra pavēle. Numuru uzrakstīsi pēc tam. Parakstu? Mjā, kas nu lai paraksta? Labi, parakstīs arī pēc tam . ..

Cauri biezajiem hriļļu stikliem staroja Vaļas acis. Un ne tikai zēniskā seja, bet arī viņas stāja pauda priecīgu izbrīnu. Ļitvinovs runāja un uzvedās tā, it kā viņi tikko būtu šķīrušies.

— Nu, kā jūs jūtaties, Fjodor Grigorjevič?

— Slikti. Tik liela nevaļa, bet man plijas virsū ar muļķīgiem jautājumiem . . . Zini ko, tagad man pēc kārtas — Kapanadzi, tad Nadtočijevu, pēc tam labā krasta darbu vadītāju, pēc tam ... Nu, te būs saraksts. Visus pēc saraksta un beigās paaicini Vjačeslavu Anaņjeviču. Sak, ļoti atvainojos, būtu aizgājis pats, bet, redz še, ak vai ... — viņš norādīja uz nūju, — iešanas spējas pazeminātas.

— Bet es taču strādāju! Tas neprātīgais Igors mani atrāva no dežūras.

— Pareizi darījis. Savieno mani ar savu vecāko.

-- Es pati esmu vecākā.

— Vai patiesi? Izmantojusi manu slimību un taisi te karjeru? Nekas nesanāks . . . Savieno mani ar visas jūsu zvani lavas priekšnieku. Griezīsimies pie viņa ar pazemīgu lūgumu . ..

Pārvaldē jau viss kūsāt kūsāja. Vārds «Vecais» skanēja visās istabās, visos kabinetos: «Vecais dusmojas», «Vecais uzaicinājis pie sevis to un to», «Jurka Pšeņič-nijs izlidojis no Vecā kabineta kā korķis», «Vecais tādu un tādu strostējis», «Atkal parādījusies šī Vaļa, viņa jau gan Vecajam sastāstīs . . .».

Vienīgais, kas šai dienā strādāja pārvaldē kā vienmēr, pieņēma apmeklētājus, runāja pa tālruni, mierīgā balsī deva rīkojumus, tas bija Vjačeslavs Anaņjevičs Petīns. Viņš, protams, kā viens no pirmajiem uzzināja par Ļit-vinova šārīta sarunu ar ministru, vēroja arī, ko priekšnieks uzaicina pie sevis. Viņš nevarēja nedomāt arī par to, kāpēc gan īsti Ļitvinovs neaicina viņu. Viņš tomēr joprojām palika nesatricināmi mierīgs, un varbūt tikai sekretārs, cilvēks, ar kuru Petīns bija strādājis kopā jau Maskavā, pēc noteiktām pazīmēm, pēc tā, ka šefa lūpas gandrīz nozudušas no blāvi bālās sejas, noskārta, ka viņa priekšnieks ārkārtīgi uzbudināts . . .

Un pēkšņi pa pārvaldi un pēc tam pa iecirkņu kantoriem izplatījās pārsteidzoša vēsts: Vjačeslavam Anaņ-jevičam Pelīnam, sarunājoties ar kādu apmeklētāju, daudzu cilvēku klātbūtnē uznākusi sirdslēkme. Viņš nokritis no krēsla, viņu pacēluši gandrīz bez samaņas, uz rokām ienesuši mašīnā, aizveduši mājās.

— Trieka, īsta trieka, — stāstīja Pšeņičnijs, kurš kopā ar citiem bija vedis Vjačeslavu Anaņjcviču uz Krasta ielas mājiņu. — Viņš jau sen sūdzējās par sirdi. Nervu bendēšana, kuru noorganizējis Kapanadze ar savu izmeklēšanu, nav palikusi bez sekām. Viņš ir vajāšanas upuris.

Celtniecības vadītājs, kuram, protams, tūdaļ paziņoja par notikušo, palūdza nekavējoties savienot viņu ar Sta-rosibirskas apgabalkomiteju.

— Sergejs Mihailovičs? Jūs traucē Ļitvinovs. Ziņoju: stājos pie darba, un tūdaļ nelaime: manā vietā gultā nolikās Petīns. Jā, jā, saslima, tikko no darba aizveda. Ko? Paredzēji? Vēstuli saņēmi? Kādu vēstuli? Ak, ka viņu vajā? Gaužām interesanti .. . Tātad vajā, hm, hm . .. Zini ko, atsūti tu šurp tādu acīgāku cilvēku, lai viņš izdara izmeklēšanu pa partijas līniju: vajāšana — tā ir nopietna lieta. Bet vispirms atsūti savu labāko kardiologu. Ar mieru? Ļoti lūdzu. Diagnoze? Nu, tad jau tas diagnozi noteiks ... Ko par sevi lai saku, redzi, strādāju . .. Vai neesmu sācis par agru? Labāk būtu vaicājis, vai nav par vēlu. Mazliet par vēlu ir, tomēr šo lo paspēšu. Būtu atbraucis pie manis, ko? Nu, atbrauc jel uz upes aizsprostošanu. Par aizsprostošanu nerūpējies: man tur lielisks puisis — Djuževs, starp citu, es to tev no degungala nocēlu . . . Tātad sākuši vajāt, ai-ai-ai!

Ļitvinovs uzkāra klausuli un pamāja Vaļai ar acīm. Viņa stāvēja blakus ar parakstīšanai ienestiem dokumentiem un dzirdēja sarunu. Šķirstīdams papīrus, Oņ-besa celtniecības vadītājs nepareizi nodziedāja:

Es savu mīļo pazīstu pēc soļiem:

Viņš plīša bikses valkāt mēdz ...

Vaļa vēroja Ļitvinovu un brīnījās. Likās, ka viņš nemaz nebūtu izgājis no ierindas ...

Kādā no maija pēdējām dienām, kad ievas taigā kaisīja ziedlapiņas, bet strazdi un strazdienes, pametuši savus dzīvokļus, sakņu dārzos ar lielu jezgu un troksni izvadīja dzīvē pirmo paaudzi dzeltenknābju putnēnu, kas dedzīgi vicināja spārnus, Dina Vasiļjevna gāja pa Krasta ielu ar mazu ārsta somiņu rokā. Viņai bija maz līdzības ar to skaisto dāmu, kas, pārsmalcināti ģērbusies, atbrauca šurp ar iecietīgu smaidu uz pilnīgajām lūpām, ar izbrīnā uzrauktām uzacīm un tērpu pilnām ceļa somām. Satiekot uz ielas šo jauno, vājiņo, smuidro sievieti ar noguruma ēnu ieslīpajās, pelēkajās, kuplu skropstu ierāmētajās acīs, vairs reti kāds skatījās viņai nopakaļ. Bet Dinai nebija laika domāt par iespaidu, kādu viņa atstāj uz apkārtējiem: pārāk daudz bija rūpju.

Somiņā kopā ar virsvalku, ar balto rupja audekla cepurīti un pašām nepieciešamākajām zālēm atradās arī to slimnieku kartītes, kuri gaidīja palīdzību. Savu iecirkni Dina jau bija apstaigājusi, bet šodien viņa strādāja ari tās ārstes vietā, kura apkalpoja Krasta ielu, jo tai bija saslimusi meitiņa. Un patlaban, uz ātru roku ēdnīcā iekodusi pusdienas, Dina gāja pa pazīstamo ielu pie slimnieka, kuru viņai it nemaz negribējās apmeklēt.

Cenzdamās iet pēc iespējas gausāk, viņa saņēma visus spēkus. Par Vjačeslava Anaņjeviča slimību klīda dažādas baumas. Viņa, protams, zināja, ka todien, kad Vecais stājās pie darba, Petīns bija iznests no kabineta. Kartītē ierakstīta diagnoze: angīna pektoris. Bija tādi cilvēki, kuri pārmeta Kapanadzem, ka tas novedis Pe-tīnu līdz lēkmei. Citi turpretim, to vidū Sako Nadtoči-jevs, sprieda: simulācija, rūdītu politikāņu parastais paņēmiens, lai izvairītos no atbildības, izraisītu augstāk stāvošo līdzjūtību, vērstu viņu dusmas uz saviem pretiniekiem un, aizbildinoties ar ticamu ieganstu, atgulētos, kamēr viss noklust un laiks nolīdzina notikuma asumu. Un tiešām, niknās partijas sapulces izbeidzās. Nostājušies uz reāla pamata, ļaudis sāka domāt, meklēt un pamazām atrada īsta kāpinājuma ceļus. Patiesa sacenšanās stājās pēdējo mēnešu kņadas vietā. To centās aizmirst.

Dinu patlaban tas viss neinteresēja. Viņa domāja tikai par to, kā ieies mājā, kuru pati kādreiz tik rūpīgi iekārtojusi, kādas būs istabas, kurās viņa ar savām rokām nolikusi katru lietiņu noteiktā vietā, kādu ieraudzīs cilvēku, ar kuru nodzīvojusi piecus gadus un kuru, kā viņai šķita, kādreiz mīlējusi līdz dievināšanai. Pat atvērt vārtiņus bija grūti. Un tomēr viņa tos atvēra, iegāja, un, kad pa celiņu tuvojās lievenim, viņai likās, ka virtuves logā uz mirkli pavīd kāda seja. Tā pavīdēja un nozuda. Izrādījās, ka āra durvis nav aizslēgtas. Viņa iegāja priekšnamā un, ar nokavēšanos pieklauvējusi, cik iespējams ikdienišķā balsī pateica parasto frāzi: «Ārste no poliklīnikas.» Tai pašā brīdī aiz guļamistabas durvīm atskanēja aizrautīgi priecīgas suņa rejas un pazīstamā neizteiksmīgā balss pateica:

— Dakter, tīrs dvielis pa labi no mazgājamā trauka.

Pūlēdamās apvaldīt uztraukumu, Dina uzvilka virsvalku, uzlika cepurīti un, smagu izjūtu pārņemta, iegāja virtuvē, viņpus aizvērtajām durvīm vēl arvien skanēja aizrautīgās rejas. Virtuvē bija taisni Ķirurģiska tīrība. Uz ķeblīša atradās bļoda ar cieti. Tanī mirka izmazgātas apkaklītes. Viena no tām bija rūpīgi izplāta uz gludināmā dēļa un blakus tai, klusi sprakšinādams, karsa gludeklis. Apkaklīšu iestīvināšanu senāk nevienam neuzticēja. Dina vienmēr to darīja pati un tagad neviļus nodomāja: kas tad nu ar to nodarbojas? Kā seja pavīdēja togā? Vēl vairāk apmulsusi, viņa atvēra guļamistabas durvis. Čo, priecīgi riedama, drāzās viņai pretī. Lēkādama uz augšu kā maza atspere, tā centās nolaizīt viņai roku un krita zemē. Dina paņēma sunīti klēpī.

— Sveiks, — viņa pateica, apņēmīgi ieiedama guļamistabā, un pēc mirkļa piebilda: — Sveiki . . .

Vjačeslavs Anaņjevičs neizskatījās slikti. Viņš maz bija izmainījies. Varbūt tikai mati deniņos kļuvuši rc-laki un šķipsniņa «iekšējā aizņēmuma» vairs ncpārsedza galvvidus plikumu.

— Palūk, kā jūs te mīl un gaida, — viņš sacīja savā parastajā balsī, taču Dina redzēja, kā dreb viņa plānās lūpas. — Piedodiet, augšā neceļos. Profesors kategoriski noliedza. — Viņš pasniedza roku, un izrādījās, ka šaurā plauksta nez kāpēc ir valga, mazliet lipīga.

Dina pārbaudīja pulsu un asins spiedienu, pateica parastos, profesionālos jautājumus, kādus pienākas jautāt slimniekam ar diagnozi angina pektoris. Kaut ko pierakstīja kartītē. Darot to visu gandrīz mehāniski, viņa juta, ka ikvienu viņas kustību novēro divi melnu acu pāri. Šīs acis atstaroja ilgas, mīlu un varbūt arī cerību . . . Vai patiesi viņš vēl cer? Un viņai kļuva žēl šā cilvēka. Te nu viņš guļ viens pats ar mazo sunīti šai tukšajā mājiņā. Neviena tuvinieka nav klāt. Kas gan par viņu lai rūpējas? Un pēkšņi viņu pārņēma vainas apziņa . . .

— Nu, kā tu te dzīvo? — viņa jautāja, ar mokām slēpdama savu uztraukumu.

Šis «tu» lika Vjačeslavam Anaņjevičam atplaukt. Bet viņš nepaguva atbildēt. Viņa uzmanību saistīja rūgta deguma smaka.

— Gludeklis! — viņš norūpējies iesaucās un instinktīvi gandrīz izlēca no gultas, taču laikus apķērās, saviebās it kā aiz asām sāpēm, atlaidās uz spilvena un vājā balsī palūdza: — Tur virtuvē ieslēgts gludeklis. To aizmirsusi mājstrādniece .,,

— Kur tad viņa ir?

— Aizgāja uz aptieku.

Dina steigšus iegāja virtuvē, izrāva kontaktdakšiņu un atvēra vēdlodziņu. «Pats iestīvina sev apkaklītes,» viņa noskārta. Žēlums, kas viņā bija pamodies, kļuva vēl asāks, bet tad Dina saprata, ka tā ir bijusi viņa seja, kas pirmīt pavīdēja logā .. . Simulants! Un uzreiz šai mājā, kas viņu tikko bija satraukusi, kļuva pretīgs katrs kaktiņš, katra istaba.

Viņa apņēmīgi iegāja guļamistabā, Vjačeslavs Anaņje-vičs gulēja, atlaidies uz spilvena, ar gurdeni aizvērtām acīm. Viņam bija izmocīta, vārga cilvēka izskats.

— Nu, ko mums teiks mūsu dārgais dakteris Aikā-sāp? — viņš klusi jautāja. — Kādas jaunas zāles viņš mums parakstīs?

Uz viņu neskatīdamās, Dina izvilka no kabatas recepšu grāmatiņu un, aiz dusmām lūpas kodīdama, slaidi uzrakstīja: «Rp. 01. Ricini, 30,0°. Pa ēdamai karotei no rīta un pirms gulētiešanas. Pils. V. A. Petīnam. Ārste D. Zaharova.» Viņa nolika recepti uz naktsgaldiņa un ar blīkšķi uzlika uz tās menzūru.

— Tās drīz piecels jūs kājās. Galvoju, — viņa izaicinoši pateica.

— Kāda tu esi kļuvusi lieliska ārste. Drosmīga, pašpārliecināta. — Petīns ar maigumu noraudzījās uz kalsno sievieti, kuru virsvalks un ārsta cepurīte padarīja pavisam sīciņu.

Bet Dina vēroja fotogrāfiju vara ietvarā, kuru kādreiz pati te bija piekārusi. Kara inženieris, apakšpulkvedis Petīns tur bija redzams Uzvaras dienā. Glīta, ražena frontes friziere nodzen viņam ūsas. Kā gan Dina senāk nebija ievērojusi šo pašapmierināto smīnu, kā viņai nebija kritis acīs, ka formas svārki, kas it kā nevērīgi uzmesti uz krēsla atzveltnes, tomēr uzklāti tā, lai būtu redzams ikviens ordenis, ikviena medaļa? Kā viņa nebija sapratusi šā uzņēmuma salkanību?

— Tātad dakters pārliecināts, ka viņa zāles slimo izārstēs? — Petīns laipni jautāja.

— Jā, dakters par to pārliecināts, — asi attrauca Dina, aizcirzdama somiņu. — Ja tās jūs neizārstēs, tad jums, Vjačeslav Anaņjevič, nekas vairs nelīdzēs . ..

Laiks ritēja. Oņupes aizsprostošanās pēdējo darbu drudzī notikumi ar izpūstajiem skaitļiem un pierakstīšanu palika pēdējā vietā, izstrādes līkne sāka atkal kāpt uz augšu — tagad jau «tīrā sviestā». Un tad beidzot Vjačeslavs Anaņjevičs izveseļojās un ieradās pārvaldē. Ļitvinova kabinetā nebija. Tas kavējās kaut kur uz tilta. Petīns tūdaļ ķērās pie darba un, aicinādams pie sevis ļaudis, it kā sāka iedzīvoties nolikumu gaitā.

Darba dienas beigās Vaļa pieklauvēja pie Petīna kabineta durvīm. Viņa nebija dabūjusi īstu sekretāra skolu. Apaļā, zēniskā seja bija nosarkusi aiz uztraukuma. Slikla lēcu palielinātās acis raudzījās dusmīgi, un viņa izskatījās pēc jauna gailēna, kas gatavs sākt cīņu.

— Fjodors Grigorjevičs ļoti atvainojas, ka pats nav atnācis pie jums, — viņa pateica ķildīgā tonī. — Tāpēc, ja jums ir laiks un šī stunda jums parocīga, viņš . .. Iesim pie viņa.

— Labi, es tūlīt ... — Petīns atbildēja, bez steigas novilkdams uzročus un noglabādams tos galda atvilktnē. Iedams caur pieņemamo istabu, viņš pa ceļam pateica sekretāram: — Gadījumā ja kāds steidzami piezvana, es būšu pie biedra Ļitvinova.

Ar tādu pašu nosvērtu pašcieņu viņš iegāja priekšnieka kabinetā, pakratīja tam roku, tad sasveicinājās ar Kapanadzi, kas sēdēja nomaļus pie loga.

— Jūs atkal dedzīgi strādājat, Fjodor Grigorjevič? Pamatīgi iegrimis darbā? Velti gan, velti, dzīve cilvēkam dota tikai vienreiz.

— LTn tieši tāpēc taupīgi jāizmanto katra diena. Gaužām taupīgi, — Ļitvinovs pabeidza frāzi Petīna vietā. — Sēdieties, Vjačeslav Anaņjevič, par daudz ko jāparunājas. — Bet pats, to pateicis, piecēlās, atbalstīdamies uz savas dīvainās nūjas.

«Ahā, uzrunā ar «jūs», arī liecinieku apgādājies,» iešāvās prātā Petīnam, kurš tūdaļ novērtēja situāciju, Ļitvinova ātro dabu, viņa spēju pēkšņi iekarst, noiet līdz ārprātam un dusmās sarunāt daudz nevajadzīga. Tas viss bija labi zināms apkārtējiem ļaudīm, un, tādai sarunai norisinoties, liecinieks nebija vis par ļaunu. Bet Kapanadze piecēlās:

— Tad man atsveicināties, Fjodor Grigorjevič?

— Ej vien, ej, tikai savus materiālus atstāj. Tie mums ar VjaČeslavu Anaņjeviču noderēs.

— Jā, lūdzu. Te būs vēstules, pa daļai biedram Pētī-nam tās jau zināmas. — Kapanadze nolika uz galda mapi. — Tie ir partijas sapulču protokoli. Galvenajās vietās es ieliku papīra strēmelītes. Bet komjauniešu ziņojums un Nadtočijeva komisijas secinājumi — beigās, īpašā mapītē.

Kapanadzes atstātie dokumenti atradās uz galda blakus Petīnam jau labi pazīstamajai mapei ar izrakstiem no «Apsūdzības pret pilsoni P. V. Djuževu». Lai gan Pe-tīna poza bija absolūti nesatricināma, taču šie dokumenti pret paša gribu pievilka viņa skatienu. Kapanadze devās uz durvīm, bet Ļitvinovs lika viņam apstāties:

— Jā, Lado, atkārto vēlreiz, kā tavs Grigols paskaidrojis vārdu «ētika» ... Jūs zināt, Vjačeslav Anaņjevič, viņam tik asprātīgs puišelis, ka taisni prieks . . .

Kapanadze apstājās un ar izbrīnu uzlūkoja priekšnieku. Tad uz mirkli viņa lūpas zem īsi apcirptajām ūsām skāra smaids, bet atbildēja viņš pasvītroti nopietni:

— Viņš saka: ētika — ja es aizdodu Ņinai Popereč-nijai piecdesmit kapeikas, bet viņa aiz pārskatīšanās atdod man sešdesmit, — vai teikt māmiņai vai neteikt, ka esmu saņēmis liekas desmit kapeikas?

— Vjačeslav Anaņjevič, redzējāt? Ekur aug bērni! — Ļitvinovs labsirdīgi iesaucās un, pamanījis, ka Petīna bālie deniņi sāk aprasot, piebilda: — Jā, Lado, pagaidi, mēs aizmirsām apsveikt VjaČeslavu Anaņjeviču: viņa lūgums ievērots, un viņš no šejienes tiek aizkomandēts ministrijas rīcībā.

Petīns nobāla. Sīkās pērlītes uz deniņiem pārvērtās par sviedru lāsēm. Divas lielas lāses ritēja pa nobālušajiem vaigiem. Viņš tās nemanīja un nenotrauca. Tās noslīdēja līdz zodam, saplūda kopā un smagi nokrita uz sniegbaltās apkaklītes. Bet Kapanadze jau steidzās pie viņa ar pastieptu roku un smaidīdams rādīja savus līdzenos, baltos zobus:

— Apsveicu, dārgais Vjačeslav Anaņjevič, apsveicu! Maskava! Mūsu dzimtenes galvaspilsēta! Lielais teātris, filharmonija, Dailes teātris ... Eli, ir gan laime cilvēkam!

— Bet es, man šķiet. .. neesmu iesniedzis ... — tikko dzirdami izdvesa Petīns, viņa lūpas trīsēja, viņš vairs arī to nemanīja. — Es varētu, man liekas ...

Cienīga atbilde, kuru viņš klusībā ar mokām meklēja, neradās.

— Nu, kā tad ne, jūs esat aizmirsis ... Un pareizi darījāt, mīļais, iesniegdams allūgumu, gaužām pareizi: šejienes klimats jūsu veselībai pārāk bargs. Ne jau katrs organisms tam var pielaikoties, — Ļitvinovs turpināja vislielākās labvēlības garā. — Tad tu, Lado, sveicini jauko Lamam, noskūpsti to savu Ezopu ... Ētika! Tad izdomā gan tas puika!

Ļitvinovs piesēdās uz galda stūra un piezvanīja.

—- Valentīna, pie manis nevienu nelaidi — viņš izrīkoja, cieši uzlūkodams Petīnu. — Vai viss skaidrs? Vai ari motivēt un pamatot? — Priekšnieka roka mehāniski sāka cilāt uz galda novietotās mapes.

Petīns, šis mierīgais, nosvērtais, pārvaldes aparāta jautājumos un intrigās daudz pieredzējušais Petīns, nezināja, ko teikt. Kamēr partijas organizācija pavedienu pēc pavediena atrisināja sarežģīto lietu par melīgajiem uzvaras raportiem un atmaskoja izpūstās autoritātes, kamēr sapulcēs dārdēt dārdēja bargas runas, viņš, gulēdams mājās, turpināja cīņu ar savu cilvēku palīdzību, reti aukstasinīgi un neatlaidīgi atvairīdams no sevis sitienus. Viņš zināja: tukšās kņadas konkrētie vaininieki atzīst kļūdas un apsolās laboties, zināja, ka tiem tiek izteikti rājieni, uzlikts administratīvs sods. Par viņu, Pe-līnu. it kā nemaz nebija runas, un viņš jau sāka domāt, ka ticis sveikā cauri. Kapanadzem, rajonkomitejai, ap-gabalkomitējai izdevīgi nokārtot visu tepat uz vietas un, sargājot jaunceltnes slavu, nesacelt atklātu skandālu. Un nu šis vecais lapsa, šis demagogs izsviež viņu, Pc-līnu, kā vecu konservu bundžu pēc tam, kad izēsts tās saturs. Viņš vairs nespēja savaldīt naidu, kuru viņā izraisīja šī masīvā, parupjā seja un uz pieres līdz virsdegunei nokārusies sirmo matu šķipsna. Sobakeviča seja. Patlaban, kad bija nozudusi mākslotā labsirdība, šī seja Petīnam likās šausmīga. Tāds ātrās dusmās var ņemt un iezvelt ar šo savu muļķīgo, zaraino nūju.

Un tūdaļ pavīdēja doma: lai jau! Lai notiek skandāls. Tā būtu izeja. Petīns uzreiz atguva aukstasinību.

Sitiens ar nūju! Lieliski! Maskava to uzzinās — un ar Veco cauri. Pavisam droši . . .

— Es saprotu, ka vairs neesmu jums vajadzīgs, jūs izspiedāt no manis, ko varējāt. Tagad mana autoritāte jūs traucē, — viņš sacīja, iedabūjis sejā sarkastisku smaidu. — Un tomēr jūs esat vakarējā diena, bet es — šodiena . ..

Ļitvinovs bija mierīgs, mazās rudzupuķu acis no kviešu krāsas skropstu apakšas raudzījās izsmējīgi.

— Atklājat kārtis? Veltīgi, man nav nekādas vēlēšanās turpināt spēli ... — Un, atkal saņēmis rokās visas mapes, Ļitvinovs iespaidīgi uzsita ar tām pa galdu. — Viss skaidrs?

Smagā elpa ar troksni laužas no šī druknā cilvēka platajām krūtīm, bet tas, velns parāvis, izliekas mierīgs. Un Petīns pēkšņi sajuta smagu sastingumu: kāda spuldzīte bija pārdegusi, un viņa auksto, analītisko smadzeņu smalkā mašīna, kas vienā sekundē varēja izpildīt tūkstoš operācijas, neprata iesviest šim «nekaunīgajam Sobakevičam» sejā pat visprimitīvāko atbildi.

— Jūs esat cilvēks ar mazo burtu, — skanēja augstā, mazliet aizsmakusi balss, kas šķila nākam nez kur no tālienes. — Es nopietni saku: šejienes klimats nav jums piemērots. Sapratāt?

Vārdu «jā» Petīns tomēr nepateica, tikai pamāja ar galvu.

— Uz redzēšanos, Fjodor Grigorjevič! — Petīns šaubījās, bet Ļitvinovs jau pats sniedza viņam savu plato ķepu ar īsajiem pirkstiem:

— Ardievu, Vjačeslav Anaņjevič! Laimīgu ceļu! Ja kas būs vajadzīgs sakarā ar pārbraukšanu, es kā vienmēr ... — Bet, kad aiz Petīna aizvērās durvis, viņš tā parāva apkakli, ka divas pogas notrūka un sāka lēkāt pa galdu . . .

Apmeklētāju istabā pie durvīm sēdēja Pšeņičnijs. Sagaidījis šefu, viņš pietrūkās kājās, paskrējās tam pakal, panāca gaitenī:

— Nu, kā?

Viņi abi iegāja Petīna kabinetā.

— Nu, kā, Vjačeslav Anaņjevič? ... Izrunājāties? ... Ar ko viss beidzās?

Petīns atkal bija mierīgs, nosvērts un pat pašapmierināts.

— Fjodors Grigorjevičs bija ļoti laipns, viņš visur nāca man pretī ... Teica, ka viņam, protams, esot grūti no manis šķirties, bet mana veselība . .. Viņš taču pats slimoja, tāpēc zina, ko nozīmē sirds . . . Vārdu sakot, pēc lūguma no turienes ... — Petīns nozīmīgi pamāja ar roku uz augšu ... — viņam nācās atlaist mani uz Maskavu.

— Kā? — Pšeņičnijs bija pārsteigts.

— Es jau nezinu, bet Ļitvinovs sacīja, ka ministrs un vēl kāds biedrs, jūs zināt, par kuru es runāju, esot norūpējušies par manu veselību. Izrādās, ka profesors — konsultants, kas bija atlidojis šurp, augšā ziņojis, ka šejienes klimats man kaitīgs. Tā, redzat, Jurij, paldies par visu un ... uz redzēšanos!

Pšeņičnijs izgāja no kabineta pavisam apstulbis. Tad, kaut ko sadomājis, ieskatījās pulkstenī un metās Ļitvi-nova uzgaidāmajā istabā.

— Vai Vecais te? — viņš jautāja Vaļai.

— Vecais nav vesels, pie viņa nevar, — meitene vēsi atteica.

— Vaļucīt, mīļā saulīt! Tas taču ļoti svarīgi. Uz vienu minūti, uz sekundi! — Pšeņičnija veselīgā, sārti ziedošā seja lūdza ar katru vaibstiņu. — Nu, Vaļucīt! Tu taču saproti, tas ir visas manas nākotnes jautājums ... Nu. pažēlo mani!

— Nē!

Vaļas zēniskā seja bija skarba. Acis, kas caur lielajām, apaļajām brillēm izskatījās milzīgi lielas, raudzījās nesamierināmi un nicīgi piemiedzās.

— Jurij, es biju gatava ienīst Igoru, kad viņš man teica, ka toreiz taigā tu esot vienkārši nobijies un pametis mūs. Bet šis belziens Djuževam, šī vēstule apga-balkomitejai, it kā Petīnu te norīdot, to taču tu organizēji? ... Nē, Igoram taisnība, toreiz tu mūs pameti, lai glābtu pats savu ādu.

— Vaļucīt mīļā, vēlāk, vēlāk es tev visu pierādīšu, bet tagad . . . Tu vienmēr esi bijusi laba pret mani, nu, mūsu bijušās, nu . . . draudzības vārdā. Es taču galu galā varu noderēt Fjodoram Grigorjevičam. Tu zini, tehnikas ziņā es kaut kas esmu.

— Tu? — Kuplās uzacis pacēlās virs briļļu lociņiem. — Tu neesi kaut kas, tu esi nekas. Nekas pievilcīgā iesaiņojumā. Vasīlisa kādreiz Pelīnu nosaukusi par sesku. Bet tu esi seska aste. Vai tas jums, Jurij Pše-ņičnij, saprotams?

18

Bija aizsprostojama viena no lielākajām upēm pasaulē; šo aizsprostošanu Divnojarskā un arī Starosibir-skas apgabalā gaidīja ar lielu nepacietību, un tomēr, lai cik tas savādi, tā notika pašiem tās organizētājiem negaidītā dienā.

Nekad un nekur cilvēkam vēl nebija iznācis savaldīt tik varenu un tik untumainu upi. Inženieriem vajadzēja paredzēt visus pārsteigumus un veltes, ko varēja sagādāt un pasniegt Oņupe. Tāpēc nolēma: pirms uzaicināt viesus, jāsarīko, tā sacīt, aizsprostošanās ģenerālmēģinājums — jāpārbauda visos posmos milzīgais sarežģītais darbs, kurā piedalīsies tūkstošiem cilvēku, simtiem mašīnu un mehānismu. Tam visam aizsprostošanās brīdī bija jākļūst par vienotu organizētu, precīzi darbojošos spēku. Šim mērķtiecīgajam spēkam vajadzēs uzvarēt taigas skaistuli, par kuras skarbo raksturu šejienes novados sacerēts tik daudz dziesmu.

Bet, kad Pāvels Djuževs, kurš vadīja aizsprostošanās štābu, jau bija gatavs no labā krasta būvdarbu vadītāja mājiņas dot rīkojumu iesākt mēģinājumu un iedarbināt visu milzīgo mehānismu, Oņupe, it ka nojauzdama, kas te pret viņu iecerēts, izspēlēja vienu no savām vismazāk gaidītajām kārtīm. Karstā laika pēc kalnos sākās strauja ledus kušana. Starosibirskas hidrologi telegrafēja celtniecībai: «Ūdens augštecēs pacēlies par pusotra metra un vēl arvien ātri ceļas. Negaidītie pali brāžas pa straumi uz leju. Gatavojieties.»

Saņēmis telegrammu, Ļitvinovs pat aizmiedza acis: pali, tikai to vēl trūka! Un tieši tagad, kad viss jau aprēķināts un izkārtots! Viņš izsauca Djuževu. Neko vēl nezinādams, tas ieradās karavīra formas tērpā, novājējis, brašs, svinīgs.

— Atļaujiet, biedri priekšniek, paziņot, ka mēģinājumu var iesākt . . . Viss gatavs ...

Ļitvinovs pasniedza telegrammu. Djuževs satrūkās un nobāla.

— Nu, ko tad darīsim, dosim atsaukšanas signālu? — celtniecības vadītājs drūmi jautāja.

Atsaukt tagad, kad viss pārbaudīts līdz pēdējam sīkumam, viss aprēķināts, paredzēts?! Kopā ar Vorohovu Djuževs bija apstaigājis visu darba fronti — iecirkņus, kur sagāztas veselas piramīdas smilšu un grants, akmeņlauztuves, kur rēgojās diabaza bluķi ar tanīs iedzītām dzelzs cilpām, lai šo kravu ar celtņiem viegli un ātri varētu iedabūt pašizgāzējos. Viņi bija apskatījuši ikkatru nostiprinājumu, ikkatru tilta pārseguma dēli un pašu tiltu, kas uzcelts visīsākajā laikā uz Djuževa sistēmas saliekamā betona balstiem. Vorohovs ar štāba pre-cīzumu jau bija izvietojis cilvēkus un mašīnas. Viņš bija izgatavojis darbu rajona karti un to visu izraibinājis ar zīmēm. Komanda — un tas viss sāks darboties . . .

— Pulkvedi, kas tev noticis? — jautāja Vorohovs, uz vēdera rāpodams pa savu karti. Līdzās krāsainajiem zīmuļiem, ar kuriem viņš vilka zīmes kartē, atradās zāļu pudelīte. Djuževs klusēdams pasniedza viņam Starosibir-skas hidrologu telegrammu. Vorohovs izlasīja; sejā, kas bija sakritusi un kļuvusi līdzīga buldoga purnam, parādījās apjukuma izteiksme. Viņš izbēra no pudelītes uz delnas kādu zāļu graudiņu, paturēja to saujā un negaidot nikni trieca pret grīdu.

— V-v-velns! Ir gan tev laime, pulkvedi, kā slīkonim. — Tad uzblīdušajā sejā pēkšņi parādījās agrākā viltīgi gudrā Vorohova izteiksme. — No katra stāvokļa, pulkvedi, ir divas izejas. Viena — pateikt: iesim, brāl Pavel, dzert tēju ar Zojas ievārījumu; otra .. . Pulkvedi, klausies! Otra ... — Un viņš svinīgi paskaidroja: — Pārvērst ģenerālmēģinājumu par izrādi. Ko tu teiksi? Tas tikai būs cipars.

— Mēģinājumu par izrādi? — Djuževs pat pabrīnījās, * tā viņu pārsteidza šīs domas vienkāršība. Djuževa smadzenēs ar inženiera precizitāti jau drūzmējās, vairojās, dalījās un stājās ailēs skaitļi, un iznāca tā: ja viss aprēķināts pareizi, ja ir pārliecība, ka milzīgais mehānisms nekur nebuksēs, ja izrādīsies, ka visi atlasītie ļaudis uzdevuma augstumos, tad upi var aizsprostot pirms palu ūdeņu nonākšanas līdz Divnojaras kraujai. Var saņemt tos ar necaurlaidīgu valni, likt tiem nogriezties sānis un ar visu savu masu triekties caur aizsprosta betona vārtiem. Neko neatbildējis draugam, Djuževs izsteidzās balkoniņā, kas atradās upes pusē un kur «Voltēra» klubkrēslā, kuru Tikaijums diezin kā bija sadabūjis speciāli šim svinīgajam gadījumam, sēdēja sadrūmušais Ļitvi novs.

— Nu? — viņš jautāja, uzlūkodams Djuževu.

— Mēģinājumu pie velna, sāksim izrādi . .. Vai atļausiet?

Ļitvinovs ilgi raudzījās uz bārdaino cilvēku. Karavīra tērps. Ordeņa lentīšu plāksnītes. Līdz spīdumam nospodrināti zābaki. Gaišās acis satraukti mirdz. Bet ūsas un bārda, kuras pēdējā laikā Djuževs pavisam aizmirsis izsukāt, gluži savēlušās. Abi vīri saprata, ko nozīmē tā uzreiz, bez mēģinājuma, bez Maskavas savlaicīga brīdinājuma, bez ministrijas atļaujas un viesu uzaicināšanas iesākt tādu darbu. Vismazākā kļūda aprēķinos — un Oņupe pārraus dambi, notrieks tiltu, aiznesīs daudzus miljonus rubļu un viņu abu autoritāti. Bet par 1o nelika bilsts neviens vārds.

— Kas tev ir uz dambja? — Ļitvinovs jautāja.

— Makaroničs.

— Pie mehānismiem?

— Vispārējā vadība, kā vienmēr, Sako rokās.

— Kas atbild par autokolonu?

— Petrovičs.

Vienu mirkli Ļitvinovs kaut ko klusībā apsvēra.

— Kas koordinēs?

— Vorohovs.

— Vai uzticies viņam?

— Kā pats sev. Un es jau arī būšu tepat līdzās.

Ļitvinovs vēl padomāja.

— Labi. Gļēvuļi kārtis nespēlē. Vaļa, Maskavu! CK . . . Pēc tam ministru. Pēc tam Starosibirsku, partijas apgabalkomiteju, pirmo . . .

Un stundu pēc šīs sarunas, pašā darbdienas karstumā, kad neviens negaidīja, vienīgi tie tūkstoši dažādu profesiju cilvēku, kas bija atlasīti, lai piedalītos upes aizsprostošanās mēģinājumā, pa dispečeru radio atskanēja

Djuževa balss — pat tuvākie draugi uzreiz viņu nepazina, tik uztraukts viņš bija:

— Biedri! Mēs iesākam Oņupes aizsprostošanu. — Mirkli klusums. Visu skatieni pievērsās reproduktoriem. Balss, kas jau bija kļuvusi atkal parasta, deva rīkojumus: — Visiem atstāt būvbedri! . . . Pakāpties līdz kritiskā līmeņa atzīmei! . . . Komandant Fjodorov, biedri Fjodorov, sekojiet, lai būvbedrē nepaliek nevienas dzīvas dvēseles, un paziņojiet štābam! ... Sekojiet un paziņojiet štābam! . ..

Šai dienā kopš paša rīta Petrovičs nebija iegriezies mājās. Gatavodams savus ļaudis mēģinājumam, viņš bija aizmirsis pat pabrokastot. Mašīnas ar numuriem, kas sazīmēti uz bortiem, ar noņemtām kabīņu durvīm šņākdamas, tidainās zilganpelēku dūmu mākonī, jau stājās rindā, kad ieradās Kapanadze im lūdza saaicināt mēģinājuma dalībniekus. Visi tūdaļ sapulcējās.

— Vai kas ļauns, Lado Iļjič? — Petrovičs jautāja.

— Otrādi, labs, — mazliet nervozi attrauca partijas organizators, nepacietīgi vērodams, kā autovadītāji sanāk ap mašīnu, pie kuras viņš stāv.

— Un kas tad?

— Mēģinājums tiek atcelts. Aizsprostosim bez repc-tīcijas.

Lai gan šie vārdi bija pateikti pusbalsī un tos dzirdēja nedaudzi, šī ziņa nez kādā veidā uzreiz aplidoja visu laukumu, kur drūzmējās mašīnas. Tas gan bija īsākais mītiņš no visiem, kur Petrovičam jebkad iznācis piedalīties.

— Zēni, — uzrunāja Kapanadze, pakāpies uz kāpšļa un ņurcīdams rokās žokejcepuri. — Zēni, sākas neparasts darbs. Piektajai, sarkankarogotajai bāzei ir tas gods iet kolonu priekšgalā. Neaizmirstiet, zēni, uz jums raudzīsies visi padomju ļaudis. Visi! Visa pasaule!

— Neaizmirsīsim! — Petrovičs iesaucās, un, pirms vēl partijas organizatora mašīna nozuda karjeru virzienā, visa kolona urdzēdama sāka stāties pēc numuriem. Kamēr mašīnas kārtojās, Petrovičs aizsteidzās uz mājām, kur, gatavodamās uz darbu, pārģērbās sieva. Viņš ātri nometa «ikdienas» svārkus un palūdza:

— Muročka, bērniņ, dod man svētdienas bikses un tīru kreklu!

— Atkal kaķenes iesauka! — sieva bargi atsaucās, bet, laikam sapratusi, ka notiek kas neparasts, metās pie drēbju skapja un pasniedza goda uzvalku ar vesti. «— Nu, kas tev tur ir?

?— Gribam piemuļķot.

— Ko tad? — Sieva ātri pogāja viņam ciet krekla pogas.

— Ko citu! To pašu Oņupi. — Petrovičs aiz uztrau kūma drebošām rokām kārtoja uzvalku, bet sieva, uz kuru bija pārgājis vīra uztraukums, ar suku glauda viņa matus un smidzināja ar odekolonu «Piķa dāma».

— Nevajadzētu jau gan taviem matiem tērēt tādu labu odekolonu. Nu, bet, ja tāda darīšana, tad direkcija ar izdevumiem neskopojas. — Un negaidot azarta iz teiksmi strupdegunes sejā nomainīja aizkustinošs smaids. — Nu, labi, teci jau nu projām, citādi iznāks, ka pievilsi staciju: biļeti nopircis, vilcienu nokavēsi.

— Būs dar! ... — Petrovičs militāri atsveicinājās un nozuda aiz durvīm.

Sieva redzēja, ka viņš rikšiem aizskrien pār pagalmu, pa ceļam kārtodams kaklasaiti. Mašīnas joprojām auroja, kustējās un spļāva dūmus.

Murka pastāvēja pie loga. Tad viņa apņēmīgi noāva darba puszābakus, novilka kombinezonu, izģērbās un metās pie skapja. Viņa izņēma no tā iemīļoto raibo tērpu, plānas zeķes un kurpītes ar augstiem naglu papēžiem. Nometusi to visu pie spoguļa, viņa sāka pārģērbties un pārģērbdamās visu laiku šķielēja uz savu attēlu. Ai, kā viņai patika šis labi veidotais stāvs: augstās krūtis, tievais viduklis un slaidās, mazās kājas! Viņa varēja kaila ilgi grozīties spoguļa priekšā, pacēlusies pirkstgalos, dungodama, dejodama un koķetēdama pati ar sevi.

Tagad viduklis bija resns, smags, krūtsgali piebrieduši. Tas bojāja visu skatu. Murka parādīja savam attēlam mēli, dusmīgi no tā novērsās, bet tūdaļ, spītīgi sapurinājusi matus, veikli un cieši sažņaudza vēderu ar izturīgas drānas jostu, ātri apģērbās, uzkrāsoja lūpas un mazliet pazilināja acu plakstiņus. Kad atkal ieskati jās spogulī, viņa bija apmierināta ar sevi, tad uzkāra plecā veco Ceisa binokli, kuru Petrovičs glabāja kā piemiņu no kara,

Iet kurpēs ar naglu papēdīšiem bija grūti. Murka no-āvās un basām kājām ar patiku sāka čāpot pa saules sasildīto asfaltu.

— Murka, uz kurieni tu tā uzcirtusies? — viņai pakliedza nez kādi puiši, kas ar interesi vēroja, kā tipina mazās, slaidās kājiņas.

— Kā — uz kurieni? Vai tad jūs nezināt: šodien taču Oņupi aizsprosto!

Par aizsprostošanu gan zināja visa pilsēta. Daudz no darba brīvo ļaužu uzcirtušies gan pa vienam, gan pūtīšos, gan veselām ģimenēm devās uz upi. Viņi gāja gar maģistrāli, pa taciņām, jo brīvprātīgie kārtības sargi ar sarkanām saitēm uz rokas jau atbrīvoja ceļu pašizgā-zējiem. Būvbedrē vairs nebija neviena. Milzīgā bļoda, kurā vēl vakar kā skudru pūznī mudžēja cilvēki, tagad bija izmiruši. Pārsedzes abos galos stāvēja darbam gatavi ekskavatori. Tiem vajadzēja pašķirt upei jaunu ceļu. Un Murka zināja: vienā no tiem, tanī, pie kura patlaban, bezvējā noļucis, karājas sarkans karodziņš, ir viņas brālis Konstantīns Fiļipovičs Tretjaks.

— Biedri zaldāti, matroži, seržanti, oficieri un ģenerāļi, — kā karavadonis, kas pieņem parādi, Murka uzrunāja betonētājus. — Apsveicu jūs ar Sibīrijas lielās upes — Oņupes aizsprostošanu! — Un, aizsūtījusi tiem gaisa skūpstu, viņa kā cirkus māksliniece, ar rokām veikli pārķerdama celtņa skavas un zibinādama spēcīgos, apaļīgos lielus, sāka rāpties augšā savā kabīnē. Pārņēmusi maiņu un tikko paspējusi padot kādas desmit betona tvertnes, viņa izdzirda, kā pār būvbedri atskan balss:

— Visi uz dambja! Aiz sarkanās svītras! — Un mirkli vēlāk: — Uguni!

Zeme nodrebēja tā, ka celtnis manāmi salīgojās. Virs dambja pacēlās smilšu virpuļi. Iecirtušies debesīs kā asas adatas, tie sāka pamazām slīdēt uz leju, un, kad vējš pastiprinājies aiznesa putekļus, izrādījās, ka viss pārsegums it kā uzarts. Taču ūdens vēl negāja pa jauno ceļu. Ekskavatori, kā atmodušies, abos galos sāka ātri cilāt kaušus. Tie steidzās izsvaidīt zemes šķērsli, kas vēl turējās pretī. Murkai, kura vēroja no augšas, likās, ka pārsegums jau pārrauts, bet upe nez kāpēc vēl kavējas, domīgi grozīdamās gar šo iztālēm jau neredzamo zemes

strēmelīti. Un tad celtņa vadītāja ieraudzīja, ka no kabīnes, pie kuras sārtojās karodziņš, izlec gara auguma vīrs kombinezonā. Grimdams sprādziena izdangātajās smiltīs, tas aizskrēja gandrīz līdz vaļņa vidum un ātri ar rokām sāka ārdīt no augšas neredzamo šķērsli. Un tad duļķainā ūdens straume drāzās šaurajā spraugā, kuru tas bija izracis. Oņupe ar niknumu brāzās būvbedrē, noslaucīdama izirdinātās smiltis. Tagad kombinezonā ģērbies vīrs jau bēga no straumes, kas dzinās tam pakaļ, ātri aizskalodama zemes valni. Duļķainais ūdens il kā centās notvert to aiz papēžiem.

Tas tomēr aizbēga. Iekāpa mašīnā. Pat savā stikla būrītī, simtiem metru augstumā un diezgan lielā attālumā no šā notikuma vietas, Murka sadzirdēja satrauk tas klaigas ... Celtnis darbojās, Murka padeva betonu. Viņa jau saprata, kas ir šis cilvēks, kurš tikko ar savām rokām atbrīvojis upei ceļu. Viņas zods nodrebēja. «Kostja, brālīt, tas esi tu! Ak tu razbainieks tāds!» Un viņa tūdaļ nodomāja: «Šodien pat par to visu aizrakstīšu māmiņai!»

Krastā visiem skaļi gavilējot, upe ātri piepildīja būv-bedri. Negantajā straumē kā salmi griezās baļķi un dēļi. «Mēs tevi uzvarēsim, Oņupe!» — šis uzraksts, kurš bija uzzīmēts uz betona viļņlauža un gar kuru komjaunieši Igora Kapustina vadībā bija nopūlējušies vairākas naktis, pamazām nozuda negantajā, duļķaini putojošajā straumē, kas triecās pret būvbedres betona sienām. Betonētāji turpināja darbu. Celtnis, šis garkājainais tērauda putns, kam patlaban bija dzīvas, jautras smadzenes, vēl arvien tikpat rūpīgi cēla ar savu garo knābi milzīgās betona tvertnes un, apdomīgi virzīdamies pa sliedēm, nogādāja tās uz aizsprosta. Pa tam visi jau dzirdēja smalko, mazliet aizsmakušo balsi, kas te daudziem bija pazīstama.

— Biedri divnojarskiesi! — Ļitvinovs runāja. — Mēs, boļševiki, pavēlējām Oņupei nogriezties no sava ceļa. Redziet, Oņupe paklausījusi mūsu pavēli. Padomju valdības vārdā, mūsu Komunistiskās partijas vārdā pateicos jums par teicamu darbu. Tagad mēs, boļševiki, pavēlam upei atstāt veco gultni . . .

— Sākam aizsprostošanu! — jau cits vīrs militāri nokomandēja, un Murka pēc balss tūdaļ noskārta, ka tas

ir tas pats simpātiskais bārdainais Djuževs, kas bieži iegriežas Zaļajā pilsētiņā apciemot Dinu Vasiļjevnu.

«Tūlīt iznāks manējais,» viņa teica pati sev, griezdama binokli uz tilta pusi. Pie dambja, spļaudot zilpelēkus dūmus, drūzmējās pašizgāzēju virtenes. Pretējā krasta nogāze melnēja no sanākušajiem ļaudīm. Un pēkšņi līdz celtņa būdai atskanēja satrauktas balsis. «Kas noticis?» Piegādādama kārtējo betona tvertni, Marija ar vienu roku notēmēja binokli uz turieni, kur stāvēja viņas brāļa ekskavators un uz kurieni, kā redzams, tagad bija pārvietojies notikumu centrs. Nē, ar mašīnu nekas nebija noticis. Ekskavators joprojām ar kausu rakņāja zemi, paplašinādams ceļu ūdens straumei. Bet mazliet augstāk kaut kas melns, dzīvs ķepurojās strauji plūstošajā ūdenī. Marija notēmēja binokli precīzāk. Suns! Viļņi, aizķēruši neuzmanīgo suni, nesa to uz būvbedri, lai triektu pret betona kori, kur negantā straume lauza resnus baļķus un sasmalcināja tos skaidās. Un ļaudis uz dambja uztraucās par likteni, kāds , piemeklējis sētas suni, kurš izmisīgi cīnījās par savu dzīvību.

Un pēkšņi viss apklusa. Ekskavators — šis milzīgais tērauda nezvērs, pārtrauca darbu. Pacēlis savu robaino lāpstu, tas devās uz priekšu un, kā izskatījās no augšas, apstājās bezdibeņa malā: «Ko viņš, neprātīgais,

dara?» Murka nodomāja par brāli. Un tikai tad, kad mašīna, sastingusi pār straumi, izmeta uz priekšu strēli, turēdama to virs ūdens, viņa saprata, kas tur notiek. Nākamajā mirklī lāpsta drāzās uz leju, tad šļakatu mākonī pacēlās uz augšu. Straume virmoja, veldamās uz leju, bet melnā, dzīvā kamola tanī vairs nebija. Tērauda mašīna it kā atlieca savas ķetnas pirkstus. Krastā atskanēja aplausi. Pārsteigtais šunelis stāvēja uz smilšu kaudzes, purinādams nost ūdeni, bet tērauda milzenis ieņēma savas iepriekšējās pozīcijas un turpināja darbu.

— Ak tu razbainieks, razbainieks! — ar sajūsmu iesaucās celtņa vadītāja.

— Trešā ekskavatora vadītāj Konstantīn Tretjak! Nezinu, vai tu saņemsi medāli par slīkoņu glābšanu, bet par muļķīgo riskēšanu tev rājiens nodrošināts, — ar Ļitvinova balsi paskaidroja radio.

Djuževa balss lietišķi nokomandēja:

— Piektā parka pirmā kolona, vai jūs mani dzirdat? Piektā parka pirmā kolona, brauciet uz tiltu, sāciet aiz sprostošanu!

Mašīnu virtene devās uz dambi. Milzīgie divdesmit piecu tonnu pašizgāzēji, kas uz savas muguras nesa veselu kalnu akmens bluķu, piesardzīgi, kā uz pirkstga liem uzgāja uz tilta. Virs pirmā pašizgāzēja kabīnes vējā plivinājās sarkanais karogs. Vējš pieņēmās, un karogs  plandījās tā, it kā gribētu atrauties un aizlidot. Tad jau dis abos krastos negaidot uzdzirda ātru dialogu, kas no risinājās štāba miteklī un, acīm redzot, nebija domāts plašākai publikai:

— Durvis izceltas, bet pirmajā kabīnē divi. Djužev. kāpēc nav izpildīta pavēle?

— Tas ir Petrovičs. Redziet, karogs, — atbildēja balss ar gruzīnu akcentu. — Es viņam teicu. Bet viņš ņēmis un atbraucis . . . Nu, es viņam rādīšu!

Marija jau zināja, ka drošības pēc, gadījumā ja no tilta uz leju krītošie bluķi apgāž un aizrauj sev līdzi ari pašizgāzēju, pavēlēts izcelt durvis, lai šoferis varētu iz lēkt no krītošās automašīnas. Pēc tās pašas pavēles ka bīnē jābūt tikai vienam cilvēkam. Dažus labus automašīnu vadītājus vīrs pats nebija pielaidis pie šā godpilnā, taču bīstamā darba tāpēc, ka tie neprata peldēt. Bet, lūk, nav nocieties — pats pārkāpis savu rīkojumu. Risks liels. Murka to zināja. Bet viņa nedusmojās. Sekodama ar skatienu, kā sarkankarogotā mašīna uz tilta pagriežas, kā tā kāpjas atpakaļ līdz pašai malai, viņa pirmo reizi lepojās ar vīru. Viņa lepojās un uztraucās. Lūk, pakaļējie riteņi atmetās pret norobežojuma baļķi. Kravas kaste sāka slieties pār bezdibeni. Marija sastinga. Šai brīdī no celtņa kāša ņēma nost betona tvertni. Bija brīvs mirklis, viņa pielika binokli pie acīm.

Kravas kaste cēlās uz augšu. No kabīnes, tai pusē. kur vējš plandīja sarkano karogu, parādījās apaļā galva. Murka sastinga, bet tad atskanēja rīboņa — milzīgie akmens bluķi vēlās uz leju. Priekšējie riteņi atdalījās no tilta seguma, mašīna it kā cēlās stāvus. Marija ieklie dzās baltkrievu valodā: «Māmiņa!» Tilts, mašīna —viss nozuda krītošo akmeņu saceltajā šļakatu virpulī. Nākamajā mirklī šļakatas nolija. Murkai kļuva redzams tilts, upe, pašizgāZējs. Tas pagriezās nost, dodams ceļu nākamajam. No kabīnes izlēca neliela auguma cilvēks. Nez kādi tur ļaudis spieda viņam roku, bet pa tiltu nepārtrauktā rindā urkšķēdami brauca cili milzeņi un, atbrīvojušies no kravas, devās atpakaļ. Tagad, kā likās, šī virtene izveidoja nepārtrauktu ķēdi, tik vienādi bija intervāli starp mašīnām. «Tas laikam ir tas autokon-veijers, kuru viņi ar Poperečniju izgudrojuši. Izrādās, ka patiešām kaut kas vērtīgs,» Murka visžēlīgi atzina un piepeši ievēroja, ka apaļajā spogulītī, kuru viņa bija piestiprinājusi pie kabīnes tērauda rāmja, redzamas valgmes pilnas acis un ka šī valgme no plakstiņiem noskalo tumšo krāsu. Nolaizījusi pirkstu, viņa ātri likvidēja «avāriju» un šai brīdī uzdzirda nepacietīgus klauvējienus pa metālu. Tikai tagad viņa ieklausījās bārdaiņa balsi, kurš laikam gan jau vairākas reizes pa radio atkārtoja:

— Uzmanību! Uzmanību visiem, kas vēro aizsprosto-šanu! Saņemtas ziņas, ka no ziemeļiem tuvojas brāz mains vējš ar lietu un prāviem krusas graudiem. Vēja stiprums vairāk nekā desmit balles. Aizsprostošanās štābs ieteic visiem, kas nav aizņemti darbā, iet mājās. Darbs turpināsies. Štābs pavēl aizsprostošanās dalībniekiem jebkuros apstākļos palikt savās vietās! Pārējiem jāiet mājās.

«Vēja brāzma! Ko tagad nozīmē vēja brāzma?» Murka domāja, no sava torņa bezrūpīgi vērodama, cik ātri auslrumos satumst debesis. «Manu Petroviču pa gaisu neaiznesīs, tas nav tāds gabarīts . . . Nonsenss: cīnāmies ar tādu upi, un še tev, lūgtu, kaut kāda draņķīga vēja brāzma.»

Arī ļaudis, kas drūzmējās krastos, dambja nogāzēs, Divnojaras un Vērša Pieres kraujas nogāzēs, nepievērsa uzmanību štāba uzaicinājumam. Brāzmains vējš, lietus, krusa. Vai cik reižu šeit ikviens to bija piedzīvojis! Bet, lūk, tādas upes aizsprostošanu neviens nebija redzējis. Bija tā, it ka norisinātos mačs starp divām galvenajām komandām, it kā, priecādamies par iecienīto futbolistu spēli, ļaudis vērotu automašīnu vienmuļo kustību starp tiltu un karjeriem. Kas viņiem daļas gar kaut kādu vēja brāzmu!

Atkal un atkal arvien trauksmaināk skanēja štāba brīdinājums. Marija redzēja, kā lejā milicija mēģina izklīdināt pūli. Grupa jaunu puišu, acīm redzot, brīvprātīgie drošības sargi, saķērušies rokās, mēģina atvirzīt skatītājus no piegāzēm. Ērmi tādi! . .. Bet Vējš arvien stiprāk brāzās celtņa kabīnes lodziņā. Un pēkšņi sausa grants kā no smilšstrūklas aparāta cirtās sievietei sejā. Viņa atlēca sāņus un dusmīgi aizvēra vēdlodziņu. Apkārt viss tā satumsa, ka vajadzēja ieslēgt aparātu dēļa spuldzīti un aizdegt strēles prožektoru. Smilšu virpuļi cēlās augšup, un tanīs kā baloži pirms negaisa lidinājās gan avīzes, gan sieviešu lakatiņi un kāda salmu cepure. Tam visam pāri melns negaisa mākonis šļūca ar savu pinkaino, spalvaino vēderu. Uz svina pelēko debesu un baložkrāsas ūdens fona Negantās krāces raibās krēpes kļuva žilbinoši baltas. Vēja brāzieni ļodzīja celtni. Tas drebēja. Tērauda spraišļi dūca kā ģitāras stīgas. Un tad lietus sāka mazgāt rūtis. Apkārt viss it kā izgaisa. Apakšā vairs tikko varēja saskatīt cilvēkus, kas skrēja no krasta uz nojumēm, kur glabājās cements. Celtni vajadzēja apturēt. Pa rūtīm bungoja prāvi krusas graudi. Šķita: kāds aklā niknumā sviež logā šķembas — sauju pēc saujas, sauju pēc saujas . . .

Nozibsnīja zibens. Uz mirkli viss kļuva skaidrs. Abi krasti jau bija tukši. Apseguši galvas ar svārkiem, mēteļiem, lakatiem, ļaudis lēca pāri plančkām, klupa, krita un, atkal piecēlušies, skrēja zem nojumēm. Krusa bungoja pa loga rūtīm, apkārt viss dunēja, rībēja. Bija tik tumšs kā vakarā. Bet uz tilta Murka saskatīja kustīgo prožektoru nespodrās ugunis. Prožektori joprojām pārvietojās pusmiglā, pārvietojās precīzi, it kā nemaz nebūtu šo stihijas izvirdumu, it kā negaudotu no ķēdes norāvies žvīksvilpis.

Murka nebija no bailīgajām, un tas, kas norisinājās aiz kabīnes stikla sienām, kas dūca tērauda spraišļos un jūtami šūpoja dzelzs milzeni, izraisīja viņā tikai draiskas gaviles: nu lai, sasper velns to krusu! Darbs uz upes turpinās! Lūk, atkal cauri viesuļa auriem laužas bārdaiņa balss:

— Trešā un ceturtā kolona, likvidējiet intervālu! Sēstai rezerves kolonai stāties pie darba! Akmeņu lauztuvē, vai dzirdat mani akmeņu lauztuvē? Paātriniet iekraušanu, paātriniet iekraušanu, velns parāvis!

Un trakojošajā pustumsā šaudīt šaudījās ugunis, un no tilta upē brāzās betona monolīti, klints bluķi, šķembas, smiltis. Šis niknais cilvēka uzbrukums bija stiprāks nekā upes negantā pretošanās, nekā lietus un krusa, un pats viesulis. Celtni vairs neļodzīja, to ritmiski šūpoja. Murkai reiba galva. Nobālusi viņa ieķērās savā sēdeklī. Kļuva baigi: ja nu pēkšņi . .. Varbūt patiešām kāpt lejā? Bet ļoti baismīgi līst ārā no kabīnes šai aurojošajā pustumsā. Tikko dzirdami atskanēja tālruņa zvans.

— Biedre Tretjaka! Celtnis pietauvots, kāpiet lejā! — viņa izdzirda klausulē. Tā bija komanda. Kādreiz, vēl meitene būdama un trenēdamās aeroklubā, Murka pēc instruktora komandas ar izpletni bija metusies lejā no lidmašīnas spārna. Ar tādu pašu skurbu satraukumu viņa ar plecu spēcīgi atgrūda vēja piespiestās durvis un, atvērusi tās, izlīda uz kāpnītēm, turēdamās pie dzelzs rokturiem. Ap kāpnītēm bija aizsargstīpas.

«Pie velna, nokrist te nav iespējams,» viņa sevi drošināja. Bet tanī mirklī, kad Murka sāka kāpt lejā, celtnis pēkšņi kaut kā neparasti, krampjaini nodrebēja. Ar spalgu kaucienu pāri galvai pārlidoja pārrautā trose un, sagriezusies grīstē, triecās pret būdu, sadauzīja stiklu. Vējš pacēla gaisā drumslas un tūdaļ aiznesa. Murka sastinga, piekļāvusies pie dzelzs sijas. Viņu kratīja drebuļi, bet tad viņa ar visu savu būtni sajuta vienmērīgu, lēnu kustību: norāvies no enkura, tērauda milzenis, vēja dzīts, virzījās pa sliedēm.

No apakšas kaut ko kliedza, māja ar rokām. Murkas smadzenes, kas jau bija pieradušas sajust celtni kā sava ķermeņa turpinājumu, gluži precīzi paredzēja notikuma gaitu: vēja dzītais milzenis aizies līdz sliežu galam, atsitīsies pret ierobežotāja augšā saliektajām dzelzs sijām, gāzīsies, bet uz labo pusi izvirzītā strēle notrieksies tieši uz nojumes, zem kuras viesulis sadzinis tik daudz ļaužu.

— Ai māmiņa mana! — gluži kā bērns iekliedzās Marija savā dzimtajā, pusaizmirstajā baltkrievu valodā. — Tik daudz ļaužu!

Tas Marijai iedvesa tādas šausmas, ka, aizmirsusi vētru, krusu, vēja aurus, aizmirsusi, ka no apakšas viņai kliedz, varbūt pat kaut ko pavēl, viņa sāka rāpties atpakaļ, pārķerdama ar rokām glumos dzelzs rokturus. Vējš spieda durvis ciet. Viņa ar varu atrāva tās vaļā un gandrīz krišus iekrita kabīnē. Tūdaļ pietrūkās kājās, ieslēdza motoru, nospieda sviru. Strēle sāka lēnām griezties sāņus. To visu viņa izdarīja ātri, taču Murkai šķita, ka viņas kustības šausmīgi gausas. Bet nu celtnis tuvojās ierobežotāja dzelzs sijām neparasti ātri. Un tad sieviete sajuta, ka bērniņš pagriežas un mierīgi, nenojaušot to baismīgo, kas norisinās visapkārt, it kā pastiepjas un velk ar kaut ko cietu pa vēdera iekšpusi. *Mans mīļais nabadziņš,» Murka čukst, jau saprazdama, ka ārā netiks, ka glābiņa nav. Celtņa riteņi atsitās pret ierobežotāju, viss tērauda ķermenis nodrebēja, un celtnis, kā domās nogrimis, sāka lēnām gāzties uz priekšu.

— Mā-miņ! — Murka izmisīgi iekliedzās un, ar abām rokām aizsargādama vēderu, kopā ar dzelzs milzeni gāzās pretī zemei, kas it kā salīgojās un palēcās uz augšu.

. . . Bet vētra arvien vēl trakoja. Negantais žvīksvilpis gaudoja, lauza un trieca upē kokus, no teltīm rāva nost brezentu, plēsa no jumtiem šīferi un nesa to visu pāri tiltam, kur Petrovičs ar laternas palīdzību regulēja automašīnu plūsmu. Sai karstajā cīņā ar Oņupi uz tilta neviens nemanīja celtņa gāšanos un nedzirdēja šausmu pilno kliedzienu, kas izlauzās no simtu krūtīm. Pašiz-gāzēju riepas dobji rībināja tilta dēļus. Prožektoru gaisma tikko spēja izlauzties cauri miglai. Ūdens brāzmas šaustīja tilta segumu, bet automašīnas nāca un nāca, un nāca. Klinšu bluķi un šķembu kaudzes ritmiski gāzās upē, un vēl neredzamais aizsprosts zem ūdens kļuva arvien augstāks un augstāks. Upe plosījās, tās straume kļuva arvien straujāka un šūpoja betona pāļus. Tie dunēja, bet turējās pretī negantajam ūdensspiedie-nam, un, kad vētra sāka noklust un vētras noberztajās tīrajās, zilajās debesīs iedzalkstījās izbrīnījušās zvaigznes, cauri upes putu krēpēm vairākās vietās uzreiz no ūdens parādījās melnas akmens šķautnes.

— Biedri, jau redzamas pirmās smailes. Mēs uzvaram. Divkāršosim spēkus, palu ūdeņi jau trīsdesmit kilometru tālumā, — pa radio runāja nogurusi balss. Tas bija notikums ņr vispasaules nozīmi. Katrs Divnojarskas iedzīvotājs bija gaidījis šo vēsti. Bet par celtņa katastrofu, kas bija notikusi aizsprostošanās darbu viskarstākajā brīdī, jau bija zināms, un tāpēc ziņa par upes uzvarēšanu noskanēja dziļā klusumā.

— ... Tikai vēlu vakarā man izdevās dabūt viņu pie samaņas. Mēs kritām vai no kājām nost. Es biju gluži izmisusi. Un pēkšņi viņa atvēra veselo aci, — pēc dažām dienām Dina Vasiļjevna stāstīja Djuževam.

Viņi sēdēja Divnojaras kraujas virsotnē uz soliņa zem kroplās, kuplās priedes. Iezaļgana, smaržīga, odu sīkoņā skanoša nakts pletās pār uzvarēto upi. Tā bija tik gaiša, šī Sibīrijas Vasaras nakts, ka daudzās jaunceltnes ugunis un ledus zaigošanai līdzīgā elektriskās metināšanas mirgoņa gandrīz nemaz nemainīja nakts dabisko nokrāsu. Pirmajā celtniecības gadā kāda laba cil-vēka rokas bija sanaglojušas solu te, šai mazajā lauku miņā, kas pacēlās augstu pāri jaunceltnei. Kopš tā laika sols uzticīgi kalpoja mīlētājiem un sapņotājiem.

— ... Sadragāta, ar sasistiem iekšējiem orgāniem, ar salauzītiem kauliem — viņa mēģināja kaut ko pateikt,— Dina turpināja, raudzīdamās kaut kur sev priekšā pāri upei. — Es pieliecos un drīzāk noģidu nekā dzirdēju: «Maziņais, maziņais...» Es nojautu: viņa runā par bērniņu. Un tu zini, Pāvel, kāda tā bija laime, kad varēju viņai pateikt: «Dzīvs!» Es pat liku atnest no mūsu inkubatora šo vatē ievīstīto dzīvo radībiņu. Un tu, Pāvel, neticēsi, — jābūt sievietei, lai ticētu, — viņas vieni gajā acī, sejā, kas bija vienos zilumos, es saskatīju prieku, jā, tieši prieku. Domā, es kļūdījos? Nē taču, nē! ... Es esmu taisni satriekta . . .

Dina iekoda lūpā un apklusa, raudzīdamās pāri upei uz Vērša Pieri, kas uz iezaļganās nakts fona izskatījās kā ar tušu uzzīmēta.

— Bet vai tu zini, kā Vasīlisa dēvēja Mariju? Dzeguze! Tur viņa gan bija kļūdījusies. Vai jā? ... Vai tas tiesa, ka nolemts viņu apbedīt Varoņu parkā, blakus tiem partizāniem, kas pārvesti no taigas?

— Vecais par to runāja.

— Vai tu, Pāvel, vakar Veco redzēji?

— Redzēju, Dina, redzēju pusstundu pirms satikšanās ar tevi.

— Vai tiesa, ka viņš sūtot tevi uz Ustjčernavu par mūsu jaunceltnes filiāles vadītāju?

— Pagaidām viņš sūta mani kopā ar komjauniešiem

№)

nolaist no helikoptera ūdenī čuguna plāksni: «Oņupe, vēlreiz padodies boļševikiem!» Plāksne jau gatava, tā atrodas viņa kabinetā. Vecais staigā tai apkārt un visiem rāda. Ļoti apmierināts un visu laiku dungo parasto melodiju no «Kņaza Igora».

— Bet tu neatbildēji par filiāli. Vai tas tiesa, Pāvel? Jā?

— Nu, labs ir . .. Tas vēl nav apstiprināts, bet tev pateikšu — jā.

Dinas mazās rokas atdusējās Djuževa kreisajā rokā. Ar labo viņš tās piesardzīgi glāstīja. Un viņš juta, kā pirksti nodreb, saraujas it kā aiz sāpēm.

— Nu, kas tev notika? Kaut ko atcerējies? Kāpēc sadrūmi?

— Nē, nekas. Itin nekas. Tāpat vien . . .

— Vai tu negribi, ka es pieņemu šo priekšlikumu? Kāpēc?

— Bet es? — Dina klusi jautāja.

Djuževs atplauka, apkampa viņu un piespieda sev klāt:

— Muļķīte, ārsti taču visur vajadzīgi. Oņhesa celtniecības nākamās filiāles nākamais vadītājs uzaicina ārsti Dinu Zaharovu braukt uz jauno «Kraujo krastu» un piedāvā viņai vislabāko kaktu luksusteltī . . .

— Skat, skat, Pāvel! Maza komēta, varbūt spulņiks? Ko? Nu, kur tu skaties? Tas ir pat aizvainojoši, es viņam par komētu, bet viņš skatās uz šo savu muļķīgo tiltu, kurš vairs nemaz nav tilts, bet aizsprosts vai dambis, — nezinu, kā jūs to dēvējat!

— Nedusmojies, Dina, es tikai nodomāju: «Redz, liktenis man atmaksājis par visām manām likstām. Bagātīgi. Ar uzviju.»

Dina pacēla savas pelēkās acis. Tās staroja.

— Pāvel ... To sakot, tu gan laikam domāji par savu cienījamo tiltu. Vai nav tā?

— Arī par tiltu, protams, bet... Dina, es neprotu par to runāt.

— Ak tomēr arī par tiltu? — Dinas balss kļuva vēsa, viņa novērsās, gribēja atvirzīties, bet abi sēdēja, apsegušies ar Djuževa mēteli. Viņa roka maigi, bet stingri turēja Dinu ciet.

— Fū, Pāvel, no tevis nāk sviedru smaka! Vai jūs tur nepavisam nemazgājaties, vai?

Djuževs apmulsis nolieca prāvo galvu:

— Mēs ar Vorohovu kopš aizsprostošanās sākuma taisāmies iet uz pirti, bet neizdodas, vienmēr kas gadās, taisni posts.

— Nejēdzība! To es tev saku ne tikai kā sieviete, bet arī kā ārste. Nekāds jūsu entuziasms, nekādi tilti un aizsprosti neattaisno tādu nolaišanos. Kaut kādi sniega cilvēki! Nu, tagad es ķeršos jums klāt! Jā, kur tu ņēmi manu fotogrāfiju, kas uz tava galda jūsu slavenajā va-goniņā?

Djuževs klusēja. Lejā, aiz kraujas melnās kores plaši plūda Oņupe. Upe vēl nebija saradusi # ar savu jauno ceļu, un cauri vasaras nakts zaļganajam dzidrumam bija redzams, kā straume ieskrējusies sitas pret bazalta bluķiem noklāto dambi un tad, kā pabrīnījusies par negaidīto šķērsli, uz mirkli pie tā palēnina savu skrējienu, pēc tam nogriežas pa labi un padevīgi traucas uz betona pārgāzēs aizsprostu. Nesenā vētra bija sadragājusi daudz plostu, izgāzusi ar saknēm un ietriekusi upē milzīgus kokus. Tie lēkāja pa Oņupes straumi kā sērkociņi, ko bērns iemet strautā. No Divnojaras kraujas bija redzams, kā šie melnie sērkociņi sarindojas un arī padevīgi virzās uz pārgāzēs aizsprostu.

— Nu, saki, Pāvel, kur tu ņēmi šo fotogrāfiju? — Dina neatlaidās. — Ko tu klusē? — Bija jūtams, ka viņai patīk nosaukt Djuževu vārdā, uzrunāt viņu ar «tu», un reizē tas šķiet neparasti un mazliet neērti.

— Man to iedeva Sako, — Djuževs nelabprāt paskaidroja. — Es viņu pavadīju, kad viņš devās uz Černavu. Novietojām mašīnā ceļa somu un mugursomu — visu viņa mantu. Buruns uzlēca uz priekšējā sēdekļa. Atsveicinājāmies. Es pamāju viņiem ar roku un atgriezos savā istabā. Un negaidot kāds pieklauvē: Sako.

Djuževs apklusa un raudzījās uz priekšu. Upes tumšais ūdens jau kļuva gaišāks un miglas vāli, kas klājās tam pāri, — manāmi retāki.

— Nu, Pāvel, nu.. . — Dina grūstīja viņa plecu. — Es zināju, ka viņam ir šī fotogrāfija. Viņš jau sen bija palūdzis to Petrovičam un pēc tam nēsāja pasē. Un pēkšņi es redzu tev uz galda. Nu, stāsti taču!

— Sako ienāca istabā. Fotogrāfiju viņš turēja rokā.

— Nu, un ko viņš sacīja?

— Viņš sacīja: «Še, ņem. Tā man ir visdārgākā

manta, bet tā pieder tev.»

— Un ko viņš vēl sacīja? Pāvel, kā tu nesaproti, ka man tas ļoti svarīgi!

Djuževs atcerēdamies skumīgi pasmaidīja.

— Viņš vēl sacīja: «Sievietes sirds ir magnetofona lente. Kad tanī tiek ierakstīta jauna melodija, vecā izzūd pavisam. Muļķis, kas to nesaprot.» Pēc tam pateica, ka es esot tūļīgs un akls. Laikam viņš sacīja pat: klīniskais idiots. Par pēdējo es negalvoju, bet, kā to pierādīja notikumi, tas būtu bijis pareizi. Vai nav tā? Tad pateica: «Rakstiet, mana adrese kā vienmēr: iebraucēju nams.» Vairāk viņš nekā neteica.

— Kā vienmēr: iebraucēju nams ... — Dina domīgi atkārtoja.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Austrumi mazliet balgoja, un, kā tas allaž mēdz būt uz rīta pusi, odi kļuva arvien uzbāzīgāki, arvien niknāki. Bet viņu ļaunā prieka pilno sīkšanu uz sola nemanīja.

— Cik viņš labs — šis Sako, — Dina beidzot ierunājās. — Ja es nebūtu sastapusi tevi, Pāvel . . . Nē, nezinu, nekā nezinu. Bet tas otrs atnāca pie mums pirms projām braukšanas, tāds spodrs, izgludināts. Pasniedza man kreimenīšu pušķi, māmiņai — kaut kādu nieciņu un, es to ievēroju, sēzdamies parāva augstāk bikses uz ceļgaliem. Bet mums kā par spīti nekas nebija iegādāts tējai. Māmiņa nogaudās un aizskrēja uz veikalu. Pāvel, tas bija šausmīgi: viņš pēkšņi pārvērtās, noslīga uz ceļiem: «Es tevi lūdzu, brauc man līdzi ... Ja ne tūdaļ, tad vēlāk. Ja klāsies slikti — atgriezies atpakaļ. Tavu vietu neviena cita, dzirdi, neviena un nekad neaizņems. Es gaidīšu.» Viņš skaļi raudāja, Pāvel, pa īstam raudāja. Man bija ir žēl, ir pretīgi, ir baigi. Tad māmiņa sāka šķindināt atslēgas durvīs. Viņš uzreiz pietrūkās kājās un sakārtoja kaklasaiti. Kad viņa ienāca, viņš jau godbijīgi skūpstīja man roku.

Dina apklusa. Nopūtās. Pēc tam viņa sapurināja matu cirtas.

— Pāvel, vai patiešām arī šī klints būs zem ūdens?

— Protams. Arī mūsu sols un mūsu priede.

— Un kādreiz es braukšu kuģī pāri mūsu solam un mūsu priedei ... Un kad tu nodzīsi savu slaveno bārdu? Tu taču solījies.

— Ja tu nenobīsies, nodzīšu kaut vai rīt. Bet es tev teicu ...

— Nē, nē, tās rētas tu neslēp. Kāris Martjanovičs stāstīja, kā tu toreiz uzskrējis uz tilta, kad tam virsū brāzies ledus un tas brakšķējis. Saki — vai tev bija bail, kad tas sagruva tev zem kājām?

— Nezinu, neatceros ... Es vienkārši gāzos līdz ar tiltu.

— Un tagad tu esi piecēlies kājās... Es vakar redzēju, ka Vecais noraudzījās uz tevi kā iemīlējies. Tu zini, Pāvel, es vēlos, lai man būtu tāds dēls kā tu, liels, ar gaišbrūniem matiem un zilām acīm. — Un viņa klusām atzinās: — Es jau sen vēlos... Tu tikai to nemanīji.

— Bet es gribētu meitiņu ar tādām pašām pelēkām, mazliet ieslīpām acīm, kuras ar reizi grib aptvert visu pasauli.

Viņi atkal apklusa. Sēdēja, piekļāvušies viens otram, vērodami, kā gaišāki top austrumi; kā piepeši priedītes galotne kļūst sārta un it kā aizdegas; kā šī sārtā gaisma, nolaidusies pa zeltaino stumbru, nokrāso pelēko, norasojušo zāli un sāk slīdēt uz leju pa bazalta nogāzi; un nu jau sārtojas arī Oņupes ūdeņi, bet tur, aiz upes, it kā panākusies uz priekšu drūmā Vērša Piere. Un tās virsotnē, kas paceļas pāri visai pretējās puses piekrastei, kļūst redzams uzlecošās saules apspīdētais, vētras nogāztais tērauda celtnis. Tas izskatās pēc nošautas dzē-ses — šis garkājis celtnis, kas nolauzis kaklu kraujas virsotnē.

— Bet, ja man būs meitiņa, vai tu zini, kā mēs viņu nosauksim? Mēs viņu nosauksim par Mariju. Esi ar mieru?

Djuževs klusēja.

— Un zini, Pāvel, par ko es vēl domāju? Kā te viss izskatīsies pēc gadiem trim, pēc pieciem gadiem. Ja varētu atrast kādu spraudziņu un ieskatīties nākotnē. Vai tev nekad negribas ieskatīties nākotnē?

Djuževs klusēja.

— Nu, kāpēc tu tā? Par ko tu domā? Varbūt par Olgu Ivanovnu? Par Olgu?

Djuževs klusēja.

Dina noliecās, ieskatījās viņam sejā un iesmējās. Djuževs bija aizmidzis. Viņa roka vēl arvien skāva tās vidukli. Bet austrumi liesmoja gar visu apvārsni un lēja pār priedi, krauju, upi un mākoņiem trīsošas, zeltainas gaismas plūsmu. Gaisā, kas kļuva arvien dzidrāks, dziedāja putni. Ar mātes piesardzību Dina nolaida sev uz ceļiem prāvo galvu ar gaišbrūnajiem, izpinušajiem matiem. Djuževs neatmodās, tikai pa miegam pačamstināja lūpas un pakustināja roku, atgaiņādams odus. Tie uzmācīgi sīca dzidrajā gaisā. Gribēdama atdzīt tos nost, Dina izvilka no Djuževa šineļa kabatas salocītu avīzi. Viņai krita acīs kāds ar sarkanu svītru atzīmēts raksts. «Lielā uzvara uz Oņupes» — tāds bija virsraksts. Viena vieta tanī bija apvilkta ar zīmuli:

«Par tās apbrīnojamās, celtnieku demonstrētās tehniskās jaunrades paraugu var noderēt tilta balstu saliekamās betona konstrukcijas, kādas pirmo reizi izlietojis jauno, talantīgo inženieru kolektīvs P. Djuževa vadībā. Es lepojos ar to, ka esmu varējis palīdzēt šim novatoru kolektīvam viņu drosmīgo nodomu īstenošanā ...»

Tas pats sarkanais zīmulis bija pielicis pie šiem vārdiem treknu izsaucēju. Dinai tie likās ļoti pazīstami. Piesardzīgi rīkodamās ar kreiso roku, lai neuzmodinātu gulētāju, viņa atpleta avīzi un izlasīja: «Tehnisko zinātņu doktors, profesors, Valsts prēmijas laureāts V. Petīns.»

«Lepojos, ka esmu varējis palīdzēt.. .» Vienu mirkli acu priekšā pavīdēja šis nosvērtais, pašpārliecinātais, korektais cilvēks. Bet tikai mirkli. Viņš atausa atmiņā kā aizmirstas, garlaicīgas filmas personāžs, ar kuru tikai velti nosists laiks.

— Pluskomperfekts, — Dina pateica skaļi Vjačeslava Anaņjeviea iemīļoto vārdu, pateica to izkropļoti, tieši tā, kā viņš to bija izrunājis, un maiguma uzplūdā noliecās pie brūnmatainās, sirmojošās galvas, kas atdusējās viņas klēpī.

Pār Divnojarsku ausa jauns rīts. Kā parasti rītos skanīgi sasaucās putni, aizsprostā dūca motori. Brāzmains vējš lāgiem atnesa no Negantās krāces dobju ūdens šalkoņu. Vējš bija mitrs, tas vēdīja sveķaino taigas mik-lumu, kam jau bija piejaukusies rūpnīcu dūmu smarža.

1959.—1962. Maskavā.

Борис Полевой НА ДИКОМ БРЕГЕ

Роман

Советский писатель Москва 1964

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Boriss Poļevoļs UZ KRAUJA KRASTA

Redaktore A. Smite. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors V. Freimanis* Korektore T. Vilsonc.

Nodota salikšanai 1965. g. 19. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1965. g. 2. augustā. Papīra formāts 84X108/32. 18,75 fiz. iespiedi.; 30,75 uzsk. iespiedi.; 33,53 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 16 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24, Izdevn. Nr. 19199-D2574. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskas rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139, Pasūt. Nr. 460.

K2

1

Parka — pār galvu uzmaucams briežādas kažoks ar vilnu uz abām pusēm.

2

Unti — briežādas zābaki ar vilnu uz iekšpusi un ārpusi.

10

Nemitīgie auri.

12

Vai tu vācu valodu mācīsies?

13

Jā gan! Katrā ziņā. Tā taču arī ģeologiem vajadzīga.

16

Kriminālie.

17

Kriminālais.

18

Mācību stunda.

Content

Poļevojs Boriss Uz kraujā krasta

PIRMĀ DAĻA

3

4

5

6

8

9

10

11

12

13

14

16

OTRĀ DAĻA

2

7

8

10

11

12

13

14

15

TREŠĀ DAĻA

8

10

11

13

14

15

CETURTĀ DAĻA

3

4

5

10

11

13

14

15

16

17

18

1