Maknota Džūdita

Uz mūžīgiem laikiem

Džūdita Maknota

Uz mūžīgiem laikiem

Romāns

Manam tēvam, kas allaž man ir ļāvis izjust savu lepnumu par mani, un

manai mātei, kura palīdzējusi man darīt visu to, kas darīja lepnu manu tēvu.

Jūs abi kopā esat burvīgi!

1

Anglija, 1815

— Ak te tu esi, Džeison! — skaistule ar krauk|melnajiem matiem uzrunāja sava vira atspulgu spogulī virs tualetes galdiņa. Viņas skatiens piesardzīgi pārslīdēja vīra garajam, plecīgajam stāvam, kas pamazām tuvojās; tad viņa atkal pievērsās atvērtajām dārglietu lādītēm, kas bija izliktas priekšā uz galdiņa Skaistules roka nervozi trīcēja, un viņas smaids šķita pārāk gaišs, kad viņa izņēma izsmalcinātu briljanta kaklarotu un sniedza to viņam. — Vai tu nepalīdzētu man to aiztaisīt?

Viņas vīrs nepatikā saviebās, nopētījis kaklarotas ar mirdzošajiem rubīniem un brīnum skaistajiem smaragdiem, kas jau pletās virs viņas kuplajām krūtīm virs tērpa pārdrošā izgriezuma.

— Vai tāda miesas un dārglietu izstāde nav pārāk vulgāra sievietei, kas cer izskatīties pēc augstdzimušas dāmas?

— Ko gan tu zini par vulgaritāti? — Melisa Fildinga nicīgi atcirta. — Šis tērps ir ārkārtīgi moderns. — Tad viņa augstprātīgi piebilda: — Baronam Lakruā tas ļoti patīk Viņš īpaši palūdza, lai es to šovakar uzvelku uz balli.

— Viņš gan, bez šaubām, negribēs lieki noņemties ar tērpa aizdari, kad grasīsies tev to novilkt, — vīrs sarkastiski piezīmēja.

— Tieši tā Viņš ir francūzis — turklāt ārkārtīgi dedzīgs.

— Par nelaimi, viņam nav ne graša

— Viņš uzskata, ka es esot skaista, — Melisa noteica, un viņas balss sāka trīcēt apvaldītā naidā

— Viņam ir taisnība. — Džeisona Fīldinga ironiskais skatiens pārslīdēja pār sievas glīto sejiņu ar alabastra balto ādu, mazliet ieslīpajām, zaļajām acīm un pilnīgajām, sarkanajām lūpām, tad nolaidās līdz viņas kuplajām krūtīm, kas aicinoši drebēja koši sarkanā samta tērpa dziļajā izgriezumā — Tu esi skaista, amorāla, alkatīga maita

Apcirties uz papēža, viņš jau grasījās iziet no istabas, tad piepeši apstājās Viņa ledus saltajā balsī ieskanējās nelokāma valdonība.

— Pirms tu aizej, atvadies no mūsu dēla. Džeimijs ir pārāk mazs, lai saprastu, kāda tu esi maita, un viņš pēc tevis ilgojas, kamēr tevis nav mājās Man jau pēc stundas jādodas uz Skotiju.

— Džeimijs! — Melisa nikni nošņāca. — Tu domā tikai par viņu. . — Pat necenzdamies to noliegt, viņas vīrs devās uz durvīm, un Melisa uzliesmoja dusmās — Kad tu atgriezīsies no savas Skotijas, manis te vairs nebūs! — viņa piedraudēja.

— Jauki, — viņš atteica, pat neapstādamies.

— Tu. nelieti! —viņa izgrūda, balsij trīcot apslāpētā niknumā. — Es pastāstīšu visai pasaulei, kāds tu patiesībā esi, un pēc tam es tevi pametīšu Es vairs nekad neatgriezīšos. Nekad!

Uzlicis plaukstu uz durvju roktura, Džeisons pagriezās. Viņa seja atgādināja sastinguša nicinājuma pilnu masku.

— Tu atgriezīsies, — viņš ņirdzīgi atcirta. — Tu būsi klāt tajā pašā mirklī, kad tev izbeigsies nauda

Izgājis viņš aizvēra durvis, un Melisas skaistajā sejā pavīdēja triumfs.

— Es vairs nekad neatgriezīšos, Džeison. — viņa ska|i sacīja tukšajā istabā, — jo man nekad nepietrūks naudas Tu sūtīsi man visu, ko vien es vēlēšos.

— Labvakar, kungs, — sulainis sacīja savādā, saspringtā čukstā.

— Priecīgus Ziemassvētkus, Nortrap! — Džeisons automātiski atteica, nodauzīdams no zābakiem sniegu un pasniegdams sulainim samirkušo apmetni. Viņa atmiņā piepeši atausa pēdējā ķilda ar Melisu pirms divām nedēļām, taču viņš tūda| padzina šīs domas. — Laika dēļ man vajadzēja pavadīt ceļā vēl vienu dienu. Vai mans dēls jau ir devies pie miera?

Sulainis sastinga

— Džeison — Uz salona durvju sliekšņa ar marmoru rotātajā vestibilā bija nostājies kāds plecīgs pusmūža vīrs ar iedegušu, vēja aprautu daudz pieredzējuša jūrnieka seju. Ar rokas mājienu viņš aicināja Džeisonu sev klāt

— Ko tad tu te dari, Maik? — Džeisons noprasīja, neizpratnē noskatīdamies, kā vecākais vīrs rūpīgi aizver salona durvis

— Džeison, — Maiks Ferels sasprindzis teica, — Melisas te vairs nav. Viņa un Lakruā ar kuģi devās uz Barbadosu tūlīt pēc tam, kad tu biji aizbraucis uz Skotiju — Viņš apklusa, gaidīdams kādu reakciju, taču veltīgi. Tad viņš dziji un saraustīti ieelpoja.

— Viņi paņēma sev līdzi Džeimiju

Džeisona acīs iedegās mežonīgas liesmas.

— Es viņu par to nogalināšu! — viņš iesaucās un jau paspēra soli uz durvīm — Es viņu uzmeklēšu un nonāvēšu..

— Par vēlu. — Maika aizlauztā balss lika Džeisonam sastingt.

— Melisa jau ir mirusi. Viņu kuģis nogrima vētras laikā trīs dienas pēc izbraukšanas no Anglijas. — Atrāvis skatienu no Džeisona vaibstiem, kurus jau plosīja briesmīgas mokas, viņš klusi piebilda: — Neizglābās neviens

Nebilzdams ne vārda, Džeisons piegāja pie dzērienu galdiņa un paņēma kristāla karafi ar viskiju Piepildījis glāzi, viņš vienā rāvienā iztukšoja to, tad piepildīja vēlreiz, truli skatīdamies tukšumā.

— Viņa atstājusi šīs te. — Maiks Ferels parādīja divas vēstules ar pārlauztiem zīmogiem Redzēdams, ka Džeisons pat nemēģina tās paņemt, Maiks saudzīgi paskaidroja: — Es tās jau izlasīju. Viena no tām ir adresēta tev. Melisa bija to atstājusi tavā guļamistabā. Viņa gribēja pieprasīt no tevis izpirkuma maksu par Džeimiju. Otra vēstule bija domāta, lai tevi atmaskotu, un viņa bija nodevusi to sulainim, likdama, lai vēstule pēc viņas aizbraukšanas tiktu nodota laikrakstam "Times". Taču Flosi-ja Vilsone, atklājusi, ka Džeimijs ir pazudis, nekavējoties izvaicāja kalpotājus, ko Melisa darījusi iepriekšējā vakarā, un sulainis atdeva vēstuli viņai, nevis aiznesa to uz "Times", lai gan jau bija grasījies to darīt. Flosija nevarēja tevi uzmeklēt, lai paziņotu, ka Melisa paņēmusi Džeimiju sev līdzi, un tāpēc viņa sūtīja pēc manis un atdeva šīs vēstules man. Džeison, — Maiks piesmacis pabeidza, — es zinu, cik |oti tu mīlēji puisēnu Izsaku tev savu vissirsnīgāko līdzjūtību. Man ir tik sasodīti žēl...

Džeisona mokpilnais skatiens lēnām pacēlās pret portretu zeltītā rāmī virs kamīna. Sāpīgā klusumā viņš nolūkojās sava dēla attēlā. Mazs, spēcīgs puisēns ar eņģeļa smaidu bija cieši sažņaudzis dūrītē koka zaldātiņu.

Glāze sašķīda Džeisona sažņaugtajā dūrē Tomēr viņš neraudāja Bērnība Džeisonam Fīldingam jau sen bija laupījusi spēju raudāt.

Portidza, Ņujorka, 1815

Sniegam gurkstot zem mazajām, zābakos apautajām kājām, Viktorija Sītone nogriezās no ceļa un atgrūda baltos koka vārtus, kas veda uz viņas dzimtās, nelielās mājas pagalmu. Viņas vaigi bija piesārtuši un acis spoži mirdzēja. Viņa apstājās, lai palūkotos zvaigžņotajās debesīs, pētīdama tās ar piecpadsmit gadus vecas meitenes nevainīgo sajūsmu Ziemassvētku noskaņā. Smaidīdama viņa klusi nodungoja kāda Ziemassvētku korāļa pēdējās rindiņas, ko bija dziedājusi visu vakaru kopā ar pārējiem, tad pagriezās un devās pa celiņu uz tumšās ēkas pusi.

Cerēdama nepamodināt vecākus un jaunāko māsu, viņa klusi atvēra ārdurvis un iezagās mājā. Novilkusi apmetni, viņa pakāra to uz vadža līdzās durvīm, tad pagriezās un sastinga pārsteigumā. Pa logu pašā kāpņu augšgalā plūda mēnessgaisma, apspīdēdama viņas vecākus, kas stāvēja pie mātes guļamistabas dūrvīm

— Nē, Patrik! —Viņas māte pūlējās izrauties no tēva ciešajiem apskāvieniem. — Es nespēju! Es gluži vienkārši nespēju!

— Nepretojies man, Ketrīna, — Patriks Sītons uzstāja lūdzošā balsī. — Dieva dēļ, ne...

— Tu taču apsolīji! — Ketrīna iesaucās, izmisīgi pūlēdamās

p

atbrīvoties. Tēvs noliecās un noskūpstīja viņu. taču māte strauji aizgrieza galvu, un viņas turpmākie vārdi izlauzās šņukstos. — Dienā, kad piedzima Dorotija, tu taču man apsolīji, ka man vairs to nelūgsi Tu man zvērēji!

Viktorija, kā sastingusi apjukumā un šausmās, miglaini apjauta. ka viņa vēl nekad agrāk nebija redzējusi vecākus pieskaramies vienu otram — ne ķircinoties, ne ar mīlestību —, tomēr viņai nebija ne jausmas, ko gan tēvs tik aizrautīgi mātei lūdz.

Patriks atlaida sievu, un viņa rokas noslīdēja gar sāniem

— Piedod! — viņš ledaini noteica.

Māte iebēga guļamistabā un aizvēra durvis, taču Patriks Sī-tons nevis gāja uz savu istabu, bet gan pagriezās un devās lejup pa šaurajām kāpnēm, paiedams garām Viktorijai tikai pāris collu attālumā.

Viktorija pieplaka pie sienas, juzdamās tā, it kā redzētais būtu kaut kā apdraudējis viņas pasaules mieru un drošību. Baidīdamās, ka tēvs viņu pamanīs, ja viņa mēģinās spert soli uz kāpņu pusi, un nopratīs, ka viņa redzējusi pazemojošo, intīmo scēnu, meitene noskatījās, kā tēvs apsēžas uz dīvāna un sāk lūkoties kamīna dziestošajās liesmās. Stiprā dzēriena pudele, kas gadiem ilgi bija glabājusies virtuves plauktā, nu stāvēja uz galdiņa tēvam pretī kopā ar pusizdzertu glāzi Kad viņš pieliecās, lai paņemtu glāzi, Viktorija pagriezās un piesardzīgi uzlika kāju uz pirmā pakāpiena.

— Es zinu, ka tu tur stāvi, Viktorij, — tēvs sacīja, pat neatskatīdamies. — Būtu muļķīgi izlikties, ka tu neesi redzējusi to, kas nupat notika starp tavu māti un mani. Panāc šurp un apsēdies pie kamīna Es neesmu tāds nelietis, kādu tu mani varbūt tagad iztēlojies

Žēlums aizžņaudza Viktorijas kaklu, un viņa aši apsēdās tēvam blakus.

— Es neuzskatu tevi par nelieti, tēt Es nemūžam nevarētu tā domāt par tevi.

Viņš iedzēra krietnu malku

— Arī tava māte nav vainīga, — viņš kā brīdinot sacīja, un šie vārdi izskanēja neskaidri, it kā tēvs būtu dzēris jau krietnu brīdi pirms viņas ierašanās.

Tēva alkohola apmiglotās smadzenes nejāva viņam spriest sakarīgi Pametis skatienu uz Viktorijas satriekto seju, viņš nosprieda, ka meita no redzētā ir sapratusi vairāk, nekā tas patiesībā bija Apskāvis viņas plecus, tēvs mēģināja meiteni nomierināt, taču viņa vārdi tikai pastiprināja Viktorijas izbailes.

— Tā nav ne mana, ne arī tavas mātes vaina Viņa nespēj mani mīlēt, bet es nespēju pārstāt viņu mīlēt. Tieši tik vienkārši

Viktorija jutās tā, it kā būtu strauji izrauta no bērnības drošās paradīzes un iegrūsta saltā, biedējošā pieaugušo cilvēku realitātē Iepletusi muti, viņa lūkojās uz tēvu, un viņai šķita, ka visa pasaule brūk un jūk Meitene papurināja galvu, cenzdamās noliegt tēva briesmīgo apgalvojumu. Protams, viņas māte mīlēja viņas brīnišķīgo tēvu!

— Mīlēt nevar piespiest ar varu, — Patriks Sītons turpināja, vēlreiz apstiprinādams baiso patiesību, un rūgti ielūkojās glāzē. — Mīlestība nevar atnākt tikai tāpēc, ka to kāds vēlas, la tā būtu, tad tava māte mani mīlētu Kad mēs precējāmies, viņa domāja, ka iemācīsies mani mīlēt Arī es tam ticēju. Mēs gribējām tam ticēt. Vēlāk es pūlējos sev iestāstīt, ka man ir vienalga, vai viņa mani mīl vai ne. Es sev iegalvoju, ka kopdzīve var būt laimīga arī bez mīlestības.

Turpmākie vārdi izlauzās no viņa krūtīm ar izmisumu, kas gandrīz salauza Viktorijas sirdi

— Es biju nelga! Mīlēt kādu, kas tevi nemīl, ir īsta elle!

Nekad neļauj nevienam sevi pārliecināt, ka tu spēj būt laimīga kopā ar kādu, kas tevi nemīl.

— Labi, — Viktorija nočukstēja, samirkšķinādama acis, lai pār vaigiem nesāktu ritēt asaras.

— Un nekad nemīli kādu vairāk, kā viņš mīl tevi. Torij Neļauj sev tā mīlēt.

— Labi, — Viktorija vēlreiz nočukstēja. — Es apsolu. — Nespēdama vairs apvaldīt žēlumu un mīlestību, Viktorija, asarām plūstot, uzlūkoja tēvu un piespieda savu mazo rociņu viņa vaigam — Kad es precēšos, tēt, — viņa šņukstēdama izdvesa, — es izvēlēšos kādu, kas būs tieši tāds pats kā tu

To dzirdot, tēvs maigi pasmaidīja, tomēr neatbildēja. Viņš tikai noteica:

— Zini, patiesībā jau tas viss nemaz nav bijis tik slikti. Mums ar māti esat jūs abas ar Dorotiju, ko mīlēt, un vismaz šajā mīlestībā mēs esam vienoti

Rītausma vēl nebija skārusi debesis, kad Viktorija izlavījās no mājas pēc tam, kad bija pavadījusi bezmiega nakti, skatīdamās griestos virs gultas. Ietinusies sarkanā apmetnī un uzvilkusi tumšzilus vilnas jātnieces svārkus, viņa izveda no staļļa savu poniju un veikli uzlēca tam mugurā.

Jūdzi tālāk viņa nonāca pie upes pietekas, kas vijās līdzās lielceļam, kurš veda uz ciemu, un nolēca no zirga. Piesardzīgi nogājusi pa slideno, ar sniegu klāto krastu, viņa apsēdās uz plakana laukakmens. Atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem un atspiedusi zodu plaukstās, meitene sāka nekustīgi skatīties pelēkajā straumē, kas lēni plūda starp ledus gabaliem netālu no krasta.

Debesis pamazām kļuva dzeltenas un tad arī sārtas, bet viņa sēdēja tur, pūlēdamās no jauna izjust prieku, kas vienmēr bija viņu pārņēmis, noskatoties jaunas dienas dzimšanā.

Aiz muguras mežā ieskrēja trusītis, tad klusi nosprauslojās zirgs, un stāvajam krastam tuvojās zaglīgi soļi Viktorijas lūpās pavīdēja viegls smaids, un viņa zibenīgi paliecās pa kreisi tieši tajā mirklī, kad gar viņas labo plecu aizsvilpa sniega pika.

— Tu vairs neproti trāpīt mērķī, Endrū! —viņa uzsauca, pat nepagriezusies.

Meitenei līdzās nostājās spoži nospodrinātu, brūnu jātnieka zābaku pāris.

— Tu šorīt esi agri cēlusies, — Endrū sacīji uzsmaidīdams mazajai, jaunavīgajai skaistulei, kas sēdēja uz akmens. Viktorijas sarkanie mati, kuros vizēja zeltainas dzirkstelītes, bija atsu-kāti no pieres un galvvidū sasprausti ar bruņrupuča ķemmi. Tie plūda pār meitenes pleciem kā nevaldāms ūdenskritums. Viņas mazliet ieslīpajām acīm ar biezajām skropstām piemita atraitnīšu dzi|ais, dzīvīgais zilums Meitenes deguns bija mazs un nevainojami veidots, vaigi ar smalkajiem kauliem ziedēja aiz veselības, bet mazā zoda pašā vidū vīdēja mazītiņa, intriģējoša bedrīte

Katrā Viktorijas sejas vaibstā un līnijā jau bija nojaušams skaistums, tomēr jebkuram vērotājam bija pilnīgi skaidrs, ka viņas dai|ums būs vairāk eksotisks nekā trausls, vairāk spilgts nekā tīrs, un tieši tāpat varēja viegli pamanīt arī viņas mazā zoda ietiepīgo paslējienu un smieklu dzirkstelītes mirdzošajās acīs. Tomēr šorīt meitenes acīm trūka ierastā gaišuma.

Paliekusies uz priekšu, Viktorija saņēma cimdotajās rokās sniega piku. Endrū automātiski noliecās, taču meitene nevis meta ar sniega piku viņam, kā to parasti būtu darījusi, bet gan iesvieda to strautā

— Kas tad tev lēcies, spulgacīt? — viņš ķircinādamies noprasīja. — Vai baidies, ka nespēsi man trāpīt?

— Protams, ne, — Viktorija atteica un drūmi nopūtās.

— Pavirzies tālāk un ļauj man apsēsties.

Viktorija paklausīja. Puisis, viegli norūpējies, nopētīja viņas skumjo sejiņu.

— Kāpēc tu esi tik drūma?

Viktorijai patiešām gribējās puisim visu izstāstīt. Divdesmit gadus vecais Endrū bija piecus gadus vecāks par viņu. turklāt jau ļoti gudrs Viņa māte bija ciema bagātākā iedzīvotāja, atraitne ar šķietami trauslu veselību Viņa īpašnieciski turējās pie sava dēla, tomēr uzticēdama viņam arī visu atbildību par milzīgo namīpašumu un tūkstoš akriem zemes, kas to ieskāva.

Endrū ar cimdoto pirkstu paslēja augšup meitenes zodu

— Pastāsti man. — viņš saudzīgi aicināja

Šis atkārtotais lūgums meitenes sāpinātajām jūtām šķita neatvairāms. Endrū bija viņas draugs. Ilgo gadu laikā viņš bija iemācījis Viktorijai makšķerēt, peldēt, šaut ar pistoli un blēdīties kāršu spēlē — viņš apgalvoja, ka prasme krāpties viņai būšot nepieciešama, ja kāds mēģinās blēdīties, spēlēdams ar viņu. Viktorija bija atalgojusi puiša pūles, iemācīdamās viņu uzveikt gan peldēšanā, gan šaušanā, gan arī negodīgā kāršu spēlē. Viņi bija draugi, un meitene zināja, ka var viņam uzticēt gandrīz visu. Tomēr viņa nespēja saņemties, lai pastāstītu Endrū par savu vecāku laulību Tāpēc meitene sāka runāt par otro jautājumu, kas viņu |oti satrauca: par tēva brīdinājumu.

— Endrū, — viņa nedroši iesāka, — vai ir iespējams noprast, ka tevi kāds mīl? Es gribu teikt — patiesi mīl?

— Par kura vīrieša mīlestību tad tu esi tā noraizējusies?

— Par tā, ar kuru es apprecēšos.

ļa Viktorija būtu bijusi mazliet vecāka, mazliet vairāk piedzīvojusi, viņa saprastu, ko nozīmē maigums, kas pazibēja Endrū zeltaini brūnajās acīs, pirms puisis aši aizgriezās

— Vīrietis, ar kuru tu apprecēsies, tevi mīlēs, — viņš apsolīja. — To nu es tev varu apzvērēt.

— Bet viņam būs mani jāmīl vismaz tikpat stipri, cik stipri viņu mīlēšu es

— Tā arī būs.

— Iespējams, bet kā es varēšu zināt, ka viņš mani mīl?

Endrū uzmeta meitenes skaistajai sejiņai spēju skatienu.

— Vai kāds šejienes zēns nedod mieru tavam tēvam, lūgdams tavu roku? — viņš gandrīz dusmīgi noprasīja.

— Protams, ne! — Viktorija nicīgi nošņācās. — Man ir tikai piecpadsmit gadu, un tētis ir stingri nolēmis, ka man jāpagaida, līdz paliks astoņpadsmit, jo tad es pati spēšot saprast, kas man vajadzīgs.

Paskatījies uz viņas mazo, ietiepīgi paslieto zodu, Endrū iesmējās.

— |a doktors Sītons raizējas vienīgi par to, lai tu spētu saprast, kas tev vajadzīgs, tad viņš tikpat labi varētu jaut tev precēties kaut vai rīt. Tu lieliski zini. kas tev vajadzīgs, jau kopš desmit gadu vecuma.

— Tev taisnība, — meitene moži piekrita. Brīdi klusējusi, viņa laiski pavaicāja: — Endrū, vai tu kādreiz domā par to. kuru tu precēsi?

— Nē. — Puisis savādi pasmaidīja, joprojām lūkodamies pāri straumei.

— Kāpēc tad ne?

— Es jau zinu, kas viņa ir.

Tāda apbrīnojama atklājuma pārsteigta, Viktorija apcirtās.

— Tiešām? Goda vārds? Pastāsti man! Vai es viņu pazīstu"3

Kad viņš turpināja klusēt, Viktorija iesāņus uzmeta puisim

domīgu skatienu un sāka zīmīgi vijāt plaukstās cietu sniega piku

— Vai tu grasies to aizbāzt man aiz apkakles? — Endrū apvaicājās, vērodams meiteni ar piesardzīgu uzjautrinājumu

— Protams, ne, — viņa atteica, acīm mirdzot — Man padomā ir nelielas sacensības |a es aizmetīšu piku tuvāk nekā tu tam akmenim, kas stāv tur uz laukakmens, tu man pateiksi, kas viņa ir.

— Bet ja es aizmetīšu piku tālāk nekā tu? — Endrū izaicinoši noprasīja.

— Tad tu varēsi izvēlēties, kāda ķīla man tev jādod, — meitene augstsirdīgi paziņoja.

— Es briesmīgi kļūdījos, iemācīdams tev aizrauties ar azartspēlēm! — Endrū iesmējās, tomēr nespēdams pretoties viņas izaicinošajam smaidam

Endrū pika nokrita tikai dažu collu attālumā no mērķa. Viktorija brīdi skatījās uz to, tad meta piku, un tā trāpīja tieši mērķī tik spēcīgi, ka akmens kopā ar piku noripoja no laukakmens.

— Esmu pieļāvis lielu k|ūdu, iemācīdams tev mest sniega pikas.

— To jau nu gan es vienmēr esmu pratusi, — Viktorija pārdroši atcirta, iespiedusi rokas slaidajos sānos. — Nu, kuru tad tu precēsi?

Sabāzis rokas kabatās, Endrū uzsmaidīja viņai.

— Un kā tu domā, kuru es precēšu, zilācīt?

— Es nezinu, — viņa nopietni atteica, — tomēr ceru, ka viņa ir |oti īpaša, tāpēc ka tāds esi arī tu

— Viņa tik tiešām ir īpaša, — Endrū maigā nopietnībā sacīja. — Tik īpaša, ka es par viņu domāju pat tad, kad ziemu pavadīju skolā. Patiesībā es loti priecājos, ka atkal esmu atgriezies mājās un varu viņu bieži sastapt

— Izklausās, ka viņa ir gluži jauka, — Viktorija strupi atzina, pēkšņi un neizskaidrojami juzdama dusmas uz šo nevainīgo sieviešu kārtas būtni

— Es gan sacītu, ka viņa ir brīnišķīga, nevis gluži jauka Viņa ir maiga un apņēmīga, skaista un neviltota, mija un ietiepīga Visi, kas viņu pazīst, pamazām iemīl viņu.

— Tad kāpēc tu viņu tūda| nepreci? — Viktorija īgni noprasīja.

Endrū lūpas noraustījās, un tad reti paustā maigumā viņš pieskārās meitenes smagajiem, zīdainajiem matiem

— Tāpēc, — viņš mīji čukstēja, — ka viņa vēl ir pārāk jauna. Redzi, viņas tēvs grib, lai viņai vispirms paliek astoņpadsmit gadu, jo tad viņa spēšot saprast, kas viņai īsti vajadzīgs.

Viktorijas milzīgās, zilās acis iepletās, un viņa jautājoši ielūkojās puiša izskatīgajā sejā.

— Vai tu runā par mani? — viņa izdvesa.

— Par tevi, — Endrū piekrita, viegli pasmaidīdams. — Tikai par tevi

Viktorijas pasaule, kuru bija apdraudējis vakar redzētais un dzirdētais, piepeši atkal šķita k|uvusi droša, nesatricināma un silta.

— Paldies, Endrū, — viņa atteica pēkšņa mulsuma uzplūdā. Un tad, sev raksturīgā zibens ātrumā pārvērtusies no meitenes par burvīgu, maigu jaunu sievieti, viņa klusi piebilda: — Cik jauki būs precēties ar savu labāko draugu!

— Man gan nevajadzēja to tev sacīt, vispirms neparunājot ar tavu tēvu, taču es to varēšu darīt tikai pēc trim gadiem.

— Tu viņam ārkārtīgi patīc, — Viktorija steidzās apgalvot. — Kad pienāks laiks, viņš nemaz neiebildīs Kāpēc gan lai viņš iebilstu, ja jūs abi esat tik līdzīgi?

Pēc laba laiciņa Viktorija no jauna sēdās seglos, juzdamās ■ gluži priecīga un jautra, tomēr atkal sadrūma, tiklīdz bija atvērusi mājas sētaspuses durvis un iegājusi omulīgajā telpā, kas kalpoja gan par virtuvi, gan par ģimenes pulcēšanās vietu.

Māte bija noliekusies pie pavarda, cītīgi cepdama vafeles. Viņas mati bija atsukāti atpakaļ un savīti kārtīgā mezglā, bet vienkāršā kleita — tīra un izgludināta. Līdzās pavardam un virs tā uz naglām bija rūpīgi sakarināta vesela sietu, smeļamo kausu, rīvju, kapājamo nažu un piltuvju kolekcija Viss izskatījās tikpat glīts, kārtīgs un patīkams kā māte. Tēvs jau sēdēja pie galda, dzerdams kafiju.

Redzot vecākus. Viktorija sakaunējās, klusībā apjuka un tad pamatīgi sadusmojās, ka māte liedz brīnišķīgajam tēvam viņam tik vajadzīgo un iekāroto mīlestību.

Tā kā Viktorijas pastaigas saullēktā nebija nekas neparasts, nevienam no vecākiem viņas pārrašanās nebija pārsteigums. Abi pacēla skatienu, uzsmaidīja viņai un padeva labrītu. Viktorija atbildēja uz tēva sveicienu un veltīja smaidu savai jaunākajai māsai Dorotijai, toties uz māti viņa gandrīz nespēja palūkoties. Viņa piegāja pie plauktiem un sāka klāt galdu, salikdama visus nepieciešamos traukus un galda piederumus — tā bija formalitāte, ko viņas Anglijā dzimusī māte nelokāmi uzskatīja par "obligātu civilizētai maltītei".

Viktorija so|oja šurpu turpu no plauktiem pie galda, juzdamās neveikli un neomulīgi, taču. kad meitene apsēdās pie galda, pret māti justais naids pamazām vērtās žēlumā. Viņa noskatījās, kā Ketrīna Sītone dažādi mēģina pielabināties tēvam,

jautri čalodama ar viņu, pakalpīgi kavēdamās viņam līdzās, pildīdama viņa tasi ar kūpošu kafiju, pasniegdama viņam krējuma kanniņu, piedāvādama viņam vēl kādu pašas nesen cepto maizīti un nemitīgi atgriezdamās pie kamīna, kur patlaban cepa tēva iemīļotāko brokastu maltīti — vafeles.

Viktorija ēda, bezpalīdzīgi un bailīgi klusēdama. Viņas domas savijās un mežģījās, pūloties izdomāt kādu veidu, kā mierināt tēvu par viņa laulību bez mīlestības.

Risinājums iešāvās meitenei prātā tajā pašā mirklī, kad tēvs piecēlās un paziņoja, ka grasās aizjāt uz Džeksonu fermu, lai palūkotos. kā dzīst mazās Enijas lauztā roka Viktorija pielēca kājās.

— Es jāšu tev līdzi, tēt. Es jau sen gribēju palūgt, vai tu man nevarētu iemācīt, kā tev palīdzēt, es domāju — tavā darbā.

Abi vecāki pārsteigti paskatījās uz meiteni, jo Viktorija nekad agrāk ne mazākajā mērā nebija interesējusies par dziedniecības mākslu. Patiesībā līdz šim viņa bija tikai glīts, bezrūpīgs bērns, kas domāja vienīgi par izpriecām un šad tad arī par kādu draisku nebēdnību. Lai gan bezgala pārsteigti, vecāki neiebilda.

Viktorija un viņas tēvs allaž bija tuvi. No šīs dienas abi kļuva nešķirami Viktorija pavadīja tēvu gandrīz visur, kurp viņš devās, un, kaut arī viņš kategoriski atteicās |aut, lai meita palīdz vīriešu kārtas pacientu kopšanā, tomēr bija vairāk nekā laimīgs, ja tā viņam palīdzēja jebkurā citā laikā.

Neviens no abiem pat nepieminēja skumjo sarunu liktenīgajā Ziemassvētku vakarā. Viņi laiku aizpildīja ar omulīgām un vieglprātīgām p|āpām, jo, par spīti savai noskumušajai sirdij, Patriks Sītons bija vīrs, kas prata novērtēt labu joku.

Viktorija bija mantojusi mātes pārsteidzošo skaistumu un tēva humora izjūtu un drosmi. Tagad tēvs viņai palīdzēja apgūt arī līdzjūtību un ideālismu. Būdama maza meitene, viņa bija viegli iekarojusi ciema iedzīvotāju sirdis ar savu glītumu un gaišo, neatvairāmo smaidu. Viņiem bija patikusi apburošā, bezrūpīgā meitenīte; nu viņi dievināja enerģisko jaunavu, kas raizējās par viņu kaitēm un aizdzina ar smiekliem viņu rūpes.

2

— Viktorija, vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka tava māte tev ne reizi nav ieminējusies ne par Etertonas hercogu, ne arī par Klermontas hercogieni?

Viktorija iztrūkusies pārstāja kavēties sāpīgajās atmiņās par vecāku bērēm un uzlūkoja veco, sirmo ārstu, kas sēdēja viņai pretī pie virtuves galda Būdams meitenes tēva senākais draugs, doktors Morisons bija apņēmies parūpēties par meitenēm, kā arī uzņemties doktora Sītona pacientu ārstēšanu līdz brīdim, kad ieradīsies jauns ārsts

— Mēs ar Dorotiju zinām tikai to, ka mammas ģimene Anglijā savulaik no viņas atteikusies. Viņa nemēdza runāt par to.

— Vai varētu būt iespējams, ka tavam tēvam Īrijā bijuši radi?

— Tētis uzaudzis Īrijas bāreņu namā. Viņam nebija nekādu radu. — Meiteni* pielēca kājās. — Vai drīkstu piedāvāt jums kafiju, doktor Monson?

— Beidz rupeties par mani un izej pasēdēt saulē kopā ar Do-rotiju. — doktors Morisons viņu maigi norāja. — Tu esi bāla kā

rēgs.

— Vai jūs kaut ko nevēlētos, pirms es aizeju? — Viktorija nelikās mierā.

— Es vēlētos kļūt pāris gadu jaunāks, — doktors atteica ar drūmu smaidu, sākdams asināt spalvu. — Esmu pārāk vecs, lai uzņemtos tavu vecāku pacientu aprūpēšanas nastu Mana vieta ir mājās. Filadelfijā, ar karstu ķieģeli pie kājām un labu grāmatu klēpī. Nespēju pat iedomāties, kā gan es varēšu te izturēt vēl četrus mēnešus, līdz ieradīsies jaunais ārsts.

— Man tiešām ļoti žēl, — Viktorija sirsnīgi noteica — Es zinu, ka jums ir klājies briesmīgi.

— ļums ar Dorotiju bijis jāpārdzīvo kas daudz ļaunāks, — laipnais, vecais doktors iebilda. — Tagad skrej vien ārā un izbaudi kādu nieku no šīs jaukās ziemas saules gaismas, lanvārī reti gadās tik siltas dienas Kamēr tu sēdēsi saulītē, es uzrakstīšu vēstules jūsu radiem.

Bija pagājusi jau nedēja kopš dienas, kad doktors Morisons bija ieradies ciemos pie Sītoniem, lai tūdaļ tiktu izsaukts uz nelaimes gadījuma vietu, kur Patrika Sītona un viņa sievas kariete bija novēlusies lejā pa upes. krastu Patriks Sītons bija miris uzreiz Ketrina bija atguvusi samaņu tikai uz brīdi un mēģinājusi atbildēt uz doktora Morisona izmisīgajiem jautājumiem par viņas radiem Anglijā. Vārgā čukstā viņa bija izdvesusi: "Vecmāmiņa... Klermontas hercogiene..."

Un tad, tieši pirms nāves, viņa bija nočukstējusi vēl vienu vārdu — Čārlzs. Doktors Morisons bija dedzīgi lūdzies, lai viņa nosauc arī uzvārdu, un Ketrīnas aizmiglotās acis uz rnirkii biļa pavērušās. "Fīldings viņa bija izdvesusi. "Etertonas... hercogs."

— Vai tas ir jūsu radinieks? — viņš bi|a steidzīgi noprasījis.

Pēc krietna brīža viņa bija nevarīgi pamājusi.

— Brālēns...

Nu doktoram Morisonam bija piekritis grūtais uzdevums uzmeklēt šos līdz šim nezināmos radus, lai noskaidrotu, vai kāds no viņiem būtu ar mieru pieņemt pie sevis Dorotiju un Viktoriju Šo uzdevumu vēl grūtāku darīja tas, ka, cik doktoram Morisonam bija izdevies uzzināt, ne Etertonas hercogam, neari Kler-montas hercogienei nebija ne jausmas, ka šādas meitenes vispār dzīvo pasaulē.

Apņēmīgi saraucis pieri, doktors Morisons iemērca spalvu tintnīcā, uzrakstīja pirmās vēstules augšdaļā datumu un tad aprāvās. domīgi savilcis uzacis.

— Kā gan pieklātos pareizi uzrunāt hercogieni? — viņš vaicāja tukšajai istabai. Labu brīdi apsvēris, viņš beidzot izlēma un sāka rakstīt.

Cienījamā hercogienes kundze!

Diemžēl esmu spiests ļums paziņot par ļūsu mazmeitas Ketrīnas Sītones traģisko bojāeju un paziņot ļums arī to, ka abas Sītona kundzes meitas, Viktorija un Dorolija, pagaidām ir nonākušas manā gādībā. Diemžēl esmu vecs vīrs, turklāt vecpuisis Šā iemesla pēc, hercogienes kundze, es nevaru uzņemties pienācīgu aizbildnību par divām bāreņos palikušām jaunām dāmām.

Pirms savas nāves Sītona kundzi? nosauca tikai divus vārdus — jūsējo un vēl arī Čārlza Fīldinga vārdu. Tāpēc es rakstu gan ļums, gan seram Fīldingam, cerot, ka varbūt kāds no jums vai jūs abi piekritīsiet pieņemt Sītona kundzes meitas savās mājās. Man jums jāatzīstas, ka viņām nav, kurp doties. Par nožēlu, viņu naudas līdzekli ir ierobežoti, un viņām ir steidzami vajadzīgas īstas mājas.

Doktors Morisons atgāzās krēslā un vēlreiz pārlasīja vēstuli. Viņa pierē pamazām ievilkās raižpilnas rievas. Ja hercogienei nebija ne jausmas par abām meitenēm, viņš jau varēja paredzēt, ka vecā dāma, iespējams, nevēlēsies viņas pieņemt savās mājās, iepriekš par abām kaut ko neuzzinot. Pūlēdamies izlemt, kā pēc iespējas labāk viņas aprakstīt, doktors pagrieza galvu un domīgi noskatījās pa logu uz meitenēm.

Dorotija sēdēja šūpolēs, un viņas slaidie pleci bija skumjās sagumuši Viktorija apņēmīgi zīmēja, pūlēdamās tādējādi apvaldīt sēras

Doktors Morisons nolēma vispirms aprakstīt Dorotiju, jo tas bija daudz vieglāk

Dorotija ir glīta meitene ar gaišdzelteniem matiem un zilām acīm Viņa ir maigas dabas, labi audzināta un pievilcīga Septiņpadsmit gadu vecumā viņa jau gandrīz varētu tikt izprecināta, tomēr viņa nav paudusi īpašu vēlēšanos veltīt savas jūtas kādam noteiktam apkārtnes džentlmenim...

Doktors Morisons aprāvās un domīgi paberzēja zodu Patiesībā daudzi jaunie apkārtnes džentlmeņi bija gatavi krist pie Do-rotijas kājām. Un kurš gan varētu viņus tāpēc vainot? Viņa bija skaista, jautra un mija. Viņa bija īsts eņģelis, doktors Morisons beidzot nosprieda, apmierināts, ka ir atradis piemērotāko vārdu, lai aprakstītu meiteni.

Taču tad, pievērsies Viktorijai, doktors apjukumā sarauca kuplās, sirmās uzacis. Kaut arī Viktorija bija viņa mīlule, tomēr šo meiteni bija daudz grūtāk raksturot Viņas mati nebija ne zeltaini kā Dorotijai, ne arī īsti rudi; drīzāk tas bija abu krāsu spilgts apvienojums. Dorotija bija glīta, apburoša, kautra jauna dāma, kas bija sagrozījusi galvu visiem apkaimes puišiem. Viņa bija īsti piemērota, lai kļūtu par sievu: maiga, klusa, pieklājīga un paklausīga. Vārdu sakot, viņa bija tieši tāda sieviete, kas nemūžam neuzdrošinātos runāt pretī vīram vai viņam nepaklausīt.

Toties Viktorija bija lielāko da|u laika pavadījusi kopā ar tēvu, un tagad, astoņpadsmit gadu vecumā, meitenei piemita lieliska humora izjūta, rosīgs prāts un pārsteidzoša nosliece visu izlemt pašai.

Dorotija būtu gatava domāt tā, kā to liktu viņas vīrs, un darīt visu, ko tas viņai pavēlētu, toties Viktorija nevienam neļautu izlemt savā vietā un — visticamāk — darītu tikai to, ko pati uzskatītu par pareizu

Dorotija ir kā eņģelis, doktors Morisons nosprieda, toties par Viktoriju to nevarētu teikt.

Piemiedzis acis aiz brillēm, doktors pievērsās Viktorijai, kas bija apņēmīgi ķērusies pie kārtējā ar vīnstīgām apaugušās dārza sienas zīmējuma, un nopētīja meitenes dižciltīgo profilu, pūlēdamies izdomāt, kā lai labāk viņu raksturo Drosmīga, doktors nolēma, zinādams, ka Viktorija zīmē tikai tādēļ, lai nodarbinātu sevi. nevis kavētos sērās. Arī līdzjūtīga, viņš domās piebilda, atcerējies meitenes pūles mierināt un uzmundrināt tēva sasirgušos pacientus.

Doktors Morisons bezcerīgi nogrozīja galvu. Būdams vecs vīrs, viņš sajūsminājās par meitenes saprātu un humora izjūtu; viņš apbrīnoja arī viņas drosmi, nepadevību un līdzcietību. Taču, ja viņš īpaši uzsvērtu šīs iezīmes vēstulē Anglijas radiem, viņi noteikti iztēlotos Viktoriju kā neatkarīgu, pārgudru, precībām nepiemērotu sievieti, kas uz visiem laikiem nomāktu viņu kā smaga nasta. Vēl gan pastāvēja iespēja, ka Endrū Beinbridžs, pēc vairākiem mēnešiem atgriezies no Eiropas, oficiāli lūgs Viktorijas roku, tomēr doktors Morisons par to nebija īsti drošs. Viktorijas tēvs un Endrū māte bija vienojušies, ka pirms jaunā pāra saderināšanās viņu jūtas vajadzētu pārbaudīt ar Endrū sešus mēnešus ilgo prombūtni

Doktors Morisons zināja, ka Viktorijas pieķeršanās Endrū joprojām ir stipra un nelokāma, toties Endrū jūtas pret meiteni acīmredzot bija pagaisušas. Beinbridža kundze vakar bija uzticējusi doktoram Morisonam, ka Endrū sācis izjust kvēlas jūtas pret savu Šveicē dzīvojošo otrās pakāpes māsīcu, kuras ģimenē viņš patlaban viesojās.

Doktors Morisons nelaimīgs nopūtās, lūkodamies uz abām meitenēm, kas bija tērpušās vienkāršās, melnās kleitās. Vienas mati vizēja zeltairv, bet otrai tie mirdzēja kā bālgans varš. Doktors sirsnīgi nodomāja, ka, par spīti drūmajam ietērpam, meitenes izskatījās ārkārtīgi jauki. īsta glezna! Piepešas iedvesmas mudināts, doktors Morisons nolēma atrisināt meiteņu aprakstīšanas problēmu, katrai vēstulei pievienojot viņu miniatūrus portretus.

Tā izlēmis, viņš pabeidza pirmo vēstuli, lūgdams hercogieni sazināties ar Etertonas hercogu, kam nosūtīšot tieši tādu pašu vēstuli, un paziņot, kā tie viņam ieteiktu rīkoties jautājumā par meiteņu aizgādnību. Doktors Morisons uzrakstīja šādu vēstuli arī Etertonas hercogam, tad viņš sacerēja īsu vēstulīti savam advokātam Ņujorkā, likdams cienījamam kungam parūpēties par kādu uzticamu personu, kas Londonā varētu uzmeklēt hercogu un hercogieni un nodot viņiem abas vēstules Klusībā cerēdams, ka hercogiene vai arī hercogs atalgos viņu par šiem izdevumiem, doktors Morisons piecēlās un izstaipījās.

Tikmēr dārzā Dorotija ar kurpes purngalu atgrūdās no zemes, likdama šūpolēm viegli sašūpoties.

— Es joprojām nespēju tam noticēt, — viņa sacīja, un meitenes maigajā balsī skanēja izmisums un satraukums — Mamma ir bijusi hercogienes mazmeita! Kas tad mēs tagad esam, Torij? Vai arī mums ir kāds tituls?

Viktorija uzmeta māsai drūmu skatienu

— |ā, — viņa atteica, — mēs esam nabaga radinieces.

Tā bija patiesība, jo. kaut arī Patriku Sītonu bija milējuši un no sirds cienījuši pateicīgie lauku ļaudis, kuru kaites viņš bija dziedējis daudzus gadus, viņa pacienti tikai retu reizi bija spējuši viņam samaksāt naudā, un viņš nekad nebija uzstājis, lai viņi tā darītu Ļaudis maksāja viņam ar visu, ar ko vien spēja, — ar mājlopiem, zivīm un medījumiem, ko likt galdā; salabojot viņa karieti un veicot mājās remontu; nesot viņam svaigi ceptas maizes klaipus un grozus ar sulīgām, pašu lasītām ogām Tādējādi Sītonu ģimenei nekad nebija trūcis ēdiena, toties naudas allaž bija par maz, un par to skaidri liecināja Dorotijas un Viktorijas bieži lāpitās, pašu krāsotās kleitas. Pat viņu māju bija pagādājuši cieminieki, tāpat kā viņi bija sarūpējuši mājokli arī mācītājam Milbija kungam. Mājas bija aizdotas to iemītniekiem par viņu medicīniskajiem un garīgajiem pakalpojumiem.

Izlikusies nedzirdam Viktorijas saprātīgo piezīmi par viņu stāvokli, Dorotija sapņaini turpināja:

— Mūsu rados ir hercogs, un mūsu vecvecmāmiņa ir hercogiene! Es joprojām nespēju tam ticēt, bet tu?

— Man allaž ir licies, ka mamma glabā kādu noslēpumu, — Viktorija atbildēja, samirkšķinādama zilās acis, lai padzītu vientulības un skumju asaras. — Tagad šis noslēpums ir atklāts.

— Kāds noslēpums?

Viktorija mirkli svārstījās, pacēlusi zīmuli virs bloknota.

— Es gribēju teikt tikai to, ka mamma nelīdzinājās nevienai citai sievietei, ko es jebkad esmu pazinusi.

— Laikam gan, — Dorotija piekrita un atkal apklusa

Viktorija pievērsa skatienu zīmējumam, ko turēja sev uz ceļiem. Vīteņrožu smalkās līnijas un vijumi, ko viņa bija uzzīmējusi pēc atmiņām par pagājušo vasaru, izplūda viņas asaru pilno acu priekšā. Noslēpums bija atklājies. Tagad viņa saprata daudz ko no tā, kas līdz Šim bija viņu mulsinājis un biedējis. Nu meitene saprata, kāpēc māte nekad nebija spējusi iedraudzēties ar pārējām ciema sievām, allaž runājusi izsmalcināti kā augstdzimusi angļu dāma un neatlaidīgi uzstājusi, ka vismaz viņas klātbūtnē Viktorijai un Dorotijai jārunā tāpat. Viņas izcelšanās bija par iemeslu mātes ietiepībai, ka viņām jāiemācās runāt un lasīt ne vien angliski, bet arī franciski. Nu bija kļuvusi skaidra arī viņas izsmalcinātība Un daļēji arī neizprotamā, vajātā izteiksme, kas bija pazibējusi mātes vaibstos retajās reizēs, kad viņa pieminēja An-gliju.

Varbūt tas bija iemesls arī viņas savādajai atturībai pret pašas vīru, pret kuru viņa izturējās ar maigu pieklājību, bet ne vairāk Un tomēr viņa vismaz ārēji bija nevainojama sieva Viņa ne reizi nebija norājusi savu vīru, ne reizi nežēlojās par savu trūcīgo dzīvi un nekad ari neuzsāka nevienu strīdu Viktorija jau sen bija piedevusi mātei to, ka viņa nemīlēja tēvu. Tagad, atskārtusi, ka māte uzaugusi neticamā greznībā, meitene bija spiesta apbrīnot viņas drosmi un spēju iztikt bez žēlošanās.

Doktors Morisons izgāja dārzā un, uzmundrinot abas meitenes, viņām uzsmaidīja

— Esmu pabeidzis rakstīt vēstules un rīt tās nosūtīšu Ja veiksies, jūsu radi atbildēs jau pēc trim mēnešiem, varbūt pat agrāk —Viņš atkal uzsmaidīja māsām, juzdamies apmierināts ar savu lomu, kādu bija uzņēmies, cenzdamies rast saites meitenēm ar viņu dižciltīgajiem angļu radiem

— Kā jums šķiet, ko viņi darīs, saņēmuši jūsu vēstules, Mo-risona kungs? — Dorotija pavaicāja.

Doktors Morisons noglāstīja viņai galvu un saules gaismā samiedza acis, pūlēdamies iztēloties atbildes.

— Laikam gan viņi jutīsies pārsteigti, tomēr to neizrādīs, jo esmu dzirdējis, ka ang|u dižciltīgajiem nepatīk atklāt savas jūtas, turklāt viņi cītīgi cenšas ievērot jebkuras formalitātes. Izlasījuši vēstules, viņi droši vien nosūtīs viens otram pieklājīgas zīmītes, un tad viens no viņiem apciemos otru, lai apspriestu jūsu nākotni Sulainis pasniegs tēju. .

Doktors pasmaidīja, sīki jo sīki iztēlodamies šo jauko ainu Domās viņš jau redzēja divus cēlus ang|u aristokrātus — bagātus, laipnus cilvēkus —, kas satiksies elegantā viesistabā, lai no sudraba paplātes paņemtu pa tējas tasei un parunātu par savu līdz šim nezināmo, tomēr mī|o jauno radinieču likteni. Tā kā Etertonas hercogs un Klermontas hercogiene bija attāli Ketrī-nas radi, viņi, bez šaubām, būs draugi, sabiedrotie...

3

— Viņas gaišība, atraitne Klermontas hercogiene, — sulainis majestātiski paziņoja, nostājies uz sliekšņa viesistabā, kurā jau gaidīja Čārlzs Fīldings, Etertonas hercogs. Sulainis pakāpās sāņus, un pa durvīm iesoļoja iespaidīga, veca sieviete, kam sekoja viņas izbiedētais advokāts. Čārlzs Fīldings uzlūkoja ienācēju, un viņa dzalstīgajās. brūnajās acīs iedegās naids.

— Nepūlieties piecelties, Eterton, — hercogiene sarkastiski noskaldīja, nikni paglūnēdama uz hercogu, kas tīšām palika nekaunīgi sēžam.

loprojām nepakustēdamies, viņš turpināja ledaini vērot hercogieni Čārlzs Fīldings, būdams piecdesmit gadus vecs, vēl joprojām izskatījās pievilcīgs, ar bieziem, iesirmiem matiem un tumšbrūnām acīm, tomēr slimība bija atstājusi savu iespaidu Viņš bija pārāk kalsnējs savam augumam, un viņa seju bija dziji izvagojušas gurduma un sasprindzinājuma rievas.

Nesagaidījusi atbildi, hercogiene uzklupa sulainim.

— Šajā istabā ir pārāk karsts! — viņa noskaldīja un paklau-dzināja pa grīdu ar savu spieķi, kam rokturis bija rotāts ar dārgakmeņiem — Aizvelciet aizkarus un atveriet logu!

— Lai paliek! — Čārlzs pavēloši uzsauca, un viņa balsī nepārprotami skanēja pretīgums, ko bija izraisījusi jau tikai hercogienes parādīšanās vien.

Hercogiene veltīja viņam iznīcinošu skatienu

— Es neesmu nākusi šurp, lai nosmaktu, — viņa draudīgi paziņoja

— Tad vācieties ārā!

Hercogienes kārnais augums sastinga sašutuma pilnā nicinājumā.

— Es neesmu nākusi šurp, lai nosmaktu, — viņa atkārtoja, cieši sakodusi zobus — Esmu ieradusies, lai paziņotu jums savu lēmumu par Ketrīnas meitenēm.

— Tad sakiet, kas jums sakāms, — Čārlzs atcirta, — un pēc tam vācieties ārā.

Hercogiene samiedza acis, un šķita, ka gaisā nosprakšķ naids, taču tad viņa lēni noslīga uz krēsla. Par spīti cienījamam vecumam, hercogiene sēdēja cēli kā karaliene, kam sirmajā galvā kroņa vietā uzlikts purpursarkans turbāns, bet rokās sceptera vietā iesprausts spieķis.

Čārlzs vēroja viešņu piesardzīgā izbrīnā, jo viņš bija juties pārliecināts, ka viņa pieprasījusi šo tikšanos tikai tādēļ, lai varētu viņam gandarīta paziņot, ka Ketrīnas bērnu liktenis viņu nepavisam neinteresē. Viņš nebija gaidījis, ka hercogiene apsēdīsies, it kā viņai būtu sakāms kas vairāk

— Iūs esat redzējis meiteņu portretus, — hercogiene iesāka.

Hercoga skatiens noslīdēja līdz miniatūrai viņa rokā, un garie pirksti instinktīvi kā sargājot savilkās ap to Uzlūkojot Viktorijas portretu, viņa acis satumsa neslēptās sāpēs. Meitene |oti līdzinājās savai mātei — viņa skaistajai, mīļotajai Ketrīnai. Kā divas ūdens lāses

— Viktorija ir joti līdzīga savai mātei, — viņas gaišība piepeši kā skaldīt noskaldīja.

Čārlzs pacēla acis, un viņa skatiens tūdaļ kjuva skarbs.

— Man tas ir zināms.

— Labi. Tad jūs sapratīsiet, kāpēc es negrasos pieļaut, lai šī meitene ienāktu manā mājā. Es ņemšu to otru. — Piecēlusies, it kā viņai vairs nekas nebūtu sakāms, hercogiene pavirši uzlūkoja savu advokātu — Parūpējieties, lai doktoram Morisonam tiktu nosūtīts bankas čeks viņa izdevumu segšanai un vēl viens čeks, lai apmaksātu jaunākās meitenes ceļojuma izdevumus.

— Protams, jūsu gaišība! —Advokāts paklanījās. — Vai tas būtu viss?

— Nē, tas nebūs viss, — hercogiene atcirta, un viņas balss izklausījās saspringta un īgna. — Man būs jāieved šī meitene sabiedrībā, man vajadzēs sagādāt viņai pūru Man jāatrod viņai vīrs, man...

— Un kas notiks ar Viktoriju? — Čārlzs strupi viņu pārtrauca. — Ko jūs grasāties iesākt ar vecāko meiteni?

Hercogiene atkal bargi pavērās viņā.

— Es jau jums sacīju, ka viņa izskatās pēc savas mātes un es nevēlos viņu redzēt savās mājās. ]a gribat, varat pievākt viņu sev. Cik atceros, jūs bijāt nopietni uzkārojis viņas māti Un Ketrīna arī acīmredzot domāja par jums — pat uz nāves gultas viņa vēl izrunājusi jūsu vārdu. Tagad jūs varēsiet gādāt par Ketrīnas meitu.

Čārlzs vēl nebija atguvies no laimīgās neticības, kas viņu pāršalca, kad vecā hercogiene augstprātīgi piebilda:

— Varat viņu izprecināt, kam vien vēlaties, — jebkam, tikai ne savam brāļadēlam. Pirms divdesmit diviem gadiem es negrasījos pieļaut jūsu un manas ģimenes apvienošanos, un arī tagad man tas joprojām nav pieņemams. Es... — It kā pēkšņi kaut ko iedomājusies, hercogiene aprāvās, un viņas acīs iemirdzējās ļaunprātīgs triumfs. — Es izprecināšu Dorotiju Vinstona dēlam! — viņa moži paziņoja — Es gribēju, lai Ketrīna precas ar viņa tēvu, un viņa atteicās — tikai jūsu dēļ Tagad es izprecināšu Dorotiju viņa dēlam un galu galā tomēr panākšu savienību ar Vin-stoniem! — Grumbainajā sejā lēni atplauka spītīgs smaids, un hercogiene iesmējās, ieraudzījusi Čārlza sāpjpilno seju — Pēc visa šā laika es tik un tā nodibināšu pēdējo desmit gadu spožāko savienību! —To teikusi, hercogiene cēli izsoļoja no istabas sava advokāta pavadībā.

Čārlzs noraudzījās viņai pakal, izjuzdams gan rūgtumu, gan naidu, gan arī prieku Šī nejaukā, vecā ragana, pašai nezinot, bija atdevusi viņam vienīgo, pēc kā viņš ilgojās vairāk par visu pasaulē, — Viktoriju, Ketrīnas meitu, kas ārkārtīgi līdzinājās savai mātei. Čārlzs izjuta gandrīz neizturamu laimi, kam tūdaļ sekoja neprātīgs niknums. Ļaunā, bezsirdīgā, viltīgā vecene bija apņēmusies nodibināt savienību ar Vinstoniem — tieši tā, kā bija allaž kārojusi. Kādreiz viņa bija ar mieru ziedot Ketrīnas laimi, lai iegūtu šo nenozīmīgo savienību, un nu viņai tas izdosies.

Čārlza niknums, ka arī hercogiene saņems to, ko bija vienmēr vēlējusies, gandrīz nomāca viņa prieku par Viktoriju. Un tad viņam kaut kas iešāvās prātā Piemiedzis acis, hercogs sāka domāt un apsvērt Viņa sejā lēni atplauka smaids

— Dobson, — viņš uzsauca sulainim, — atnes man spalvu un pergamentu! Es gribu uzrakstīt paziņojumu par saderināšanos. Parūpējies, lai tas nekavējoties nonāktu laikrakstā "Times".

— Labi, jūsu gaišība.

Čārlzs uzlūkoja veco kalpotāju, acīm degot drudžainā sajūsmā.

— Viņai nebija taisnība, Dobson, — viņš paziņoja. — Tai vecajai raganai nebija taisnība!

— Nebija taisnība, jūsu gaišība?

— ļā. tieši tā! Viņa nebūs tā, kurai izdosies sarīkot pēdējo desmit gadu lieliskākās laulības! Tas būšu es!

Tas bija kā rituāls. Ik rītu apmēram deviņos sulainis Nortraps atvēra Veikfīldas marķīza milzīgās lauku savrupmājas masīvās parādes durvis un saņēma laikrakstu "Times" no livrejā tērpta sulaiņa, kurš to bija atvedis no Londonas.

Aizvēris durvis, Nortraps šķērsoja vestibilu ar marmora grīdu un pasniedza laikrakstu nākamajam sulainim, kas stāvēja pie galveno kāpņu pirmā pakāpiena.

— Viņa augstības laikraksts, — viņš skanīgi paziņoja.

Sulainis aiznesa laikrakstu pa gaiteni uz ēdamistabu, kur

Džeisons Fīldings, Veikfīldas marķīzs, kā jau parasti, beidza brokastot un pārskatīja saņemtās vēstules.

— lūšu laikraksts, milord, — sulainis bikli nomurmināja, nolika avīzi līdzās marķīza kafijas tasei un paņēma tukšo šķīvi. Nebilzdams ne vārda, marķīzs atšķīra laikrakstu.

Tas viss tika veikts ar menuetam raksturīgu, ideāli saskaņotu un nevainojami izpildītu precizitāti, jo lords Fīldings bija stingrs kungs, kas uzstāja, lai viņa zemes un namu īpašumos viss noritētu gludi kā ieeļļotā mehānismā.

Viņa kalpotāji izturējās pret savu kungu ar bijību - kā pret saltu un biedējoši neaizsniedzamu dievību, kurai viņi izmisīgi centās izpatikt.

Dedzīgās Londonas skaistules, kuras Džeisons mēdza vest uz ballēm, operām un teātra izrādēm — un arī ņemt sev līdzi gultā —, bija par viņu tieši tādās pašās domās, jo viņš pret lielāko daļu šo sieviešu izturējās tikai mazdrusciņ sirsnīgāk nekā pret saviem kalpotājiem. Un tomēr dāmu skatieni visur pavadīja viņu ar neslēptām ilgām, jo, par spīti lorda ciniskajai uzvedībai, Džeisonam piemita nepārprotams vīrišķības starojums, kas lika sieviešu sirdīm sisties straujāk.

Viņa biezie mati bija ogļu melnumā, acis zaļas kā Indijas smaragdi un to skatiens caururbjošs, lūpas stingras un jutekliskas Saulē tumši iedegušās sejas katrā vaibstā, sākot no taisnajām, tumšajām uzacīm un beidzot ar augstprātīgi paslieto zodu, vīdēja nepakļāvīgs spēks. Pat viņa augums izskatījās nomācoši vīrišķīgs, jo lords bija sešas pēdas divas collas garš, ar platiem pleciem, šauriem gurniem un spēcīgām, muskuļotām kājām un lieliem Gan zirga mugurā, gan deju zālē Džeisons Fīl-dings izcēlās pārējo vīriešu vidū kā brīnum skaists džungļu kaķis, ko ielenkuši nekaitīgi mājas kaķēni.

Kā reiz smiedamās bija aizrādījusi lēdija Vilsone-Smaita, Džeisons Fīldings bija tikpat bīstami pievilcīgs kā grēks — un, bez šaubām, tieši tikpat samaitāts.

Tāpat uzskatīja arī daudzi citi, jo ikvienam, kas ielūkojās viņa ciniskajās, zaļajās acīs, tūdaļ kļuva skaidrs, ka viņa lokanajā, muskuļainajā ķermenī nav nevienas pašas naivas vai nevainīgas šķiedriņas. Par spīti tam — vai, precīzāk, tieši tāpēc — dāmas traucās pie viņa kā glīti tauriņi pie svilinošas liesmas, alkdamas izbaudīt viņa kaisles versmi vai gozēties viņa reto, laisko smaidu žilbinošajā siltumā. Izsmalcinātas, precētas koķetes kala viltīgus plānus, lai nokļūtu viņa gultā; jaunākas meitenes pre-čību gados sapņoja par to. ka reiz spēs atkausēt viņa ledaino sirdi un liks viņam nokrist ce|os.

Daži saprātīgāki augstākās sabiedrības pārstāvji gan piezīmēja, ka lordam Fīldingam esot pilnīgas tiesības izturēties pret sievietēm ciniski. Nevienam nebija noslēpums, ka viņa sieva, pirms četriem gadiem pirmo reizi ieradusies Londonā, bija uzvedusies pavisam skandalozi. Kopš brīža, kad skaistā Veikfīldas marķīze bija parādījusies pilsētā, viņa bija slīdējusi no vienas neslēptas mīlas dēkas nākamajā Visi zināja, ka viņa vairākkārt pievīlusi savu vīru — un to zināja arī pats Džeisons Rldings, kam tas šķietami nemaz nerūpēja...

Sulainis apstājās pie lorda Fīldinga krēsla, turēdams rokā skaisti rotātu sudraba kafijas kannu

— Vai nevēlaties vēl kafiju, milord?

Viņa augstība papurināja galvu un pāršķīra nākamo "Times" lappusi. Sulainis paklanījās un atkāpās. Viņš gan nebija gaidījis, ka lords Fīldings viņam kaut ko sacīs, jo kungs tikai retumis at|āvās uzrunāt kādu kalpotāju Lords nezināja ne viņu vārdus, ne arī ko citu, un tas viņam bija vienalga. Tomēr lords vismaz nemēdza skaļi klaigāt un trakot, kā to mēdza darīt daudzi augst-dzimuši [audis. Būdams ar kaut ko neapmierināts, viņš gluži vienkārši pievērsa vainīgajam savu zaļo acu salto skatienu, likdams tam sastingt uz vietas. Nekad, pat lielākajās dusmās, lords Fīldings nemēdza pacelt balsi.

Un tieši tāpēc pārsteigtais sulainis gandrīz izmeta no rokām sudraba kafijas kannu, kad Džeisons Rldings piepeši gāza ar dūri pa galdu tā, ka šķīvji palēcās, un nodārdināja:

— Maitasgabals tāds! — Pielēcis kājās, viņš cieši skatījās uz atvērto laikrakstu, un viņa sejā dega niknums un neticība. — Šis blēdīgais, viltīgais... Viņš ir vienīgais, kas to uzdrošinātos! — Uzmetis iznīcinošu skatienu satriektajam sulainim, viņš metās ārā no istabas, paķēra no kalpotāja rokām savu apmetni, izbrāzās no mājas un devās tieši uz staļļiem

Aizvēris ārdurvis aiz saimnieka muguras, Nortraps, livrejai plīvojot, pa gaiteni aizsteidzās uz ēdamistabu.

— Kas noticis viņa augstībai? — viņš noprasīja, atgrūdis durvis.

Sulainis joprojām stāvēja pie krēsla, uz kura vēl nesen bija sēdējis lords Fīldings, un kā apburts noskatījās uz atvērto laikrakstu, joprojām turēdams aizmirsto kafijas kannu

— Man liekas, viņš kaut ko izlasīja avīzē, — sulainis izdvesa un norādīja uz paziņojumu par Džeisona Fīldinga, Veikfīldas marķīza, un Viktorijas Sītones jaunkundzes saderināšanos. — Es gan nezināju, ka viņa augstība gatavojas precēties, — sulainis piebilda.

— Šķiet, ka viņa augstība arī to nav zinājis, — Nortraps apjucis domīgi noteica, lūkodamies avīzē. Piepeši atcerējies, ka ir tiktāl aizmirsies, ka sācis sarunāties ar kalpotāju, kas zemāks kārtā par viņu pašu, Nortraps paķēra laikrakstu no galda un aši salocīja — Tev nav jājaucas lorda Fīldinga darīšanās, O'Malij. ļa vēlies te kalpot, paturi to prātā!

Pēc pāris stundām Džeisona kariete strauji apstājās pie Eter-tonas hercoga Londonas mājas. Pretī izskrēja zirgupuisis. Džei-sons pameta viņam grožus, izlēca no karietes un apņēmīgi devās uz mājas pusi.

— Labdien, milord! — Dobsons sveicināja, atvēris durvis, un tūdaļ pakāpās sāņus. — Viņa gaišība jūs jau gaida.

— Par to nu es nešaubos! — Džeisons asi izgrūda. — Kur viņš ir?

— Viesistabā, milord.

Džeisons cēli aizsoļoja sulainim garām. Viņa garie, gaitīgie soļi daiļrunīgi liecināja par mežonīgām dusmām. Atgrūdis viesistabas durvis, viņš devās tieši pie cēlā, sirmā vīra, kas sēdēja pie kamīna Bez liekiem vārdiem viņš tūdaļ noskaldīja:

— Cik saprotu, tu esi atbildīgs par sludinājumu "Times"?

Čārlzs droši atbildēja uz viņa skatienu.

— Tā ir.

— Tad tev būs jāievieto avīzē arī atsaukums.

— Nē, — Čārlzs nelokāmi atteica — ļaunā sieviete jau dodas šurp uz Angliju, un tu viņu precēsi. Nerunājot par visu pārējo, es vēlos no tevis sagaidīt arī mazdēlu un gribu viņu saņemt rokās pirms aiziešanas no šīs pasaules.

— |a jau tu tā gribi mazdēlu, — Džeisons nošņāca, — tev jāuzmeklē kāds cits savs ārlaulības dēls, un esmu pārliecināts, ka tas būs sarūpējis tev dučiem mazbērnu

To dzirdot, Čārlzs sarāvās, taču viņa balss tikai draudīgi pieklusa.

— Man ir vajadzīgs likumīgs mazdēls, kas pasaules acīs varēs kļūt par manu mantinieku

— Likumīgs mazdēls, — Džeisons saltā sarkasmā atkārtoja. — Tu gribi, lai es, tavs ārlaulības dēls, sarūpēju tev likumīgu mazdēlu. Paklau, ja jau visi uzskata, ka esmu tavs brāļadēls, kā gan tu varēsi pasludināt manu dēlu par savu mazbērnu?

— Es visiem paziņošu, ka tas ir mana brāļadēla dēls, toties es pats gan zināšu, ka tas ir mans mazdēls, un viss pārējais nav svarīgs. — Dēla niknuma nesatricināts, Čārlzs nelokāmi atkārtoja: — Es gribu, lai tu, Džeison, man pagādā mantinieku.

Asinīm strauji pulsējot deniņos, Džeisons centās apvaldīt dusmas. Zemu noliecies, viņš atbalstīja plaukstas uz Čārlza krēsla roku balstiem tā, ka starp abu sejām palika tikai dažas collas. Tad viņš loti lēni un |oti skaidri sacīja:

— Es jau tev esmu to teicis agrāk un tagad saku tev pēdējo reizi, ka vairs nekad neprecēšos. Vai saproti? Es vairs nekad neprecēšos!

— Kāpēc? — Čārlzs viņu pārtrauca. — Tu taču neesi sieviešu nīdējs. Visi zina, ka tev ir mī|ākās, pret kurām tu izturies labi. Patiesībā viņas iemīlas tevī cita pēc citas. Šīm dāmām acīmredzot patīk atrasties tavā gultā, un tev acīmredzot patīk, ka viņas tur atrodas..

— Apklusti! — Džeisons nesavaldījās.

Čārlza seja pēkšņi savilkās sāpēs. Viņš pacēla roku pie krūtīm un ieķērās ar garajiem pirkstiem kreklā. Tad atkal lēni nolaida roku lejup

Džeisona acis samiedzās, taču, par spīti aizdomām, ka Čārlzs tikai izliekas, viņš piespieda sevi apklust, kamēr tēvs turpināja:

— ļaunā dāma, ko esmu izraudzījis tev par sievu, ieradīsies apmēram pēc trim mēnešiem. Es likšu, lai piestātnē viņu sagaida kariete, un viņa varēs doties tieši uz Veikfīldparku. Pieklājības labad palikšu te kopā ar jums abiem, kamēr tiks veikta laulību ceremonija. Es pirms krietna laika pazinu viņas māti, un esmu redzējis, ka Viktorija viņai ir ļoti līdzīga... tev nebūs jāviļas. — Viņš pasniedza dēlam miniatūru. — Neizliecies, Džeison, — viņš maigi un uzstājīgi ieteicās, — vai tad tu nemaz nevēlies redzēt, kāda viņa ir?

Čārlza veltīgais mēģinājums pārvērta Džeisona seju granīta maskā.

— Tu velti šķied laiku. Es to nedarīšu

— Darīsi gan, — Čārlzs iebilda, izmisumā ķerdamies pie draudiem — !o citādi es tevi izsvītrošu no testamenta. Tu manu īpašumu atjaunošanai jau esi iztērējis pusmiljonu mārciņu savas naudas, un šie īpašumi nemūžam nepiederēs tev, ja tu neprecēsi Viktoriju Sītoni.

Džeisons atsaucās uz šiem draudiem ar iznicinošu nicinājumu.

— Manis pēc tavi mīļotie īpašumi var sadegt zilās liesmās. Mans dēls ir miris, un nekāds mantojums man vairs nav vajadzīgs.

Čārlzs pamanīja sāpes, kas pazibēja Džeisona acīs, kad viņš pieminēja savu mazo puisēnu, un Čārlza balss tūdaļ atmaiga skumjās.

— lāatzīstas, ka esmu rīkojies pārsteidzīgi, izsludinot tavu saderināšanos, Džeison, taču manai rīcībai bija pamatots iemesls Varbūt man neizdosies piespiest tevi apprecēt Viktoriju, taču mēģini vismaz nenoskaņot sevi pret viņu. Es tev apsolu, ka tu viņā neatradīsi nekā peļama. Re, te man ir viņas miniatūra, un tu pats vari palūkoties, cik skaista... — Čārlzs aprāvās. Džeisons apgriezās uz papēža un izbrāzās no istabas, ar apdullinošu blīkšķi aizcirzdams durvis.

Čārlzs nikni paglūnēja uz aizvērtajām durvīm.

— Tu viņu apprecēsi, Džeison, — viņš apsolīja savam klāt-neesošajam dēlam. — Tu to izdarīsi, kaut arī man būtu jāpieliek tev pistole pie deniņiem

Pēc brīža hercogs atkal pacēla acis. Istabā ienāca Dobsons, nesdams sudraba paplāti ar šampanieša pudeli un divām glāzēm.

— Es atļāvos izvēlēties kaut ko situācijai atbilstošu, — vecais sulainis laimīgs atzinās un nolika paplāti uz galda līdzās Čārlzam.

— Tev gan labāk vajadzēja atnest velnarutku, — Čārlzs īgni atteica — Džeisons ir jau prom

Sulainis noskuma.

— )au prom? Bet es pat nepaguvu apsveikt viņa augstību sakarā ar viņa gaidāmo laulību.

— Par to tu vari tikai priecāties. — Čārlzs drūmi pasmīnēja. — Baidos, ka viņš tev būtu izsitis visus zobus.

Kad sulainis bija izgājis, Čārlzs paņēma šampanieša pudeli, atkorķēja to un piepildīja glāzi. Apņēmīgi pasmaidījis, viņš pacēla glāzi vientulīgā tostā.

— Par tavu gaidāmo laulību, Džeison!

— Es tūdaļ atgriezīšos, Borovska kungs, — Viktorija uzsauca, izlēkdama no zemnieka ratiem, kas bija piekrauti ar abu māsu mantām

— Varat nesteigties, — viņš atteica, izvilcis no kabatas pīpi, un pasmaidīja. — Mēs ar jūsu māsu tāpat bez jums nekur nebrauksim.

— Pasteidzies taču, Toriji — Dorotija lūdzās. — Kuģis mūs negaidīs.

— Mums nav kur steigties, — Borovska kungs iebilda. — Es jūs nogādāšu pilsētā pie jūsu kuģa pirms krēslas iestāšanās, un tie nav tukši vārdi.

Viktorija uzskrēja pa Endrū mājas iespaidīgajām kāpnēm un pieklauvēja pie smagajām ozolkoka durvīm.

— Labrīt, Tildena kundze, — viņa uzrunāja apaļīgo saimniecības vadītāju, — vai es uz mirklīti nevarētu parunāties ar Bein-bridža kundzi? Es gribētu no viņas atvadīties un nodot viņai vēstuli, kas nosūtāma Endrū, lai viņš zinātu, uz kurieni man Anglijā jāraksta vēstules.

— Es viņai paziņošu, ka tu esi ieradusies, Viktorij, — laipnā saimniecības vadītāja nedroši atteica, — tomēr diez vai viņa tevi pieņems. Tu jau zini, kāda viņa ir, kad viņai piemetas kārtējā kaite.

Viktorija prātīgi pamāja. Viņai bija labi zināms, ko nozīmē Bein-bridža kundzes "kaites". Kā bija teicis Viktorijas tēvs, Endrū māte bija hroniska čīkstule, kas izgudroja sev visvisādas slimības, lai izvairītos no tā, ko viņai negribējās darīt, kā arī manipulētu un kontrolētu Endrū Patriks Sītons pirms vairākiem gadiem bija to atklāti pateicis Beinbridža kundzei Viktorijas klātbūtnē, un šī kundze vēl joprojām nebija nevienam no viņiem to piedevusi

Viktorija zināja, ka Beinbridža kundze tikai izliekas, un to zināja arī Endrū. Šā iemesla pēc viņas sirdslēkmes, reiboņi un tirpstošie locekļi neatstāja uz abiem jauniešiem ne mazāko iespaidu — un Viktorija zināja, ka tieši tas ir pamats viņas vēl lielākajai apņēmībai nepieļaut, lai dēls ieved mājās paša izraudzītu sievu.

Saimniecības vadītāja atgriezās sadrūmusi.

— Piedod, Viktorij, Beinbridža kundze apgalvo, ka jūtoties pārāk slikti un nevarēšot tevi pieņemt. Es nodošu tavu vēstuli, lai viņa nosūta dēlam Viņa grib. lai izsaucu doktoru Morisonu, — sieviete piebilda, izskatīdamās sašutusi — Viņai esot sācis džinkstēt ausīs.

— Doktors Morisons atbalsta viņas slimošanu, nevis liek viņai kāpt ārā no gultas un beidzot ķerties pie kaut kā noderīga, — Viktorija sacīja un atdeva saimniecības vadītājai vēstuli. Meitene klusībā vēlējās, kaut vēstuļu sūtīšana uz Eiropu neizmaksātu tik dārgi, jo tad viņa varētu nosūtīt savas vēstules pati, nevis lūgt, lai Beinbridža kundze tās pievieno dēlam adresētajām vēstulēm — Manuprāt, doktors Morisons Beinbridža kundzei patīk daudz labāk nekā savulaik mans tēvs.

— |a gribi zināt, — Tildena kundze īgni atteica, — tad viņai tavs tētiņš patika pat par daudz Gandrīz vai nebija iespējams noskatīties, kā viņa uzpošas, pirms sūta pēc viņa pašā nakts melnumā un... — viņa aprāvās un aši piebilda: — Tavs tēvs, būdams ārkārtīgi jauks cilvēks, gan nevienu pašu reizi neiekrita uz viņas viltībām.

Kad Viktorija bija aizgājusi, Tildena kundze uznesa vēstuli augšstāvā.

— Beinbridža kundze, — viņa sacīja, piegājusi pie atraitnes gultas, — te ir Viktorijas vēstule Endrū jaunskungam.

— Dod to man! — Beinbridža kundze atcirta balsi, kas tik slimai sievietei šķita pārsteidzoši skaļa, — un tad tūdaļ sūti pēc doktora Morisona Man nejauki reibst galva Kad būs klāt jaunais ārsts?

— Pēc nedēļas, —Tildena kundze atteica, pasniegdama atraitnei vēstuli.

Kad saimniecības vaditāja bija izgājusi, Beinbridža kundze sakārtoja sirmos matus zem mežģīņu aubites un tad ar riebumu nopētīja aploksni, kas gulēja uz atlasa segas pārvalka.

— Endrū neprecēs to lauku peli, — viņa nicīgi paziņoja kalponei. — Viņa ir tukša vieta! Endrū man jau divreiz atrakstīja no Šveices, ka māsīca Madlēna esot glīta meitene. Es to pateicu Viktorijai, taču tā muļķa skuķe neliekas par to ne zinis.

— Vai jums šķiet, ka viņš atvedīs mājās sev par sievu Mad-lēnas jaunkundzi? — kalpone apvaicājās, palīdzēdama uzbužināt spilvenus aiz Beinbridža kundzes muguras.

Beinbridža kundzes kārnā seja pietvīka dusmās.

— Nerunā muļķības! Endrū nav laika precēties. Es viņam to jau esmu teikusi Ar šo māju pilnīgi pietiek, lai viņam būtu darba pilnas rokas, turklāt viņam ir pienākums gādāt gan par māju, gan par mani — Paņēmusi Viktorijas vēstuli ar diviem pirkstiem, it kā tā būtu netīra, viņa padeva vēstuli kalponei. — Tu zini, kas ar to darāms, — viņa salti piebilda

— Man pat nebija ne jausmas, ka pasaulē ir tik daudz cilvēku un tik daudz trokšņa! — Dorotija iesaucās, stāvēdama ļaužu pilnajā ostas piestātnē.

Krāvēji, uzcēluši plecos lādes, bariem vien soļoja augšup lejup pa neskaitāmo kuģu kāpnēm; virs galvas čīkstēja vinčas, kad smagi piekrauti tīkli ar kravu tika pacelti no piestātnes dēļiem un nogādāti uz kuģu klājiem Kuģu virsnieku izkliegtās pavēles sajaucās ar jūrnieku skaļajiem smiekliem un nepiedienīgajiem uzaicinājumiem, ko tie veltīja piedauzīga izskata dāmām, kas piestātnē gaidīja viņus nokāpjam no kuģiem

— Tas ir tik satraucoši, — Viktorija izdvesa, noskatīdamās, kā divi plecīgi ostas krāvēji uznes uz "Kaijas" klāja abas ceļasomas, kurās atradās viss, kas meitenēm piederēja.

Dorotija piekrītoši pamāja, taču tad viņas seja sadrūma.

— Ir jau gan, tomēr es nespēju aizmirst, ka ceļojuma beigās mums būs jāšķiras, un tajā vainojama tikai mūsu vecvecmāmiņa. Kā gan viņa uzdrošinās nepieņemt tevi savās mājās?

— Es nezinu, bet tu nelauzi par to galvu! — Viktorija uzmundrinoši pasmaidīja. — Domā tikai par labo. Paskaties uz īstri-veru. Aizver acis un ieelpo sāļo gaisu

Dorotija aizvēra acis, dziļi ievilka elpu un tūdaļ sarauca degunu.

— Es jūtu tikai sprāgušu zivju smaku. Torij, ja mūsu vecvecmāmiņa būtu zinājusi par tevi vairāk, esmu pārliecināta, ka viņa vēlētos, lai tu ej dzīvot pie viņas. Viņa taču nevar būt tik nežēlīga un nejūtīga, lai mūs šķirtu. Es viņai pastāstīšu par tevi un panākšu, lai viņa pārdomā.

— Tu nedrīksti ne teikt, ne darīt neko tādu, kas varētu viņai

nepatikt, — Viktorija uzmanīgi iebilda. — Pagaidām mēs abas i esam pilnīgi atkarīgas no radu žēlastības.

— Es centīšos viņu nesadusmot, ja vien man tas izdosies, — Dorotija apsolīja, — tomēr visiem spēkiem mēģināšu viņai neuzkrītoši likt saprast, ka viņai noteikti tūdaļ pat jāsūta pēc tevis — Viktorija pasmaidīja, nebilzdama ne vārda, un pēc mirkļa Dorotija nopūtās. —Tam, ka mums tik steidzīgi jādodas uz Angliju, tomēr ir arī kāda gaišā puse — Vilheima kungs teica, ja es krietni centīšoties, iespējams pat varēšot kļūt par pianisti, kas uzstājas ar koncertiem Viņš teica, ka Londonā atradīšoties lieliski skolotāji, kas mani varēšot mācīt un vadīt. Es palūgšu, nē, uzstāšu, lai mūsu vecvecmāmiņa ļauj man kļūt par mūziķi, — Dorotija pabeidza, tā atklādama apņēmību, kura slēpās aiz meitenes maigās, pakļāvīgās ārienes un par kuru zināja tikai daži.

Viktorija norija visus iebildumus, kas viņai bija iešāvušies prātā, dzirdot Dorotijas lēmumu. Prātīgi, kā jau pusotra gada vecākai meitenei pieklājas, viņa vienkārši noteica:

— Tikai "neuzstāj" pārāk sparīgi, mīļā.

— Es rīkošos apdomīgi, — Dorotija piekrita.

4

— Vai Dorotija Sitones jaunkundze? — kāds kungs pieklājīgi vaicāja, pakāpdamies sāņus, kad trīs plecīgi ang|u jūrnieki ar smagiem maisiem pār plecu grūstīdamies pagāja viņam garām un devās prom no piestātnes.

— Tā esmu es, — Dorotija atteica, balsij notrīcot bailēs un satraukumā, un uzlūkoja sirmo vīru nevainojamā apģērbā.

— Viņas gaišība Klermontas hercogiene man pavēlēja pavadīt jūs mājās. Kur ir jūsu mantas?

— Tur... — Dorotija norādīja — Man ir tikai viena ceļasoma.

Vīrietis pameta skatienu pāri plecam, un tūdaļ divi livrejās

tērpušies vīri nolēca no spoži melnas karietes, kuras durvis rotāja zelta vapenis, un steidzās uz priekšu

— Tad mēs varam doties ceļā, — vīrietis paziņoja, kad meitenes soma tika iecelta karietē

— Bet kas notiks ar manu māsu? — Dorotija iebilda un, pēkšņu izbaiļu pārņemta, cieši saspieda Viktorijas roku

— Esmu pārliecināts ka tie, kam jāsagaida jūsu māsa, drīz vien būs klāt. |ūsu kuģis ieradās ostā četras dienas pirms noteiktā laika

— Neraizējies par mani, — Viktorija atteica gaišā pārliecībā, klusībā juzdamās pavisam nedroša — Hercoga kariete būs klāt kuru katru mirkli Tikmēr kapteinis Gārdiners |aus man pakavēties uz klāja Skrej nu!

Dorotija cieši jo cieši apskāva māsu

— Torij, gan es noteikti izdomāšu, kā pierunāt vecvecmāmiņu uzaicināt tevi ciemos, gan tu redzēsi Man ir tik joti bail! Neaizmirsti man rakstīt vēstules! Raksti man katru dienu!

Viktorija palika stāvam, noskatīdamās, kā Dorotija piesardzīgi iekāpj greznajā braucamrīkā ar zelta vapeni uz durvīm Kāpnītes tika paceltas, kučieris noplīkšķināja pātagu, un četri zirgi metās rikšos. Dorotija māja atvadas pa karietes logu

Viktorija nekustīgi stāvēja, nenolaizdama skatienu no aizbraucošās karietes un pat nejuzdama, ka viņu grūsta jūrnieki, kas steidzās atstāt kuģi, meklēdami "krietnu alu un meičas". Vēl nekad mūžā meitene nebija jutusies tik vientuļa

Turpmākās divas dienas viņa pavadīja, vienatnē garlaikodamās savā kajītē. Vienmuļību pārtrauca tikai īsas pastaigas pa klāju un maltītes kopā ar kapteini Gārdineru, jauku, tēvišķīgu kungu, kuram meitenes klātbūtne šķita ārkārtīgi patīkama. Viktorija pēdējās nedēļās bija pavadījusi kapteiņa sabiedrībā krietni daudz laika, un ilgajā ceļojumā viņi bija neskaitāmas reizes kopā pusdienojuši. Kapteinis zināja, kāda iemesla pēc meitenei nācies doties uz Angliju, un Viktorija uzskatīja viņu par jauniegūtu draugu

Kad arī trešās dienas rītā nebija atbraukusi neviena kariete,

lai nogādātu Viktoriju Veikfīldparkā, kapteinis Gārdiners nolēma rīkoties pats un nolīga karieti.

— Mēs iebraucām ostā pirms noteiktā laika, un tas negadās visai bieži, — viņš paskaidroja — lūšu radiniekam varbūt vēl dienām ilgi neienāks prātā atsūtīt kādu pēc jums. Man Londonā ir šis tas darāms, un es nevaru atstāt jūs uz klāja vienu un neaizsargātu Pa to laiku, kāds būtu bijis vajadzīgs, lai paziņotu jūsu radiniekam par jūsu ierašanos, jūs jau pati būsiet nonākusi galā

Viktorija vairākas stundas pētīja Anglijas lauku ainavas, kas atklājās visā savā pavasarīgajā burvībā. Neskaitāmi sārti un dzelteni ziedi plauka gar dzīvžogiem, kas stiepās pāri kalniem un ielejām Kaut arī meitene bija spiesta nemitīgi zvāļoties un līgoties ik reizi, kad karietes riteņi pārbrauca pāri kādai grambai, viņas garastāvoklis uzlabojās ar katru jūdzi, kas bija palikusi aiz muguras. Kučieris pieklauvēja pie durvīm un pabāza pa logu savu sarkanīgo seju

— Mums vēl jābrauc apmēram divas jūdzes, kundze, un, ja jūs gribētu.

Šķita, ka viss notiek vienā mirklī. Ritenis trāpīja dziļā grambā, kariete strauji sagāzās uz sāniem, kučiera galva nozuda, un Viktorija novēlās uz grīdas. Tūdaļ pat durvis tika atrautas, un kučieris palīdzēja viņai izkāpt

— Vai jums nekas nekaiš? — viņš noprasīja.

Viktorija papurināja galvu, taču, pirms viņa paguva kaut ko atbildēt, kučieris uzklupa diviem zemniekiem darba drēbēs, kuri izbijušies žņaudzīja rokās cepures

— lūs, sasodītie nejēgas! Kā jums varēja ienākt prātā izšauties tā uz ceļa! Paskat, ko jūs esat izdarījuši, karietei pārlūzusi ass.. — Pārējie kučiera vārdi nozuda rupjās lamās

Smalkjūtīgi uzgriezusi muguru skaļajai ķildai, Viktorija nopurināja svārkus, neveiksmīgi cenzdamās notīrīt putekļus un netīrumus, kas bija tiem pielipuši pēc kritiena uz karietes grīdas. Kučieris palīda zem karietes, lai nopētītu salauzto riteņu asi, un viens no zemniekiem panācās tuvāk Viktorijai, joprojām grozīdams rokās savu nodilušo cepuri.

— Mēs ar Džeku pazemīgi lūdzam jums piedošanu, kundze, — viņš iesāka, — mēs varētu jūs aizvest uz Veikfīldparku tas ir, ja jums nebūtu iebildumu Mēs jūsu ceļasomu ieliktu aizmugurē pie sivēniem

luzdamās pateicīga, ka nevajadzēs divas jūdzes soļot kājām, Viktorija tūdaļ piekrita. Samaksājusi kučierim no Čārlza Rīdin-ga atsūtītās ceļanaudas, viņa iekāpa kravas ratos starp abiem druknajiem zemniekiem. Rati, kas gan nebija tik eleganti kā kariete, tikpat pamatīgi šūpojās pa grambām, taču tajos braukt bija daudz ērtāk Svaigs vējiņš pūta meitenei sejā, un nu viņa varēja bez jebkādiem traucējumiem aplūkot skaisto apkārtni.

Kā parasti būdama neviltoti draudzīga, Viktorija drīz vien uzsāka ar abiem vīriem sarunu par lauksaimniecību — par šo tematu viņa zināja ļoti maz un bija gatava ar prieku uzzināt ko vairāk. Kā viņa saprata, angļu zemnieki visiem spēkiem pretojās mašīnu ieviešanai lauksaimniecības darbos.

— Tās mūs visus atstās bez darba, — viens no zemniekiem paziņoja, kad bija beidzis sirsnīgi lādēt "sasodītās velna ietaises".

Viktorija to gandrīz nesadzirdēja, jo kravas rati tikmēr bija iegriezušies bruģētā ce|ā un patlaban iebrauca pa iespaidīgiem dzelzs vārtiem, aiz kuriem atklājās plašs, šķietami bezgalīgs parks ar milzīgiem kokiem Tas sniedzās abos virzienos tik tālu, cik vien varēja saskatīt, un vietām tajā iemirdzējās strauts, kas

vijās līkumu līkumiem, un tā krasti bija biezi noauguši ar sārtiem, ziliem un baltiem ziediem.

— īsta brīnumzeme, — Viktorija izdvesa, un viņas apbrīnas pilnais skatiens pārslīdēja rūpīgi koptajiem gleznainā strauta krastiem un plašajai ainavai. — Lai uzturētu kārtībā šādu parku, noteikti ir vajadzīgi vairāki duči dārznieku.

— Tā jau arī ir, — Džeks atteica. — Viņa augstībai ir četrdesmit dārznieku, ieskaitot tos. kas rūpējas par īstajiem dārziem — es domāju, dārziem pie mājas. — Kad rati jau piecpadsmit minūtes bija grabēdami braukuši pa bruģēto ceļu, aiz kārtējā līkuma Džeks lepni pastiepa roku — Tur nu ir Veikfīldparka Esmu dzirdējis, ka tajā ir simt sešdesmit istabu

Viktorijai aizrāvās elpa, galva noreiba, bet tukšais vēders sarāvās ciešā kamolā. Viņas acu priekšā visā savā brīnumainajā greznībā slējās trīsstāvu māja, kas viņai nebūtu rādījusies pat pārdrošākajos sapņos No apsūbējušiem ķieģeļiem, ar milzīgiem, uz priekšu izvirzītiem spārniem un stāviem jumtiem, ko izraibināja skursteņi, tā slējās virs meitenes kā pils ar terasi un skaistām kāpnēm, kas veda līdz parādes durvīm. Neskaitāmajos sīkrūšu logos atmirdzēja saules gaisma.

Rati apstājās pie mājas, un Viktorija atrāva skatienu no tās vienīgi tik ilgi, kamēr viens no zemniekiem palīdzēja viņai izkāpt.

— Paldies par jūsu laipnību, — viņa pateicās un lēni devās augšup pa kāpnēm Nedrošība bija padarījusi meitenes kājas svina smagas un ceļgalus pavisam ļodzīgus. Viņai aiz muguras tikmēr abi zemnieki devās pie ratiem, lai izņemtu Viktorijas ceļasomu. taču, tiklīdz viņi bija pavēruši durtiņas, no ratiem izlēca divi kviecoši sivēni, ar būkšķi atsitās pret zemi un metās prom pāri mauriņam.

Izdzirdējusi zemnieku klaigas. Viktorija pagriezās un nervozi

iesmējās, redzēdama, kā pietvīkušie vīri aizskrien pakaļ izveicīgajiem rukšiem.

Pēkšņi atvērās parādes durvis, un kāds vīrs ar nelaipnu seju, ģērbies zaļā livrejā ar zelta apšuvumiem, pārlaida sašutušu skatienu zemniekiem, sivēniem un noputējušajai, izspūrušajai sievietei, kas viņam tuvojās.

— Visas piegādes. — viņš paziņoja Viktorijai skaļā, draudīgā balsī, — notiek pa sētaspuses durvīm. — Pacēlis roku, viņš valdonīgi norādīja uz ce|u, kas veda apkārt mājai

Viktorija jau atvēra muti, lai paskaidrotu, ka viņai nav nekāda sakara ar piegādēm, taču tad meitenes uzmanību novērsa sivēntiņš, kas bija mainījis skrējiena virzienu un nu, elsojošā zemnieka trenkāts, metās viņai klāt

— Savāciet savus ratus un cūkas un vācieties prom! — livrejā tērptais vīrs nodārdināja.

Viktorijas acis izsprāga bezpalīdzīgas jautrības asaras Noliekusies viņa veikli notvēra izbēgušo sivēnu

— Ser, jūs nesapro. . — viņa smiedamās mēģināja iebilst.

Izlikdamies meiteni neredzam, Nortraps pāri viņas plecam

pamāja kalpotājam

— Aizvāc viņus no šejienes! Izmet viņus ārā...

— Pie joda, kas šeit notiek? — noprasīja kāds apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar ogļmelniem matiem, nostājies uz sliekšņa.

Sulainis ar pirkstu norādīja uz Viktoriju, sašutumā savilcis uzacis.

— Šī sieviete ir...

— Viktorija Sītone, — Viktorija steidzīgi viņu pārtrauca, pūlēdamās apvaldīt smieklus, jo spriedze, pārgurums un izsalkums pamazām un bīstami sāka novest viņu līdz nervozai histērijai.

Pamanot, cik neslēpti satriekts ir tumšmatainais vīrietis, dzirdot viņas vārdu, meitenes izbīlis pārvērtās nevaldāmā jautrībā.

lūzdama, ka krūtīs virmo smiekli, viņa pagriezās, iespieda nemierīgo sivēnu sasarkušajam zemniekam rokās, tad saņēma putekļainos svārkus un mēģināja pakniksēt. \

— Baidos, ka notikusi kāda kļūda, — viņa sacīja, apslāpējusi jautrību, — esmu ieradusies pie...

Garā vīrieša ledainā balss lika viņai aprauties.

♦

— Vislielākā jusu k|uda ir tā. ka jus te vispār esat ieradusies,

Sītones jaunkundz Diemžēl ir jau pārāk vēls. lai jūs varētu aizsūtīt atpakaļ uz turieni, no kurienes esat nākusi. — Sagrābis meiteni aiz rokas, vīrietis rupji parāva viņu uz priekšu

Viktorija tūda| atģidās; tagad situācija vairs nemaz nelikās smieklīga, tā viņu biedēja. Viņa bikli pārkāpa pāri slieksnim un nonāca trīs stāvus augstajā vestibilā ar marmora grīdu Vestibils bija lielāks par visu viņas māju Ņujorkā, un abās tā pusēs augšup vijās milzīgas, vienādas kāpnes, bet augstajos griestos pa lielo stikla kupolu ieplūda maiga saules gaisma. Meitenes acīs sanesās asaras, un lielais kupols virs galvas piepeši sagriezās reibinošā virpulī, kad Viktoriju negaidot pārņēma sāpīgs nogurums. Viņa bija veikusi tūkstošiem jūdžu ilgu ceļojumu pāri vētrainai jūrai, pa izdangātiem ce|iem, cerēdama, ka viņu sagaidīs laipns kungs. Taču tagad kāds vēlējās sūtīt viņu atpakaļ, prom no Dorotijas... kupols sagriezās meitenes acu priekšā kā spožu, neskaidru krāsu kaleidoskops.

— Viņa tūdaļ paģībs, — sulainis ieminējās.

— Ak, Dieva dēļ! — tumšmatainais vīrietis iesaucās un pacēla meiteni rokās. Kad viņš devās augšup pa platajām marmora kāpnēm labajā pusē. Viktorija pamazām atkal atguvās.

— Laidiet mani vaļā, — viņa piesmakuši pavēlēja, apjukumā mēģinādama izrauties. — Es varu pati...

— Palieciet mierā! — vīrietis pavēlēja. Nonācis kāpņu laukumiņā. viņš pagriezās pa labi, atgrūda kādas istabas durvis un devās tieši pie milzīgas gultas ar zili sudrabainu zīda baldahīnu, kas pie gultas stūriem bija saņemts ar sudrabaina samta auklām Nebildis ne vārda, vīrietis bez liekām ceremonijām nometa Viktoriju uz zilā zīda pārsega un. kad viņa mēģināja piecelties, sagrāba aiz pleciem un nogrūda atpakaļ

Istabā, livrejas stūriem plīvojot, iesteidzās sulainis.

— Lūdzu, milord. te būs ožamais spirts. — viņš elsa.

Milords izrāva pudeli sulainim no rokas un piegrūda to Viktorijai pie nāsīm

— Nevajag! — Viktorija iesaucās, pūlēdamās aizgriezties no briesmīgās amonjaka smakas, taču roka uzstājīgi sekoja viņas sejai Galīgā izmisumā viņa satvēra vīrieša delmu, cenzdamās to aizgrūst, taču viņš palika pie sava. — Vai jūs gribat, lai es to izdzeru? — viņa sašutusi iesaucās.

— Tā gan būtu burvīga doma, — vīrietis drūmi atteica, taču tad mazliet padevās, un pudele par pāris collām atvirzījās no meitenes deguna Pārgurusi un pazemota. Viktorija novērsa galvu, aiztaisīja acis un dzirdami norija siekalas, cīnīdamās ar asarām, kas krājās kaklā. Viņa norīstījās vēlreiz.

— Es tik tiešām ceru, — vīrietis indīgi novilka. — ka jūs negrasāties pievemt šo gultu, jo citādi jums pašai vajadzēs to visu uzkopt.

Viktorija Elizabete Sītone — meitene, kas astoņpadsmit gadus bija rūpīgi audzināta, lai kļūtu par maigu, burvīgu jaunu dāmu, — lēni pagrieza galvu uz spilvena un uzlūkoja runātāju iznīcinošā naidā.

— Vai jūs esat Čārlzs Fīldings?

— Nē.

— Tādā gadījumā esiet tik laipns un izvācieties no gultas vai arī jaujiet man piecelties!

Saraucis uzacis, viņš skatījās uz šo nepadevīgo skuķi, kuras mirdzošajās, zilajās acīs dega niknas liesmas. Viņas mati plūda pāri spilveniem kā zelta liesma, nepakļāvīgi savijoties pie deniņiem un ieskaujot seju, kas šķita prasmīgi darināta no porcelāna Viņas skropstas bija neticami garas, lūpas sārtas un maigas kā .

Vīrietis negaidot pielēca kājās un izsoļoja no istabas. Sulainis sekoja viņam pa pēdām Durvis aizvērās, atstājot Viktoriju apdullinošā klusumā.

Meitene lēnām piecēlās sēdus, pārmeta kājas pāri gultas malai un tad izkāpa, baidīdamās, ka reibonis varētu atgriezties. Truls izmisums lika pār muguru pārskriet saltiem šermuļiem, taču kājas šķita balstām viņu stingri. Meitene pavērās visapkārt Pa kreisi no viņas pa visu sienu pletās sīkrūšu logi, ko malās ieskāva atvilkti gaišzili, ar sudraba diegiem bagātīgi izšūti aizkari; telpas tālākajā galā pie kokgriezumiem rotāta kamīna taisnos leņķos bija novietoti divi nelieli, zili sudrabaini, svītroti dīvāni. Viktorijas prātā pazibēja vārdi "dekadentisks krāšņums". Nopurinājusi no svārkiem putekļus, viņa vēlreiz aplūkoja istabu un tad piesardzīgi noslīga uz zilā zīda gultas pārsega.

Meitenes kaklā savilkās briesmīgs izmisuma kamols. Salikusi rokas klēpī, viņa mēģināja izdomāt, ko lai iesāk. Acīmredzot viņu nosūtīs atpakaļ uz Ņujorku kā nevienam nevajadzīgu ceļasomu. Kāpēc tad viņas radinieks hercogs vispār bija aicinājis viņu? Kur viņš ir? Kas viņš ir?

Viņa nevarēja doties pie Dorotijas un vecvecmāmiņas, jo hercogiene bija atrakstījusi doktoram Morisonam vēstuli, kurā bija skaidri sacīts, ka viņas mājās būs gaidīta tikai un vienīgi Do-rotija. Viktorija sarauca pieri. Tā kā melnmatainais vīrietis bija uznesis viņu augšā pa kāpnēm, varbūt tieši viņš ir kalpotājs, bet tas sirmais, bargais virs, kurš bija atvēris durvis, ir pats hercogs? Pirmajā mirklī viņai bija licies, ka viņš ir tikai atbildīgāks kalpotājs — tāpat kā Tildena kundze, saimniecības vadītāja, kas allaž sagaidīja viesus Endrū mājā

Pie istabas durvīm kāds pieklauvēja, un Viktorija tūdaj, juzdamās vainīga, nolēca no gultas, rūpīgi nogludināja pārsegu un atsaucās:

— Lūdzu, ienāciet!

Durvīs parādījās kalpone stīvinātā, melnā kleitā, ar baltu priekšautu un aubīti, sudraba paplāti rokās. Kā marionetes viņai līdzi ienāca vēl sešas kalpones tādās pašās melnās kleitās, nesdamas spaiņus ar kūpošu ūdeni. Kalponēm sekoja divi sulaiņi zaļās livrejās ar zelta apšuvumiem, viņi nesa Viktorijas ceļasomu

Pirmā kalpone nolika paplāti uz galda starp dīvāniem, bet pārējās tikmēr nozuda blakusistabā. Sulaiņi novietoja somu gultas galā. Pēc brīža visas kalpones atkal vienlaikus atgriezās, atgādinādamas Viktorijai dzīvus koka zaldātiņus. Pēdējā kalpone pagriezās pret Viktoriju, kas bikli stāvēja pie gultas.

— Te jums būs kāds nieks pusdienās, jaunkundz, — kalpone sacīja, cenzdamās, lai seja paliktu pieklājīgi vienaldzīga, tomēr viņas balss šķita kautra un patīkama

Viktorija piegāja pie dīvāna un apsēdās. Ieraugot ar sviestu apziestos grauzdiņus un karsto šokolādi, meitenei mutē saskrēja siekalas.

— Viņa augstība sacīja, ka jūs noteikti iesiet vannā, — kalpone piebilda un jau paspēra soli uz blakusistabas pusi.

Viktorija sastinga, un šokolādes tase palika pusceļā pie viņas lūpām

— Viņa augstība? — meitene atkārtoja. — Vai tas ir... kungs,

ko es satiku pie ārdurvīm? Tas apaļīgais vīrs ar sirmajiem matiem?

— Augstā debess, nē! — kalpone atteica, uzmezdama Viktorijai savādu skatienu. —Tas ir Nortrapa kungs, sulainis, jaun-kundz

Viktorijas atvieglojums bija īslaicīgs, jo kalpone nedroši piebilda:

— Viņa augstība ir gara auguma vīrs ar melniem, cirtainiem matiem.

— Un viņš teica, ka man noteikti jāiet vannā? — Viktorija tūdaļ saspurojās.

Kalpone pietvīkusi pamāja

— Vispār jau man tiešām vajadzētu nomazgāties, — Viktorija negribīgi piekrita. Apēdusi grauzdiņu un izdzērusi šokolādi, viņa iegāja blakusistabā, kur kalpone patlaban bēra kūpošajā ūdenī smaržīgus vannas sā|us. Lēni novilkdama ceļojuma laikā notraipīto kleitu, Viktorija atkal atcerējās īso vēstuli, ko viņai bija atsūtījis Čārlzs Fīldings, uzaicinot viņu doties uz Angliju. Viņš bija licies tik sajūsmināts par šo domu."Brauciet nekavējoties šurp, mana dārgā," viņš bija rakstījis, "ļūs šeit tiekat gaidīta ne vien laipni, bet arī ar lielu nepacietību." Varbūt neviens tomēr neliks viņai braukt prom. Varbūt "viņa augstība" ir kaut ko pārpratis.

Kalpone palīdzēja Viktorijai izmazgāt matus, tad pasniedza viņai pūkainu dvieli un palīdzēja izkāpt no vannas.

— Es jau izkravāju jūsu drēbes, kundze, un atsedzu gultu, ja jūs vēlētos nosnausties.

Viktorija pasmaidīja un pajautāja, kā kalponi sauc.

— Kā mani sauc? — kalpone pārvaicāja, izskatīdamās apjukusi par šādu Viktorijas jautājumu. — Mani sauc par Rutu.

— Liels paldies, Ruta, — Viktorija sacīja, — es gribēju teikt — paldies, ka izkravājāt manas drēbes.

Patikā koši pietvīkusi tā, ka sārtums pārklāja visu vasarrai-bumaino sejiņu, kalpone aši pakniksēja un devās uz durvīm.

— Vakariņas tiks pasniegtas astoņos, — viņa vēl piebilda. — Viņa augstība šeit, Veikfīldā, nemēdz ilgi palikt nomodā.

— Ruta, — Viktorija neveikli ievaicājās, kad kalpone jau grasījās iziet, — vai šajā mājā dzīvo divas... augstības? Es gribēju zināt, vai Čārlzs Fīldings...

— Ak tā, jūs runājat par viņa gaišību! — Ruta atskatījās pār plecu, it kā baidītos, ka viņu varētu noklausīties, un tad paskaidroja: — Viņš vēl nav ieradies, bet mēs kuru katru brīdi viņu gaidām. Es dzirdēju, kā viņa augstība lika Nortrapam paziņot viņa gaišībai par jūsu ierašanos.

— Kāds tad ir šis... viņa gaišība? — Viktorija noprasīja, juzdamās pavisam savādi, ka ir spiesta izrunāt šādus titulus.

Ruta jau grasījās atbildēt, tad piepeši pārdomāja

— Piedodiet, jaunkundz, bet viņa augstība kalpotājiem ir aizliedzis tenkot. Mēs nedrīkstam arī familiāri izturēties pret viesiem — Kalpone pakniksēja un, iestīvinātajiem, melnajiem svārkiem nočaukstot, izsteidzās no istabas.

Viktoriju iztrūcināja dzirdētais jaunums: šajā mājā divām cilvēciskām būtnēm bija aizliegts savā starpā sarunāties tikai tāpēc, ka viens no tiem ir kalpotājs, bet otrs viesis, taču, ņemot vērā savu īslaicīgo pazīšanos ar "viņa augstību", meitenei bija pilnīgi skaidrs, ka viņš pavisam mierīgi varētu izdot šādu necilvēcīgu pavēli.

Izņēmusi no skapja naktskreklu, Viktorija uzvilka to un ierāpās gultā. Maigais zīds glāstoši pieskārās kailajām rokām un sejai Gurdi noskaitījusi lūgšanu, lai Čārlzs Fīldings būtu laipnāks un patīkamāks cilvēks nekā "viņa augstība", meitene aizvēra acis. Garās, tumšās skropstas notrīcēja, kā izliekti vēdekļi pieskardamās viņas vaigiem, un Viktorija cieši aizmiga

5

Pa atvērtajiem logiem ieplūda saules gaisma, un maigs vējiņš noglāstīja Viktorijas seju Kaut kur lejā uz bruģa noklaudzēja zirga pakavi, un uz palodzes vienlaikus nolaidās divi putni, lai sāktu skaļi ķildoties par savām teritoriālajām tiesībām. Putnu neapmierinātā čiepstēšana lēnām iespiedās Viktorijas apziņā, izraujot viņu no laimīgajiem sapņiem par mājām.

Vēl daļēji aizmigusi, viņa apvēlās uz vēdera un iespieda seju spilvenā. Vaigam pieskārās nevis mazliet parupjais audums, kas bija sedzis viņas spilvenu mājās, smaržodams pēc saules gaismas un zieDēm, bet gan gluds zīds. Miglaini apjautusi, ka neatrodas savā gultā un māte lejasstāvā negatavo brokastis, Viktorija cieši aizmiedza acis, pūlēdamās atsaukt trauslos sapņus, taču bija pārvēlu. Negribīgi pagriezusi galvu, viņa atvēra acis.

Rīta spilgtajā gaismā meitene uzlūkoja sudrabaini zilo baldahīnu, kas ietvēra viņas gultu kā zīda kūniņā, un piepeši atjē-dzās. Viņa atradās Veikfīldparkā. Viņa bija nogulējusi ciešā miegā visu nakti.

Atbīdījusi no sejas izspūrušos matus, viņa piecēlās sēdus un atslīga spilvenos.

— Labrīt, jaunkundz, — sveicināja Ruta, nostājusies gultas kājgalī.

Viktorija iztrūcināta apslāpēja kliedzienu

— Es negribēju jūs izbiedēt, — mazā kalpone steidzīgi atvainojās, — bet viņa gaišība jau ir lejā un lūdza pajautāt, vai jūs nevēlētos kopā ar viņu brokastot.

Neizsakāmi nopriecājusies, ka viņas radinieks hercogs tomēr vēlas viņu redzēt, Viktorija nosvieda segu.

— Es izgludināju jūsu kleitas, — Ruta sacīja, atvērdama skapi — Kuru jūs vēlētos vilkt?

Viktorija izvēlējās labāko no piecām kleitām — mīksta, melna muslīna tērpu ar dziļu, stūrainu kakla izgriezumu un sīciņām, baltām rozītēm, ko viņa ilgā ceļojuma laikā bija rūpīgi izšuvusi uz kuplajām piedurknēm un tērpa apakšmalas. Noraidījusi Rutas piedāvājumu palīdzēt apģērbties, Viktorija uzvilka kleitu pāri apakšsvārkiem un sasēja ap slaido vidukli platu melna auduma jostu.

Kamēr Ruta klāja gultu un uzkopa nevainojami tīro istabu, Viktorija apsēdās pie spoguļgaldiņa un sasukāja matus.

— Esmu gatava, — viņa paziņoja Rutai un piecēlās. Meitenes acis mirdzēja cerību pilnās gaidās, bet vaigos dega košs sārtums. — Kur lai es atrodu viņa gaišību?

Kājām slīgstot biezā, sarkanā paklājā, Viktorija sekoja Rutai lejup pa izliektajām marmora kāpnēm un tad pāri visam vesti-

bilam uz bagātīgi kokgriezumiem rotātām sarkankoka durvīm, pie kurām abās pusēs kā sargi stāvēja divi sulaiņi. Pirms meitene bija paguvusi dziji ievilkt elpu, lai nomierinātos, sulaiņi klusējot plaši atvēra durvis, un Viktorija nonāca istabā, kuras garums bija vismaz deviņdesmit pēdu Pašā telpas vidū atradās garš sarkankoka galds, virs kura vizēja trīs milzīgas kristāla lustras Sākumā, pārlaidusi skatienu ar zeltainu samtu pārvilktajiem krēsliem, kas bija novietoti abās pusēs bezgalīgi garajam galdam, viņa nosprieda, ka istaba ir tukša. Un tad viņa izdzirdēja nočaukstam avīzi Čaukstoņa skanēja no krēsla pie galda tālākā gala. Nekādi nevarēdama ieraudzīt sēdētāju, viņa lēni pagājās uz priekšu un apstājās.

— Labrīt, — viņa klusi sacīja

Čārlzs apcirtās un cieši uzlūkoja meiteni, juzdams, ka nobāl.

— Augstā debess! — viņš izdvesa un lēni piecēlās kājās, nenolaizdams acis no jaunās skaistules. Viņa izskatījās tieši tāda, kāda pirms daudziem gadiem bija izskatījusies Ketrīna Ar kādu mīlestību un cik labi viņš atcerējās šo neticami daiļo seju ar smalkajiem vaibstiem, graciozi izliektajām uzacīm un garajām, biezajām skropstām, kuras ietvēra acis vizošu smaragdu krāsā! Viņš pazina šo maigo, smaidošo muti, izsmalcināto, mazo de-guntiņu, sīciņo, apburošo bedrīti ietiepīgajā zodā un sarkanzel-taino matu krāšņo vilni, kas neapvaldīts plūda pāri meitenes pleciem.

Ar kreiso roku pieķēries pie krēsla atzveltnes, lai noturētos kājās, viņš pastiepa drebošo labo roku pret meiteni.

— Ketrīna... — viņš nočukstēja.

Viktorija nedroši ielika roku hercoga pastieptajā plaukstā, un viņa garie pirksti cieši sakļāvās ap to

— Ketrīna, — viņš piesmacis čukstus atkārtoja, un Viktorija pamanīja, ka viņa acīs iemirdzas asaras.

— Par Ketrīnu sauca manu māti, — viņa saudzīgi iebilda.

Rokas tvēriens kļuva gandrīz sāpīgs.

— ļā, — viņš nočukstēja, tad noklepojās un atkal spēja parunāt. — Jā, protams, — viņš atkārtoja un papurināja galvu, kā mēģinādams atjēgties. Viktorija pamanīja, ka hercogs ir pārsteidzoši garš, ļoti kalsns, ar brūnām acīm, kas rūpīgi jo rūpīgi pētīja katru viņas sejas vaibstu — Tātad, — viņš strupi turpināja, — tu esi Ketrīnas meita.

Viktorija pamāja, īsti nezinādama, kā izturēties.

— Mani sauc Viktorija.

Hercoga acīs pavīdēja savāds maigums.

— Mani sauc Čārlzs Viktors Fīldings

— Skaidrs, — meitene nomurmināja.

— Nē, — hercogs atteica. — Tev nekas nav skaidrs. — Viņš pasmaidīja maigu smaidu, kas lika izskatīties viņam par desmitiem gadu jaunākam — Tu neko nesaproti. — Un tad piepeši viņš cieši apskāva meiteni — Esi mīļi sveicināta mājās, bērns, — hercogs sacīja jūtu aizžņaugtā balsī, papliķēja Viktorijai pa muguru un piespieda viņu sev klāt — Esi sveicināta! — Un Viktoriju pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņa tiešām būtu atgriezusies mājās.

Vainīgi pasmaidījis, hercogs atlaida meiteni un atvilka krēslu, lai viņa varētu apsēsties.

— Tu noteikti esi izsalkusi. O’Malij! — viņš uzsauca sulainim, kas stāvēja pie maza galdiņa, kurš no vienas vietas bija nokrauts ar pārsegtiem sudraba šķīvjiem — Mēs abi ļoti gribam ēst.

— Jā, jūsu gaišība. — sulainis atbildēja, pagriezās un sāka piepildīt divus šķīvjus.

— Man no sirds jāatvainojas, ka tavas ierašanās brīdī tevi nesagaidīja kariete, — Čārlzs iesāka. — Man pat sapņos nerādījās, ka tu ieradīsies tik drīz Man apgalvoja, ka kuģi no Amerikas parasti kavējas. Vai tavs ceļojums bija jauks? — viņš pavaicāja, kad sulainis bija nolicis Viktorijai priekšā uz galda šķīvi ar olām, kartupeļiem, nierēm, šķiņķi un kraukšķīgu maizi

Viktorija uzmeta acis greznajiem zelta galda piederumiem, kas bija novietoti abās pusēs viņas šķīvim, un klusībā noskaitīja pateicības lūgšanu mātei, ka tā bija iemācījusi viņai un Do-rotijai pareizi uzvesties piegaida.

— )ā, ceļojums bija ļoti patīkams, — viņa pasmaidījusi atteica un tad neveiklā kautrībā piebilda, — jūsu gaišība.

— Augstā debess! — Čārlzs iesmējās. — Manuprāt, mums nevajadzētu uzvesties tik ceremoniāli. Citādi man būs jāsauc tevi par grāfieni Lengstoni vai lēdiju Viktoriju Man tas īpaši nepatiktu. es labāk vēlētos, lai tu mani dēvē par tēvoci Čārlzu, un es tad tevi sauktu par Viktoriju Nu, ko teiksi?

Viktorija juta, ka atsaucas uz viņa siltajiem vārdiem ar mīlestību, kas jau bija sākusi iesakņoties viņas sirdī.

— Man tas ļoti patiktu. Esmu pārliecināta, ka mūždien aizmirstu atsaukties, ja mani kāds uzrunātu par grāfieni Lengstoni — lai arī ko tas nozīmētu —, un "lēdija Viktorija" nemaz neizklausās pēc manis.

Čārlzs veltīja viņai savādu skatienu un uzklāja uz ceļiem servjeti.

— Bet tu taču esi gan viena, gan otra. Tava māte bija Leng-

stonas grāfa un grāfienes vienīgā meita. Abi nomira, kamēr viņa vēl bija pavisam maza, taču viņu skotu izcelsmes tituls tagad ir nonācis pie tevis. Tu esi viņas vecākā meita; tātad šis tituls tagad pieder tev.

Viktorijas zilās acis jautri iemirdzējās.

— Un ko lai es ar to iesāku?

— To pašu, ko mēs visi, — tēvocis atteica un iesmējās. — Lepojies ar to! — Viņš apklusa, kamēr O'Malijs izveicīgi nolika šķīvi viņam priekšā uz galda. — Starp citu, man liekas, ka Skotijā atrodas kāds neliels zemes īpašums, kas tev pienākas kopā ar šo titulu. Varbūt arī ne Vai tava māte ir tev kaut ko par to stāstījusi?

— Neko. Mamma nemēdza runāt ne par Angliju, ne par savu agrāko dzīvi Mēs ar Dorotiju vienmēr bijām uzskatījušas, ka viņa ir... nu, parasts cilvēks

— Tava māte bija neparasta sieviete, — hercogs klusi iebilda. Dzirdot viņa kaislīgo balsi, Viktorija jautājoši uzlūkoja viņu, taču, tiklīdz meitene grasījās tēvoci iztaujāt par mātes dzīvi Anglijā. viņš papurināja galvu un nevērīgi atteica: — Kādu dienu es tev izstāstīšu visu par ., viņu Bet pagaidām vēl ne Tagad mums jāiepazīstas pašiem.

Neticami ātri pagāja vesela stunda, kamēr Viktorija atbildēja uz Čārlza neuzmācīgajiem jautājumiem Kad brokastis bija galā, viņa atskārta, ka tēvocis veikli piedabūjis viņu izstāstīt visu par savu dzīvi līdz pat brīdim, kad viņa bija nostājusies pie durvīm, turēdama rokās kviecošo sivēnu. Viņa bija pastāstījusi tēvocim par mājiniekiem dzimtajā ciemā, par savu tēvu, arī par Endrū. Nez kāpēc, klausoties par šiem diviem pēdējiem vīriešiem, hercogs kļuva visai drūms, tomēr tieši viņi bija tie, par

kuriem viņš interesējās visvairāk Toties par meitenes māti viņš cītīgi izvairījās runāt

— lāatzīstas, ka esmu visai lielā neizpratnē par tavu saderināšanos ar šo Endrū Beinbridžu, — hercogs sacīja, saraucis pieri dzijās grumbās, kad viņa bija beigusi runāt. — Vēstulē, ko es saņēmu no jūsu drauga doktora Morisona, par to nebija ne vārda. Gluži pretēji — viņš pat apgalvoja, ka jūs ar māsu esot vienas pašas visā pasaulē. Vai tavs tēvs piekrita tam, ka jūs saderināties?

— Gan jā. gan nē. — Viktorija atteica, netikdama gudra, kāpēc hercogam tas liekas tik svarīgi — Mēs ar Endrū esam pazīstami jau veselu mūžību, taču tētis vienmēr uzstāja, ka ļaus man oficiāli saderināties tikai astoņpadsmit gadu vecumā Viņš uzskatīja, ka tas ir pārāk nopietns lēmums, lai to pieņemtu agrā jaunībā

— Ļoti prātīgi, — Čārlzs piekrita — Taču tev palika astoņpadsmit gadu jau pirms tēva nāves, un tomēr tu joprojām neesi oficiāli saderināta ar Beinbridžu, vai tā?

— Laikam gan

— Tāpēc ka tavs tēvs joprojām atteicās piekrist šīm laulībām?

— Ne gluži. īsi pirms manas dzimšanas dienas Beinbridža kundze — Endrū māte, kas palikusi atraitnēs, — sarunā ar manu tēvu ierosināja, ka Endrū vajadzētu doties garākā ceļojumā, lai pārbaudītu mūsu jūtu stiprumu un ļautu viņam "pēdējo reizi izpriecāties", kā viņa to nosauca. Endrū likās, ka šāda doma ir muļķīga, taču mans tēvs pilnīgi piekrita Beinbridža kundzei.

Izklausās, ka tavs tēvs nepavisam nav vēlējies, lai tu precies ar šo jaunekli Galu galā jūs jau sen esat pazīstami, tāpēc

būtu bijis lieki vēlreiz pārbaudīt jūsu jūtu spēku Izklausās vairāk pēc aizbildināšanās nekā pēc saprātīga lēmuma. Turklāt man liekas, ka arī Endrū māte nevēlas, lai jūs apprecētos.

Hercogs runāja tā, it kā viņam viss būtu pilnīgi skaidrs, un Viktorijai neatlika nekas cits kā atklāt viņam visu apkaunojošo patiesību

— Tētis bija pilnīgi pārliecināts, ka Endrū man būtu brīnišķīgs vīrs. Tomēr viņam bija visai pamatīgi iebildumi pret manu nākamo vīramāti. Viņa ir atraitne un ļoti pieķērusies Endrū Turklāt viņa nemitīgi slimo ar visvisādām kaitēm, kas padara viņu īgnu

— Ak tā, — hercogs saprotoši noteica — Un cik nopietnas tad ir šīs viņas slimības?

Viktorija viegli pietvīka.

— Spriežot pēc tā, ko reiz manā klātbūtnē viņai pateica mans tēvs, visas viņas kaites ir izdomātas. Agrā jaunībā viņai gan tiešām bija zināms sirds vājums, taču tētis teica, ka viņa justos daudz labāk, ja reiz kāptu ārā no gultas, nevis vārtītos pa to un žēlotu sevi. Viņi... viņi ne visai labi sapratās.

— Jā, un nu man ir skaidrs, kāpēc! — Čārlzs Fīldings iesmējās — Tavs tēvs ir rīkojies pilnīgi pareizi, liekot šķēršļus jūsu laulībai, mīļā. Tava dzīve būtu bijusi ļoti nelaimīga

— Tā it nemaz nebūtu bijusi nelaimīga, — Viktorija stingri iebilda, būdama apņēmusies precēties ar Endrū neatkarīgi no tā, vai hercogam tas patiks vai ne. — Endrū labi saprot, ka māte mēģina viņu kontrolēt ar savām slimībām, un viņš nepieļauj, lai šāda mātes rīcība viņu traucētu izdarīt to, ko viņš vēlas. Viņš piekrita doties šajā ceļojumā tikai tāpēc, ka mans tēvs uzstāja, lai to darot.

— Vai tu no viņa esi saņēmusi daudz vēstu|u?

— Tikai vienu, bet Endrū devās uz Eiropu divas nedēļas pirms nelaimes gadījuma, kurā pirms trim mēnešiem gāja bojā mani vecāki, un vēstules no Eiropas ceļo gandrīz tikpat ilgi Es viņam uzrakstīju un pastāstīju, kas noticis, un tad uzrakstīju viņam vēl vienu vēstuli tieši pirms aizbraukšanas uz Angliju, lai paziņotu, kur esmu meklējama. Viņš droši vien patlaban jau ir ceļā uz mājām, domādams, ka ierodas mani glābt. Es gribēju palikt Ņujorkā un sagaidīt viņu atgriežamies, taču doktors Mo-risons par to nevēlējās ne dzirdēt Viņš nez kāpēc bija pārliecināts, ka Endrū jūtas neizturēs laika pārbaudi Bez šaubām, to viņam būs iestāstījusi Beinbridža kundze, un tas nu būtu īsti viņas stilā.

Viktorija nopūtās un palūkojās ārā pa logu

— Viņa daudz vairāk vēlētos, lai Endrū apprec kādu bagātāku meiteni, nevis trūcīga ārsta meitu

— Vai vēl labāk, lai viņš vispār nevienu neapprecētu un pa

liktu kā piesiets pie viņas gultas, — hercogs, saraucis uzacis, ieminējās. — Atraitne, kas izliekas, ka ir slima, šķiet ārkārtīgi valdonīga un īpašnieciska sieviete. /

Viktorija nevarēja to noliegt, un tādēļ, lai nevajadzētu lieku reizi nopelt savu nākamo vīramāti, viņa nolēma žēlsirdīgi klusēt.

— Dažas ciema ģimenes piedāvāja man padzīvot pie viņiem, kamēr Endrū atgriezīsies, taču tas nebija īsti labs risinājums. Turklāt, ja Endrū pārbraucis atrastu mani pie kaimiņiem, viņš pavisam saniknotos.

— Uz tevi? — hercogs vaicāja, saraucis pieri sašutumā par nabaga Endrū

— Nē, uz savu māti — par to, ka viņa nav uzstājusi, lai es apmetos pie viņas.

— Ak tā. — Čārlzs noteica Kaut arī meitenes paskaidrojums pilnīgi attaisnoja Endrū, viņš tomēr izskatījās visai nomākts.

— Izklausās, ka šis vīrietis ir pārliecināts cīnītājs par tavu labo slavu. — viņš nomurmināja.

— Jums viņš loti patiks, — Viktorija smaidīdama atteica.

— Gan jūs redzēsiet, ka viņš atbrauks šurp, lai aizvestu mani mājās.

Čārlzs papliķēja meitenei pa roku.

— Lai nu paliek tas tavs Endrū! Labāk priecāsimies, ka tu esi nonākusi Anglijā. Tagad saki man, kā tev šeit patīk .

Viktorija pastāstīja, ka viss redzētais viņai loti paticis, un Čārlzs savukārt atklāja, kādu viņš iecerējis meitenes dzīvi Anglijā Vispirms viņš vēlējās sagādāt viņai jaunus tērpus un īpaši mācītu dāmu kalponi Viktorija jau grasījās iebilst, taču tad pamanīja, ka viņiem ar bīstama plēsīga dzīvnieka kluso pārliecību tuvojas tumšs, draudīgs stāvs. Briežādas bikses cieši ieskāva muskuļotās kājas un gurnus, bet baltais krekls pie iedegušā kakla bfja atpogāts No rīta viņš šķita vēl garāks, nekā meitenei iepriekšējā vakarā bija licies, slaids un ārkārtīgi lokans. Biezie. melnie mati mazliet cirtojās, deguns bija taisns, bet skarbā mute smalki veidota. |a viņa paslietais zods neliecinātu par augstprātīgu valdonību un saltajās, zaļajās acīs nemirdzētu cinisms. Viktorijai šis vīrietis būtu licies gandrīz neiespējami skaists.

— Džeison! — Čārlzs sirsnīgi uzsauca. — Ļauj man tevi pienācīgi iepazīstināt ar Viktoriju. Džeisons ir mans brāļadēls, — viņš paskaidroja Viktorijai

Brāļadēls! Meitene bija cerējusi, ka viņš varbūt ir tikai viesis, taču izrādījās, ka viņš ir radinieks, kas droši vien dzīvo pie Čārlza. To iedomājoties, Viktorijai sametās mazliet nelabi, tomēr tajā pašā laikā lepnums piespieda viņu izaicinoši pasliet zodu un mierīgi uztvert Džeisona nicīgo skatienu. Strupi pamājis, viņš apsēdās meitenei pretī un pameta acis uz O'Maliju.

— Vai būtu cerēts par daudz, ja es gribētu pabrokastot?

Sulainis redzami sarāvās.

— Nē, milord. Ēdamā vēl ir pietiekami, taču tas, iespējams, ir mazliet atdzisis. Es tūdaļ došos uz virtuvi un likšu, lai virēja pagatavo kaut ko svaigu un karstu. —Viņš izsteidzās pa durvīm

— Džeison, — Čārlzs sacīja, — es nupat teicu Viktorijai, ka viņai vajadzētu jaunu kalponi un tērpus, kas būtu vairāk piemēroti...

— Nē, — Džeisons strupi atcirta

Viktoriju pārņēma nepārvarama vēlēšanās bēgt, tā nomāca visas pārējās izjūtas.

— la jums nebūtu iebildumu, tēvoci Čārlz. — viņa sacīja, — man... man vēl šis tas ir darāms.

Čārlzs veltīja viņai ašu, atvainošanās pilnu skatienu un piecēlās, kad meitene atstāja galdu, taču viņa nepieklājīgais radinieks tikai vēl ērtāk atgāzās krēslā, vērodams viņas aiziešanu ar vienaldzīgu nepatiku

— Viktorija nekur nav vainīga, — Čārlzs sacīja, kad viņa bija izgājusi un sulaiņi vēra ciet durvis. — Tev tas būtu jāsaprot.

— Tiešām? — Džeisons sarkastiski novilka. — Un vai šī mazā, smilkstošā ubadze vispār apjēdz, ka tā ir mana māja un es nevēlos, lai viņa te paliktu?

Durvis aizvērās, taču Viktorija jau bija dzirdējusi pietiekami

daudz. Ubadze! Smilkstoša ubadzei Meiteni pāršalca karsts pazemojums, un viņa kā akla aizskrēja pa gaiteni. Acīmredzot Čārlzs bija uzaicinājis viņu pie sevis bez brāļadēla piekrišanas.

Nobālusi, tomēr apņēmīga, Viktorija iegāja savā istabā un ķērās pie ceļasomas.

Tikmēr ēdamistabā Čārlzs mēģināja pielūgt nelokāmo ciniķi, kas sēdēja viņam pretī.

— Džeison, tu nesaproti...

— Tu viņu ataicināji uz Angliju! — Džeisons noskaldīja. — la jau tu tik ārkārtīgi vēlies, lai viņa te dzīvotu, tad ņem viņu uz Londonu pie sevis.

— Es to nevaru! — Čārlzs sparīgi iebilda. — Viņa vēl nav sagatavota iziet augstākajā sabiedrībā. Vēl daudz jādara, līdz viņa varēs pirmo reizi parādīties Londonā. Turklāt mums būs vajadzīga arī kāda vecāka sieviete, kas pieklājības labad varēs viņu visur pavadīt.

Džeisons nepacietīgi pamāja sulainim, kas stāvēja viņam līdzās ar sudraba kafijas kannu, gaidīdams atļauju ieliet kafiju, un, kad tas bija padarīts, izraidīja sulaini no istabas. Tad viņš pagriezās pret Čārlzu un asi paziņoja:

— Es gribu, lai viņa jau rīt aizvācas no šejienes. Vai skaidrs? Ved viņu uz Londonu vai sūti mājās, bet aizvāc viņu no šejienes! Es netaisos viņas labā izdot ne graša, ļa tu gribi, lai viņa izietu augstākajā sabiedrībā, tev būs jāatrod cits veids, kā par to samaksāt.

Čārlzs gurdi paberzēja deniņus.

— Džeison, es zinu, ka tu neesi tik nejūtīgs un bezsirdīgs, kā patlaban uzvedies. Vismaz ļauj, lai es tev par viņu kaut ko pastāstu

Atgāzies krēslā, Džeisons ledainā garlaicībā uzlūkoja Čārlzu, kurš tikmēr ietiepīgi turpināja-

— Viņas vecāki pirms dažiem mēnešiem gājuši bojā nelaimes gadījumā Vienā vienīgā traģiskā dienā Viktorija zaudēja savu māti, tēvu, māju. drošību — visu. — Redzēdams, ka Džeisons joprojām ir kluss un nesatricināms, Čārlzs zaudēja pacietību — Nolādēts! Vai tu jau esi aizmirsis, kā juties, kad zaudēji Džeimiju? Viktorija ir zaudējusi visus trīs cilvēkus, kurus mīlēja, arī jauno vīrieti, ar kuru viņa bija gandrīz saderināta Viņa ir visai liela muļķe, uzskatīdama, ka šis puisis rikšiem vien metīsies viņu glābt tuvāko dažu mēnešu laikā, toties viņa māte šīm laulībām pretojas. Piemini manus vārdus, ka tagad, kad Viktorija ir aiz okeāna, viņš paklausīs mātes gribai. Viktorijas māsa ir nonākusi Klermontas hercogienes namā, tātad arī māsas tuvums viņai ir liegts. Iedomājies, kā viņa jūtas, Džeison! Arī tu zini, ko nozīmē nāve un zaudējums, — bet varbūt tu jau esi aizmirsis šīs sāpes?

Čārlza vārdi trāpīja jūtīgā vietā, un Džeisons sarāvās To pamanījis, Čārlzs tūdaļ turpināja:

— Viņa ir tik nevainīga un apjukusi kā bērns, Džeison Viņai visā pasaulē vairs nav neviena, tikai es — un arī tu, vai nu tev tas patīk vai ne Tev jādomā par viņu tāpat, kā tu šādos apstākļos būtu domājis par Džeimiju. Toties Viktorijai piemīt gan lepnums. gan drosme. Kaut arī viņa par to tikai pasmējās, man bija pilnīgi skaidrs, ka tas, kā viņa vakar tika te sagaidīta, viņai licis justies ārkārtīgi pazemotai, ļa viņa nospriedīs, ka viņu šeit neviens negrib, gan viņa izdomās, kā no šejienes aiziet. Un, ja tas notiks, — Čārlzs sasprindzis pabeidza, — es tev to nemūžam nepiedošu. Zvēru, ka nepiedošu!

Džeisons piepeši atstūma krēslu no galda un piecēlās. Viņa seja bija noslēgta un salta.

— Starp citu, vai viņa nav kāds no taviem ārlaulības bērniem?

Čārlzs nobāla.

— Miļais Dievs, nē! — Kad Džeisons joprojām izskatījās skeptisks, Čārlzs izmisīgi piebilda: — Padomā, ko tu runā! Vai es būtu izziņojis jūsu saderināšanos, ja viņa būtu mana meita?

Šis jautājums nevis nomierināja Džeisonu, bet gan atsauca prātā saderināšanos, kas bija viņu tā saniknojusi.

— |a jau šis tavs mazais eņģelītis ir tik sasodīti nevainīgs un tik drosmīgs, tad kāpēc viņa piekrita iztirgot savu ķermeni apmaiņā pret laulībām ar mani?

— Par ko tu runā! — Čārlzs noraidoši atmeta ar roku — Es izsludināju saderināšanos, viņai to pat nezinot. Viņai par to visu nav ne jausmas |a gribi, vari uzskatīt to par manu pārcenša-nos, — viņš mierīgi turpināja — Vari būt drošs, ka viņai nav ne mazākās vēlēšanās precēties ar tevi. — Džeisona seja mazliet atvilga, un Čārlzs tūda| steidzās pārliecināt viņu vēl vairāk — Šaubos, vai Viktorija precētos ar tevi pat tad, ja tu to gribētu. Tu esi pārāk cinisks, nežēlīgs un rūdīts tādai ideālu pārpilnai, labi audzinātai meitenei kā viņa. Viktorija dievināja savu tēvu un atklāti man paziņoja, ka vēloties precēties ar tādu vīrieti kā viņš — jūtīgu, maigu ideālistu Tu nepavisam tāds neesi, — Čārlzs turpināja un, aizrāvies ar gandrīz gūto uzvaru, pat nemanīja, ka viņa vārdi jau sāk līdzināties apvainojumam. — |a Viktorija zinātu, ka viņa ir saderināta ar tevi, viņa zaudētu samaņu! Viņa labāk izdarītu pašnāvību nekā..

— Sapratu jau, sapratu, — Džeisons viņu pārtrauca.

— Labi! — Čārlzs pasmaidīja. — Vai tagad es drīkstu lūgt, lai sludinājums par saderināšanos tiktu paturēts no viņas slepenībā? Gan es izdomāšu kādu citu veidu, kā to atsaukt, tomēr nekavējoties mēs to izdarīt nevaram — Redzēdams, ka Džeisons draudīgi piemiedz acis, Čārlzs tūdaļ atguvās. — Viņa ir tikai bērns, Džeison, — drosmīga, lepna meitene, kas cenšas izdzīvot nežēlīgā pasaulē, kurai viņa nav piemērota. |a mēs pārāk drīz atsauksim saderināšanos, par viņu smiesies visa Londona Visi teiks, ka tev pieticis tikai uzmest viņai skatienu, lai tūdaļ atteiktos viņu precēt.

Džeisona prātā pazibēja mirdzošas, zilas acis ar tumšām skropstām un seja, kas bija pārāk skaista, lai būtu īsta. Viņš atcerējās jauko smaidu, kas pirms briža bija pavīdējis meitenes lūpās, iekams Viktorija pamanīja viņa klātbūtni. Meitene tik tiešām bija atgādinājusi viegli ievainojamu bērnu.

— Lūdzu, ej un parunā ar viņu! — Čārlzs palūdza.

— Es parunāšu ar viņu, — Džeisons strupi piekrita.

— Bet vai tu liksi viņai justies šeit vēlamai?

— Tas būs atkarīgs no tā, kā viņa uzvedīsies, kad es pie viņas aiziešu

Tikmēr Viktorija savā istabā ņēma laukā no skapja drēbes. Domās sāpīgi atbalsojās Džeisona Fīldinga vārdi. Smilkstošā, mazā UBADZE... es nevēlos, lai viņa te palikta... smilkstošā, mazā UBADZE... Viņai tomēr nebija izdevies atrast jaunas mājas, meitene histēriski domāja. Liktenis bija izspēlējis ar viņu ļaunu joku. Viņa kravāja drēbes somā. Izslējusies viņa pagriezās un izbailēs iekliedzās.

— Jūs! — viņa izdvesa, nikni raudzīdamās uz garo, nepatīkamo vīrieti, kas stāvēja uz sliekšņa, sakrustojis rokas uz krūtīm. Dusmīga uz sevi, ka ļāvusi viņam ieraudzīt savas bailes, Viktorija paslēja zodu, nelokāmi apņēmusies nepieļaut, lai viņš to vēlreiz apvainotu. — Kādam gan būtu vajadzējis iemācīt jums pieklauvēt pirms ienākšanas istabā.

— Pieklauvēt? — Džeisons izsmējīgi atkārtoja. — Pie atvērtām durvīm? — Pievērsies meitenes ceļasomai, viņš sarauca uzacis. — Vai jūs grasāties doties projām?

— Vai tad tā neizskatās? — Viktorija atcirta.

— Kāpēc?

— Kāpēc? — viņa sašutusi neticīgi atkārtoja. — Tāpēc, ka es neesmu maza, smilkstoša ubadze, un, ja vēlaties zināt, es nevaru cieši, ja mani uzskata par nastu.

Taču Džeisons nevis izskatījās vainīgs, ka Viktorija dzirdējusi viņa aizskarošos vārdus, bet gan šķita viegli uzjautrināts.

— Vai tad jums neviens nav mācījis, ka slepus noklausīties nav labi?

— Es nemaz nenoklausījos, — Viktorija atcirta. — ļūs nomelnojāt mani tik skaļi, lai to varētu sadzirdēt pat Londonā.

— Kurp tad jūs grasāties doties? — viņš painteresējās, izlikdamies nedzirdam šo nosodījumu

— Tā nav jūsu darīšana.

— Esiet tik laipna un atbildiet! — Džeisons noskaldīja, piepeši kļūdams salts un valdonīgs.

Viktorija uzmeta vīrietim nepadevīgu, vērtējošu skatienu. Atspiedies pret durvju stenderi, viņš izskatījās bīstams un neuzvarams. Viņa pleci bija plati, krūtis izrieztas, bet baltā krekla piedurknes uzlocītas, atklājot tumši iedegušus, ļoti muskuļotus apakšdelmus, kuru spēku viņa jau bija izbaudījusi vakar, kad Džeisons bija uznesis viņu augšstāvā Meitene jau zināja arī to, ka viņam ir neciešams raksturs, un, spriežot pēc za|o acu draudīgā skatiena, viņš bija gatavs burtiski izkratīt no viņas atbildi. Nevēlēdamās sagādāt viņam šādu prieku, Viktorija ledaini paskaidroja:

— Man ir mazliet naudas. Es ciemā uzmeklēšu vietu, kur apmesties.

— Tiešām? — viņš sarkastiski novilka — Vai drīkstu painteresēties. no kā jūs iztiksiet, kad jūsu nelielā naudas summa būs iztērēta?

— Es strādāšu! — Viktorija paziņoja, mēģinādama satriekt viņa kaitinošo savaldību

Vīrieša tumšās uzacis pašāvās augšup ironiskā jautrībā.

— Tas nu gan ir kas nedzirdēts — sieviete, kas tik tiešām vēlas strādāt! Sakiet man — ko tad jūs protat darīt? — Šis jautājums noplīkšķēja asi kā pātaga — Vai jūs protat art zemi?

— Nē...

— Vai arī iedzīt naglu?

— Nē.

— Vai jūs protat slaukt govis?

— Nē!

— Tātad jūs esat pilnīgi nekam nederīga gan savās, gan citu acīs, vai tad ne? — viņš nežēlīgi aizrādīja.

— Tā nu gan nav taisnība! — meitene noliedza niknā lepnumā. — Es protu darīt daudz ko, es protu šūt, gatavot ēdienu un...

— Un likt cieminiekiem tenkot par to, kādi gan nelieši ir šie Fīldingi, ja izdzinuši jūs no mājām? Varat to aizmirst, — Džei-sons augstprātīgi paziņoja. — Es jums to neatļauju.

— Es gan neatceros, ka būtu jums lūgusi atļauju, — Viktorija spītīgi atcirta.

Džeisons pārsteigts blenza uz viņu. Pat pieauguši vīrieši tikai retumis uzdrošinājās runāt viņam pretī, bet nu šis sīkais sku-ķēns bija atļāvies viņam nepakļauties. |a viņa sašutums nebūtu bijis tikpat liels kā pārsteigums, viņš, iespējams, pat būtu pakutinājis meiteni zem zoda un pasmaidījis par viņas drosmi. Apspiedis šo negaidīto vēlmi mīkstināt paša bargos vārdus, viņš strupi noteica:

— |a jau jūs tik ļoti vēlaties atpelnīt sevis uzturēšanas izdevumus, par ko gan es ļoti šaubos, tad varat to darīt tepat

— Man ir ļoti žēl, — ietiepīgā jaunā skaistule vēsi paziņoja, — bet no tā nekas neiznāks.

— Kāpēc tad ne?

— Tāpēc, ka es nespēju iedomāties sevi klanāmies, lokāmies un saraujamies pazemīgā kamoliņā ik reizi, kad jūs ejat man garām, kā jūs to liekat darīt pārējiem saviem kalpotājiem Tas nabaga vīrs ar sāpošo zobu šorīt gandrīz saļima, kad jūs...

— Kurš? — Džeisons pārtrauca, un viņa īgnumu piepeši nomainīja apjukums.

— O'Malija kungs.

— Kas. pie velna, tas par O'Maliju? — viņš izgrūda, tikai ar milzīgām pūlēm savaldījies.

Viktorija sašutusi pacēla acis pret debesīm.

— Ak tad jūs pat nezināt, kā viņu sauc? O Malijs ir tas sulainis, kas aizgāja pēc jūsu brokastīm, un viņa žoklis ir tā pietūcis...

Džeisons apgriezās uz papēža

— Čārlzs vēlas, lai jūs paliktu šeit, un vairs nerunāsim par to. — Uz sliekšņa viņš vēl apstājās un atkal pagriezās, ar draudīgu skatienu burtiski pienaglodams meiteni pie grīdas. — Ja

jūs esat nolēmusi doties prom. par spīti manai pavēlei, es jums silti ieteiktu to nedarīt. Tad man būs jādzenas jums pakaļ, un varat man ticēt, ka jums nepatiks tas, kas notiks, kad būšu jūs atradis.

— Man nav bail ne no jums, ne no jūsu draudiem, — Viktorija lepni sameloja, cenzdamās ātri apsvērt savas iespējas. Viņa nevēlējās sāpināt Čārlzu ar savu aiziešanu, tomēr lepnums neļāva viņai palikt Džeisona mājā kā "ubadzei". Izlikdamās neredzam za|o acu draudīgo mirdzumu, viņa paziņoja: — Es palikšu, tomēr es atstrādāšu gan par savu uzturu, gan par mājvietu

— Lieliski, — Džeisons atteica, un viņš nez kāpēc jutās tā. it kā meitene šajā strīdā būtu uzvarējusi. Viņš jau pagriezās, lai dotos prom, taču Viktorijas lietišķā balss lika viņam atkal apstāties.

— Vai drīkstu pavaicāt, cik lielu algu jūs man maksāsiet?

Džeisons nikni ievilka elpu

— Vai jūs tomēr gribat mani sakaitināt?

— Nepavisam ne. Es tikai gribu zināt, cik liela būs mana alga, lai varētu sagatavoties tai dienai, kad — Viņa aprāvās, jo Džeisons nenoklausījies nepieklājīgi izgāja.

Tēvocis Čārlzs atsūtīja kalpotāju, lai tas nodotu Viktorijai uzaicinājumu pusdienās. Šī maltīte, kā izrādījās, bija ļoti patīkama, jo Džeisons tajā nepiedalījās. Toties visa pārējā pēcpusdiena šķita ārkārtīgi garlaicīga, un pēkšņā nemiera uzplūdā Viktorija nolēma, ka izies pastaigāties. Pamanījis viņu kāpjam lejā, sulainis ar plašu žestu atvēra parādes durvis. Gribēdama izrādīt, ka neļaunojas uz viņu par vakardienas notikumiem, Viktorija uzsmaidīja sulainim.

— Liels paldies... ē... kā jūs godāt?

— Nortraps. — sulainis pieklājīgi atteica.

— Nortraps? — Viktorija atkārtoja, cerēdama uzsākt sarunu — Vai tas ir jūsu vārds vai uzvārds?

Sulaiņa skatiens pievērsās viņas sejai, bet tad aizslīdēja projām.

— Tas ir mans uzvārds, jaunkundz.

— Saprotu, — viņa pieklājīgi turpināja. — Un cik ilgi jūs šeit jau strādājat?

Saņēmis rokas aiz muguras, Nortraps pašūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem, izskatīdamies ļoti nopietns

— |au deviņas paaudzes mana ģimene ir dzimusi un mirusi, kalpojot Rldingiem, jaunkundz. Es vēlos turpināt šo cēlo tradīciju

— Ak tā, — Viktorija noteica, veiksmīgi apslāpēdama smieklus. ka viņš tik ārkārtīgi lepojas ar šo darbu, kas šķietami ietvēra tikai durvju atvēršanu un aizvēršanu citiem cilvēkiem

It kā nolasījis viņas domas, sulainis vēsi piebilda:

— )a jums ir kādi sarežģījumi ar kalpotājiem, jaunkundz, tad paziņojiet to man Būdams atbildīgs par viņiem, es darīšu visu iespējamo, lai vainīgais tiktu nekavējoties sodīts.

— Esmu pārliecināta, ka man nebūs tas jādara. Viņi visi ir ārkārtīgi izdarīgi, — Viktorija laipni atteica. Pat pārāk izdarīgi, viņa nodomāja, izgājusi saules gaismā.

Pārsoļojusi pāri mauriņam mājas priekšā, viņa mainīja virzienu un apgāja apkārt mājai, gribēdama doties uz staļļiem, lai aplūkotu zirgus. Piepeši iedomājusies, ka vajadzētu paņemt dažus ābolus, lai varētu labāk iedraudzēties ar zirgiem, Viktorija devās pie mājas sētaspuses durvīm un lūdza parādīt ceļu uz virtuvi.

Milzīgā virtuve bija pilna ar rosīgiem cilvēkiem, kas uz koka

galdiem veltnēja mīklu, kaut ko maisīja katlos un grieza dārzeņus. Pašā jucekļa vidū kā sakaitināts monarhs stāvēja ārkārtīgi resns vīrs nevainojami baltā galdauta lieluma priekšautā, vicinādams karoti garā kātā un izkliegdams pavēles angļu un fran-ču valodā.

— Es atvainojos. — Viktorija uzrunāja sievieti pie tuvākā galda,— vai jūs man nevarētu iedot divus ābolus un divus burkānus?

Sieviete nedroši pameta skatienu uz vīrieti baltajā priekšautā, kurš nikni glūnēja uz Viktoriju, tad nozuda telpā blakus virtuvei un jau pēc mirkļa atgriezās ar āboliem un burkāniem

— Paldies, ē... kā jūs godāt? — Viktorija iesāka.

— Nortrapa kundze, jaunkundz. — sieviete neomulīgi atteica.

— Cik jauki! — Viktorija silti pasmaidīja. — Esmu jau iepazinusies ar jūsu vīru, sulaini, bet viņš gan man neteica, ka arī jūs strādājat šajā mājā.

— Nortrapa kungs ir mans svainis, — sieviete viņu pārlaboja.

— Skaidrs, — Viktorija noteica, juzdama, ka sieviete jūtas visai neērti īgnā, resnā vīra klātbūtnē, kurš izskatījās pēc galvenā noteicēja virtuvē. — Palieciet sveika, Nortrapa kundze!

Uz staļļiem veda bruģēts celiņš, kam labajā pusē auga neliels mežs. Viktorija soļoja pa taku, apbrīnodama burvīgo ainavu ar plašo, rūpīgi apcirpto mauriņu un krāšņajiem dārziem, te pēkšņi sastinga, pamanījusi negaidītu kustību pāris jardu attālumā no sevis pa labi Pie paša meža kāds milzīgs, pelēks dzīvnieks rakņājās pa kaut ko, kas atgādināja nelielu komposta kaudzi. Saodis viņu, dzīvnieks pacēla galvu un pievērsa viņai skatienu. Meitenei pārskrēja saltas trīsas. Vilks! Viktorija domās iekliedzās.

Paralizēta aiz šausmām, viņa palika stāvam kā sālsstabs, baidīdamās pakustēties vai sacelt kaut niecīgāko troksnīti, kamēr izbiedētais prāts zibenīgi uzskaitīja ar šo briesmīgo zvēru saistītos nelaimes gadījumus. Vilka biezais, pelēkais kažoks izskatījās mazliet noplucis, tomēr ne tik biezs, lai spētu apslēpt izspiedušās ribas; zvēra žokļi likās neparasti lieli, acis niknas... spriežot pēc dzīvnieka nedabiski ieplakušā vēdera, tas bija izbadējies līdz nāvei. Un tas nozīmēja, ka vilks ir gatavs uzbrukt un apēst visu, ko vien tam izdotos notvert, — arī meiteni Viktorija piesardzīgi pussolīti atkāpās uz mājas pusi

Dzīvnieks ierūcās, savilcis augšlūpu, atklādams meitenes acīm milzīgu, baltu zobu rindu. Viktorija reaģēja automātiski un svieda vilkam ar āboliem un burkāniem, izmisīgi cerēdama tā novērst dzīvnieka acīm redzamo nolūku uzbrukt viņai Taču zvērs nevis metās virsū dārzeņiem, kā Viktorija bija cerējusi, bet atlēca no savas mielasta vietas un ieskrēja mežā, iespiedis asti starp kājām Viktorija apcirtās un bēga atpakaļ uz māju Iesprukusi tajā pa tuvākajām sētaspuses durvīm, viņa pieskrēja pie loga un piesardzīgi palūkojās ārā. Vilks stāvēja pašā mežmalā, badīgi lūkodamies uz komposta kaudzi.

— Vai kaut kas noticis, jaunkundz? — kāds sulainis pavaicāja, pa ce(am uz virtuvi apstājies viņai līdzās.

— Es redzēju zvēru, — Viktorija izgrūda. — Man liekas, tas bija.. — Viņa redzēja, kā pelēkais dzīvnieks zaglīgi atgriežas dārzā, sagrauž ābolus un burkānus un tad ieskrien atpakaļ mežā, joprojām turēdams kuplo asti kājstarpē. Dzīvnieks bija izbiedēts! Un izbadējies. — Vai jums šeit ir suņi? — viņa noprasīja, piepeši iedomājusies, vai tikai nav pieļāvusi kļūdu, kas liktu viņai izskatīties ārkārtīgi muļķīgi

— Jā. jaunkundz. mums ir vairāki suņi.

— Vai kāds no tiem ir liels, kaulains, melnpelēks?

— Tas laikam būs viņa augstības vecais suns Villijs, — sulainis sacīja. — Viņš vienmēr klaiņo te apkārt, izlūgdamies kaut ko ēdamu Viņš nekož, ja to jūs vēlaties zināt Vai jūs viņu redzējāt?

— jā, — Viktorija atteica un pamazām sāka dusmoties, atcerējusies, kā izbadējies radījums bija kampis bojātos dārzeņus no komposta kaudzes, it kā tie būtu bifšteka gabali. — Un viņš gandrīz vai mirst badā. Kādam vajadzētu nabadziņu pabarot.

— Villijs vienmēr izturas tā, it kā mirtu badā, — sulainis atteica pilnīgā vienaldzībā. — Viņa augstība saka, ja tas suns ēdīšot vairāk, tad aptaukošoties tā, ka nespēšot ne pastaigāt

— |a tas ēdīs mazāk, tad k|ūs pārāk vārgs, lai izdzīvotu, — Viktorija nikni atcirta Viņa lieliski spēja iztēloties, kā nežēlīgais cilvēks badina pats savu suni Cik nožēlojams gan bija izskatījies dzīvnieks ar iekritušajiem sāniem — cik tas bija šausmīgi! Meitene devās atpakaļ uz virtuvi un pieprasīja vēl vienu ābolu, pāris burkānu un šķīvi ar ēdiena paliekām

Par spīti žēlumam, Viktorija bija spiesta apvaldīt bailes. Piegājusi tuvāk komposta kaudzei, viņa pamanīja, ka dzīvnieks glūn uz viņu no savas slēptuves starp kokiem. Tas bija suns, nevis vilks, tagad viņa to skaidri redzēja. Atcerējusies sulaiņa apgalvojumu, ka suns nekožot, Viktorija piegāja tam tik tuvu klāt, cik vien uzdrošinājās, un pastiepa tam šķīvi ar ēdiena atliekām.

— Ņem, Villij, — viņa klusi uzrunāja suni, — es tev atnesu ko gardu

Meitene bikli paspēra soli uz priekšu. Villijs pieglauda ausis

un atņirdza sniegbaltos ilkņus, un Viktorija zaudēja drosmi. Nolikusi šķīvi zemē, viņa aizbēga tuvāk pie staļļiem.

Tovakar viņa vakariņoja kopā ar Čārlzu, un, tā kā Džeisons vakariņās atkal nepiedalījās, tās bija ārkārtīgi patīkamas; taču, kad maltīte bija galā un Čārlzs bija devies pie miera, meitene palika viena un sāka garlaikoties. Izņemot gājienu uz staļļiem un piedzīvojumu ar Villiju, viņa līdz šim bija tikai bezmērķīgi klaiņojusi apkārt, nezinādama, ar ko nodarboties. Rīt, Viktorija izlēma, viņa ķersies pie darba Viņa bija pieradusi būt rosībā, turklāt viņa izmisīgi vēlējās kaut kā aizpildīt savas tukšās dienas. Meitene gan nebija ieminējusies Čārlzam par savu nolūku pašai pelnīt sev iztiku, tomēr viņa bija pārliecināta - viņš, to uzzinājis, jutīsies atvieglots, ka viņa nevēlas būt citiem par nastu, tādējādi pasargājot namatēvu no turpmākiem negantā brāļadēla indīgajiem uzbrukumiem

Uzkāpusi savā istabā, viņa atlikušajā vakara daļā mēģināja sacerēt jautru, optimistisku vēstuli Dorotijai

6

Nākamajā rītā Viktoriju jau agri pamodināja putni, kas dziedāja kokā pie viņas istabas atvērtā loga Apvēlusies uz muguras. viņa ieraudzīja košzilas debesis, kas bija pilnas ar milzīgiem, pūkainiem, baltiem mākoņiem un sauca viņu ārā no mājas.

Steidzīgi nomazgājusies un apģērbusies, meitene devās lejā uz virtuvi, lai sarūpētu barību Villijam Džeisons Fīldings bija sarkastiski apvaicājies, vai viņa prot art, naglot vai slaukt govi Abas pirmās nodarbes viņai bija svešas, toties mājās Viktorija bieži bija redzējusi, kā tiek slauktas govis, un tas nebija izskatījies īpaši grūti Turklāt pēc sešām kuģa šaurībā pavadītām nedēļām jebkura fiziska nodarbe šķita visai vilinoša

Meitene jau grasījās iziet no virtuves ar ēdiena palieku šķīvi rokā, te piepeši viņai kaut kas ienāca prātā. Viktorija pagriezās pret Nortrapa kundzi, izlikdamās neredzam sašutušo skatienu,

ko viņai veltīja vīrs ar balto priekšautu — Čārlzs vakar bija pastāstījis. ka viņš ir šefpavārs, — kas tagad uzlūkoja meiteni tā, it kā viņa būtu jucis sievišķis, kurš iemaldījies viņa katlu valstībā

— Nortrapa kundze, vai man neatrastos kāds darbs? Es domāju, šeit, virtuvē

Nortrapa kundze piešāva roku pie lūpām

— Nē, protams, ne,

Viktorija nopūtās.

— Vai tādā gadījumā jūs man nepateiktu, kur es varētu atrast govis?

— Govis? — Nortrapa kundze izdvesa. — Bet., kāpēc jums tās vajadzīgas?

— Es gribu tās izslaukt, — Viktorija paskaidroja

Sieviete nobāla, tomēr nebilda ne vārda, un, brīdi apjukumā nogaidījusi, Viktorija paraustīja plecus un nolēma pati atrast govis. Viņa devās ārā pa sētaspuses durvīm, lai uzmeklētu Villiju. Nortrapa kundze tikmēr noslaucīja no rokām miltus un devās uz parādes durvju pusi, lai uzmeklētu Nortrapa kungu.

Piegājusi pie komposta kaudzes, Viktorija nervozi pārlaida skatienu mežam, cerēdama ieraudzīt suni. Villijs — cik savāds vārds tik lielam nikna izskata dzīvniekam, viņa nodomāja. Un tad viņa to pamanīja — suns slapstījās turpat aiz kokiem, vērodams viņu Meitene juta, ka viņai pārskrien baiļu trīsas, tomēr viņa pienesa b|odu ar ēdiena atliekām tik tuvu mežam, cik vien uzdrošinājās

— Villij, Villij! — viņa klusi pasauca. — Es atnesu tev brokastis Nāc tām pakaļ!

Milzīgā dzīvnieka acis uz mirkli pievērsās traukam viņas rokā, tomēr suns palika stāvam, vērīgs un piesardzīgs.

— Vai tu nepanāksies tuvāk? — Viktorija turpināja, apņēmusies iedraudzēties vismaz ar Džeisona Fildinga suni, ja jau ar tā saimnieku viņai saprasties nekādi nebija izdevies.

Suns, kā izrādījās, bija tikpat ietiepīgs kā viņa saimnieks. Viņš ne|āvās pierunāties un nenolaida no meitenes draudīgu skatienu Viktorija nopūtās, nolika šķīvi zemē un devās prom.

Kāds dārznieks norādīja viņai ce|u pie govīm, un Viktorija iegāja nevainojami tīrā kūtī. Saldā siena smarža kutināja nāsis. Meitene nedroši apstājās, ieraudzījusi duci govju, kas pacēla galvu, ar lielām, brūnām acīm uzlūkojot ienācēju. Viktorija gāja tām garām, līdz apstājās pie kādas, kurai blakus atradās soliņš, bet pie sienas karājās spainis. Viņa iedomājās, ka šo govi varbūt izdotos izslaukt.

— Labrīt, — viņa uzrunāja lopiņu un iedrošinot papliķēja pa gludo purnu, pūlēdamās saņemt drosmi Tagad, kad īstais brīdis bija pienācis, Viktorijai vairs nemaz nelikās, ka viņa zina, kā būtu slaucama govs.

Novilcinādama laiku, viņa apgāja tai apkārt, noņēma no astes pāris tur pielipušu salmu, tad negribīgi satvēra soliņu un nolika spaini zem lielā tesmeņa. Apsēdusies viņa lēni uzlocīja piedurknes un sakārtoja svārkus. Pat nemanīdama vīrieti, kas tikmēr bija ienācis kūtī, viņa noglāstīja dzīvnieka sānu un dziji ievilka elpu

— Es runāšu pilnīgi godīgi, — viņa atzinās govij, — ka patiesībā vēl nekad agrāk neesmu to darījusi.

Šī drūmā atzīšanās lika Džeisonam apstāties pusceļā uz zirgu staļļa durvīm Vērojot meiteni, viņa acīs atplauka silta, apbrīnas pilna jautrība Sēdēdama uz slaucējas soliņa, izklājusi svārkus sev apkārt tik rūpīgi, it kā sēdēdama tronī, Viktorija Sī-tones jaunkundze izskatījās ārkārtīgi pievilcīga. Mazliet pieliekusi galvu, viņa veltīja visu uzmanību darbam, atklādama Džei-sona skatienam savu dižciltīgo profilu ar glītajiem vaigukauliem un smalko, mazo degunu No loga plūstošā saules gaisma mirdzēja viņas matos, pārvērzdama tos par vizuļojošu, sarkanzel-tainu ūdenskritumu, kas plūda pār pleciem Garas, izliektas skropstas meta ēnas uz gludajiem vaigiem. Iekodusi apakšlūpu zobos, viņa noliecās, lai pabīdītu spaini par collu tuvāk govij.

Šī kustība atklāja Džeisona skatienam viņas krūšu kairinošo kuplumu, kas aicinoši slējās zem melnās kleitas ņiebura, taču jau nākamie meitenes vārdi lika viņa pleciem notrīcēt smieklos.

— Zini, —viņa uzrunāja govi riebuma pilnā balsī un pastiepa rokas uz priekšu. — tev tas nepatiks tikpat ļoti, cik man

Pieskārusies govs tesmenim, Viktorija ska|i iesaucās:

— Ak! — un atrāva rokas. Tad viņa mēģināja vēlreiz. Divreiz aši paspiedusi govs pupu, viņa atliecās un cerīgi ieskatījās spainī Tas bija tukšs. — Lūdzu, lūdzu, nesarežģī visu! — viņa mīļi uzrunāja govi.

Meitene divreiz atkārtoja to pašu darbību, tomēr nekas nenotika Sašutumā viņa parāva pupu pārāk spēcīgi, un govs pagrieza galvu, lai nosodoši uzlūkotu savu slaucēju

— Es daru visu, kas man jādara, — Viktorija atcirta, nikni atbildēdama uz govs neizteikto pārmetumu, — un tev pieklātos kaut ko izdarīt arī no savas puses!

Viņai aiz muguras kāda vīrieša balss brīdināja:

— |a jūs uz viņu tā glūnēsiet, viņas piens pārvērtīsies rūgušpienā.

Viktorija salēkusies apcirtās uz soliņa tā, ka viņas mati noslīga pāri kreisajam plecam

— Iūs! — viņa iesaucās, pietvīkusi aiz kauna par ainu, kam viņš acīm redzami bija kļuvis par liecinieku — Kāpēc jūs vienmēr tik klusu piezogaties citiem? Jūs taču varētu vismaz...

— Pieklauvēt? — Džeisons viņu pārtrauca, acīm mirdzot jautrībā. Tīšuprāt nesteidzīgi pacēlis roku, viņš divreiz pieklauvēja pie koka sijas. — Vai jūs allaž mēdzat sarunāties ar dzīvniekiem? — viņš ieinteresēts apvaicājās.

Viktorija nebija noskaņota paciest ķircināšanos, un mirdzums Džeisona acīs liecināja, ka tieši tas viņam ir padomā. Tik cienīgi, cik vien spēdama, viņa piecēlās, nogludināja svārkus un mēģināja paiet Džeisonam garām.

Viņa roka pašāvās uz priekšu un saņēma meitenes augšdelmu stingrā, tomēr nesāpīgā tvērienā.

— Vai tad jūs nepabeigsiet slaukšanu?

— lūs jau redzējāt, ka es to nespēju.

— Kāpēc?

Paslējusi zodu, Viktorija ieskatījās viņam acīs.

— Tāpēc, ka neprotu slaukt

Virs uzjautrinātas, zaļas acs savilkās tumša uzacs.

— Vai jūs gribat to iemācīties?

— Nē, — viņa dusmīga un pazemota atcirta — |a jūs būtu tik laipns un atlaistu manu roku... — Viktorija izrāvās, negaidīdama, kamēr Džeisons paklausīs lūgumam, — ...es mēģinātu atrast kādu citu veidu, kā atstrādāt savu uzturēšanos šeit.

Aiziedama meitene vēl juta Džeisona piemiegto acu skatienu, taču viņas domas, tuvojoties mājai, drīz vien pievērsās Vil-lijam. Viņa pamanīja suni, kas atkal slapstījās mežmalā, vērodams viņu Viktorijai pār muguru pārskrēja salti šermuli, tomēr viņa izlikās tos nejūtam. Viņu nupat bija apkaunojusi govs, un meitene nevēlējās, lai tagad viņu vēl biedētu suns.

Džeisons noskatījās, kā viņa aiziet, tad paraustīja plecus, atvairīdams ainu ar eņģelim līdzīgo govjumeitu saules gaismas pielietajiem matiem, un devās atpakaļ uz kabinetu, lai atgrieztos pie pamestā darba, jau nākamajā brīdī kabinetā iesteidzās Nortrapa kungs, lai paziņotu, ka Sītones jaunkundze devusies slaukt govis

Sēdēdams pie rakstāmgalda, Džeisons paskatījās uz savu sekretāru.

— Kur mēs palikām, Bendžamin?

— jūs diktējāt vēstuli savam pārstāvim Deli, milord

Netikusi galā ar govs slaukšanu, Viktorija uzmeklēja dārznieku, kas bija parādījis viņai ce|u uz kūti. Viņa piegāja pie plikpaurainā vīra, kas šķita galvenais citu strādnieku vidū, un apvaicājās, vai viņa nevarētu palīdzēt dārzniekiem, kuri patlaban milzīgajās, apaļajās puķudobēs mājas priekšā stādīja sīpolus

— Paliec pie saviem pienākumiem kūtī un nemaisies pa kājām, sieviete! — plikpaurainais dārznieks ierēcās

Viktorija padevās. Pat necenzdamās paskaidrot, ka viņai kūtī nav nekas darāms, meitene devās citā virzienā, uz mājas sē-taspuses durvīm, lai ķertos pie vienīgā darba, kuru viņa patiešām prata, — viņa devās uz virtuvi.

Vecākais dārznieks noskatījās meitenei pakaļ, nosvieda lāpstu un aizgāja meklēt Nortrapu.

Neviena nepamanīta, Viktorija palika stāvam virtuvē pie pašām durvīm, kur astoņi kalpotāji rosīgi gatavoja pusdienām kaut ko tādu, kas izskatījās pēc sautējuma. Tur bija svaigi dārzeņi, čaugana, nupat cepta maize un vēl pusducis dažādu uzkodu. Zaudējusi drosmi pēc abiem neveiksmīgajiem mēģinājumiem būt noderīga, Viktorija nogaidīja, līdz bija pilnīgi pārliecināta, ka spētu tikt galā ar šo darbu, un tad piegāja pie nemierīgā fran-ču šefpavāra.

— Es gribētu jums palīdzēt, — viņa stingri paziņoja

— Nom! — viņš iekliedzās, acīmredzot noturēdams viņu par

e -

kalponi vienkāršās, melnās kleitas pēc. — Ārā! Ārā! Ej ārā! Ej prom un dari, kas tev jādara.

Viktorijai nu reiz bija gana Viņa vairs nespēja paciest, ka tiek uzskatīta par nevienam nevajadzīgu idioti. Ļoti pieklājīgi, tomēr ļoti stingri viņa iebilda:

— Es varu jums palīdzēt, turklāt, spriežot pēc tā, kā visi skraida jums apkārt, jums noderētu vēl viens roku pāris.

Izskatījās, ka šefpavārs tūda| eksplodēs.

— Tu neesi pienācīgi apmācīta, — viņš nodārdināja — Vācies ārā! Kad Andrē būs vajadzīga palīdzība, viņš to palūgs pats un arī pats apmācīs savus pavārus!

— Pagatavot sautējumu nepavisam nav grūti, kungs, — Viktorija sašutusi aizrādīja Izlikdamās neredzam šefpavāra pagalam pietvīkušo seju, dzirdot šādus nicīgus vārdus par viņa kulināra talantu, meitene moži un mierīgi turpināja: — Vajag vienīgi sagriezt dārzeņus uz šā te galda. — viņa ar pirkstu galiem uzsita pa galdu sev līdzās, — un iemest tos tajā katlā. — Viņa norādīja uz katlu virs uguns.

No aizkaitinātā vīra kakla izlauzās savāda, aizžņaugta skaņa Viņš norāva priekšautu

— Pēc piecām minūtēm, — viņš uzbrēca, atraudams virtuves durvis, — es likšu, lai tevi padzen no šīs mājas!

Spriedzes pilnajā klusumā, kas bija iestājies pēc šefpavāra aiziešanas, Viktorija uzlūkoja pārējos kalpotājus, kas skatījās uz viņu, šausmās sastinguši, un viņu acīs atspoguļojās viss, sākot no žēluma un beidzot ar uzjautrinājumu

— Mī|o stundiņ, meitēn, — kāda pusmūža sieviete teica, noslaucīdama miltainās rokas priekšautā, — kāpēc tu viņu tā satracināji? Nu viņš panāks, lai tevi izmet pa durvīm!

Šī bija pirmā draudzīgā kalpotāja, ko Viktorija bija satikusi

visā lielajā mājā, vēl gan ari mazā Ruta, kas rūpējās par Viktorijas istabu. Viņa jutās tik nožēlojama, ka kļuvusi par iemeslu nepatikšanām, un sievietes līdzjūtība gandrīz lika viņai apraudāties.

— Taisnība gan tev bija, — sieviete turpināja, viegli papli-ķēdama Viktorijai pa roku, — ka pagatavot sautējumu ir pavisam vienkārši. Iebkurš no mums lieliski tiktu galā arī bez An-drē, bet viņa augstība vēlas tikai pašu labāko — un Andrē ir labākais pavārs visā valstī. Tu vari droši iet un sakravāt savas mantas, jo nepaies ne stunda, kad jau būsi padzīta no šīs mājas.

Viktorija tikai ar pūlēm savaldījās, lai spētu atbildēt sievietei

— Es šeit esmu viešņa, nevis kalpotāja. Man šķita, ka Nor-trapa kungs būs jums to paskaidrojis.

Sieviete iepleta muti.

— Nē, jaunkundz, viņš neko nav teicis. Kalpotājiem ir aizliegts tenkot, un Nortrapa kundze jau nu nebūs tā, kas mēģinās to darīt, jo viņa taču ir radiniece sulainim Nortrapa kungam. Es gan zināju, ka mums mājās ir viesis, bet... — Sievietes skatiens uz mirkli pievērsās Viktorijas nonēsātajai kleitai, un meitene nosarka. — Vai vēlaties, lai es jums pagatavoju kaut ko ēdamu?

Viktorijas pleci izmisumā saguma

— Nē, bet es... es labprāt pagatavotu kaut ko, lai atvieglotu ciešanas O'Malija kungam, kuram sāp zobs. Tā ir tikai komprese no dažām vienkāršām sastāvdaļām, tomēr tā varētu mazināt zobu sāpes.

Sieviete, kura nosauca sevi par Kredoka kundzi, parādīja Viktorijai, kur atrast meklētās sastāvdaļas, un Viktorija ķērās pie darba, gaidīdama, ka kuru katru mirkli virtuvē ielauzīsies 'viņa augstība" un visu acu priekšā pazemos viņu

Džeisons nupat bija atsācis to pašu vēstuli, kuru bija diktē-

jis, kad Nortraps paziņoja, ka Viktorija devusies uz kūti slaukt govis. Sulainis vēlreiz pieklauvēja pie kabineta durvīm.

— |ā! — Džeisons nepacietīgi atsaucās, ieraudzījis sulaini. — Kas tad nu atkal?

Sulainis noklepojās.

— Tā atkal ir Sītones jaunkundze, milord Viņa ē. ē... tas ir. viņa vispirms mēģināja palīdzēt vecākajam dārzniekam stādīt puķes Viņš noturē|a jaunkundzi par kalponi, un nu viņš, uzzinājis, ka viņa nav nekāda kalpotāja, gribētu zināt, vai jūs esat neapmierināts ar viņa darbu un esat sūtījis jaunkundzi pie viņa, lai.

Džeisona zemā balss aizkaitinājumā ietrīcējās.

— Lieciet, lai viņš atgriežas pie darba, un pasakiet Sītones jaunkundzei, lai viņa nemaisās dārzniekam pa kājām Un jūs pats, — viņš draudīgi piebilda, — nemaisieties pa kājām man Man ir jāstrādā. — Pagriezies pret kalsno, briļļaino sekretāru, Džeisons noskaldīja: — Kur mēs palikām, Bendžamin?

— Jūs diktējāt vēstuli savam pārstāvim Deli, milord

Džeisons bija paguvis nodiktēt tikai divas rindiņas, kad aiz

durvīm no jauna sacēlās kņada, un uz sliekšņa nostājās šefpavārs, kam cieši uz pēdām sekoja Nortraps, cenzdamies aizsteigties viņam priekšā un aizšķērsot ceļu

— Vai nu aizies viņa, vai arī es! — mesjē Andrē nodārdinā-ja, piesoļojis pie Džeisona rakstāmgalda. — Es nepieļaušu, ka tā sarkanmatainā skuķe maisās pa manu virtuvi!

Drūmā mierā Džeisons nolika rakstāmspalvu un pievērsa bīstami mirdzošo skatienu šefpavāra niknajai sejai.

— Ko jūs teicāt?

— Es teicu, ka nepieļaušu..

— Ārā! — Džeisons samtaini maigā balsī viņu pārtrauca.

Šefpavāra apaļā seja nobāla.

— Oui, — viņš steidzīgi noteica un kāpās atpakaļ, — es iešu atpakaļ uz vir...

— Ārā no manas mājas, — Džeisons nežēlīgi noskaldīja. — un prom no mana īpašuma! Tūlīt pat! — Pielēcis kājās, Džeisons pagrūda malā nosvīdušo šefpavāru un apņēmīgi aizsoļoja uz virtuvi.

Izdzirdot saimnieka nikno balsi, visi kalpotāji virtuvē salēcās un apcirtās.

— Vai kāds no jums prot gatavot ēdienu? — viņš noprasīja, un Viktorija tūdaļ nosprieda, ka šefpavārs iesniedzis atlūgumu viņas dēļ. Izbīlī viņa jau grasījās paspert soli uz priekšu, taču Džeisona draudīgais skatiens lika meitenei aprauties, it kā viņu gaidītu briesmīgs sods, ja viņa nolemtu pieteikties par virēju. Viņš nikni pārlaida acis pārējiem. — Vai jūs gribat teikt, ka neviens no jums neprot gatavot ēdienu?

Kredoka kundze, mirkli svārstījusies, pagājās uz priekšu.

— Es protu, milord.

Džeisons strupi pamāja.

— Labi. Tad jūs tiekat iecelta par atbildīgo. Turpmāk, lūdzu, nemēģiniet man pasniegt kādu no tām pretīgi treknajām fran-ču mērcēm, kas man pēdējā laikā ir bijis jāēd. — Tad viņš pievērsa Viktorijai ledainu skatienu. — Iūs. — viņš draudīgi pavēlēja, — turieties tālāk no kūts un ļaujiet dārzniekiem un pavāriem darīt savu darbu!

Viņš izgāja pa durvīm, un kalpotāji tūdaļ pievērsās Viktorijai, uzlūkodami viņu ar satraukumu un kautru pateicību Pārāk nokaunējusies par pašas sacelto jandāliņu, lai spētu ieskatīties viņiem acīs, Viktorija nolieca galvu un sāka maisīt novārījumu, ko gatavoja O'Malija kungam.

— Ķersimies pie darba, — Kredoka kundze, moži smaidot, uzrunāja pārējos. — Mums vēl jāpierāda viņa augstībai, ka mēs varam lieliski tikt ar visu galā arī tad, ja Andrē mūs neplēš aiz ausīm un nesit pa rokām ar pavārnīcu.

Viktorija strauji pacēla galvu un izbijusies uzlūkoja Kredoka kundzi

— Viņš ir tirāns ar nejauku raksturu, — sieviete apstiprināja. — Un mēs esam ārkārtīgi pateicīgi, ka esam tikuši no viņa vajā

Viktorija nespēja atcerēties nevienu sliktāku dienu par šo, tikai to, kad bija gājuši bojā viņas vecāki. Paņēmusi trauku ar maisījumu, kuru tēvs bija iemācījis viņai pagatavot zobu sāpju atvieglošanai, meitene izgāja no virtuves.

Neatradusi O'Maliju, viņa devās meklēt Nortrapu, kas nupat nāca ārā no kādas telpas, kuras sienas klāja grāmatplaukti. Aiz pavērtajām durvīm viņa pamanija Džeisonu, kas sēdēja pie galda ar vēstuli rokās, runādams ar kādu briļļainu kungu, kurš sēdēja viņam pretī.

— Nortrapa kungs, — meitene apslāpētā balsī sacīja, pasniegdama sulainim trauku, — vai jūs nebūtu tik laipns un nenodotu to O'Malija kungam? Lieciet, lai viņš vairākas reizes dienā ar to apziež sāpošo zobu un smaganas. Šī mikstūra mazinās sāpes un pietūkumu.

Atkal iztraucēts, dzirdot balsis pie kabineta durvīm, Džeisons nosvieda nupat lasīto vēstuli uzgaida, nikni piesoļoja pie durvīm un atrāva tās vaļā Nepamanījis Viktoriju, kas bija sākusi kāpt uz augšstāvu, viņš noprasīja Nortrapam:

— Pie velna, ko tad viņa šoreiz atkal izdarījusi?

— Viņa... viņa ir pagatavojusi šo te O'Malija zobam, milord, — Nortraps atteica savādā, aizžņaugtā balsī, paceldams apjukuma pilnu skatienu uz sagumušo stāvu, kas kāpa augšup.

Džeisons sekoja viņa skatienam un piemiedza acis, pamanījis slaido, valdzinošo augumu sēru drānās.

— Viktorij! —viņš uzsauca.

Viktorija pagriezās, sagatavojusies kārtējam uzbrukumam, taču Džeisons uzrunāja meiteni mierīgā, aprautā balsī, kurā tomēr skanēja nelokāma valdonība.

— Nevalkājiet melnas drēbes! Man tas nepatik.

— Man |oti žēl, ja mans apģērbs jums liekas nepatīkams, — meitene atteica ar klusu cieņu, — bet es sēroju pēc saviem vecākiem.

Džeisons spēji sarauca pieri, tomēr nebilda ne vārda, kamēr Viktorija bija aizgājusi tik tālu, lai vairs nevarētu viņu sadzirdēt Tad viņš pavēlēja Nortrapam:

— Aizsūtiet kādu uz Londonu, lai pagādā viņai dažus piedienīgus tērpus, un izmetiet šīs melnās lupatas.

Kad Čārlzs nokāpa lejā pusdienās, uz krēsla no viņa pa kreisi noslīga sadrūmusī Viktorija

— Augstā debess, bērniņ, kas tad nu? Tu esi bāla kā nāve.

Viktorija pastāstīja par savām šārīta neveiksmēm, un Čārlzs

klausījās, lūpām drebot uzjautrinājumā.

— Lieliski, lieliski! — viņš iesaucās, kad meitene bija beigusi runāt, un, viņai par izbrīnu, sāka klusi smieties. — Turpini vien jaukt Džeisona ierasto dzīvi, mīļā Tieši tas viņam ir vajadzīgs Varbūt ārēji viņš šķiet salts un nežēlīgs, bet tā ir tikai čaula — jāatzīst gan, ka visai cieta, tomēr īstajai sievietei noteikti izdosies izlauzties tai cauri un atklāt viņā slēpto maigumu Kad viņa |aus šim maigumam izpausties, Džeisons viņu padarīs par ļoti laimīgu sievieti. Nerunājot par visu pārējo, viņš ir arī ārkārtīgi dāsns vīrs... — Čārlzs zīmīgi savilka uzacis un aprāvās, un Viktorija neomulīgi sagrozījās zem viņa ciešā

skatiena, prātodama, vai tikai Čārlzs nav iedomājies, ka šī sieviete varētu būt viņa

Nevienu pašu mirkli Viktorija nebija šaubījusies, ka Džeiso-nā Fīldirigā varētu slēpties kaut kas maigs, tomēr viņa vēlējās turēties no šā cilvēka tik tālu, cik vien iespējams Negribēdama to sacīt tēvocim Čārlzam, viņa taktiski mainīja sarunas tematu

— Dažu tuvāko nedēļu laikā man vajadzētu saņemt kādu ziņu no Endrū

— Ak jā, Endrū, — Čārlzs noteica, un viņa acis satumsa

7

Nākamajā dienā Čārlzs karietē aizveda Viktoriju uz netālo ciemu, un, kaut arī šis izbrauciens pildīja meitenes sirdi ar nostalģiskām ilgām pēc agrākajām mājām, viņai tas tomēr ārkārtīgi patika It visur ziedēja puķes — gan puķu kastēs un dārzos, kur tās aprūpēja mīlošas un gādīgas rokas, gan savvajā, kalnos un pļavās, kur par tām gādāja tikai dabas māte Ciems ar glītajām mājām un bruģētajām ieliņām izskatījās ļoti jauks, un Viktorija tajā tūda| iemīlējās.

Ik reizi, kad viņi izgāja no kāda mazā veikaliņa, kas atradās ielas malā, viņus pamanījušie cieminieki atklāti skatījās un pacēla cepures. Viņi sauca Čārlzu par "jūsu gaišību", un, kaut arī, kā Viktorija redzēja, viņš nespēja atcerēties viņu vārdus, Čārlzs izturējās pret ļaudīm ar neviltotu laipnību neatkarīgi no viņu sabiedriskā stāvokļa

Kad viņi pēcpusdienā atgriezās Veikfildparkā, Viktorijai viņas jaunā dzīve jau patika daudz labāk, un viņa cerēja, ka drīzumā radīsies iespēja tuvāk iepazīties ar ciema ļaudīm

Lai neiekļūtu nepatikšanās, viņa visu atlikušo pēcpusdienu pavadīja, lasīdama savā istabā, un vēl divas reizes devās uz komposta kaudzi, kur neveiksmīgi mēģināja pielabināt Villiju, lai tas panāktos viņai tuvāk pēc ēdiena.

Pirms vakariņām meitene mazliet nosnaudās, iegalvojusi sev, ka no turpmākiem strīdiem ar Džeisonu Fīldingu viņai izdosies izvairīties, ja viņa gluži vienkārši turēsies no šā vīrieša pa gabalu, kā tas viņai šajā dienā līdz šim bija izdevies.

Tā bija kļūda Kad Viktorija pamodās, Ruta patlaban lika skapī veselu klēpi tērpu gaišās pasteļkrāsās.

— Tās nav manas kleitas, Ruta, — Viktorija, saraukusi pieri, miegaini iebilda un kāpa ārā no gultas.

— Ir gan, jaunkundzi — Ruta aizrautīgi iebilda — Viņa augstība lika tās atvest no Londonas

— Lūdzu, paziņojiet viņam, ka es tās nevalkāšu, — Viktorija stingri, tomēr pieklājīgi iebilda

Ruta piešāva roku pie lūpām

— Ak nē, jaunkundz, es tā nevaru! Nudien ne!

— Tad es to izdarīšu pati! —Viktorija iesaucās un devās pie otra skapja, lai paņemtu pati savas drēbes.

— Tur to vairs nav, — Ruta žēli iebilda. — Es... es izmetu Viņa augstība lika, lai...

— Saprotu, — Viktorija mierīgi atteica, juzdama, ka dziļi krūtīs sagriežas vēl nepieredzēts sašutuma virpulis.

Mazā kalpone sāka lauzīt rokas, un viņas gaišajās acīs pazibēja cerība

— ļaunkundz, viņa augstība sacīja, ka es varēšot kļūt par jūsu personisko kalponi, ja vien es spēšot visu pienācīgi izdarīt.

— Man nav vajadzīga kalpone, Ruta.

Meitene sadrūma.

— Tas būtu daudz jaukāk par to, kas man tagad jādara...

Viktorija nespēja noturēties, redzēdama meitenes lūdzošo

seju

— Nu labi, —viņa nopūtās, mēģinādama pasmaidīt. — Ko tad dara tāda "personiskā kalpone"?

— Nu, man jāpalīdz jums saģērbties un vienmēr jāgādā, lai jūsu tērpi būtu tīri un izgludināti Un vēl man arī jāsakārto jums mati Vai drīkstu? Es gribēju teikt, vai drīkstu jums sakārtot matus? ļums ir tik skaisti mati, un mana mamma apgalvo, ka es protot apieties ar matiem es gribēju teikt, tos glīti sakārtot.

Viktorija piekrita. Ne jau tāpēc, ka viņai gribētos, lai viņas mati tiktu īpaši sasukāti, bet gan tāpēc, ka viņai bija vajadzīgs laiks, lai nomierinātos, pirms atkal būs jāsatiekas ar Džeisonu Fīldingu |au pēc stundas, tērpusies kuplā persikkrāsas zīda kleitā ar platām piedurknēm, ko rotāja horizontāli uzšūtas persikkrāsas atlasa lentītes, Viktorija klusēdama nopētīja sevi spogulī. Viņas smagie vara krāsas mati galvvidū bija sacirtoti un savīti ar persikkrāsas atlasa lentēm, vaigi dega sašutumā, bet spožās safīrkrāsas acis dzirkstīja nicinājumā un kaunā.

Viņa vēl nekad nebija ne redzējusi, ne arī iztēlojusies tik greznu kleitu ar cieši piegulošu, dziļi grieztu ņieburu, kas augstu pacēla viņas krūtis un pārdroši atklāja miesu. Un viņai vēl nekad pašas izskats nebija izraisījis tik lielu nepatiku, jūtot, kā viņa ir piespiesta paust necieņu pret saviem mirušajiem vecākiem

— Ak. jaunkundzi — Ruta iesaucās un sajūsmināta sasita plaukstas — |ūs esat tik skaista, ka viņa augstība nespēs noticēt savām acīm, kad jūs ieraudzīs.

Rutas pareģojums, kā izrādījās, bija pareizs, taču Viktorija jutās pārāk nikna, lai kaut vai mazdrusciņ nopriecātos par Džei-sona apstulbušo seju brīdī, kad viņa iegāja ēdamzālē.

— Labvakar, tēvoci Čārlz, — meitene sacīja un piespieda viņa vaigam savējo, kamēr Džeisons lēni cēlās kājās. Viktorija spītīgi pagriezās pret viņu un palika stāvam, nicīgi klusēdama, kamēr viņa skatiens pārdroši lodāja pa meitenes augumu, sākot no sarkanzeltaino matu cirtām un krūšu apaļumiem ņiebura izgriezumā, un beidzot ar smalkajām atlasa kurpītēm, kuras viņš pats bija licis pagādāt Viktorija gan jau bija pieradusi pie kungu apbrīnas pilnajiem skatieniem, taču Džeisona nekaunīgās, nesteidzīgās acis. kas slīdēja pār viņas ķermeni, bija kas izcili nepiedienīgs. — Vai nu būsiet beidzis? — viņa strupi noprasīja.

Džeisona nesteidzīgais skatiens pacēlās līdz viņas acīm Bargās lūpas sašķobījās smaidā, dzirdot nepakļāvību meitenes balsī. Viņš pastiepa roku, un Viktorija automātiski aši atkāpās, tikai pēc tam attapusies, ka viņš gluži vienkārši vēlējies atvilkt no galda krēslu

— Vai esmu atkal pieļāvis kādu pieklājības kļūdu — kaut ko līdzīgu aizmiršanai pieklauvēt? — viņš pavaicāja zemā, uzjautrinātā balsī, turēdams lūpas nekaunīgi tuvu meitenes vaigam, kamēr viņa apsēdās. — Vai tad Amerikā kungi nemēdz palīdzēt dāmām apsēsties?

Viktorija atrāvās.

— Vai jūs palīdzat man apsēsties vai ari mēģināt nokost man ausi?

Viņa lūpas atkal noraustījās smaidā.

— Varbūt es tā arī izdarīšu, — viņš atteica, — ja jaunā virēja mums pasniegs negaršīgu maltīti. — Pa ceļam uz savu vietu

viņš īsi uzlūkoja Čārlzu. — Es atlaidu no darba to resno francūzi. — viņš paskaidroja.

Viktorija piepeši jutās vainīga, ka tā noticis, tomēr viņa bija tik ļoti pārskaitusies uz Džeisonu par patvaļīgo izrīkošanos ar viņas kleitām, ka pat tas nespēja mazināt meitenes dusmas. Nolēmusi par to ar viņu parunāt aci pret aci pēc vakariņām, viņa visu savu uzmanību pievērsa Čārlzam, taču, vakariņām turpinoties, Viktorija neomulīgi ievēroja, ka Džeisons Fīldings pēta viņu pāri svečturim, kas bija nolikts pašā galda vidū

Džeisons pacēla pie lūpām vīna glāzi, nenolaizdams skatienu no meitenes Viņš zināja, ka Viktorija dusmojas uz viņu, jo $

viņš licis izmest noplukušas, melnās kleitas, un nu viņa vai mirst aiz vēlēšanās izgāzt dusmas pār viņa galvu — tas bija skaidri lasāms viņas zibsnīgajās acīs.

Viņa ir lepna un nelokāma skaistule, Džeisons vienaldzīgi nodomāja. ]au iepriekš viņa bija šķitusi gluži izskatīga, taču viņš nebija gaidījis, ka šajā vakarā Viktorija pārvērtīsies par burvīgu daiļavu, tāpēc ka būs atbrīvojusies no saviem neglītajiem, melnajiem tērpiem. Varbūt viņam šī drūmā sēru krāsa bija riebusies tik |oti, ka viņš aiz tās nebija spējis pienācīgi saskatīt pašu meiteni. Lai nu kā, Džeisonam nebija ne mazāko šaubu, ka Viktorija Sītone savā dzimtajā zemē bija padarījusi traku ne vienu puisi vien Bez šaubām, viņa apburs arī ang|u puišus. Puišus un vīriešus, Džeisons sevi pārlaboja.

Un tur nu arī slēpās galvenais sarežģījums: par spīti meitenes krāšņajiem, vilinošajiem apaļumiem un kārdinošajai sejai, Džeisons aizvien vairāk pārliecinājās, ka viņa ir nepieredzējusi un nevainīga, tieši tā, kā bija apgalvojis Čārlzs. Nepieredzējusi jaunava, kura nonākusi viņa mājās un par kuru viņš. pašam negribot, nu bija kļuvis atbildīgs. Iztēlojies sevi par viņas aizstāvi —

cītīgu jaunas meitenes nevainības sargātāju —, Džeisons gandrīz vai skaļi iesmējās, un tomēr tieši tādu lomu viņam vajadzēja uzņemties. Visiem, kas viņu pazina, tas noteikti liktos tikpat absurdi kā viņam pašam, ņemot vērā viņa bīstamo reputāciju attiecībās ar sievietēm.

O'Malijs no jauna piepildīja Džeisona vīna glāzi, un viņš ķērās pie dzeršanas, vienlaikus pūlēdamies izdomāt labāko veidu, kā pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no meitenes. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka prātīgākais būtu izvest viņu Londonas augstākajā sabiedrībā. Čārlzs taču arī to joti vēlējās.

Ņemot vērā Viktorijas krāšņo skaistumu, būtu gana vienkārši viņu veiksmīgi ievest sabiedrībā. Padarot meiteni vēl pievilcīgāku ar nelielu pūru, kuru viņš varētu Viktorijai sarūpēt, būtu tikpat vienkārši laimīgi apprecināt viņu ar kādu piemērotu Londonas švaukstu. No otras puses, ja Viktorija patiešām ticēs, ka pēc viņas reiz ieradīsies tas Endrū, viņa varētu ietiepties un gaidīt vairākus mēnešus, pat gadus, pirms pieņems kāda cita vīrieša piedāvājumu, un šādas izredzes Džeisonam nepavisam nelikās vilinošas.

Saskaņā ar savu daļēji izveidoto plānu viņš nogaidīja, kamēr sarunā iestājas pārtraukums, un tad mānīgi nevērīgā tonī uzrunāja meiteni:

— Čārlzs man stāstīja, ka jūs esat gandrīz saderinājusies ar... ē... ē... Ensonu? Albertu?

Viktorija tūdaļ apcirtās.

— Ar Endrū, — viņa atteica

— Kāds viņš ir? — Džeisons taujāja

To iedomājoties, Viktorijas sejā atplauka sirsnīgs smaids.

— Viņš ir maigs, skaists, gudrs, laipns, gādīgs...

— Šķiet, ka galvenā doma man jau ir skaidra, — Džeisons sausi viņu pārtrauca. — Klausiet manam padomam un aizmirstiet viņu!

Apspiedusi vēlēšanos ar kaut ko iemest runātājam, Viktorija salti painteresējās:

— Kāpēc?

— Viņš nav jums piemērots. Četru dienu laikā jūs esat apgriezusi manu māju ar kājām gaisā. Ko gan jūs darīsiet ar nosvērtu lauki, kurš vēlēsies dzīvot mierīgu, kārtīgu dzīvi? Būs prātīgāk, ja jūs viņu aizmirsīsiet un izmantosiet visas iespējas, kādas jums radīsies šeit.

— Pirmkārt. . — Viktorija sašutusi iesāka, taču Džeisons viņu tūdaļ pārtrauca, tīšām veicinādams meitenes neapmierinātību.

— Protams, pastāv liela iespēja, ka gadījumā, ja jūs nebūsiet tā, kas aizmirsīs Albertu, Alberts aizmirsīs jūs. Ir taču tāds teiciens: "Ko acis neredz, par to sirds nesāp.”

Ar pārcilvēciskām pūlēm savaldījusies, Viktorija sakoda zobus un nebilda ne vārda.

— Vai tad jūs negrasāties strīdēties man pretī? — Džeisons nelikās mierā, ar patiku noskatīdamies, kā dusmas pārvērš meitenes acis par dūmakaini tumšzilām.

Viktorija paslēja zodu

— Manā zemē. Fīldinga kungs, strīdēšanās pie galda tiek uzskatīta par nepieklājīgu

Šis apslēptais pārmetums Džeisonu uzjautrināja.

— Tad nu gan jums nav veicies, — viņš aizrādīja.

Čārlzs atgāzās krēslā un viegli smaidīja, noskatīdamies, kā viņa dēls cenšas izaicināt jauno skaistuli, kas viņam tik ļoti atgādināja Viktorijas māti. Čārlzam šķita, ka viņi abi būs ideāli

piemēroti viens otram Viktorija nebaidījās no Džeisona. Viņas nepak|āvība un siltums padarīs viņu rāmāku, un, reiz savaldīts, viņš kļūs par tādu vīru, par kādu jaunas meitenes var tikai sapņot. Viņi darīs viens otru laimīgu, un viņa dzemdēs Džeisonam dēlu

Apmierinājuma un prieka pārņemts, Čārlzs iztēlojās mazdēlu, kuru viņi tam pagādās, tiklīdz būs apprecējušies. Pēc visiem šiem tukšuma un izmisuma gadiem viņam un Ketrīnai tomēr būs kopīgi mazbērni. Tiesa gan. pagaidām Džeisons un Viktorija īsti labi nesapratās, bet tas jau bija paredzams. Džeisons bija skarbs, pieredzējis, rūgtuma pārņemts vīrietis, un tam bija pamatots iemesls Toties Viktorijai piemita Ketrīnas drosme, maigums un ugunīgums. Un Ketrīna bija pārvērtusi viņa paša dzīvi Viņa bija Čārlzam iemācījusi, ko nozīmē mīlēt Un zaudēt Viņa domas atkal aizslīdēja pie tiem pagātnes notikumiem, kas bija noveduši pie šā nozīmīgā vakara .

Divdesmit divu gadu vecumā Čārlzam jau bija pelnīta izvirtuļa, azartspēlmaņa un vējgrābšļa reputācija. Viņam nebija ne atbildības izjūtas, ne robežu un pilnīgi nekādu nākotnes izredžu, jo viņa vecākais brālis jau bija mantojis hercoga titulu un visu, kas viņam pienācās kopā ar to, tas ir, visu, tikai ne naudu. Naudas tik tiešām trūka, jo jau četrsimt gadu visiem Fīldingu vīriešiem bija spēcīga nosliece uz dažāda veida dārgiem netikumiem. Patiesībā Čārlzs nebija ne par matu sliktāks kā viņa tēvs vai tēvatēvs. Čārlza jaunākais brālis bija vienīgais Fīldings, kam bija vēlēšanās cīnīties ar sātana vilinājumiem, tomēr viņš savu lēmumu īstenoja tipiskā Fīldingu pārmērībā, nolemdams kļūt par misionāru un pārcelties dzīvot uz Indiju.

Apmēram tajā pašā laikā Čārlza franču izcelsmes mīļākā paziņoja, ka gaida bērnu Kad Čārlzs piedāvāja viņai naudu, nevis

laulības, sieviete sāka raudāt un lādēties, tomēr velti. Beidzot viņa saniknota pameta Čārlzu. Nedē|u pēc Džeisona piedzimšanas viņa atgriezās Čārlza mājoklī, bez liekām ceremonijām ielika bērnu viņam rokās un nozuda. Čārlzam nebija ne mazākās vēlēšanās uzņemties bērna aprūpi, tomēr viņš nespēja piespiest sevi gluži vienkārši nodot zīdaini bāreņu namā. Piepešas iedomas vadīts, viņš nolēma atdot Džeisonu savam jaunākajam brālim un viņa neglītajai sievai, kas grasījās doties uz Indiju, lai "pievērstu ticībai pagānus".

Vairs nešaubīdamies, viņš atdeva bērnu Šiem diviem dievbijīgajiem, reliģiozajiem bezbērnu fanātiķiem — un gandrīz visu savu naudu, ko vajadzēja izmantot Džeisona uzturēšanai, — un aizmirsa to.

Līdz tam viņam bija izdevies sevi gluži labi uzturēt ar ienākumiem no azartspēlēm, taču kaprīzā veiksme, kas allaž bija viņu pavadījusi, piepeši atstāja Čārlzu Trīsdesmit divu gadu vecumā Čārlzs bija spiests beidzot atzīt, ka tikai ar azartspēļu ienākumiem vairs nespēs uzturēt tik augstu dzīves līmeni, kāds pienāktos tādam dižciltīgam vīram kā viņš. Šāda problēma piemeklēja visus augstdzimušu ģimeņu vieglprātīgos jaunākos dēlus, un Čārlzs to atrisināja jau sensenis atzītā veidā: viņš nolēma iemainīt savu skanīgo ģimenes uzvārdu pret bagātīgu pūru. Nevērīgā vienaldzībā viņš piedāvāja precības kāda bagāta tirgoņa meitai, jaunai dāmai, lielas bagātības, pieticīga skaistuma un aprobežota prāta īpašniecei.

ļaunā dāma un viņas tēvs ar prieku pieņēma bildinājumu, un Čārlza vecākais brālis hercogs pat piekrita sarīkot viesības par godu gaidāmajām laulībām.

Tieši tajā svinīgajā pasākumā Čārlzs no jauna sastapās ar savu attālo radinieci Ketrīnu Lengstoni, Klermontas hercogie-

nes astoņpadsmit gadus veco mazmeitu. Pēdējo reizi viņš bija meiteni saticis, viesojoties pie sava brāļa Veikfīldā, un Ket-rīna, tolaik vēl desmit gadus veca meitene, toreiz bija pavadījusi vasaru kaimiņu muižā. Veselas divas nedēļas viņa bija visur sekojusi Čārlzam pa pēdām, neslēptā dievināšanā lūkodamās viņā ar savām lielajām, zilajām acīm. Tad viņš meiteni bija uzskatījis par neparasti glītu, mazu skuķēnu ar apburošu smaidu un lielāku sparu nekā par viņu divreiz vecākām jaunavām, īpaši brīžos, kad viņa savas ķēves mugurā bija kopā ar viņu lēkusi pāri žogiem vai izlūgusies, lai Čārlzs kopā ar viņu laistu pūķus

Tagad viņa bija izaugusi par jaunu, satriecoši skaistu sievieti, un Čārlzs no viņas gandrīz nespēja atraut skatienu

Tēlotā vienaldzībā viņš nopētīja jaunavas burvīgo augumli, nevainojamos sejas vaibstus un brīnum skaistos sarkanzeltai-nos matus, kamēr viņa stāvēja pārpildītās zāles malā, izskatīdamās nopietna un ēteriska Tad viņš piegāja pie Ketrīnas ar vīna glāzi vienā rokā, ar otru nevērīgi atspiedās pret kamīna malu un sāka neslēpti un pārdroši tīksmināties par viņas skaistumu Viņš gaidīja, ka viņa izteiks pelnītu nosodījumu par šādu nekaunību, taču Ketrīna nebilda ne vārda. Viņa pat nepietvīka, redzot nepārprotami vērtējošo skatienu, arī nemēģināja aizgriezties. Viņa tikai mazliet pielieca galvu, kā gaidīdama, kad viņš reiz beigs viņā lūkoties.

— Esi sveicināta, Ketrīna, — viņš beidzot sacīja.

— Sveiks, Čārlz, — viņa atbildēja, un maigā balss skanēja mierīgi un nesatricināmi

— Vai arī tev šīs viesības šķiet tikpat neciešami garlaicīgas kā man? — viņš apvaicājās, pārsteigts par meitenes savaldību.

Ketrīna nevis izstostīja kādu muļķību par to, cik šīs viesības

ir patīkamas, bet, pacēlusi pret viņu savu zilo acu tiešo, nelokāmo skatienu, klusi atteica:

— Tās ir īsti piemērota ieskaņa laulībām, kas tiks noslēgtas tikai un vienīgi salta materiāla aprēķina dēļ.

Tāda strupa pārdrošība Čārlzu izbrīnīja, tomēr ne tik ļoti kā savādais, nosodošais skatiens, kas pavīdēja satumsušajās, zilajās acīs, pirms meitene aizgriezās un grasījās doties projām Čārlzs instinktīvi pastiepa roku, lai neļautu viņai aiziet Kad viņa plauksta pieskārās kailajam augšdelmam, caur Čārlza augumu izšāvās kaut kas līdzīgs elektriskās strāvas triecienam Arī Ketrīna to juta — viņa spēji saspringa. Taču viņš nevis pievilka meiteni sev klāt, bet izveda viņu uz balkona Mēnessgaismā viņš pagriezās pret Ketrīnu, un, tā kā viņas apsūdzība bija sāpīga, viņa balss skanēja skarbi

— Tu veltīgi domā, ka es Amēliju precu tikai naudas dēļ. Cilvēki mēdz stāties laulībā, arī citu iemeslu vadīti.

Un atkal nesatricināmās, zilās acis ieskatījās viņam sejā.

— Tikai ne tādi cilvēki kā mēs, — viņa mierīgi iebilda. — Mēs precamies, lai vairotu savas ģimenes bagātību, varu vai sabiedrisko stāvokli Tu precies, lai tiktu pie naudas

Čārlzs, protams, bija grasījies iemainīt savu aristokrātisko izcelsmi pret naudu, tomēr, lai gan šāda rīcība bija vispārpieņemta, Ketrīna lika viņam justies nevīrišķīgam

— Un kā tad ar tevi pašu? — viņš atcirta. — Vai tad tu neprecēsies kāda līdzīga iemesla dēļ?

— Nē, — viņa klusi atteica. — Neprecēšos. Es iziešu pie vīra tikai tāpēc, ka viņu mīlēšu un tikšu mīlēta arī pati. Es neapmierināšos ar tādu laulību, kāda tā bija maniem vecākiem. Es gribu no dzīves daudz vairāk, un man ir ari daudz vairāk, ko dot.

Šie klusi izteiktie vārdi bija pilni ar tik nelokāmu pārliecību,

ka Čārlzs labu brīdi bija klusēdams lūkojies uz meiteni un tikai tad sacījis:

— Tava vecmāmiņa nepriecāsies, ja tu gribēsi precēties mīlestības, nevis sabiedriskā stāvokļa dēļ. Klīst baumas, ka viņa vēloties nodibināt savienību ar Vinstoniem, un viņa gribēs, lai tu to viņai nodrošini.

Ketrīna pirmo reizi pasmaidīja. Tas bija nesteidzīgs, apburošs smaids, kas apgaismoja viņas seju un lika Čārlza ceļiem saļodzīties.

— Mēs ar vecmāmiņu, — viņa mierīgi atteica, — jau sen par to ķildojamies, tomēr es tikpat cieši kā viņa esmu apņēmusies palikt pie sava.

Ketrīna izskatījās tik skaista, svaiga un šķīsta, ka cinisma mūris, kas jau trīsdesmit gadus bija ieskāvis Čārlzu, pamazām sāka drupt, pametot viņu vientuļu un iztukšotu. Pat neapjauzdams, ko dara, viņš pacēla roku un bijīgi pārlaida pirkstu galus pār viņas gludo vaigu.

— Ceru, ka vīrietis, kuru tu mīlēsi, būs tevis cienīgs, — viņš maigi sacīja.

Vienu bezgalīgu mirkli Ketrīna bija meklējoši lūkojusies viņa sejā, it kā spētu aiz tās saskatīt Čārlza gurdo, ilūzijas zaudējušo dvēseli

— Es domāju, — viņa klusi pačukstēja, — ka vairāk man pašai būs jāraizējas par to, vai es būšu viņa cienīga. Saproti, es viņam esmu ļoti vajadzīga, kaut arī viņš tikai pamazām sāk to aptvert.

Pēc mirkļa viņas vārdu jēga ietriecās Čārlza apziņā, un viņš juta, ka izdveš viņas vārdu ar tāda vīrieša drudžainajām ilgām, kas nupat uzgājis to, Ko^neapzināti meklējis visu mūžu, — sievieti, kura viņu mīlētu tādu, kāds viņš ir, tādu, kāds viņš varētu un vēlētos būt. Un Ketrīnai nebija nekāda cita iemesla, lai tiektos pēc viņa, viņas izcelsme bija tikpat dižciltīga kā viņam pašam, viņas sakari daudz labāki, viņas bagātība nesalīdzināmi lielāka.

Čārlzs lūkojās uz Ketrīnu, pūlēdamies noliegt jūtas, kas viņu caurstrāvoja. Tas ir neprāts, viņš sev sacīja. Viņš taču gandrīz nepazina šo meiteni. Viņš nebija nekāds jauns muļķis, kas ticētu, ka pieauguši vīrieši un sievietes spēj iemīlēties no pirmā acu uzmetiena. Lidz pat šim brīdim viņš vispār nebija ticējis mīlestībai Toties tagad viņš tai ticēja, jo vēlējās, lai šī skaistā, gudrā meitene mīlētu viņu un tikai viņu. Pirmo reizi mūžā viņš bija atradis kaut ko retu un brīnišķīgu, un viņš stingri apņēmās saglabāt Šo meiteni tādu, kāda viņa bija, apprecēt un lolot viņu, pasargāt no cinisma, kas šķita saēdam ikvienu, kurš nāca no viņu aprindām

Doma par to, ka būs jāatsauc saderināšanās ar Arnēliju, Čārlzu pārāk nenodarbināja, jo viņam nebija ne mazāko ilūziju, kāda iemesla pēc meitene piekritusi precēties ar viņu Čārlzs zināja, ka viņš tai patīk, tomēr Amēlija grasījās iziet pie viņa par sievu tāpēc, ka viņas tēvs vēlējās saradoties ar dižciltīgajiem.

Divas svētlaimīgas, burvīgas nedē|as viņam ar Ketrīnu izdevās paturēt noslēpumā savu aizvien pieaugošo mīlestību; divas nedējas slepenā divatnībā pavadītu brīžu, kopīgu smieklu un sapņu par nākotni

Kad šīs divas nedēļas bija galā, Čārlzs vairs nespēja ilgāk atlikt tikšanos ar Klermontas hercoga atraitni. Viņš bija nolēmis ar Ketrīnu apprecēties.

Viņš bija sagatavojies atraitnes iebildumiem, jo, kaut arī viņa dižciltīgās ģimenes saknes bija senas, viņš tomēr bija jaunākais dēls bez titula Un tomēr šādas laulības mēdza notikt diezgan bieži, un Čārlzs bija cerējis, ka hercogiene pieklājības pēc pastīvēsies un tad padosies, jo Ketrīna vēlējās šīs laulības tikpat stipri kā viņš pats. Čārlzs nebija gaidījis, ka atraitne aiz dusmām gandrīz zaudēs prātu un sāks viņu lamāt par "izvirtušu oportūnistu" un "samaitātu, netiklu deģenerātu". Viņš nebija domājis, ka būs jāuzklausa nicinājuma pilni vārdi par savu senču un viņa paša nosodāmo uzvedību un jādzird, ka viņa priekšteči "visi kā viens ir bijuši bezatbildīgi vājprātīgie".

Tomēr vismazāk viņš bija noticējis atraitnes zvērestam, ka tad, ja Ketrīna tomēr precēsies ar Čārlzu, viņa atteiksies no savas mazmeitas un atstās viņu bez plika graša. Kaut kas tāds gluži vienkārši nebija pieņemts. Tomēr tajā dienā, aizgājis no atraitnes, Čārlzs jau zināja, ka šī sieviete rīkosies tieši tā, kā bija piedraudējusi Atgriezies mājās, viņš pavadīja nakti, mocīdamies dusmās un izmisumā No rīta viņš beidzot saprata, ka neprecēs Ketrīnu, ka nedrīkst to darīt, jo, kaut arī viņš bija gatavs mēģināt godīgi nopelnīt iztiku pat tad, ja to vajadzētu darīt ar paša rokām, viņš nespēja paciest domu, ka viņa lepnā, skaistā Ketrīna varētu tikt pazemota viņa dēj. Viņš nebūs tas, kura dēj Ketrīnu atstums no ģimenes un viņa k|ūs par nosodīto visas sabiedrības acīs

Pat tad, ja viņam izdotos kaut kā atlīdzināt Ketrīnai par negodu, kas viņai būtu jāpārcieš. Čārlzs tik un tā nespētu padarīt savu sievu par parastu mājsaimnieci. Viņa gan bija jauna, ideālu pārpilna un iemīlējusies, tomēr viņa bija arī pieradusi pie skaistiem tērpiem un kalpotājiem, kas izpilda katru viņas vēlēšanos. |a Čārlzam pašam būtu jāpelna maize, viņš nespētu Ketrīnai to visu nodrošināt. Ketrīna ne reizi mūžā nebija nomazgājusi nevienu šķīvi, berzusi grīdu vai gludinājusi kreklu, un viņš

nespētu noskatīties, kā viņa ir spiesta to visu darīt tikai tāpēc, ka ir bijusi tik liela mu|ķe, lai viņā iemīlētos.

Nākamajā dienā uz īsu brīdi slepeni saticies ar meiteni, Čārlzs paziņoja viņai savu lēmumu. Ketrīna iebilda, ka grezna dzīve viņai neko nenozīmējot; viņa lūdzās, lai Čārlzs ņemot viņu sev līdzi uz Ameriku, kur, kā runāja, ikviens varot dzīvot pieklājīgu dzīvi, ja vien esot gatavs strādāt.

Nespēdams paciest ne mīļotās sievietes asaras, ne arī savu izmisumu, Čārlzs bija strupi paziņojis, ka šādas iedomas esot muļķīgas, ka viņa nemūžam nespēšot dzīvot Amerikā. Ketrīna bija uzlūkojusi Čārlzu, it kā viņš būtu tas, kas baidītos strādāt, lai nopelnītu iztiku, un tad viņa aizlauztā balsī bija pārmetusi, ka Čārlzs esot kārojis tikai pēc viņas pūra, nevis pēc viņas pašas, — tieši tā, kā to bija apgalvojusi meitenes vecmāmiņa

Čārlzam, kurš bija gatavs nesavtīgi ziedot Ketrīnas dēļ pats savu laimi, šāds apvainojums šķita iznīcinošs.

— |a gribi, vari tā domāt, — viņš bija atcirtis un piespiedis sevi aizgriezties no Ketrīnas. pirms nebija zaudējis apņēmību un piesolījis jau rīt kopā ar viņu aizbēgt, lai slepeni apprecētos. Paspēris soli uz durvīm, viņš tomēr apstājās, nespēdams paciest, ka Ketrīna uzskatīs — viņš tīkojis vienīgi pēc meitenes naudas. — Ketrīna, — viņš sacīja, pat nepagriezdamies, — es tevi lūdzu nedomā tā par mani!

— Es nemaz nedomāju, — viņa aizlauztā balsī nočukstēja Ketrīna nespēja ticēt arī tam, ka jau nākamajā nedēļā viņš ar vienu cirtienu iznīcināja abu bezcerīgās, mokpilnās ilgas vienam pēc otra, apprecēdams Amēliju. Tomēr Čārlzs rīkojās tieši tā. Pirmā pilnīgi nesavtīgā rīcība viņa mūžā.

Ketrīna kopā ar vecmāmiņu piedalījās laulību ceremonijā,

un Čārlzs visu atlikušo mūžu nespēja aizmirst nodotās Ketrī-nas skatienu brīdī, kad viņš bija solījis mūžīgu uzticību citai sievietei.

Pēc diviem mēnešiem viņa apprecējās ar kādu īru ārstu un kopā ar viņu devās uz Ameriku Čārlzs zināja, ka Ketrīna tā rīkojusies aiz dusmām uz vecmāmiņu, viņa arī nespēja ilgāk palikt Anglijā, kur dzīvoja Čārlzs un viņa jaunā sieva. Un vēl viņa bija to izdarījusi, lai vienīgajā sev zināmajā veidā pierādītu Čārlzam, ka viņas mīlestība būtu spējusi izturēt jebko — pat dzīvi Amerikā.

Tajā pašā gadā Čārlza vecākais brālis tika nogalināts muļķīgā dzēruma divkaujā un Čārlzs mantoja hercoga titulu Kopā ar to gan netika mantota arī liela nauda, tomēr ar to būtu pieticis, lai Ketrīna varētu dzīvot pieticīgā greznībā Taču Ketrīna bija aizbraukusi; Čārlzs nebija noticējis, ka viņas mīlestība varētu būt tik stipra, lai pārciestu dažas neērtības Čārlzam mantotā nauda bija vienaldzīga; Čārlzam vairs nekas nerūpēja

Drīz vien pēc tam Indijā nomira Čārlza brālis misionārs, un vēl pēc sešpadsmit gadiem nomira arī Čārlza sieva Amēlija.

Amēlijas bēru vakarā Čārlzs pamatīgi piedzērās, kā jau bieži mēdza darīt pēdējā laikā, taču tovakar, drūmā vientulībā sēdēdams savā mājā, viņš piepeši kaut ko iedomājās: drīz taču arī viņam būs jāmirst. Un tad hercogu īpašumi Fīldingiem būs zuduši uz visiem laikiem, jo Čārlzam nebija mantinieka.

Sešpadsmit gadus Čārlzs bija pavadījis kā savādā, tukšā sapnī, taču tajā liktenīgajā vakarā, prātojot par savu bezjēdzīgo dzīvi, viņā kaut kas pamodās. Sākumā tas bija tikai neskaidrs nemiers, kas pārtapa riebumā; tad tas pārauga nicībā un, visbeidzot, lēnām, ļoti lēnām izvērtās niknumā. Viņš bija zaudējis Ketrīnu; viņš bija zaudējis sešpadsmit sava mūža gadus.

Viņš bija pacietis dumju sievu, laulību bez mīlestības, un nu viņam būs jānomirst bez mantinieka. Pirmo reizi četrsimt gadu laikā hercoga tituls draudēja uz visiem laikiem pamest Fīldin-gu ģimeni, un Čārlzs piepeši apņēmās nepieļaut, lai tituls aizietu zudumā kā viņa paša dzīve.

Tiesa, Fīldingi gan nebija īpaši godājami vai cienījami, tomēr Dievs bija liecinieks, ka tituls piederēja viņiem, un Čārlzs nu bija apņēmies to paturēt

Viņam bija nepieciešams mantinieks, un tas nozīmēja, ka viņam būs vēlreiz jāprecas. Pēc jaunības seksuālajiem piedzīvojumiem doma, ka tagad nāktos uzgulties sievietei, lai tiktu dzemdēts mantinieks, vairāk likās apnicīga nekā satraucoša. Čārlzs drūmi atcerējās visas glītās meičas, ar kurām senāk bija gulējis, — arī skaisto franču balerīnu, kas bija k|uvusi par viņa mī|āko un dzemdējusi Čārlzam ārlaulības bērnu

Viņš piepeši aiz prieka pielēca kājās Viņam nevajadzēja precēties vēlreiz, jo viņam taču jau bija mantinieks! Viņam bija Džeisons. Čārlzs gan nebija īsti pārliecināts, vai mantošanas tiesības pieļauj hercoga titula nodošanu ārlaulībā dzimušam dēlam. taču tam nebija nozīmes. Džeisons bija Fīldings, un tie daži cilvēki, kas bija zinājuši par Džeisona dzīvi Indijā, uzskatīja, ka viņš ir Čārlza jaunākā brāļa likumīgais dēls. Turklāt pat vecais karalis Čārlzs bija piešķīris hercoga titulus trim saviem ārlaulības bērniem, un nu arī viņš, Čārlzs Fīldings, Etertonas hercogs, grasījās sekot šim paraugam.

Nākamajā dienā Čārlzs nolīga detektīvus, lai tie visu noskaidrotu, taču pagāja divi gari gadi, līdz viens no detektīviem beidzot atsūtīja Čārlzam ziņojumu ar konkrētu informāciju. Par Čārlza brāļasievu nebija nekādu ziņu, toties Džeisons bija atrasts Deli, kur viņš acīm redzami bija uzkrājis krietnu bagātību,

nodarbodamies ar kuģniecību un tirdzniecību Ziņojums sākās ar Džeisona pašreizējās dzīves aprakstu un beidzās ar visu informāciju, ko detektīvam bija izdevies noskaidrot par Džeisona pagātni,

Čārlza lepnā sajūsma par Džeisona finansiālajiem panākumiem drīz vien pārvērtās šausmās un tad nelabuma pilnās dusmās, lasot par brāļasievas samaitāto izturēšanos pret nevainīgo bērnu, ko viņš bija uzticējis brā|a gādībai. Beidzis lasīt, Čārlzs pamatīgi izvēmās

Nu vēl ciešāk apņēmies padarīt Džeisonu par savu likumīgo mantinieku, Čārlzs nosūtīja viņam vēstuli, lūgdams dēlu atgriezties Anglijā, lai varētu viņu oficiāli atzīt.

Nesaņēmis atbildi, Čārlzs sen neizjustā apņēmībā pats devās uz Deli. Neizskaidrojamā nožēlā un nesatricināmā neatlaidībā viņš uzmeklēja Džeisona grezno mājokli ļau pirmās tikšanās laikā viņš saprata, ka detektīva ziņojums ir pareizs: Džeisons bija apprecējies, viņam bija dēls, un viņš dzīvoja kā īsts karalis. Viņš turklāt visai skaidri lika saprast, ka nevēlas neko zināt ne par Čārlzu, ne arī par mantojumu, ko Čārlzs vēlējās viņam piedāvāt. Turpmākajos mēnešos, kamēr Čārlzs ietiepīgi palika Indijā, viņam pamazām izdevās pārliecināt savu salto, negribīgo dēlu, ka viņš nav ne veicinājis, ne kaut vai tikai iztēlojies tos neizsakāmos pāridarījumus, ko Džeisons bija pieredzējis bērnībā. Tomēr Čārlzam tā arī neizdevās pierunāt dēlu atgriezties Anglijā un kļūt par viņa mantinieku.

Džeisona skaistā sieva Melisa gan bija sajūsmināta, jau iedomājoties vien, ka varētu ierasties Londonā kā Veikfīldas marķīze, taču ne viņas dusmu lēkmes, ne arī Čārlza lūgšanās neatstāja uz Džeisonu ne mazāko iespaidu Džeisonam tituli bija

vienaldzīgi, turklāt viņam nepavisam nerūpēja arī paredzamā Fīl-dingu titula zaudēšana.

Čārlzs jau bija gandrīz atmetis cerības, kad piepeši viņam prātā iešāvās ideāls risinājums. Kādu vakaru, nolūkojoties, kā Džeisons rotaļājas ar savu mazo dēlēnu, Čārlzs atskārta, ka pasaulē ir viens vienīgs cilvēks, kura dēļ Džeisons būtu gatavs uz visu: Džeimijs. Džeisons gandrīz vai pielūdza mazo zēnu Un tāpēc Čārlzs nekavējoties mainīja uzbrukuma mērķi Viņš nevis mēģināja pārliecināt Džeisonu par visiem labumiem, kādus tas gūtu, atgriezdamies Anglijā, bet aizrādīja, ka, atsakoties kļūt par Čārlza mantinieku, Džeisons liedz mazajam Džeimijam to, kas viņam pienākas pēc viņa pirmdzimtības tiesībām. Tituls un viss, kas tam piederējās, galu galā nonāktu pie Džeimija

Ar to pietika

Džeisons iecēla pieredzējušu pārstāvi savu darījumu uzraudzīšanai Deli un kopā ar ģimeni pārcēlās uz Angliju Cieši apņēmies uzcelt "karaļvalsti” savam mazajam dēlēnam, Džeisons no laba prāta iztērēja milzīgas naudas summas, lai atjaunotu panīkušos Etertonu īpašumus tādā spožumā, kādu tie vēl nekad nebija pieredzējuši

Kamēr Džeisons cītīgi nodarbojās ar atjaunošanas darbiem, Melisa steidzīgi devās uz Londonu, lai ieņemtu pienācīgu vietu augstākajā sabiedrībā kā jaunā Veikfīldas hercogiene. Nepagāja ne gads, kad visa Londona jau nerima runāt par viņas mīlas dēkām Vēl pēc pāris mēnešiem viņa un bērns jau bija miruši...

Atvairījis skumjās atmiņas, Čārlzs pacēla acis. Kalpotāji novāca tukšos traukus.

— Vai mēs šovakar varētu atkāpties no ierastās kārtības? — viņš vaicāja Viktorijai. — Vai tev nebūtu iebildumu, ja vīrieši nevis paliktu pie galda, iedzertu portvīnu un uzsmēķētu kādu

cigāru, bet mēs pie tiem ķertcs viesistabā kopā ar tevi? Man |oti negribētos, lai tu mūs atstāj

Viktorijai nebija ne jausmas par tādu ierastu kārtību tomēr viņai nebija ne mazāko iebildumu to pārkāpt, un tā viņa ari paziņoja. Kad meitene jau grasījās ieiet rožaini zeltainā krāsā iekārtotajā viesistabā. Čārlzs pavilka viņu atpakaļ un klusā balsī teica

— Redzu, ka tu esi priekšlaikus atvadījusies no sēru drānām, dārgā, la tā tu izlēmi pati, tad man atliek tevi tikai apsveikt — tava māte nevarēja ciest melnu krāsu. Viņa sacīja, ka, būdama maza meitene, viņa bijusi spiesta to valkāt, sērojot pēc pašas vecākiem — Čārlza caururbjošais skatiens palika gluži kā piekalts pie meitenes sejas. — Vai tu pati tā izlēmi, Viktorij?

— Nē, — Viktorija atzinās. — Fīldinga kungs šodien lika izmest manas vecās drēbes un to vietā sarūpēja šīs te.

Čārlzs saprotoši pamāja.

— Džeisonam riebjas sēru simboli, un, spriežot pēc iznīcinošajiem skatieniem, ar kādiem tu viņu apveltīji pie vakariņu galda, tev viņa rīcība nepavisam nepatīk. Tev vajadzētu viņam to pateikt, — Čārlzs sacīja. — Neļauj viņam sevi iebiedēt, bērns; viņš nespēj paciest gļēvuļus.

— Bet es negribu sagādāt jums raizes, — Viktorija satraukta iebilda — |ūs teicāt, ka jūsu sirds nav īpaši stipra.

— Par mani tev nav jāraizējas! — Čārlzs iesmējās. — Mana sirds gan ir mazliet vāja, tomēr ne tik ļoti, lai nespētu pārciest kādu nieku satraukuma. Patiesībā tas man droši vien nāktu tikai par labu. Pirms tavas ierašanās dzīve bija neticami garlaicīga.

Kad Džeisons apsēdies ķērās pie cigāra un portvīna baudīšanas, Viktorija vairākas reizes mēģināja rīkoties tā, kā bija ieteicis Čārlzs, tomēr ik reizi, kad meitene uzlūkoja Džeisonu un jau grasījās ieminēties par saviem tērpiem, viņa zaudēja drosmi. Par godu vakariņām viņš bija uzvilcis skaisti pieguļošas tumšpelēkas bikses un pieskaņotus svārkus ar tumšzilu vesti un pērļu pelēku zīda kreklu. Par spīti elegantajam apģērbam un tam, cik nevērīgi viņš bija izstiepis garās kājas, sakrustodams tās pie potītēm, Džeisons šķita izstarojam gandrīz neapvaldītu, nežēlīgu spēku. Viņam piemita kaut kas pirmatnējs un bīstams, un Viktorijai radās neomulīga sajūta, ka viņa elegantais tērps un laiskā poza ir tikai māns, kas domāts, lai radītu maldīgu priekšstatu, ka viņš ir civilizēts cilvēks, kaut arī patiesībā tā nemaz nav

Džeisons mazliet sagrozījās, un Viktorija vēlreiz slepus uzmeta viņam skatienu Viņa tumšmatainā galva bija atliekta, tievais cigārs iekosts līdzenajos, baltajos zobos, plaukstas gulēja uz atzveltnes krēsla roku balstiem, iedegušie sejas vaibsti grima ēnās Meitenei piepeši ienāca prātā, kādi tumši noslēpumi gan apslēpti viņa pagātnē, un viņai pār muguru pārskrēja salti šermuļi Noteikti viņš bija daudz ko pārdzīvojis, ja jau kļuvis tik cinisks un nepieejams. Viņš izskatījās pēc vīrieša, kurš redzējis un darījis visas iespējamās briesmīgās un aizliegtās lietas — visu to, kas nocietinājis viņu un padarījis saltu Un tomēr viņš bija skaists — mežonīgi, bīstami skaists ar saviem pantermelnajiem matiem, zaļajām acīm un lielisko ķermeni. Viktorija to nevarēja noliegt un, ja viņa lielāko daļu laika nepavadītu bailēs no šā vīrieša, labprāt būtu ar Džeisonu parunājusies. Cik vilinoši būtu mēģināt ar viņu iedraudzēties — tikpat vilinoši kā grēkot, viņa sev atzinās, un tikpat muļķīgi kā mēģināt iedraudzēties ar pašu nelabo. Un droši vien tikpat bīstami.

Viktorija uzmanīgi ieelpoja, sagatavojusies pieklājīgi, tomēr stingri uzstāt, lai viņas sēru tērpi tiktu nolikti atpakaļ, taču tajā pašā mirklī ienāca Nortraps un paziņoja, ka ieradušās lēdija Kēr-bija un Kērbijas jaunkundze.

Viktorija pamanīja, ka Džeisons sastingst un uzmet Čārlzam sardonisku skatienu, taču Čārlzs tikai neizpratnē paraustīja plecus un pagriezās pret Nortrapu.

— Saki, lai viņas iet prom... — viņš iesāka, taču bija jau par vēlu

— Paldies, Nortrap, par mūsu ierašanos nevajag paziņot, — teica kāda stingra balss, un salonā cēli iesoļoja tukla sieviete, kurai sekoja sarkanbrūna atlasa svārku trēns, smaga smaržu dvinga un glīta brunete apmēram Viktorijas vecumā. — Čārlz! — lēdija Kērbija starodama uzrunāja hercogu. — Es dzirdēju, ka jūs šovakar esot ieradies ciemā kopā ar kādu jaunu dāmu, Sī-tones jaunkundzi, un dabiski, ka man vajadzēja pašai viņu aplūkot.

Gandrīz ar to pašu elpas vilcienu viņa pagriezās pret Viktoriju un moži turpināja:

— Iūs noteikti esat Sītones jaunkundze. — Viņa apklusa un piemiegtām acīm nopētīja ikvienu Viktorijas sejas vaibstu tā, ka meitenei šķita — viešņa meklē trūkumus. Tas viņai arī izdevās. — ļums zodā ir tik interesanta bedrīte, mīļā. Kā tā radusies? Vai jūs cietāt nelaimes gadījumā?

— |ā, piedzimstot, — Viktorija smaidot atteica, pārāk izbrīnījusies par šo savādo sievieti, lai justos aizvainota. Patiesībā viņa jau sāka prātot, vai tiešām Anglija ir pilna ar intriģējošiem, nepieklājīgiem, strupiem cilvēkiem, kuru ekscentriskā uzvedība vai nu tika atbalstīta, vai arī palika neievērota viņu titulu un pārmērīgās bagātības dēļ.

— Cik bēdīgi, — lēdija Kērbija noteica. — Vai jūs tas traucē... vai arī izraisa sāpes?

Viktorijas lūpas notrīcēja smieklos.

— Tikai tad, ja es lūkojos spogulī, kundze, — viņa atteica.

Lēdija Kērbija neapmierināta pagriezās pret Džeisonu, kas

tikmēr bija piecēlies un nostājies pie kamīna.

— Nu, Veikfīld, — viņa uzrunāja Džeisonu, — spriežot pēc tā, ko redzu, varētu likties, ka sludinājums avīzē būs bijis patiess. Īstenībā es tam nenoticēju Vai tā ir?

Džeisons sarauca pieri

— Par ko jūs runājat?

Čārlza balss dobji atbalsojās visā istabā, apslāpēdama lēdijas Kērbijas vārdus.

— Nortrap, atnesiet dāmām kaut ko atspirdzinošu!

Visi apsēdās, un Kērbijas jaunkundze izvēlējās krēslu līdzās Džeisonam. Čārlzs veikli uzsāka dzīvu sarunu par laiku Lēdija Kērbija nepacietīgi klausījās, līdz Čārlzam vairs nebija ko teikt, tad strupi pagriezās pret Džeisonu un bez aplinkiem noprasīja:

— Veikfīld, vai jūsu saderināšanās ir spēkā vai nav?

Džeisons pielika pie lūpām glāzi Viņa acis izskatījās saltas.

— Nē.

Viktorija pamanīja, ka apkārtējie uz šo paziņojumu reaģē atšķirīgi. Lēdija Kērbija izskatījās apmierināta, viņas meita — iepriecināta, Čārlzs — pagalam sašļucis, bet Džeisona seja palika neizdibināma. Līdzjūtīgajai Viktorijai tūdaļ sametās viņa žēl Kāds tur brīnums, ka Džeisons ir tik drūms un nelaipns — viņa mīļotā sieviete noteikti būs atsaukusi saderināšanos. Tomēr savādā kārtā abas Kērbijas uzlūkoja Viktoriju, it kā gaidītu, ka viņa kaut ko sacīs.

Viktorija atbildēja ar neko neizsakošu smaidu. Lēdija Kerbi-ja atkal ierunājās:

— Nu. Čārlz, tad jau jūs noteikti grasāties izvest nabaga Sī-tones jaunkundzi sabiedrībā?

— Esmu apņēmies parūpēties, lai grāfiene Lengslone ieņemtu sabiedrībā sev pienācīgu vietu, — viņš vēsi pārlaboja

— Grāfiene Lengst. — lēdija Kērbija aprāvās.

Čārlzs pielieca galvu

— Viktorija ir Ketrīnas Lengstones vecākā meita la vien es kaut ko saprotu no mantošanas tiesībām, viņas mātes skotu tituls tagad pienākas viņai.

— Lai nu tā būtu, — lēdija Kērbija stīvi atteica, — tomēr jums nebūs viegli atrast viņai piemērotu vīru. — Viņa pagriezās pret Viktoriju tēlotā līdzjūtībā — lūšu māte sacēla īstu skandālu, aizbēgdama ar to īru strādnieku

Sašutumā par mātes piemiņas aizskaršanu Viktorijai zibenīgi pārskrēja karstas dzirksteles.

— Mana māte apprecējās ar īru ārstu, — viņa pārlaboja.

— Bez savas vecmāmiņas atļauias, — lēdija Kērbija iebilda. — Labi audzinātas meitenes šajā valstī nemēdz precēties bez savas ģimenes piekrišanas.

Šis nepārprotamais mājiens, ka Ketrīna bijusi slikti audzināta, iesvēla Viktorijā tādas dusmas, ka viņa iecirta nagus delnās.

— Tas nekas, sabiedrība galu galā kaut ko tādu aizmirst, — lēdija Kērbija augstsirdīgi turpināja. —Tomēr pirms iziešanas sabiedrībā jums būs daudz kas jāapgūst ļums vajadzēs iemācīties, kā pareizi uzrunāt katru augstdzimušo personu, viņa sievu un bērnus, un tad, protams, būs jāapgūst arī apmeklējumu etiķete un jau daudz sarežģītākā viesu izsēdināšanas māksla pie viesību galda. Lai to iemācītos, vajadzīgi vairāki mēneši, es domāju, lai jūs beidzot izprastu, kurus cilvēkus pie galda drīkst sēdināt vienu otram līdzās. Koloniju iedzīvotājiem kaut kas tāds šķiet mazsvarīgs, toties mums, angļiem, šādi pieklājības noteikumi ir ārkārtīgi nozīmīgi.

— Iespējams, tieši tāpēc mēs allaž uzvaram jūs visos karos, — Viktorija mīlīgi atteica, būdama spiesta aizstāvēt savu ģimeni un valsti

Lēdija Kērbija samiedza acis

— Es negribēju jūs aizvainot Tomēr jums būs jāiemācās pievaldīt mēli, ja cerat atrast sev pienācīgu vīru un panākt, lai citi aizmirstu jūsu mātes reputāciju

Viktorija piecēlās un klusā lepnumā iebilda

— Man būs ļoti grūti līdzināties savai mātei Viņa bija vissirsnīgākā, visdižciltīgākā sieviete, kāda jebkad ir dzīvojusi Un tagad lūdzu mani atvainot, jo man vēl jāuzraksta dažas vēstules.

Izgājusi no istabas un aizvērusi durvis, Viktorija pa gaiteni devās uz bibliotēku, milzīgu telpu, uz kuras lakotās koka grīdas bija izklāti vairāki persiešu paklāji, bet garās sienas klāja grāmatplaukti Būdama pārāk dusmīga un sarūgtināta, lai tiešām apsēstos pie viena no rakstāmgaldiem un uzrakstītu vēstuli Do-rotijai vai Endrū, viņa sāka staigāt gar grāmatplauktiem, meklēdama ko tādu, kas palīdzētu nomierināties. Pagājusi garām sējumiem par vēsturi, mitoloģiju un komerclietām, viņa ieraudzīja dzejas grāmatas. Meitenes skatiens izklaidīgi pārslīdēja pār autoru uzvārdiem, no kuriem daudzi viņai jau bija pazīstami, — Miltons, Šellijs, Kītss, Bairons. īpaši nevēlēdamās lasīt, viņa uz labu laimi izvēlējās kādu plānu grāmatu, vienkārši tāpēc, ka tā bija izvilkta no rindas mazliet tālāk par citām, un devās ar to pie tuvākās ērto krēslu grupas.

Viktorija uzgrieza lielāku uz galda noliktās eļļas lampas liesmu,

iekārtojās krēslā un piespieda sevi atšķirt grāmatu No tās izslīdēja sārts, iesmaržots vēstuļpapīrs un nokrita uz grīdas. Viktorija to automātiski pacēla un jau grasījās ielikt atpakaļ, taču franču valodā rakstītās kvēlās mīlas vēstulītes pirmie vārdi paši ielēca viņai acīs:

Mīļo Džeison\

Es tik loti pēc Tevis ilgojos! Nepacietīgi skaitu stundas līdz brīdim, kad Tu atnāksi.

Viktorija sacīja sev, ka lasīt citu vēstules nav pieklājīgi, tas ir nepiedodami un viņas necienīgi, tomēr doma par sievieti, kas nepacietīgi gaida Džeisona Rldinga ierašanos, likās tik neticama, ka Viktorija nespēja apvaldīt ziņkāri Viņa pati gan ar daudz lielāku nepacietību gaidītu, kad viņš reiz dosies prom! Meitene bija tā aizrāvusies ar savu atklājumu, ka pat nedzirdēja Džeisonu un Kērbijas jaunkundzi nākam pa gaiteni. Viņa turpināja lasīt:

Es nosūtu Tev šos jaukos dzejoļus, cerēdama, ka Tu tos izlasīsi un atcerēsies mani, tās maigās naktis, ko esam vadījuši viens otra apskāvienos...

— Viktorij! — Džeisons īgni uzsauca

Viktorija vainīgā satraukumā pielēca kājās, izmeta no rokām dzejoļu krājumu, atkal paķēra to un apsēdās. Pūlēdamās izlikties, ka ir iegrimusi lasīšanā, viņa atvēra grāmatu un sāka tajā lūkoties, pat nepamanījusi, ka tur sējumu otrādi.

— Kāpēc jūs man neatsaucaties?— Džeisons noprasīja, ienācis bibliotēkā. Glītā Kērbijas jaunkundze cieši turējās viņam pie rokas. — Džoena gribēja no jums atvadīties un piedāvāt jums savu padomu, ja jums būtu kaut kas pērkams ciemā.

Pēc lēdijas Kērbijas nepelnītā uzbrukuma Viktorija nespēja atvairīt domu. vai tikai Kērbijas jaunkundze nevēlas likt manīt, ka Viktorijai nevar uzticēt pat iepirkšanos.

— Piedodiet, bet es nedzirdēju, ka jūs mani sauktu. — viņa

atteica, pūlēdamās saņemties, lai neizskatītos ne vainīga, ne dusmīga. — Kā redzat, es lasīju un biju visai aizrāvusies. — Aizvērusi grāmatu, viņa nolika to uz galda un tad piespieda sevi mierīgi uzlūkot pāri. Pamanījusi nicinājuma pilno Džeisona sejas izteiksmi, meitene izbailēs atkāpās. — Vai... vai kaut kas noticis?— viņa pavaicāja, piepešā izbīlī iedomājusies, ka Džeisons būs atcerējies grāmatā palikušo vēstuli un nu domā, ka viņa to slepus izlasījusi

— ļā! — viņš atcirta un pagriezās pret Kērbijas jaunkundzi, kas lūkojās uz Viktoriju ar tieši tādu pašu sejas izteiksmi — Džo-ena, vai jūs varētu ieteikt man kādu ciema skolotāju, kas iemācītu viņai lasīt?

— Iemācīt man lasīt? — Viktorija izdvesa, saraudamās no nicības pilnā žēluma tumšmates skaistajā sejā — Nerunājiet muļķības, man nav vajadzīgs skolotājs — es labi protu lasīt.

Izlikdamies to nedzirdam, Džeisons turpināja skatīties uz Kērbijas jaunkundzi

— Vai jūs varat nosaukt man kādu skolotāju, kurš būtu ar mieru nākt šurp un viņu mācīt?

— ļā, šķiet, ka varu, milord Votkinsa kungs, vikārs, varētu to darīt.

Nopūtusies kā cilvēks, kas jau bijis spiests pārciest pārāk daudzus apvainojumus un nu vairs nespēs pārciest vēl vienu, Viktorija ļoti stingri paziņoja:

— Tās ir pilnīgas aplamības. Man nav vajadzīgs skolotājs. Es protu lasīt.

Džeisona balss kļuva ledaina.

— Nemēģiniet man melot, — viņš brīdināja. — Es nicinu me|us — īpaši sievietes, kas melo. |ūs neprotat izlasīt ne vārda, un pati to labi zināt!

— Tas nu ir kaut kas neiedomājams! — Viktorija iesaucās, neievērodama Kērbijas jaunkundzes šausmu pilno ieelpu. — Es jums saku. ka protu lasīt!

Vairs nespēdams ilgāk paciest to, ko uzskatīja par nekaunīgiem meliem, Džeisons ar trim gariem soļiem pieskrēja pie galda, paķēra grāmatu un iegrūda to viņai rokās.

— Tad lasiet!

Dusmīga un pazemota par šādu izturēšanos, īpaši Kērbijas jaunkundzes klātbūtnē, kura pat nemēģināja apslēpt prieku par Viktorijas izmisumu, meitene atvēra mazo sējumiņu un ieraudzīja iesmaržoto vēstuli

— Lasiet taču, — Džeisons ņirdzīgi mudināja, — paklausīsimies, kā jūs to protat.

Viktorija vilcinādamās iesāņus uzmeta viņam domigu skatienu

— Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka gribat, lai es to izlasu skaļi?

— Skaļi! — Džeisons strupi atkārtoja.

— Kērbijas jaunkundzes klātbūtnē? — Viktorija nevainīgi pārvaicāja

— Vai nu lasiet, vai arī atzīstiet, ka neprotat lasīt, — viņš noskaldīja.

— Nu labi, — Viktorija noteica. Apvaldījusi smieklus, kas lauzās viņai no krūtīm, meitene izjusti nolasīja: — Mīļo Dleison, es tik ļoti pēc Tevis ilgojos^1. Nepacietīgi skaitu stundas līdz brīdim, kad Tu atnāksi Es nosūtu Tev šos jaukos dzejojus, cerēdama, ka Tu tos izlasīsi un atcerēsies mani, tās maigās naktis, ko esam vadījuši viens otra apskā...

Džeisons izrāva grāmatu viņai no rokām.

Tēlotā neizpratnē saraukusi uzacis, Viktorija ieskatījās viņam acīs un pārdroši atgādināja:

— Vēstule bija rakstīta franču valodā — es to lasīdama tulkoju.

Pagriezusies pret Kērbijas jaunkundzi, viņa jautri piebilda:

— Tas, protams, nebija viss, kas tur rakstīts. Tomēr es neuzskatu. ka kaut ko tādu pieklātos nevērīgi atstāt mētājamies mājā, kur uzturas labi audzinātas meitenes. Un kā jums šķiet? — Pirms kāds no abiem bija paguvis atbildēt, Viktorija pagriezās un. lepni izslējusies, izsoļoja no bibliotēkas.

Lēdija Kērbija jau gaidīja vestibilā, grasīdamās doties projām Viktorija vēsi atvadījās no abām sievietēm un devās augšā pa kāpnēm, cerēdama izvairīties no Džeisona neizbēgamajām dusmām, ko viņš noteikti grasījās izgāzt pār Viktoriju tajā mirklī, kad abas dāmas būs aizgājušas. Taču tad lēdijas Kērbijas atvadu vārdi izraisīja Viktorijas prātā kaut ko līdzīgu eksplozijai, kas aptumšoja visu pārējo.

— Neuztveriet tik sāpīgi lorda Fīldinga noraidījumu, dārgā, — viņa uzsauca, kamēr Nortraps palīdzēja abām dāmām aplikt apmetņus — Patiesībā šim paziņojumam laikrakstā nenoticēja gandrīz neviens. Visi bija pārliecināti, ka pēc jūsu ierašanās viņš noteikti atradīs kādu veidu, kā atsaukt jūsu saderināšanos. Šis nebēdnieks ir licis visiem skaidri saprast, ka netaisās precēt nevienu

Čārlzs steidzīgi izstūma lēdijas pa durvīm, lai pavadītu viņas līdz karietei, bet sastingusī Viktorija apcirtās Kā skaista, saniknota dieviete viņa palika stāvam uz kāpnēm, drebēdama sašutumā, un uzlūkoja Džeisonu

— Vai man būtu jāsaprot, — viņa sašutusi noprasīja, — ka jūsu pieminētā atsauktā saderināšanās ir mūsu saderināšanās?

Par atbildi Džeisons tikai sakoda zobus, tomēr viņa klusēšana bija kā vārdos neizteikta piekrišana, un Viktorija nikni skatī-

jās uz viņu, zilajām acīm zibot, aizmirsusi kalpotājus, kas, šausmās sastinguši, lūkojās uz meiteni.

— Kā jūs uzdrošināties! —viņa nošņāca. — Kā jūs uzdrošināties likt kādam domāt, ka es varētu gribēt ar jums precēties! Es neprecētos ar jums pat tad, ja jūs...

— Es gan neatceros, ka būtu lūdzis jūs ar mani precēties, — Džeisons sarkastiski viņu pārtrauca —Tomēr ir patīkami uzzināt, ka tad, ja es tiešām tiktāl zaudētu prātu, lai lūgtu jūsu roku, jums pietiktu sajēgas, lai mani atraidītu

Bīstami tuvu asarām, sākdama zaudēt savaldību un nekādi nespēdama satriekt Džeisonu, Viktorija veltīja viņam iznīcinoša nicinājuma pilnu skatienu

— |ūs esat salts, pretīgs, iedomīgs, nejūtīgs briesmonis, kas nespēj cienīt nevienu, pat mirušos ne! Neviena prātīga sieviete nemūžam ar jums neprecētos! Jūs esat. . — Viktorijas balss aizlūza, viņa pagriezās un uzskrēja pa kāpnēm

Džeisons palika stāvam vestibilā kopā ar abiem kalpotājiem un sulaini, kuri kā sastinguši gaidīja brīdi, kad viņu kungs izgāzīs savas dusmas uz jauno meiteni, kas nupat bija izdarījusi kaut ko nepiedodamu

Pēc laba brīža Džeisons sabāza rokas kabatās, uzlūkoja satriekto sulaini un sarauca uzacis.

— Cik saprotu, es nupat laikam saņēmu to, ko mēdz dēvēt par "iznīcinošu atraidījumu", Nortrap

Nortraps dzirdami norija siekalas, tomēr nebilda ne vārda, kamēr Džeisons nebija uzkāpis augšā; tad viņš uzklupa kalpotājiem

— Ejiet pie darba un pielūkojiet, lai neviens par to neuzzinātu! — To teicis, viņš steidzīgi aizsoļoja.

O'Malijs izbrīnījies blenza uz otru kalpotāju.

V

I

— Viņa pagatavoja man novārījumu, un tas izdziedēja manu sāpošo zobu, — viņš bijīgi izdvesa. — Varbūt viņa pagatavojusi viņa augstībai kaut ko tādu, kas izdziedējis viņa bardzību — Pat nesagaidījis atbildi, viņš devās tieši uz virtuvi, lai pastāstītu Kredoka kundzei un virtuves strādniekiem apbrīnojamo notikumu, kuru nupat bija pieredzējis Tagad, kad mesjē An-drē bija padzīts — un to bija panākusi jaunā Amerikas lēdija —, virtuve bija pārvērtusies par patīkamu vietu, kur šad tad pavadīt kādu brītiņu, kamēr Nortrapa ērgļa acs bija pievērsta kam citam

Nepagāja ne stunda, kad labi apmācītie un nevainojami izskolotie kalpotāji jau bija neticībā uzklausījuši stāstu par drāmu, kas nupat norisinājusies uz kāpnēm Vēl pēc pusstundas ziņas par viņa augstības negaidīto pāreju no ledainas cieņas uz siltu cilvēcību nepieredzēta izaicinājuma priekšā no mājas bija izplatījušās līdz pat staļļiem un medību uzraugu namiņiem

Tikmēr augšstāvā Viktorija, rokām trīcot apvaldītās dusmās, izvilka no sasukas matadatas un novilka savu persikkrāsas tērpu loprojām cīnīdamās ar asarām, viņa iekarināja kleitu skapī, uzvilka naktskreklu un iekāpa gultā. Ilgas pēc mājām kā smacējoši vi|ņi gāzās pār meiteni Viņa vēlējās aizbraukt no šejienes, lai starp viņu un tādiem cilvēkiem kā Džeisons Fīldings un lēdija Kērbija plesffis vesels okeāns. Viņas māte droši vien bija pametusi Angliju tāda paša iemesla pēc Viņas māte... viņas skaistā, mī|ā māte, meitene iedomājās un apslāpēti iešņukstējās. Lēdija Kērbija taču nebija cienīga pat pieskarties Ketrīnas Sīto-nes kleitas malai!

Atmiņas par agrāko laimīgo dzīvi aizvien vairāk pārņēma Viktoriju, līdz beidzot visa Veikfīldas guļamistaba šķita pārpildīta ar tām Meitene atcerējās dienu, kad bija saplūkusi savvaļas puķu

pušķi mātei un plūcot notraipījusi kleitu. "Palūkojies, māmiņ, vai tu esi redzējusi kaut ko tik skaistu?" viņa bija vaicājusi. "Es tās salasīju tev — bet man notraipījās kleita "

"Tās ir loti skaistas," māte bija piekritusi, apskaudama meiteni un izlikdamās neredzam netīro kleitu, "tomēr tu pati esi visskaistākā."

Viktorija atcerējās, kā septiņu gadu vecumā bija sasirgusi ar drudzi, kas bija novedis viņu tuvu nāvei. Nakti pēc nakts māte bija sēdējusi pie viņas gultas, ar sūkli slaucīdama viņas seju un rokas, kamēr Viktorijai nomods mijās ar aizmirstību Piektajā naktī viņa bija pamodusies mātes rokās, un viņas seja bija mitra no asarām, kas plūda pār mātes vaigiem. Ketrīna raudādama šūpoja viņu, nemitīgi atkārtodama vienu un to pašu nesakarīgo lūgumu: "Lūdzu, kaut mana mazā meitiņa nemirtu. Viņa ir tik maza un tik loti baidās no tumsas. Lūdzu, Dievs..."

Ieritinājusies siltajās, zīdainajās segās, Viktorija iespieda seju spilvenā, un viņas augums sāka trīcēt mokošās elsās

— Ak, māmiņ, — viņa aizlauztā balsī šņukstēja. — Ak, māmiņ, kā man tevis pietrūkst...

Džeisons apstājās pie viņas guļamistabas durvīm un, kad jau grasījās pieklauvēt, piepeši aprāvās, izdzirdējis izmisīgas raudas. Viņš sarauca pieri. Viņa droši vien justos labāk, ja pamatīgi izraudātos, viņš nodomāja. Tomēr, ja viņa ilgi tā turpinās raudāt, viņai noteikti kļūs vēl sliktāk. Brīdi šaubījies, viņš aizgāja uz savu istabu, ielēja glāzē mazliet brendija un devās atpakaļ

Džeisons pieklauvēja — kā jau viņa tik augstprātīgi bija mācījusi —, tad, nesaņēmis atbildi, atvēra durvis un devās iekšā. Nostājies pie gultas, viņš noskatījās, kā meitenes pleci raustās elsās. Viņš arī agrāk bija redzējis sievietes raudam, taču viņu asaras allaž bija tīšas un tēlotas, lietas ar nolūku, lai panāktu savu Viktorija bija stāvējusi uz kāpnēm, kā saniknota karotāja

mezdama viņam ar vārdu šķēpiem, un tad aizbēgusi uz savu istabu, lai klusībā izmisīgi izraudātos

Džeisons pieskārās viņas plecam.

— Viktorij...

Viktorija strauji apgriezās uz muguras un paslējās uz elkoņiem Viņas tumšzilās acis atgādināja slapju samtu, bet biezajās, sodrēju melnajās skropstās mirdzēja asaras.

— Ejiet prom no šejienes! — viņa pavēlēja piesmakušā čukstā. — Tūlīt pat ejiet projām, kamēr kāds nav jūs pamanījis!

Džeisons cieši lūkojās uz sadusmoto, zilacaino skaistuli, kuras vaigi bija niknumā pietvīkuši, bet krāšņie mati nepadevīgi plūda pār pleciem Meitenīgajā naktskreklā ar augsto apkakli viņai piemita iztrūcināta, bēdīga bērna nevainīgais vilinājums; un tomēr viņas paslietais zods liecināja par nepakjāvību un acīs mirdzēja nikns lepnums, brīdinādams nenovērtēt viņu par zemu Džeisons atcerējās Viktorijas pārdroši nekaunīgo izturēšanos bibliotēkā, kad viņa bija tīšām skaļi izlasījusi vēstuli un pēc tam pat nepūlējusies apslēpt savu prieku par viņa neapmierinātību Tikai Melisa savulaik bija uzdrošinājusies viņam nepaklausīt, taču viņa to bija darījusi Džeisonam aiz ļinuguras. Viktorija Sītone pat nemēģināja slēpties, un Džeisons gandrīz apbrīnoja viņu par to.

Redzēdama, ka viņš pat negrasās aiziet, Viktorija aizkaitināta notrausa asaras no vaigiem, savilka segas līdz zodam un atbalstījās spilvenos

— Vai jūs vispār apjēdzat, ko teiktu cilvēki, ja uzzinātu, ka jūs esat šeit? — viņa nikni čukstēja. — Vai jums nemaz nav kauna?

— It nemaz, — Džeisons mierīgi atteica. Izlikdamies neredzam Viktorijas sašutumu, viņš apsēdās uz gultas un sacīja: — Izdzeriet šo te!

Viņš pielika glāzi ar dzintaraino šķidrumu tik tuvu Viktorijas sejai, ka viņa sajuta stipro smaržu.

— Nē, — viņa noraidoši papurināja galvu. — Nekādā ziņā!

— Dzeriet, — Džeisons mierīgi uzstāja, — citādi es jums to ar varu ieliešu mutē!

— |ūs to neuzdrošināsieties!

— Uzdrošināšos gan! Tagad, Viktorij, esiet laba meitene un izdzeriet to! Tad jums kļūs labāk

Viktorija saprata, ka strīdēties nebūs jēgas, turklāt viņa jutās pārāk nogurusi, lai sāktu fiziski pretoties. Ar pretīgumu iedzērusi mazu malciņu nejaukā šķidruma, viņa mēģināja to atdot Džeisonam

— Es jau jūtos daudz labāk, — viņa sameloja.

Džeisona acīs pazibēja jautrība, tomēr viņa balss palika nelokāma

— Izdzeriet visu!

— Vai tad jūs iesiet prom? — viņa pavaicāja, beidzot padodamās. Džeisons pamāja. Nolēmusi iztukšot glāzi tā, it kā tajā būtu negaršīgas zāles, meitene aši iedzēra divus malkus un tad sāka rīstīdamās klepot, jo šķidrums kā dedzinoša taka aizvijās no mutes līdz pat vēdera dzijumiem. — Tas ir briesmīgs, — viņa izdvesa un atkrita spilvenos

Labu laiciņu Džeisons nebilda ne vārda, ļaudams, lai brendijs pārņemtu meiteni ar savu mierinošo siltumu. Tad viņš nesteidzīgi iesāka:

— Pirmkārt, mūsu saderināšanos izsludināja Čārlzs, nevis es. Otrkārt, jūs tikpat loti kā es ar jums nevēlaties būt ar mani saderināta. Vai es runāju pareizi?

— Pilnīgi pareizi, — Viktorija apstiprināja.

— Tad kāpēc jūs raudat par to, kajnēs neesam saderināti?

Viktorija uzmeta viņam augstprātīga nicinājuma pilnu skatienu.

— Nekā tamlīdzīga.

— Ak tā? — Džeisons uzjautrināts paskatījās uz asarām, kas joprojām mirdzēja izliektajās skropstās, un pasniedza viņai sniegbaltu kabatlakatiņu. — Tad kāpēc jūsu deguns ir sarkans, vaigi pietūkuši, seja bāla un. .

Viktorijas kaklā noguldzēja brendija izraisīti kautrīgi smiekli, un viņa uzmanīgi nosusināja degunu

— īsts džentlmenis nekad nebūtu kaut ko tādu sacījis.

Džeisona bargos vaibstus pārvērta nesteidzīgs smaids.

— Es taču nebūšu izdarījis kaut ko tādu, kas varētu jums likt domāt, ka esmu džentlmenis?

Pārspīlētais sašutums viņa balsī lika meitenei negribīgi pasmaidīt.

— Nekā tamlīdzīga, — viņa atteica. Iedzērusi vēl vienu malku brendija, viņa atkal atslīga spilvenos. — Es neraudāju tās muļķīgās saderināšanās pēc — tā mani tikai padarīja niknu.

— Tad kāpēc jūs raudājāt?

Virpinādama glāzi pirkstos, viņa pētīja brendiju.

— Es raudāju par savu māti. Lēdija Kērbija sacīja, ka man būšot jācenšas, lai visi aizmirstu viņas reputāciju, un tas mani tā saniknoja, ka nezināju, ko lai saku — Nolaidusi skropstas, Viktorija pameta uz Džeisonu ašu skatienu, un, tā kā viņš šķita patiesi norūpējies un beidzot arī pieejams, viņa nedroši turpināja: — Mana māte bija laipna, maiga un mīļa Es sāku atcerēties, cik brīnišķīga viņa bija, un no tā man uznāca raudiens Kopš manu vecāku nāves mani reizēm mēdz pārņemt savādas izjūtas, kad vienbrīd jūtos pavisam labi, bet tad piepeši sāku briesmīgi ilgoties pēc viņiem un izplūstu asarās.

— Ir dabiski apraudāt mīļus cilvēkus, — Džeisons atteica tik saudzīgi, ka Viktorija gandrīz nespēja ticēt, vai tiešām to sacījis viņš

Džeisona klātbūtnes un viņa dobjās, skanīgās balss mierināta, Viktorija papurināja galvu

— Es apraudu pati sevi. — viņa atzinās. — Es raudu aiz žēluma pret sevi, jo esmu viņus zaudējusi. Es pat neapzinājos, ka esmu tik gļēva.

— Esmu redzējis raudam arī drosmīgus vīrus, Viktorij, — Džeisons klusi noteica.

Viktorija pētīja viņa skarbos vaibstus. Par spīti tam, ka Džeisona seju maigi apspīdēja svece, viņš tomēr izskatījās ārkārtīgi neievainojams. Likās neiespējami iztēloties viņu ar asarām acīs Tā kā brendijs bija stipri mazinājis meitenes dabisko atturību, viņa pielieca galvu un klusi pavaicāja:

— Vai jūs kādreiz esat raudājis?

Viktorija tūdaļ vīlusies redzēja, ka viņa seja atkal kļūst auksta

— Nē.

— Pat tad, kad bijāt mazs zēns? — viņa nelikās mierā, mēģinādama ar ķircināšanos uzlabot Džeisona noskaņojumu

— Arī tad ne. — viņš strupi atteica.

Džeisons grasījās piecelties, taču Viktorija impulsīvi uzlika roku uz viņa delma. Džeisona samiegto acu skatiens pievērsās garajiem pirkstiem un tad pacēlās pie viņas ieplestajām, lūdzošajām acīm.

— Fīldinga kungs, — viņa iesāka, neveikli cenzdamās paildzināt abu īso pamieru un varbūt pat nostiprināt to. — Es zinu, jums nepatīk, ka te dzīvoju, taču es šeit nepalikšu ilgi — vienīgi, kamēr Endrū atbrauks pēc manis.

— Palieciet, cik ilgi vien vēlaties, — Džeisons vēsi atbildēja un paraustīja plecus.

/

— Pateicos! — Viktorija sacīja, un viņas jaukajā sejiņā atspoguļojās neizpratne par Džeisona piepešo noskaņojuma maiņu — Es gribēju teikt, ka man sagādātu lielu prieku, ja starp mums nodibinātos, nu... draudzīgākas attiecības.

— Par kādām "draudzīgākām attiecībām" jūs runājat?

Brendija apreibinātā Viktorija neuztvēra sarkasmu viņa balsī.

— Ja par to nespriež īpaši stingri, jūs esat mans attāls radinieks — Viņa apklusa, ar skatienu meklēdama Džeisona sejā siltuma pazīmes. — Man vairs nav neviena radinieka, tikai tēvocis Čārlzs un jūs Vai mēs varētu vismaz izturēties viens pret otru kā radi?

Džeisons izskatījās apjucis, tad uzjautrināts pasmaidīja

— Laikam gan varētu

— Paldies!

— Tagad mēģiniet pagulēt.

Viktorija pamāja un atkal saritinājās zem segas.

— Jā. es pavisam aizmirsu atvainoties — par to, ko jums dusmās pateicu

Džeisona lūpas notrīcēja.

— Vai jūs nožēlojat savus vārdus?

Viktorija savilka uzacis un veltīja viņam miegainu, draisku smaidu

— Jūs esat pelnījis katru vārdu, ko es jums sacīju.

— |ums taisnība, — Džeisons pasmīnējis piekrita. —Tomēr nemēģiniet mani pārāk nokaitināt!

8

Apspiedis vēlēšanos pasniegties un sabužināt meitenes biezos matus, Džeisons atgriezās savā istabā, ielēja sev brendiju, tad apsēdās un saslēja kājas uz galda sava krēsla priekšā Viņš drūmi prātoja, kādēļ gan Viktorija Sītone bija izraisījusi viņā savādu vēlēšanos viņu pasargāt Viņš taču bija apņēmies uzreiz pēc meitenes ierašanās sūtīt viņu atpakaļ uz Ameriku — un tas vēl bija pirms tam. kad Viktorija izpostīja viņa mājas dzīves ierasto ritumu. Varbūt tam par iemeslu bija Viktorijas skumjas un neaizsargātība — arī jaunība un trauslums —, kas modināja Džeisonā tēva jūtas. Vai varbūt tā bija meitenes pārdrošība, kas bija izsitusi viņu no līdzsvara? Vai arī acis, kas šķita pētām viņa seju tā, it kā meklētu dvēseli? Šai meitenei nepiemīt nekādas flirta viltības; viņai tās nav vajadzīgas, Džeisons drūmi nodomāja, — šādas acis spēj pavedināt pat svēto.

— Nespēju ne izteikt, cik ļoti nožēloju to, kas vakar notika, — Čārlzs nākamajā rītā pie brokastu galda sacīja Viktorijai Viņa sejā atspoguļojās raizes un nožēla — Es pieļāvu kļūdu, izziņodams tavu saderināšanos ar Džeisonu, bet es tik ļoti cerēju, ka jūs abi varētu būt saderīgi. Taču lēdija Kērbija ir veca tenku vācele, un viņas meita jau divus gadus skraida Džeisonam pakaļ, un tieši tāpēc viņas abas aulekšiem vien bija klāt, lai paskatītos uz tevi

— Nav vajadzīgs to visu vēlreiz izskaidrot, tēvoci Čārlz, — Viktorija laipni iebilda — Nekas slikts jau nav noticis.

— Varbūt arī ne, tomēr, nerunājot par visām pārējām viņas nepatīkamajām īpašībām, Kērbija ārkārtīgi mīl tenkot. Tagad, kad viņa ir uzzinājusi par tavu atrašanos šajās mājās, viņa parūpēsies, lai to uzzinātu arī visi pārējie, un tas nozīmē, ka drīz

vien mēs nevarēsim ne atkauties no viesiem, kas gribēs tevi aplūkot. Tas savukārt nozīmē, ka mums būs jāizraugās tev piemērots pavadonis, lai neviens nevarētu tevi apvainot netiklībā, tāpēc ka tu dzīvo kopā ar diviem vīriešiem.

Viņš pacēla galvu, pamanījis, ka pa durvīm ienāk Džeisons, un Viktorija saspringa, klusībā lūgdamās, kaut viņu vakardienas pamiers būtu palicis spēkā arī šodien

— Džeison, es nupat skaidroju Viktorijai, ka viņai būs vajadzīga pavadone Es jau nosūtīju ziņu Flosijai Vilsonei, — viņš piebilda, runādams par savu neprecēto krustmāti, kas savulaik bija palīdzējusi aprūpēt mazo Džeimiju. — Viņa gan ir galīga zoss, tomēr mana vienīgā sieviešu kārtas radiniece un Viktorijai vienīgā pieņemamā pavadone, kādu es spēju iedomāties. Par spīti savai aprobežotībai, Flosija labi zina, kā uzvesties sabiedrībā

— Lieliski, — Džeisons izklaidīgi atteica un apstājās pie krēsla, uz kura sēdēja Viktorija Viņš palūkojās lejup uz meiteni, un viņa sejas izteiksme bija pavisam neizprotama. — Ceru, ka jums šorīt nav jācieš par vakardienas pārlieko aizraušanos ar brendiju?

— It nemaz, — Viktorija moži atteica. — Patiesību sakot, kad biju to brendiju pamēģinājusi, man tas pat iegaršojās.

Pār Džeisona iedegušo seju lēni pārlaidās nesteidzīgs smaids, un Viktorija juta, ka viņas sirds salecas. Džeisona Fīl-dinga smaids spēja atkausēt pat leduskalnu!

— Esiet piesardzīga, lai jums tas neiegaršojas par daudz... — viņš atteica un ķircinādamies piebilda: — ,.māsīc.

Iegrimusi cerību pilnās pārdomās par iedraudzēšanos ar Džeisonu, Viktorija vairs neklausījās abu vīriešu sarunā Piepeši Džeisons viņu uzrunāja:

>

— Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu, Viktorij?

Viktorija kā atmodusies pacēla galvu

— Piedodiet, es neklausījos.

— Piektdien pie manis ieradīsies kāds kaimiņš, kas nesen atgriezies no Francijas, — Džeisons atkārtoja. — ļa viņš paņems līdzi savu sievu, es labprāt jūs abas iepazīstinātu. — Viktorijas īslaicīgo prieku par šādu šķietami draudzīgu piedāvājumu tūdaļ nomāca Džeisona strupais paskaidrojums — Kolingvudas grāfiene ir ideāls paraugs tam, kā pareizi jāuzvedas sabiedrībā. Būtu prātīgi, ja jūs novērotu viņas uzvedību un censtos to atdarināt.

t

Viktorija pietvīka, juzdamās kā neuzvedīgs bērns, kam nupat pavēlēts sekot kāda paraugam Turklāt viņa jau bija iepazinusies ar četriem angļu aristokrātiem — Čārlzu, Džeisonu, lēdiju Kērbiju un Džoenu Kērbijas jaunkundzi Visi šie ļaudis, izņemot Čārlzu, bija ārkārtīgi nepatīkami, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās iepazīties ar vēl diviem tādiem pašiem Un tomēr Viktorija apslāpēja īgnumu un atvairīja nepatiku

— Pateicos, — viņa pieklājīgi atteica, — es labprāt ar viņiem iepazīšos.

Turpmākās četras dienas Viktorija pavadīja gluži patīkami: vai nu rakstīdama vēstules, vai arī Čārlza sabiedrībā Piektās dienas pievakarē viņa devās uz virtuvi, lai paņemtu vēl vienu Villi-jam domātu šķīvi ar ēdiena atliekām

— Tas dzīvnieks kļūs tik resns kā zirgs, ja jūs viņu turpināsiet tā barot, — Kredoka kundze labsirdīgi brīdināja.

— Tas nemaz nenotiks tik drīz. — Viktorija pasmaidīja. — Vai drīkstu paņemt arī to lielo kaulu., vai varbūt jūs gribējāt izmantot to zupai?

Kredoka kundze pārliecināja meiteni, ka tā vis nav, un atdeva lielo kaulu Viktorijai. Pateikusies Viktorija jau grasījās aiziet, taču tad kaut ko atcerējās un atgriezās.

— Vakar vakarā Fīldinga ku... es gribēju teikt, viņa augstība, — meitene pārlaboja, redzēdama, kā visi kalpotāji sastingst, jau tikai izdzirdot Džeisona vārdu, — apgalvoja, ka tik labu pīles cepeti viņam savu mūžu neesot gadījies ēst Es gan īsti neesmu pārliecināta, vai viņš to atcerējās pateikt arī jums, — Viktorija paskaidroja, labi zinādama, ka Džeisonam kaut kas tāds pat prātā neienāktu, — tomēr man šķita, ka jums patiktu to uzzināt.

Kredoka kundzes tuklie vaigi tīksmē pietvīka.

— Paldies, jaunkundzi —viņa pieklājīgi pateicās.

Viktorija tikai pamāja, pasmaidīja un izgāja no virtuves

— Viņa nu gan ir īsta lēdija, — Kredoka kundze sacīja pārējiem, kad kalpotāji bija palikuši vieni — Pieklājīga un laipna un nepavisam nelīdzinās visām tām garlaicīgajām Londonas jaunkundzēm vai arī tām iedomīgajām dāmām, ko viņa augstība laiku pa laikam mēdz atvest šurp. O'Malijs teica, ka viņa esot grāfiene. Viņš dzirdējis, kā viņa gaišība to aizvakar stāstījis lēdijai Kērbijai

Viktorija aiznesa ēdienu uz vietu, kurp pēdējās deviņas dienas bija nesusi Villijam maltītes. Suns nevis brīdi uzkavējās meža drošībā, bet. ieraudzījis meiteni, paskrējās pāris soļu viņai pretī.

— Nāc nu! — Viktorija klusi aicināja. — Paskaties, ko es tev atnesu.

Viktorijas sirds sāka strauji sisties uzvaras priekā, redzot, kā milzīgais, sudrabaini melnais suns pienāk gandrīz viņai klāt — daudz tuvāk nekā līdz šim

— |a tu man ļausi sevi noglāstīt, Villij, — viņa turpināja, pa-iedamās mazliet tuvāk sunim un sniegdama viņam bļodu, — es tev pēc vakariņām atnesīšu vēl vienu gardu kaulu.

Suns apstājās, uzlūkodams runātāju bailēs un neticībā.

— Es zinu, ka tu to gribi, — Viktorija turpināja, pasperdama vēl vienu mazītiņu solīti tuvāk sunim, — un es gribu ar tevi iedraudzēties. Tu droši vien domā, ka mēģinu tevi piekukuļot, — viņa turpināja, lēni noliekdamās un nolikdama bļodu starp viņiem, — un tev ir pilnīga taisnība Tu taču redzi, ka esmu tikpat vientuļa kā tu, tomēr mēs abi varētu kļūt lieli draugi. Vai zini? Man nekad nav bijis suņa

Dzīvnieka spīdošās acis alkatīgi ceļoja no bļodas uz meiteni un atkal atpakaļ. Pēc mirkļa viņš pagājās tuvāk bļodai, nenolaizdams acis no Viktorijas, un turpināja meiteni vērot pat tad, kad ķērās pie bļodas satura. Viktorija nepārstāja klusi sarunāties ar suni, mēģinādama viņu iedrošināt

— Netieku gudra, kāpēc Fīldinga kungam ienācis prātā nosaukt tevi tādā vārdā. Tu nemaz neizskaties pēc Villija. Es būt tevi nosaukusi par Vilku vai Imperatoru — par kaut ko tik bries mīgu, kāds tu patiesībā izskaties.

Beidzis ēst, suns grasījās atkāpties, taču Viktorija aši pastiepa kreiso roku, kurā turēja lielo kaulu

— )a tu to gribi dabūt, tev tas jāpaņem man no rokas, — viņa brīdināja

Pametis acis uz kaulu, suns izkampa to meitenei no rokas. Viņa bija gaidījusi, ka Villijs ar visu guvumu ieskries mežā, taču, viņai par lielu prieku, pēc īsa, šaubu pilna brīža suns nogūlās turpat zemē un sāka skaļi grauzt kaulu. Piepeši Viktorija jutās tā, it kā viņai būtu uzsmaidījusi laime. Viņa vairs nejutās negribēta un nevēlama Veikfīldā — abi Fīldingu vīrieši nu bija kļuvuši par viņas draugiem, un drīz vien par tādu kļūs arī Villijs. Pietupusies viņa noglāstīja suņa milzīgo galvu.

— Tevi vajadzētu kārtīgi izsukāt, —viņa sacīja, skatīdamās, kā asie, baltie zobi graužas kaulā. — Kaut Dorotija tevi redzētu, — meitene žēli turpināja. — Viņa dievina dzīvniekus un prot ar tiem apieties. Nepaietu ilgs laiks, kad viņa jau tev būtu iemācījusi dažādus trikus. —To iedomājusies. Viktorija pasmaidīja un tad juta, kā viņu atkal pāršalc vientulības sāpes.

Nākamajā pēcpusdienā Nortraps ieradās pie meitenes, lai paziņotu, ka atbraucis lords Kolingvuds un lords Fīldings vēlas, lai Viktorija nāktu uz viņa kabinetu

Viktorija vērtējoši noskatīja sevi spogulī virs tualetes galdiņa un apsēdās, lai saspraustu matus glītā mezglā, gatavodamās iepazīties ar kārtējo tuklo, salti lepno aristokrātu lēdijas Kērbi-jas vecumā.

— Viņas kariete šurpcejā salūza, un divi zemnieki atveda vi-u uz šejieni, — Džeisons, greizi smaidīdams, stāstīja Robertam Kolingvudam. — Kamēr viņas ceļasomas tika celtas ārā no ratiem, no tiem izspruka divi sivēni, un Viktorija vienu no tiem noķēra tieši tajā brīdī, kad Nortraps atvēra durvis. Ieraudzījis sivēnu viņas rokās, viņš noturēja Viktoriju par zemnieku meiču un pavēlēja doties uz sētaspuses durvīm ar visiem saviem sivēniem. Kad Viktorija sašuta, viņš lika kalpotājam izmest viņu no īpašuma, — Džeisons pabeidza stāstu, sniegdams Robertam Kolingvudam vīna glāzi.

— Mī|ais Dievs! — Roberts iesmējās. — Kāda sagaidīšana! — Pacēlis glāzi, viņš uzsauca tostu: — Par jūsu laimi un jūsu līgavas lielo pacietību.

Džeisons savilka uzacis.

Mēģinādams izskaidrot savus vārdus, kas bija izskanējuši it kā nevietā, Roberts piebilda:

— Tā kā viņa nepagriezās un tūdaļ nedevās ar pirmo kuģi

atpakaļ uz Ameriku, atliek tikai uzskatīt, ka Sītones jaunkundzei piemīt ļoti liela pacietība, — līgavai tā ir ļoti būtiska rakstura iezīme.

— Ziņojums par saderināšanos laikrakstā "Times" bija Čārlza roku darbs, — Džeisons strupi atteica. — Viktorija ir viņa attāla radiniece Uzzinājis, ka viņa palikusi bārene un dodas šurp, viņš nolēma, ka man vajadzētu viņu apprecēt.

— Pat vispirms neapspriežoties ar jums? — Roberts neticīgi noprasīja

— Es uzzināju par savu saderināšanos tieši tāpat kā visi pārējie — izlasot "Times".

Grāfa siltajās, brūnajās acīs iedegās uzjautrināts žēlums.

— Šķiet, ka jūs bijāt visai pārsteigts.

— Es biju saniknots. — Džeisons pārlaboja — la jau m esam sākuši par to runāt, es cerēju, ka jūsu sieva šodien brauks jums līdzi un es varēšu viņu iepazīstināt ar Viktoriju, rolaina ir tikai pāris gadu vecāka par Viktoriju, un man liekas, viņas varētu kļūt draudzenes. Patiesību sakot, Viktorijai būs vajadzīga kāda draudzene. Cik saprotu, augstākajā sabiedrībā savulaik izcēlies skandāls, kad viņas māte apprecējusies ar kādu īru ārstu, un vecā lēdija Kērbija nepārprotami vēlas no jauna sacelt brēku. Turklāt Viktorijas vecvecmāmiņa ir Klermontas hercogiene, un viņa acīmredzot nevēlas atzīt meiteni par savas ģimenes locekli. Viktorija ir pilntiesīga grāfiene, tomēr ar to vien nepietiks, lai sabiedrība viņu pieņemtu. Protams, viņu atbalstīs arī Čārlzs, un tas nāks tikai par labu. Neviens neuzdrošināsies atklāti viņu atraidīt.

— Viņai būs arī jūsu ietekme, un tas jau ir kaut kas, — Ko-lingvuds aizrādīja.

— Nē, — Džeisons sausi iebilda, — mana ietekme nekādi

nepalīdzēs nostiprināt jaunas sievietes, nevainīgas meitenes, reputāciju.

— Taisnība gan! — Roberts iesmējās.

— Lai nu kā, bet pagaidām vienīgās angju aristokrātijas pārstāves, kuras Viktorija līdz šim iepazinusi, ir tikai abas Kērbijas. Man likās, jūsu sieva uz viņu atstātu daudz labāku iespaidu. Patiesībā es pat ieteicu, lai viņa ņem Kerolainu sev par priekšzīmi izsmalcinātas uzvedības un manieru ziņā...

Roberts Kolingvuds atmeta galvu un skaļi smējās.

— Vai tiešām? Tad jums atliek tikai cerēt, ka lēdija Viktorija šādam ieteikumam nesekos Kerolainas uzvedība ir nevainojama, cik saprotu, diezgan nevainojama, lai pat jums liktu maldīgi noticēt, ka viņa ir īsts pareizības iemiesojums, tomēr man nemitīgi viņa jāizpestī no visvisādām likstām. Es vēl nekad mūžā ēsmu sastapis tik stūrgalvīgu sievieti, — viņš pabeidza, taču

rbos vārdus nepārprotami caurvija maigums.

— Tādā gadījumā Viktorijai ar Kerolainu vajadzētu lieliski saprasties, — Džeisons sausi noteica

— lūs esat visai nopietni ieinteresējies par viņu, — Roberts ieminējās, cieši vērodams draugu

— Tikai kā negribīgs aizgādnis.

Pa to laiku aiz kabineta durvīm Viktorija sakārtoja sava ābol-zaļā muslīna tērpa svārkus, klusi pieklauvēja un devās iekšā. Džeisons sēdēja pie sava rakstāmgalda polsterētā ādas krēslā ar augstu atzveltni, sarunādamies ar kādu trīsdesmit gadus vecu vīrieti. Pamanījuši meiteni, abi vīrieši aprāvās un piecēlās precīzi vienā un tajā pašā laikā, kas gan gadījās pavisam nejauši. Šī vienkāršā kustība izcēla abu līdzību. Tāpat kā Džeisons, arī grāfs bija augumā garš, izskatīgs un plecīgs, taču viņa mati bija smilšu krāsā, bet acis — silti brūnas. Viņam piemita tāda pati

mierīgas valdonības aura kā Džeisonam, toties grāfs nelikās tik biedējošs. Viņa acīs mirdzēja jautrība, un viņa smaids vairāk bija draudzīgs nekā sardonisks. Un tomēr viņš neizskatījās pēc cilvēka, ar kuru kāds uzdrīkstētos saiet naidā

— Piedodiet, ka es tik cieši jūs pētu, — Viktorija klusi sacīja, kad Džeisons bija beidzis abus iepazīstināt, — bet, kad ieraudzīju jūs abus stāvam līdzās, man šķita, ka esmu ievērojusi zināmu līdzību

— Vai tas bija domāts kā kompliments? — Roberts Koling-vuds pasmīnēja.

— Nē, — Džeisons pajokoja. — Diez vai!

Viktorija izmisīgi pūlējās atrast kādu piemērotu atbildi, taču grāfs viņu paglāba no turpmākas neveiklības, uzmezdams Džei-. sonam sašutuma pilnu skatienu un noprasīdams:

— Ko gan lai Sītones jaunkundze atbild uz tādu jautājumi®

Viktorija nesadzirdēja Džeisona atbildi, jo viņas uzmanībā

negaidot pievērsās vēl vienam viesim — burvīgam, apmēram" trīs gadus vecam zēnam, kas stāvēja līdzās grāfam, mēmā apbrīnā lūkodamies uz meiteni, pavisam aizmirsis burulaivu, ko turēja cieši satvertu apaļīgajās rociņās. Ar saviem cirtainajiem smilškrāsas matiem un brūnajām acīm viņš bija ļoti līdzīgs tēvam — līdz pat abu pilnīgi vienādajām, brūnajām jātnieka biksēm, brūnajiem ādas zābakiem un brūnajai žaketei. Pagalam apburtā Viktorija uzsmaidīja zēnam

— Diemžēl mūs vēl neviens nav iepazīstinājis... — viņa ieminējās.

— Piedodiet, — grāfs smaidīdams nopietni atvainojās. — Lēdija Viktorija, ļaujiet man jūs iepazīstināt ar savu dēlu Džonu

Mazais puisēns nolika laivu uz krēsla sev aiz muguras un nopietni, aizkustinoši paklanījās. Viktorija atbildēja, noliekdamās dzijā reveransā, un mazais iztrūcies bērnišķīgi iesmējās. Ar tuklu pirkstiņu norādījis uz Viktorijas matiem, viņš paskatījās uz tēvu

— Sarkani? — viņš sajūsmināts izdvesa

— ļā, — Roberts piekrita.

Bērns staroja aiz prieka.

— Skaisti, — viņš nočukstēja, un viņa tēvs iesmējās.

— Džon, tu vēl esi pārāk jauns, lai sāktu valdzināt dāmas, — Kolingvuds pajokoja.

— Bet es taču neesmu nekāda dāma! — Viktorija sacīja, izjutusi žēlumu pret mazo, jauko puisēnu, un tad pārdroši piebilda: — Es esmu jūrnieks! — Mazais izskatījās tik neticības pilns, ka Viktorija turpināja: — Esmu gan, turklāt ļoti izveicīgs. Mans

raugs Endrū un es — mēs savulaik mēdzām būvēt kuģus un jDā ar pārējiem bērniem laist tos pa upi — kaut arī mūsu ku-nepavisam nebija tik skaisti kā tavējais. Vai aiznesīsim to uz strautiņu?

Mazais pamāja, un Viktorija, lūgdama atļauju, uzlūkoja zēna tēvu.

— Es lieliski parūpēšos par viņu, — meitene apsolījās. — Arī par kuģi, protams.

Saņēmis grāfa piekrišanu, Džons padeva Viktorijai roku, un abi kopā izgāja no kabineta

— Viņai acīmredzot patīk bērni, — Roberts ieminējās, kad abi piedzīvojumu meklētāji bija izgājuši.

— Viņa pati vēl ir gandrīz vai bērns, — Džeisons noraidoši iebilda.

Grāfs pagrieza galvu un nopētīja pievilcīgo, jauno sievieti, kas gāja cauri vestibilam. Atkal uzlūkojis Džeisonu, viņš uzjautrināts viegli sarauca uzacis, tomēr nebilda ne vārda

Viktorija gandrīz veselu stundu pavadīja uz segas pie strauta, kas gleznaini vijās cauri plašajam mauriņam mājas priekšā. Saule glāstīja viņas seju un sildīja locekļus, kamēr viņa sēdēja blakus Džonam, izgudrodama stāstus par pirātiem un vētrām, kas it kā bija uzbrukušas viņas kuģim šurpce|ā no Amerikas. Džons kā apburts klausījās, cieši turēdams rokās garo makšķer-auklu, ko Viktorija bija palūgusi Nortrapam, lai piesietu kuģītim. Kad zēnam apnika kuģiša rāmā peldēšana strauta seklumā, Viktorija paņēma no viņa makšķerauklu un kopā ar zēnu sāka so|ot lejup gar strautu, kur tas pamazām k|uva ļoti dziļš un nozuda zem plata, gracioza akmens tilta, putodams ap kādu kritušu koku.

— Te būs, — viņa sacīja, atkal pasniegdama makšķerauklu zēnam, — tikai nelaid to vaļā, citādi kuģis uzskries virsū ta kokam.

— Nelaidīšu, — mazais apsolījās un pasmaidīja, lūkoda mies, kā viņa trīsmastu kuģītis šūpojas un lēkā pa virmojošo ūdeni

Viktorija tikmēr nokāpa lejā pa stāvo krastu un patlaban laimīga lasīja sārtas, zilas un baltas savvaļas puķes, kas klāja nogāzi, kad Džons piepeši iekliedzās un neveikli mēģināja iekāpt strautā pēc makšķerauklas, kas acīmredzot bija izrāvusies viņam no pirkstiņiem

— Paliec turpat! — Viktorija steidzīgi uzsauca un metās pie zēna

Vīrišķīgi pūlēdamies apvaldīt asaras, viņš norādīja uz kuģīti, kas patlaban ceļoja tieši pie kritušā koka zariem zem tilta.

— Tas ir pagalam, — mazais izdvesa, un brūnajās acīs parādījās divas lielas asaras. — To man uztaisīja tēvocis Džordžs. Viņš tagad būs bēdīgs.

Viktorija svārstīdamās iekoda lūpā. Kaut arī ūdens strautā acīm redzami bija dziļš un straujš, viņa ar Endrū savulaik bija glābusi kuģīšus no daudz bīstamākām upītēm. Pacēlusi galvu, viņa nopētīja stāvo krastu, lai pārliecinātos, ka viņus no mājas neviens nevar saskatīt, un tad izlēma.

— Tas nav pagalam, tavs kuģītis ir tikai uzskrējis uz sēkļa, — viņa moži paziņoja un apskāva zēnu. — Es to tūdaļ sadabūšu — Meitene jau vilka nost kurpes, zeķes un jauno, zaļo, Džeisona gādāto muslīna kleitu. — Paliec tepat, — viņa pavēlēja, — un es to tūdaļ sadabūšu

Palikusi vienā kreklā un vieglos apakšsvārkos, Viktorija iebrida strautā. Kad viņa vairs nespēja sataustīt dibenu, tad ar ga-^uH|^riem, prasmīgiem roku vēzieniem sāka peldēt uz koka tālāko ga-|ļ|ļu Zem tilta ūdens bija ledains un dziļš. Tas putoja un čaloja ļ ap zariem, tomēr viņa bez pūlēm uzmeklēja mazo kuģīti. Taču Kitbrīvot izturīgo makšķerauklu, kas bija iepinusies zaros, nebi-ļr ja nemaz tik viegli Viktorija divas reizes ienira, par sajūsmu mazajam Džonam, kurš acīmredzot vēl nekad nebija redzējis kādu peldam vai nirstam. Par spīti aukstajam ūdenim un samirkušajiem apakšsvārkiem, pelde šķita uzmundrinoša, un Viktorija to papilnam izbaudīja.

— Tagad man izdosies atbrīvot kuģīti, — viņa uzsauca Džonam un pamāja. Vēlreiz uzmanīgi pārliecinājusies, ka bērns nemēģina viņai sekot, Viktorija uzsauca: — Paliec, kur esi, man palīdzība nav vajadzīga!

Mazais paklausīgi pamāja, un Viktorija atkal ienira, ar nosalušajiem pirkstiem zem koka taustīdamās pēc makšķerauklas un mēģinādama atrast vietu, kur tā zem ūdens bija sapinusies koka zarā.

— Nortraps teica, ka esot redzējis viņus ejam uz tilta pusi apmēram pirms... — Džeisons piepeši aprāvās, sadzirdējis saucienu pēc palīdzības.

Abi vīri pāri mauriņam metās skriet uz tilta pusi. Kājām slīdot, viņi norāpās pa stāvo, ziediem klāto krastu pie Džona. Roberts Kolingvuds sagrāba dēlu aiz pleciem, un viņa balss izbailēs skanēja piesmakuši.

— Kur viņa ir?

— Zem tilta, — puisēns smaidīdams atteica. — Zem koka, meklē tēvoča Džordža kuģīti.

— Ak Dievs! Mazā mu|ķe... — Džeisons izdvesa, norāva svārkus un metās pie ūdens.

Piepeši no strauta slaidā lokā iznira smejoša, sarkanmataina nāra.

— Es to dabūju, Džon! — viņa uzsauca. Slapjie mati bija aizseguši viņai acis.

— Labi! — Džons sajūsmināts sasita plaukstas.

Džeisons strauji apstājās, un viņa briesmīgās bailes nomainīja mežonīgs niknums, redzot, kā Viktorija prasmīgi peld uz krastu ar gariem, gracioziem vēzieniem, vilkdama aiz sevis mazo kuģīti. Iepletis zābakos autās kājas un savilcis seju draudīgā izteiksmē, viņš nepacietīgi gaidīja, kad laupījums piepeldēs viņam sasniedzamā attālumā

Uzmetis draugam līdzjūtīgu skatienu, Roberts Kolingvuds saņēma dēlu aiz rokas.

— Iesim uz māju, Džon, — viņš stingri sacīja. — Man liekas, ka lordam Rldingam ir kaut kas sakāms Viktorijas jaunkundzei.

— Vai viņš grib pateikties? — mazais pavaicāja.

— Nē, — grāfs drūmi sacīja. — Diez vai tā būs pateicība

Viktorija atmuguriski iznāca no ūdens, vilkdama kuģīti un runādama ar Džonu, kas jau bija aizgājis.

— Redzi, es taču tev teicu, ka izglābšu ku... — Viņa ar muguru piepeši uzgrūdās kaut kam nekustīgam, un tajā pašā mirklī divas plaukstas dzelžainā tvērienā sagrāba viņu aiz rokām un strauji apgrieza.

— Tu, mazā mu|ķe! — Džeisons nikni šņāca. — Tu mazā, stulbā mu|ķe. tu taču varēji noslīkt!

— Nē. nē, man nedraudēja ne mazākās briesmas, — Viktorija izdvesa, nobijusies no dusmu mirdzuma zaļajās acīs. — Es protu peldēt kā zivs un .

— Tāpat teica arī tas zirgupuisis, kas pagājušajā gadā te gandrīz noslīka! — Džeisons atcirta.

— No tā, ka jūs man salauzīsiet rokas, nekas nemainīsies, — viņa iebilda, taču veltīgie pūliņi atbrīvoties noveda vienīgi pie tā, ka Džeisona sāpīgais tvēriens savilkās vēl ciešāk. Viktorijas ' rūtis satraukumā cilājās, tomēr viņa izmisīgi centās paskaidrot. — Es zinu, ka esmu jūs nobiedējusi, un man |oti žēl, ka tā ir iznācis, taču man nedraudēja nekādas briesmas. Es neesmu izdarījusi neko sliktu

— Ak tu neesi izdarījusi neko sliktu? Un tev nedraudēja nekādas briesmas? — Džeisons draudīgi atkārtoja un piepeši nolaida skatienu uz meitenes krūtīm, kas strauji cilājās, viņai izbailēs elpojot. Viktorija piepeši atjēdzās, ka ir cauri slapja, turklāt puskaila, bet Džeisona krekls tajā vietā, kur tam piespiedās viņas krūtis, tagad arī bija izmircis. — |a nu manā vietā kāds cits vīrietis būtu stāvējis krastā un skatījies uz tevi — kā tev liekas, kas tad būtu noticis?

Viktorija norija siekalas un aplaizīja lūpas, atcerējusies to dienu, kad bija pārradusies mājās krietnu laiku pēc tumsas iestāšanās un atklājusi, ka tēvs ir izsūtījis ļaudis, lai tie pārmeklētu mežu un atrastu meiteni. Vispirms viņš bija nopriecājies.

Toties pēc tam viņa veselas divas dienas nebija varējusi apsēsties.

— Es... es nezinu, kas būtu noticis, — viņa atteica, pūlēdamās pārvērst visu jokā. — Laikam šis cilvēks būtu padevis man drēbes un

Džeisona skatiens pievērsās viņas miklajām lūpām un tad slīdēja zemāk pa viņas kaklu līdz pat kairinošajiem miesas uzkalniņiem, kas atklājās acīm virs izmirkušā, ķermenim pielipušā krekliņa. Meitene bija atmetusi galvu, un viņas krūtis drebēja, izaicinoši slejoties Džeisonam pretī, uzsverot nenoliedzamo patiesību, ka viņa bija pievilcīga sieviete, nevis bērns, kā viņš to bija centies sev iegalvot

— Lūk, kas būtu noticis! —viņš pēkšņi iesaucās, un viņa lūpas piekļāvās Viktorijas mutei kaislīgā, brutālā skūpstā, kas bija domāts, lai sodītu un pazemotu meiteni

Viktorija raustījās, pūlēdamās atbrīvoties un atraut lūpas. Viņas pretošanās tikai vēl vairāk sadusmoja Džeisonu, un skūpsts kļuva vēl sāpīgāks.

— Lūdzu, — viņa asaraini nočukstēja pret Džeisona lūpām, — piedod, ka es tevi izbiedēju...

Lēni viņa rokas atlaidās, un tad Džeisons pacēla galvu un ieskatījās viņas iztrūcinātajās acīs Viktorija automātiski sakrustoja rokas pāri krūtīm, un viņas mati izklīda pār pleciem kā samirkušu rubīnu klājiens ar zelta vizmu, bet safīrzilās acis iepletās bailēs un nožēlā.

— Lūdzu, — viņa nočukstēja trīcošā balsī, pūlēdamās saglabāt pamieru, kas starp abiem bija pastāvējis jau gandrīz piecas dienas. — Lūdzu, nedusmojies! Piedod, ka izbiedēju tevi. Es protu peldēt jau kopš bērnības, taču tagad man ir skaidrs, ka šodien man to nevajadzēja darīt.

Šī atklātā un neviltotā atzīšanās Džeisonu pārsteidza negaidot Kopš brīža, kad viņš bija ticis pie bagātības un titula, pret viņu bija vērstas visas iespējamās sievišķīgās viltības, taču neveiksmīgi; toties Viktorijas atklātība līdz ar viņas skaisto, augšup pavērsto sejiņu un vilinošo ķermeni, kas bija piespiedies viņam klāt, radīja neatvairāmu kārdinājumu. Džeisonu pārņēma iekāre, iekvēlinot viņa asinis, liekot tām straujāk plūst pa dzīslām un rokām vēl ciešāk pievilkt meiteni sev klāt.

Viktorija pamanīja Džeisona acīs uzliesmojam kaut ko pirmatnēju un biedējošu. Viņa roku tvēriens k|uva stingrāks. Viņa atrāvās, grasīdamās iekliegties, taču Džeisona lūpas atkal piekļāvās viņas mutei, apslāpējot viņas balsi ar tik prasīgu neatlaidību, ka viņa vairs nespēja pretoties Kā izbiedēts trusītis, kas ieslodzīts lamatās, kuras neizraisa sāpes, viņa pūlējās izrauties, līdz juta Džeisona rokas mierinoši glāstām viņas muguru un plecus, un viņa lūpas turpināja skūpstīt Viktoriju aizvien kaislāk un prasmīgāk.

Kā apreibusi viņa pārlaida plaukstas pār viņa krūtīm, mēģinādama pieķerties pie tā paša balsta, kas bija licis viņai zaudēt līdzsvaru Šī nevainīgā kustība Džeisonā izraisīja tūlītēju reakciju Viņa rokas vēl stiprāk ieskāva meiteni, un skūpsts kļuva vēl ciešāks. Viņa lūpas kustējās izsalkuma pilnā kvēlē. Aizmirsusies vārdos nenosaucamu ilgu miglā, Viktorija pacēlās pirkstgalos, atsaukdamās Džeisona roku spēcīgajam apskāvienam Džeisons novaidējās, juzdams, ka meitene piekļaujas viņam, un viņa lūpas uzstājīgi lika Viktorijas mutei pavērties; tiklīdz tas notika, viņa mēle ieslīdēja meitenes mutes maigajā dziļumā.

Šausmu pārņemtā Viktorija atrāvās un no visa spēka atgrūda Džeisonu

— Nevajag! —viņa iekliedzās.

Džeisons atlaida viņu tik negaidīti, ka Viktorija attenterēja soli atpakaļ; tad viņš dziļi un sadzirdami ieelpoja, nedabiski ilgi aizturēdams elpu Atrāvusi skatienu no Džeisona krūtīm, meitene nikni palūkojās uz viņu, būdama pārliecināta, ka Džeisons tūdaļ nosodīs viņu par to, kas nupat noticis.

— Droši vien tā bija arī mana vaina, — viņa dusmīgi teica, — bez šaubām, tu tagad teiksi, ka es biju pelnījusi šādu attieksmi!

Džeisona kustīgās lūpas savilkās drūmā smaidā, un Viktorijai uz mirkli radās aizdomas, ka viņš pūlas atgūt savaldību

— Tu biji pirmā, kas šajā pēcpusdienā pieļāva kļūdu, — viņš beidzot sacīja. —Tagad kļūdījos es. Piedod!

— Ko lai es piedodu? — Viktorija nespēja ticēt savām ausīm.

— Pretēji tam, ko tu acīmredzot domā par mani, — viņš novilka, — es nemēdzu pavedināt nevainīgas meitenes...

— Man nedraudēja pavedināšana, — Viktorija lepni sameloja.

Džeisona acīs iedegās nesteidzīga jautrība.

— Vai tiešām? — viņš vaicāja. Šķita, ka viņš uzjautrinās un vairs nav tik sasprindzis.

— Bez šaubām!

— Tad es tev ieteiktu apģērbties, pirms man nav uznākusi vēlēšanās pierādīt, ka tev nav taisnība.

Viktorija jau atvēra muti, lai izmestu kādu piemērotu dzēlīgu piezīmi par viņa briesmīgo iedomību, bet Džeisona pārdrošais. platais smaids lika viņai pārdomāt.

— Tu esi nepārspējams! —viņa neveikli noteica

— Tev taisnība, — Džeisons piekrita un uzgrieza Viktorijai muguru, lai viņa varētu apģērbties.

Izmisīgi pūlēdamās apvaldīt savas sabangotās jūtas un pie-

skaņoties Džeisoria nevērīgajai uzvedībai, Viktorija steidzīgi apģērbās. Endrū viņu bija skūpstījis vairākas reizes, taču nekad tā, kā tas bija tagad. Nekad Džeisonam nevajadzē|a tā rīkoties, un viņam nevajadzēja arī izturēties tik neciešami mierīgi Viktorija bija pārliecināta, ka viņai ir pilnīgas tiesības būt dusmīgai uz Džeisonu, taču varbūt Anglijā viss bija citādi. Varbūt šejienes dāmas uztvēra šādus skūpstus kā pašsaprotamus. Varbūt viņa izskatītos muļķīga, ja sāktu par to dusmoties. Pat tad, ja viņa mēģinātu to darīt, Džeisons tikai paraustītu plecus, it kā šis skūpsts būtu bijis pagalam nenozīmīgs, tieši tā, kā viņš jau bija izdarījis. Sakaitinot viņu. Viktorija nevarēja neko iegūt un varēja zaudēt visu Un tomēr viņa nespēja savaldīties

— Tu tiešām esi nepārspējams. — viņa atkārtoja.

«i

— Mēs jau par to vienojāmies.

— Tu esi arī neaprēķināms.

— Kādā ziņā?

— Nu, es jau gandrīz domāju, ka tu man iesitīsi, jo esmu tevi pārbiedējusi Taču tu mani noskūpstīji. — Noliekusies viņa pacēla Džona kuģīti. — Es jau sāku domāt, ka tu esi ļoti līdzīgs savam sunim — jūs abi izskatāties daudz niknāki, nekā patiesībā esat.

Beidzot viņa redzēja, ka Džeisona pašapzinīgā, apmierinātā maska sašķobās.

— Manam sunim? — viņš neizpratnē atkārtoja.

— Villijam, — viņa paskaidroja.

— Tu laikam baidies arī no kanārijputniņiem, ja Villijs tev šķiet nikns.

— Esmu sapratusi, ka no jums abiem nav jābaidās.

Džeisona juteklisko lūpu kaktiņos pavīdēja smaids Viņš izņēma mazo kuģīti Viktorijai no rokām.

— Tikai nestāsti to nevienam, citādi tu sabojāsi manu reputāciju

Viktorija ietinās segā un pielieca galvu.

— Vai tev tāda vispār ir?

— Turklāt vissliktākā, kāda vien var būt, — Džeisons strupi sacīja un uzmeta viņai izaicinošu skatienu. — Vai vēlies, lai es tev pastāstu visus netīros sīkumus?

— Protams, ne, — Viktorija atteica. Cerēdama, ka Džeisona vieglā nožēla par skūpstu būs padarījusi viņu daudz pieļāvīgāku, Viktorija saņēma drosmi, lai ierunātos par to. kas jau dienām ilgi nedeva viņai mieru. — Es zinu, kā tu varētu labot savu kļūdu, — viņa nedroši ieminējās, kad abi sāka soļot uz mājas pusi.

Džeisons uzmeta viņai vērtējošu skatienu

— Es gan teiktu, ka viena kļūda kļuva par iemeslu nākamajai. Ko tad tu īsti gribi?

— Es gribu atpakaļ savas kleitas.

— Nē.

— Tu nesaproti! — viņa iesaucās, gan skūpsta, gan Džeisona nelokāmās attieksmes samulsināta. — Es sēroju pēc saviem vecākiem.

— To es saprotu. Tomēr neticu, ka sēras spēj būt tik lielas, lai tās nevarētu paturēt sevī, un es neticu sēru atklātai izrādīšanai. Turklāt mēs ar Čārlzu vēlamies, lai tu šeit uzsāktu jaunu dzīvi — tādu, kas tev sagādātu prieku.

— Man nav vajadzīga jauna dzīve! — Viktorija izmisusi atcirta — Es te palikšu vienīgi tik ilgi, kamēr Endrū atbrauks pēc manis un...

— Viņš neatbrauks pēc tevis, Viktorij, — Džeisons viņu pārtrauca. — Visu šo mēnešu laikā viņš ir tev uzrakstījis tikai vienu vēstuli.

Šie vārdi ieurbās Viktorijas smadzenēs kā nokaitēti dunči.

— Bet es saku, ka viņš atbrauksi Pirms manas aizbraukšanas es tik un tā pagūtu saņemt tikai vienu vēstuli!

Džeisona seja kļuva cieta

— Cerams, ka tev taisnība Tomēr es aizliedzu tev nēsāt melnus tērpus. Katram ir jānēsā sēras savā sirdī.

— Kā tu to vari zināt? — Viktorija iesaucās un, iespiedusi rokas sānos, pacirtās pret viņu — |a tev būtu sirds, tu neliktu man staigāt apkārt šajās kleitās tā, it kā manu vecāku vispār nebūtu bijis Tev nav sirds!

— Tev taisnība, — Džeisons atcirta, un viņa balss pēkšņi nobiedēja Viktoriju vēl vairāk, jo nu tā skanēja pavisam klusu. — Man nav sirds. Paturi to prātā un nepūlies sev iegalvot, ka zem savas niknās ārienes esmu maigs kā klēpja sunītis Jau dučiem sieviešu ir pieļāvušas tādu kļūdu un vēlāk to nožēlojušas.

Viktorija apcirtās un aizsoļoja. Viņas kājas drebēja. Kā gan viņa bija varējusi iedomāties, ka viņi spētu kļūt draugi? Viņš bija salts, cinisks un nežēlīgs; viņam bija atbaidošs, nejauks raksturs; turklāt viņš bija acīm redzami nelīdzsvarots! Neviens prātīgs vīrietis nebūtu vienā brīdī maigi un kaislīgi skūpstījis sievieti, bet jau nākamajā mirklī kļuvis salts un naidpilns. Viņš nebija nekāds klēpja sunītis — viņš bija tikpat bīstams un neparedzams kā pantera, kurai viņš līdzinājās!

Par spīti tam, ka meitene gāja, cik ātri vien spēdama, Džeisons ar pāris soliem viņu panāca un sāka iet līdzās. Abi nokļuva pie mājas vienā un tajā pašā laikā.

Kolingvudas grāfs viņus jau gaidīja, sēdēdams sava lieliskā sarķa mugurā. Džons bija ērti nosēdināts viņam priekšā.

Nokaunējusies un dusmīga Viktorija īsi atvadījās no grāfa, neveikli uzsmaidīja Džonam, padeva viņam kuģīti un iesteidzās mājā.

Džons noskatījās viņai pakaj, uzlūkoja Džeisonu un tad satraukts pagriezās pret tēvu.

— Vai viņš nopēra Torijas jaunkundzi?

Grāfs pievērsa uzjautrināto skatienu vispirms Džeisona slapjajam kreklam, tad viņa sejai

— Nē, Džon, lords Fīldings viņu nenopēra — Džeisonam viņš sacīja: — Vai lai palūdzu Kerolainu rit apmeklēt Sītones jaunkundzi?

— Brauciet šurp abi, un mēs turpināsim mūsu iesākto lietišķo sarunu.

Roberts pamāja. Kā sargādams apskāvis mazo dēlu, viņš ar zābaka papēdi iebikstīja zirgam sānos, un sarķis aizrikšoja pa ceļu.

Džeisons noskatījās, kā grāfs aizjāj, un viņa sejā pamazām parādījās drūma nepatika, tikai tagad apjaušot, kas bija noticis pie strauta.

9

Ari nākamajā pēcpusdienā Viktorija vēl nebija aizmirsusi Džei-sona satriecošo skūpstu Sēdēdama zālē blakus Villijam. viņa glāstīja suņa lepno galvu, kamēr viņš grauza meitenes atnesto kaulu Noskatīdamās dzīvniekā, viņa atkal atcerējās Džeisona smaidu pēc skūpsta, un viņai pakrūtē savilkās kamols, salīdzinot pašas nevainību un vientiesību ar viņa bagātīgo dzīves pieredzi un rūdījumu Kā gan Džeisons vienā mirklī bija varējis turēt viņu savās skau-jās un skūpstīt tā, it kā grasītos aprīt, bet jau nākamajā spējis par to pajokot? Un kur gan, meitene prātoja, viņa bija ņēmusi spēju pieskaņoties viņa vieglprātīgajai noskaņai, kaut arī viņai bija reibusi galva, bet ceļi trīcējuši? Un pēc tā visa — kā gan Džeisons bija varējis viņu uzlūkot ar tik saltu skatienu un ieteikt, lai nepieļauj to pašu kļūdu, ko jau esot pieļāvušas "desmitiem” citu sieviešu?

Kāpēc gan viņš bija tā izturējies, Viktorija prātoja. Ar viņu nebija iespējams runāt, viņu nebija iespējams izprast. Viņa bija mēģinājusi iedraudzēties ar Džeisonu, un viss bija beidzies ar skūpstu. Anglijā viss šķita pavisam citādi. Varbūt šeit tādi skūpsti nebija nekas neparasts un viņai nebija nekāda iemesla justies vainīgai un dusmīgai? Tomēr viņa tāda jutās. Viņu pāršalca milzīgas ilgas pēc Endrū, un meitene nodrebēja kaunā, atcerējusies, kā bija atsaukusies uz Džeisona skūpstu

Pacēlusi acis, Viktorija ieraudzīja Džeisonu, kas jāja uz staļļiem. Šorīt viņš bija devies medībās, tā ka Viktorijai bija izdevies no viņa klātbūtnes izvairīties un mierīgi visu pārdomāt, taču nu viņas atelpas brīdim bija pienācis gals — pie parādes durvīm apstājās Kolingvudas grāfa kariete. Meitene negribīgi piecēlās.

— Nāc, Villij, — viņa strupi pavēlēja. — Iesim un pateiksim lordam Fīldingam, ka ieradies grāfs ar grāfieni, un aiztaupīsim nabaga O'Malijam lieku gājienu uz staļļiem

Suns pacēla lielo galvu, ar gudrām acīm uzlūkoja Viktoriju, tomēr palika guļam.

— Tev jau būtu jāpārstāj slēpties no cilvēkiem. Es neesmu tava kalpone un vairs negrasos nest tev ēdienu uz šejieni Nor-traps man pastāstīja, ka tu agrāk esot ticis barots pie staļļiem. Nāc, Villij! — viņa atkārtoja, apņēmusies gūt virsroku vismaz šajā savas dzīves jomā. Paspērusi pāris soļu, Viktorija nogaidīja. Suns piecēlās un uzlūkoja viņu Suņa modrā acu izteiksme skaidri liecināja, ka viņš sapratis pavēli

— Villij, — Viktorija aizkaitināta uzsauca, — man jau sāk apnikt augstprātīgi vīriešu dzimuma pārstāvji. — Viņa uzsita knipi — Es teicu — nāci — Viņa atkal paspēra soli un atskatījās, gatava saņemt ietiepīgo dzīvnieku aiz čupra, ja viņš atteiktos klausīt — Šurp! — viņa asi pavēlēja, un šoreiz suns lēni sekoja

Savas mazās uzvaras uzmundrināta, Viktorija devās uz staļļiem, no kurienes patlaban iznāca Džeisons, nesdams rokā savu garo šauteni.

Tikmēr mājas priekšā Kolingvudas grāfs palīdzēja sievai izkāpt no karietes.

— Tur jau viņi ir, — viņš sacīja sievai, pamādams uz staļļu pusi. Mīļi ielicis sievas plaukstu sev elkoņa locītavā, viņš pāri mauriņam devās pie otra pāra. — Smaidi! — grāfs čukstus mudināja, juzdams, ka sieva atpaliek — Tu izturies tā, it kā tev tūlīt būtu jāsatiekas ar bendi.

— Es apmēram tā arī jūtos, — Kerolaina atzinās un vārgi pasmaidīja. — Es zinu, ka tu smiesies, bet man ir bail no lorda Fīldinga. — Ieraudzījusi vīra sejā izbrīnu, viņa pamāja. — Es neesmu vienīgā, kura tā domā, — gandrīz visi no viņa baidās

— Džeisons ir brīnišķīgs cilvēks, Kerolaina. Esmu nopelnījis milzīgu naudu ar visiem tiem ieguldījumiem, ko viņš man laipni ieteicis.

— Var jau būt, tomēr viņš tik un tā ir briesmīgi salts un... un atbaidošs. Turklāt viņš spēj ikvienam pateikt kaut ko tādu. ka šim cilvēkam gribas iegrimt stāvus zemē. Pagājušajā mēnesī viņš paziņoja Faradejas jaunkundzei, ka viņam riebjoties muļķīgas sievietes — īpaši tās. kas, dumji smaidīdamas, ķeroties viņam pie rokas

— Un ko tad Faradejas jaunkundze viņam atbildēja?

— Ko gan viņa varēja atbildēt? Viņa tiešām tobrīd, dumji smaidīdama, ķērās viņam pie rokas. Tas bija ārkārtīgi nepatīkami.

Izlikdamās neredzam vīra zīmīgo smaidu, viņa nogludināja baltos cimdus ap garajiem pirkstiem.

— Es nu gan nespēju saprast, ko sievietes viņā atrod, un tomēr viņas šā vīrieša klātbūtnē burtiski kūst. Taisnība, viņš ir

bagāts kā Krēzs, viņam pieder seši zemes īpašumi, un Dievs vien zina, cik lieli ir viņa gada ienākumi... turklāt, protams, viņš būs arī nākamais Etertonas hercogs, ļāatzīst arī, ka viņš ir neparasti izskatīgs...

— Tomēr tu nespēj saprast, ko sievietes viņā atrod. — Roberts ķircinādamies pasmaidīja.

Kerolaina papurināja galvu un, kad viņi jau tuvojās otram pārim, klusāk piebilda:

— Viņa manieres nepavisam nav jaukas. Gluži pretēji — viņš ir satriecoši rupjš.

— la vīrieti nemitīgi vajā viņa bagātības un titula dēj. tad tas, ka viņš laiku pa laikam zaudē pacietību, viņam būtu piedodams.

— Tu jau vari tā uzskatīt, tomēr es no sirds jūtu līdzi nabaga Sītones jaunkundzei. Iedomājies vien, cik tā nabadzīte ir pārbi-, jusies, būdama spiesta dzīvot vienā mājā ar viņu.

— Es gan nezinu, vai viņa ir pārbijusies, tomēr man radies iespaids, ka viņa ir vientuļa un ilgojas pēc draudzenes, kas viņu varētu iepazīstināt ar dzīvi Anglijā.

— Viņa droši vien jūtas visai izmisusi, — Kerolaina līdzjūtīgi piekrita, noskatīdamās uz Viktoriju, kas nupat bija piegājusi pie Džeisona un kaut ko sacīja viņam.

— Grāfs un grāfiene ir ieradušies, — Viktorija patlaban vēsā pieklājībā pavēstīja Džeisonam.

— To es redzu. Viņi tev sekojuši, — Džeisons paskaidroja, — jo patlaban viņi ir dažu soļu attālumā tev aiz muguras — Viņš vēlreiz paskatījās uz meiteni, tad sastinga, pamanījis kaut ko viņai aiz muguras. — Paej nost! — viņš pavēlēja, rupji pagrūda meiteni malā un pacēla pie pleca šauteni. Viktorija sev aiz muguras izdzirdēja dobju, briesmīgu rūcienu un piepeši saprata, ko Džeisons grasās darīt.

— Nē! — viņa iekliedzās, kā neprātīga pasita šautenes stobru gaisā, nokrita ceļos, apskāva Vil liju un nikni lūkojās uz Džeisonu.

— Tu esi traks! Traks! Ko Villijs tev nodarījis, ka tu viņu mērdē badā un gribi nošaut? — meitene histēriski noprasīja, glāstīdama suņa galvu — Vai viņš ir izpeldējies tavā muļķīgajā strautā, uzdrošinājies nepaklausīt tavai pavēlei vai...

Šautene izslīdēja no Džeisona sastingušajiem pirkstiem un atdūrās ar stobru zemē.

— Viktorij, — viņš ierunājās mierīgā balsī, kas nepavisam nesaderējās ar viņa bālo, saspringto seju, —tas nav Villijs. Villijs ir kollijs, un es pirms trim dienām viņu aizdevu Kolingvudiem kuces aplecināšanai

Viktorijas roka sastinga gaisā

— |a vien es neesmu zaudējis acu gaismu un prātu, es teiktu, ka dzīvnieks, pie kura tu turies kā māte, kas cenšas pasargāt savu bērnu, ir vismaz daļēji vilks

Viktorija norija siekalas un lēni piecēlās.

— Pat tad, ja viņš nav Villijs, viņš tomēr ir suns, nevis vilks, — viņa ietiepīgi atteica. —Viņš pazīst komandu "Šurp!".

— Viņš ir (Jājēji suns, — Džeisons iebilda Grasīdamies pavilkt meiteni tālāk no dzīvnieka, viņš paspēra soli uz priekšu un sagrāba Viktoriju aiz rokas. Suns tūdaļ pieplaka zemei un rūkdams atņirdza ilkņus. Uz viņa skausta saslējās spalvas. Džeisons atlaida viņas roku un sāka lēni taustīties pēc šautenes gaiļa

— Paej nost no viņa. Viktorij!

Viktorijas acis kā piekaltas palika pie šautenes.

— Nedari to! — viņa histēriski brīdināja. — Es tev to neļaušu. |a tu viņu nošausi, es nošaušu arī tevi, es zvēru, ka to izdarīšu. Es protu šaut vēl labāk nekā peldēt — to tev var pateikt jebkurš no manām mājām. Džeison! — viņa aizlauztā balsī iesaucās

— Tas ir tikai suns, kas cenšas mani pasargāt no tevis. Tā taču būtu rīkojies jebkurš! Viņš ir mans draugs. Lūdzu, lūdzu, nenošauj viņu! Lūdzu..

Gandrīz saļimusi aiz atvieglojuma, viņa noskatījās, kā Džei-sona roka uz šautenes atslābst un stobrs atkal noslīgst zālē.

— Beidz viņu sargāt, — Džeisons pavēlēja — Es viņu nešaušu.

— Vai tu man dod džentlmeņa godavārdu? — Viktorija uzstāja, joprojām stāvēdama savam sargam priekšā, lai nepieļautu liktenīgu sadursmi starp drosmīgo suni, kas mēģināja viņu aizstāvēt, un vīrieti ar nāvējošo ieroci, kas bija sagatavojies dzīvnieku par to nošaut.

— Es tev to apsolu.

Viktorija jau grasījās paspert soli sāņus, taču tad atcerējās, ko Džeisons bija agrāk sacījis, un aši atkal nostājās starp abiem ienaidniekiem Ar aizdomām uzlūkojusi Džeisonu, viņa atgādināja:

— Tu reiz man teici, ka neesot džentlmenis, un vēl tu teici, ka tev nav nekādu principu. Kā es varu zināt, ka tu tiešām turēsi savu doto vārdu, kā džentlmenim klājas?

Džeisona plēsoņas acīs iegailējās negribīgs uzjautrinājums, noskatoties uz bezpalīdzīgo jauno sievieti, kas vienlaikus centās gan aizstāvēt dzīvnieku, gan nepadevīgi turēties viņam pretī.

— Es turēšu savu vārdu Un tagad izbeidz uzvesties kā Žan-na d'Arka.

— Es neesmu īsti pārliecināta, ka tev ticu. Vai tu esi gatavs to apzvērēt arī lordam Kolingvudam?

— Tu jau aizej par tālu, mana dārgā, — Džeisons maigi brīdināja.

Kaut arī šie vārdi tika izteikti klusi, tomēr tie nepārprotami

izklausījās pēc drauda, un Viktorija atkāpās. Ne jau tāpēc, ka viņai . būtu bail no iespējamām sekām, bet gan tāpēc, ka viņa instinktīvi nojauta — Džeisons vārdu turēs. Viņa pamāja un pagāja malā, taču suņa milzīgais ķermenis joprojām palika gatavs uzbrukumam. Dzīvnieka draudīgais skatiens bija piekalts Džeisonam

Arī Džeisons nenolaida acis no suņa, joprojām turēdams gatavībā šauteni Viktorija izmisumā pagriezās pret suni

— Sēdi! — viņa pavēlēja, īsti necerēdama, ka tas paklausīs.

Suns, mirkli svārstījies, apsēdās meitenei līdzās.

— Nu redzi! — Viktorija atvieglota pacēla rokas — Kāds viņu ir labi izdresējis. Un viņš zina, ka tava šautene var nodarīt viņam pāri, tāpēc jau viņš to vēro. Viņš ir gudrs.

— Ļoti gudrs, — Džeisons izsmējīgi piekrita. — Gana gudrs, lai dzīvotu man pašā deguna priekšā, kamēr es un visi pārējie cieminieki daudzu jūdžu attālumā mēģina nomedīt "vilku”, kas izposta vistu kūtis un terorizē visu ciemu

— Vai tāpēc tu ik dienas dodies medībās^9 — Kad Džeisons pamāja, Viktorija izplūda vārdu straumē, lai tikai Džeisons nepagūtu pateikt, ka sunim no viņa īpašuma jāpazūd — Viņš nav nekāds vilks, viņš ir suns, tu taču to redzi. Un es viņu katru dienu baroju, tāpēc viņam vairs nevajadzēs postīt vistu kūtis. Viņš ir arī ļoti gudrs un saprot visu, ko es saku

— Tad varbūt tu viņam varētu iestāstīt, ka ir visai nepieklājīgi tā sēdēt un gaidīt izdevīgu brīdi, lai iekostu rokā, kas vismaz netieši ir viņu līdz šim barojusi.

Viktorija uzmeta satrauktu skatienu savam pārcentīgajam aizstāvim un tad atkal pievērsās Džeisonam

— Manuprāt, ja tu vēlreiz saņemsi mani aiz rokas un es viņam piekodināšu nerūkt uz tevi, viņš visu sapratīs. Nu, pamēģini man pieskarties.

— Es labāk gribētu apgriezt tev kaklu, — Džeisons pusno-pietni atteica, taču tad saņēma meiteni aiz rokas, kā viņa bija lūgusi. Dzīvnieks atkal rūkdams pieplaka zemei, gatavs lēcienam.

— Nē! —Viktorija asi uzsauca, un suns, kuru viņa sauca par Villiju, atslāba, tad, mirkli svārstījies, nolaizīja viņai roku

Viktorija atvieglota nopūtās

— Nu re, man izdevās. Es par viņu gādāšu — un viņš nevienu netraucēs, ja vien tu jausi viņam te palikt.

Džeisons nespēja pretoties ne meitenes drosmei, ne arī mirdzošo, zilo acu lūdzošajam skatienam

— Ej un pieķēdē savu suni! — Džeisons nopūtās. Kad Viktorija grasījās iebilst, viņš turpināja: — Es likšu Nortrapam paziņot medniekiem, lai viņam neviens nenodara pāri, bet, ja viņš iespruks kādā citā īpašumā, viņu uz vietas nošaus. Viņš gan nav mēģinājis nevienam uzbrukt, tomēr zemnieki vērtē savas vistas tikpat augstu kā savas ģimenes.

Viņš izvairījās no turpmākā strīda, gluži vienkārši pagriezdamies, lai sasveicinātos ar Kolingvudas grāfu un grāfieni, un Viktorija pirmo reizi atcerējās viņu klātbūtni.

Vai mirdama aiz kauna, viņa piespieda sevi uzlūkot sievieti, ko Džeisons acīmredzot uzskatīja par labas uzvedības paraugu Viktorija bija gaidījusi ieraudzīt grāfienes sejā augstprātīgu nicinājumu, bet pamanīja, ka lēdija Kolingvuda uzlūko viņu ar tādu kā jautru apbrīnu Džeisons visus iepazīstināja un tad kopā ar grāfu devās pastaigāties, lai apspriestu kādus lietišķus darījumus, nežēlīgi pamezdams Viktoriju, lai viņa pati, kā nu prazdama, labāk iepazītos ar grāfieni

Lēdija Kolingvuda pirmā pārtrauca neveiklo klusumu.

— Vai es drīkstu tevi pavadīt, kamēr tu pieķēdēsi suni?

Viktorija pamāja un noberzēja miklās delnas svārkos.

— Jūs... tu droši vien domā, ka esmu ļoti neuzvedīga sieviete, — viņa drūmi noteica.

— Nē, — Kerolaina Kolingvuda atteica, iekozdama apakšlūpā, lai apvaldītu smieklus. — toties man šķiet, ka tu nenoliedzami esi ārkārtīgi drosmīga.

Viktorija apjuka.

— Tāpēc ka man nav bail no Villija?

Grāfiene papurināja galvu

— Tāpēc ka tev nav bail no lorda Fīldinga, — viņa smiedamās pārlaboja.

Viktorija uzlūkoja skaisto tumšmati elegantajā tērpā, taču viss, ko viņa redzēja, bija draisks mirdzums pelēkajās acīs un smaids, kas skaidri liecināja par draudzības piedāvājumu Meitene atskārta, ka šajā šķietami naidīgajā valstī ir sastapusi sev radniecīgu dvēseli, un tūdaļ jutās labāk.

— Patiesībā es biju pārbijusies līdz nāvei, — Viktorija atzinās, sākdama soļot uz pagalma pusi, kur bija nolēmusi pieķēdēt suni, kamēr viņai izdosies pierunāt Džeisonu ļaut tam ieiet mājā.

— Tomēr tu to neizrādīji, un tas ir ļoti labi, jo man šķiet, ka, tiklīdz vīrietis apjauš, ka sieviete no kaut kā baidās, viņš to tūdaļ izmanto visbriesmīgākajā veidā, piemēram, tiklīdz mans brālis Karltons uzzināja, ka es baidos no čūskām, viņš ielika čūsku manā kabatlakatiņu atvilktnē. Es vēl nebiju pilnīgi atguvusies no šā pārdzīvojuma, kad mans brālis Ebots jau bija iebāzis čūsku man kurpē.

Viktorija nodrebinājās.

— Nevaru ciest čūskas. Cik brāļu tev ir?

— Seši, un viņi visi centās man darīt pāri, līdz es iemācījos atmaksāt viņiem ar to pašu Vai tev ir kāds brālis?

— Nē. tikai māsa.

Kad abi kungi bija beiguši runāt par darījumiem un pievienojās dāmām, lai kopīgi pavakariņotu, Viktorija un Kerolaina Ko-lingvuda jau uzrunāja viena otru vārdā un bija kļuvušas labas draudzenes. Viktorija bija paskaidrojusi, ka sludinājums par viņas saderināšanos ar lordu Fīldingu bijusi tikai Čārlza kļūda — kaut arī tas bija darīts ar labākajiem nodomiem —, un viņa bija izstāstījusi arī par Endrū; Kerolaina bija atklājusi, ka viņas vecāki, nevis viņa pati, izraudzījušies lordu Kolingvudu viņai par vīru, taču, spriežot pēc tā, ko grāfiene stāstīja un kā mirdzēja viņas acis ik reizi, kad tika pieminēts grāfa vārds, Viktorijai kļuva pilnīgi skaidrs, ka grāfiene vīru dievina.

Vakariņas pagāja dzirkstošā jautrībā. Viktorija un Kerolaina pārmaiņus atklāja viena otrai savus noslēpumus un salīdzināja savas bērnības nerātnības Pat lords Kolingvuds pastāstīja pāris gadījumu no savas mazotnes, un Viktorijai drīz vien k|uva skaidrs, ka viņiem trim ir laimējies baudīt bezrūpīgu bērnību un mīļu vecāku atbalstu. Toties Džeisons izvairījās runāt par savu jaunību, kaut arī izskatījās, ka viņam ļoti patīk klausīties pārējo stāstos.

— Vai tiešām tu proti šaut? — Kerolaina ar apbrīnu pavaicāja Viktorijai, kamēr divi kalpotāji lika uz šķīvjiem sviestā un garšvielās sautētu foreli maigā mērcē.

— |ā, — Viktorija atzinās. — Endrū man to iemācīja, jo gribēja ar kādu sacensties mērķī šaušanā.

— Un vai tev tas izdevās? Vai tu kļuvi viņam par sāncensi?

Viktorija pamāja. Sveču gaisma atmirdzēja viņas matos, pārvēršot tos par ugunīgu oreolu.

— Un kā vēl! Tas gan bija pavisam savādi, tomēr jau pirmajā reizē, kad viņš ielika pistoli man rokā, es izdarīju tā, kā viņš teica, notēmēju un trāpīju mērķī Tas šķita pavisam viegli.

— Un pēc tam?

— Tad bija vēl vieglāk, —Viktorija jautri uzsmaidīja.

— Toties man patika zobeni, — Kerolaina atzinās. — Mans brālis Ričards reizēm |āva man k|ūt par savu paukošanas partneri. Tam ir vajadzīgas tikai veiklas rokas.

— Un laba reakcija, — Viktorija piebilda.

Lords Kolingvuds iesmējās.

— Es bērnībā mēdzu tēlot senlaicīgu bruņinieku un zirga mugurā cīnīties divkaujās ar zirgupuišiem Es guvu visai labus panākumus, kaut arī zirgupuišiem, bez šaubām, īpaši negribējās nogāzt no zirga jauno grāfu, tā ka droši vien es nemaz nebiju tik liels meistars, kā man pašam tolaik likās.

— Vai jūs Amerikā mēdzāt rīkot virves vilkšanas sacīkstes? — Kerolaina aizrautīgi prašņāja.

— jā, un vienmēr zēni cīnījās ar meitenēm

— Bet tas taču nav godīgi — zēni ir stiprāki.

— Tikai ne tad, — Viktorija iesmējusies teica, — ja meitenes pamanās izraudzīties vietu, kur aug kāds koks, un tad it kā netīšām apmet virvi ap koku un turpina vilkt

— Kaut kas nedzirdēts! — Džeisons pavīpsnāja. — Tā taču ir negodīga cīņa

— Taisnība, taču citādi visi trumpji tik un tā būtu viņu rokās, tā ka patiesībā tas nemaz nebija tik negodīgi.

— Ko tu zini par trumpjiem? — viņš ķircinādamies noprasīja.

— Tu runā par kārtīm? — Viktorija pārjautāja, un viņas seja pauda jautrību. — |a vēlies, lai es tev atklāju kaunpilno patiesību, jāatzīstas, ka es protu ne vien prasmīgi izrēķināt, kurās rokās atrodas dažādi trumpji, bet arī izdalīt kārtis tā, lai to skaidri zinātu. Vārdu sakot, — viņa atzinās, — es protu blēdīties kāršu spēlē.

Džeisona tumšās uzacis viegli savilkās.

— Kas tev to iemācīja?

— Endrū. Viņš apgalvoja, ka tie esot "'kāršu triki", ko viņš iemācījies skolā.

— Atgādini man to, lai es nekad neierosinātu pieņemt Endrū kādā no maniem klubiem, — Kolingvuds noteica. — Citādi viņu tur nošautu uz vietas.

— Endrū nekad neblēdās, — Viktorija tūdaļ iebilda — Viņam šķita, ka būtu ļoti svarīgi noskaidrot, kā īsti notiek blēdī-šanās, lai viņu nevarētu apmuļķot kāds negodīgs spēlētājs, — taču tolaik viņam bija tikai sešpadsmit gadu, un diez vai viņš toreiz apjauta, ka ar tādiem spēlētājiem viņam nebūs jātiekas...

Džeisons atgāzās krēslā, aizrautīgā interesē vērodams Viktoriju, brīnīdamies par viņas graciozi vieglo izturēšanos pret viesiem un to, kā meitene bez pūlēm panāk, lai Roberts Kolingvuds piedalītos galda sarunās. Viņš pamanīja gan to, kā Viktorijas seja iestarojas mīļumā ik reizi, kad viņa piemin savu Endrū, gan to, kā viņas smaids apgaismo visu ēdamistabu

Viņa bija dzīvīga, svaiga un nesamaitāta. Par spīti jaunībai, Viktorijai piemita dabiska izsmalcinātība, ko radīja rosīgs prāts, dzirkstoša asprātība un patiesa interese par citiem Džeisons klusībā pasmaidīja, atcerējies, cik drosmīgi viņa bija aizstāvējusi suni, paziņodama, ka turpmāk to sauks par Vilku, nevis Vil-liju. Džeisons savā mūžā bija saticis daudzus drosmīgus vīrus, taču viņam vēl nekad nebija gadījies sastapt drosmīgu sievieti. Viņš atcerējās Viktorijas kautro atsaukšanos uz viņa skūpstu un neticamo karstas iekāres uzplūdu, ko tā bija radījusi viņa ķermenī.

Viktorija Sītone ir noslēpumu, solījumu pilna, viņš domāja, neuzkrītoši pētīdams meiteni. Ikvienā viņas sejas nevainojami veidotajā vaibstā staroja dzīvespriecīgs skaistums, taču viņas pievilcību vairoja arī melodiskie smiekli un graciozās kustības. Viktorijā slēpās kaut kas tāds, kas lika viņai mirdzēt un dzirkstīt kā brīnišķīgam dārgakmenim, dārgakmenim, kam vajadzīgs tikai pienācīgs fons un ietvars: eleganti tērpi, lai izceltu viņas kārdinošo augumu un brīnum skaistos vaibstus; grezna māja. kur viņa valdītu kā tās karaliene; vīrs, kas iegrožotu viņas mežonīgākās dziņas; zīdainis pie krūts, ko mīlēt un barot...

Sēdēdams pretī Viktorijai, Džeisons no jauna atcerējās savu seno, jau piemirsto sapni par sievu, kas sildītu viņa dzīvi ar smiekliem un maigumu sievieti, kas gulētu viņa apskāvienos un padzītu tumšo tukšumu viņā . sievieti, kas mīlētu bērnus, ko viņš tai būtu devis...

Džeisons piepeši aprāvās, pārpilns riebuma pret saviem naivajiem, jauneklīgajiem sapņiem un nepiepildītajām ilgām. Viņš bija paņēmis tos līdzi savā pieauguša vīrieša dzīvē un apprecējis Melisu, muļķīgi ticēdams, ka skaista sieviete spēs šos sapņus piepildīt. Cik milzīgs stulbenis viņš bijis, cik neticami lētticīgs, tā sev iegalvodams, ka sievietēm rūp mīlestība un bērni, nevis nauda un dārgakmeņi. Viņš nikni saviebās, atskārtis, ka Viktorija Sītone negaidot atsaukusi atmiņā visas Šīs senās, muļķīgās ilgas, lai tās viņu mocītu

10

Tiklīdz Kolingvudi bija izgājuši pa durvīm, Džeisons devās uz bibliotēku, kur pirms stundas bija nozudis Čārlzs.

Čārlzs tūda| nolika grāmatu un starodams uzlūkoja Džeisonu.

— Vai tu redzēji, kā Viktorija šodien izturējās pie vakariņu galda? — viņš priecīgs noprasīja — Vai viņa nav burvīga? Viņa ir tik pievilcīga, tik cēla, tik saprotoša Es gandrīz vai plīsu aiz lepnuma, noskatīdamies viņā! Viņa ir...

— Rīt pat tev jāved viņa uz Londonu, — Džeisons strupi pārtrauca Čārlzu — Šīssezonas laikā viņu tur pavadīs Flosija Vilsone.

— Uz Londonu^9 — Čārlzs apjuka — Bet kāpēc? Kāpēc mums tā jāsteidzas?

— Es gribu, lai viņa pazustu no Veikfīldas un vairs neapgrūtinātu mani. Aizved viņu uz Londonu un sameklē viņai vīru. Sezona sākas pēc divām nedēļām

Čārlzs nobāla, tomēr viņa balss skanēja apņēmīgi.

— Manuprāt, esmu pelnījis paskaidrojumu par šādu tavu pēkšņu lēmumu

— Es jau tev paskaidroju — es gribu, lai viņa pazustu no šejienes un vairs nekad mani neapgrūtinātu. Tas ir pilnīgi pietiekams paskaidrojums.

— Tas nav tik vienkārši, — Čārlzs izmisis iebilda. — Es taču nevaru ievietot avīzē sludinājumu, ka meklēju viņai vīru Mums viss jāizdara tā, kā pieklājas, rīkojot balles un oficiāli izvedot viņu sabiedrībā.

— Tad ved viņu prom un ķeries pie darba!

Izlaidis pirkstus caur sirmajiem matiem, Čārlzs papurināja galvu, pūlēdamies atrunāt Džeisonu

— Mana māja nav tādā stāvoklī, lai tajā rīkotu greznas viesības...

— Tad izmanto manējo, — Džeisons viņu pārtrauca

— Tad tu pats tur vairs nevarēsi apmesties, — Čārlzs iebilda, izmisīgi meklēdams vēl kādu atrunu — |a tā būs, visi nodomās, ka Viktorija ir tikai tava kārtējā draudzenīte, turklāt visai nekaunīga Tas, ka jūs abi it kā esat saderināti, netiks uztverts nopietni.

— Ik reizi, kad man būs jādodas uz pilsētu, es apmetīšos tavā mājā, — Džeisons strupi atteica. — Paņem līdzi manus kalpotājus no šejienes — viņi vienas dienas laikā spēj sagatavoties viesībām. Viņi ir to darījuši arī agrāk.

— Un kā tad ar balles tērpiem un. .

— Liec, lai Flosija Vilsone aizved Viktoriju pie Dimosē kundzes, un pasaki kundzei, ka es gribu, lai Viktorijai būtu viss pats labākais — un nekavējoties. Flosija pratīs parūpēties par pārējo Kas vēl?

— Kas vēl? — Čārlzs sašuta. — Sāksim ar to, ka Dimosē ir ļoti slavena — pat es esmu par viņu dzirdējis. Viņai nebūs laika šūt Viktorijai tērpus tagad, kad sezona jau ir gandrīz sākusies.

— Pasaki Dimosē, ka es liku. lai viņa parūpējas par Viktorijas tērpiem pēc savas gaumes un neuztraucas par izdevumiem. Viktorijas sarkanie mati un mazais augums viņai būs īsts izaicinājums; viņa apģērbs Viktoriju tā, ka viņa pārspēs visas Londonas gaišmates un tumšmates. Viņa to izdarīs, kaut arī viņai būs turpmākās divas nedēļas jāpavada bez miega, un tad viņa iekasēs no manis savu ierasto pārmērīgi lielo maksu, lai atlīdzinātu par sev sagādātajām neērtībām To visu jau agrāk esmu piedzīvojis, — Džeisons strupi pabeidza — Un tagad, ja esam visu norunājuši, mani gaida darbs.

Čārlzs neapmierināts smagi nopūtās.

— Ļoti labi, bet mēs dosimies ceļā pēc trim dienām, nevis tūlīt. Tad es pagūšu nosūtīt ziņu Flosijai Vilsonei, lai viņa mūs sagaida Londonā, nevis brauc šurp. Būdams neprecēts, es nevaru uzturēties vienā mājā ar Viktoriju bez pienācīgas pavadones klātbūtnes — it īpaši Londonā. Sūti savus kalpotājus uz savu māju jau tagad, un es tikmēr nosūtīšu ziņu Flosijai Vilsonei, lai viņa parīt sagaida mūs Londonā. Un tagad es tev gribētu vēl ko lūgt.

— Ko tad?

Uzmanīgi izvēlēdamies vārdus, Čārlzs sacīja:

— Es negribu, lai kāds uzzinātu, ka tava saderināšanās ar Viktoriju nav spēkā Ne uzreiz.

— Kāpēc tad ne? — Džeisons nepacietīgi noprasīja.

Čārlzs mirkli svārstījās, it kā nezinādams, ko atbildēt, tad atplauka

— Nu, pirmkārt, ja augstākā sabiedrība noticēs, ka Viktorija

ir saderinājusies ar tevi. viņi meiteni nevēros tik uzmanīgi. Viņa varēs izturēties mazliet brīvāk un bez steigas nopētīt visus džentlmeņus, līdz izlems, kuru no viņiem izvēlēties

Redzēdams, ka Džeisons grasās iebilst, Čārlzs aši piebilda:

— Viņa tiks daudz vairāk apbrīnota — un daudz vairāk iekārota —, ja Londonas švīti uzskatīs, ka viņa ir panākusi laulības piedāvājumu no tevis. Iedomājies tikai, ikviens Londonas vīrietis precību gados domās, ka viņa tik tiešām ir kaut kas īpašs, ja jau tu gribi viņu precēt. No otras puses, ja viņi nospriedīs, ka tu viņu nevēlies, tad arī viņi būs atturīgi.

— Tava tā dēvētā draudzene lēdija Kērbija jau noteikti būs visiem pastāstījusi, ka saderināšanās ir lauzta, — Džeisons aizrādīja.

Čārlzs noraidoši atmeta ar roku

— Neviens neklausīsies Kērbijas pasakās, ja vien tu pats, būdams Londonā, nenoliegsi jūsu saderināšanos.

— Labi, — Džeisons noteica, būdams gatavs piekrist gandrīz jebkam, lai tikai ātrāk izprecinātu Viktoriju. — Dabū viņu prom uz Londonu un izved sabiedrībā. Es sagādāšu viņai piemērotu pūru Sarīko pāris viesību un ielūdz visus Eiropas švītus. Es pats ieradīšos ballē, kad viņa pirmo reizi tiks iepazīstināta ar pārējiem, — viņš sardoniski piebilda. — Un vēl es uzkavēšos Londonā, lai aprunātos ar iespējamiem līgavaiņiem. Nebūs grūti atrast kādu, kas būs ar mieru mūs no viņas atbrīvot.

Džeisons jutās tik atvieglots, ka atrisinājis problēmu ar Viktoriju, ka pat nemēģināja rūpīgāk apsvērt pretrunīgos apgalvojumus Čārlza kaislīgajā prasībā, lai saderināšanos neatceļ

Viktorija ienāca bibliotēkā tieši tajā brīdī, kad Džeisons jau grasījās iziet pa durvīm. Abi pārmija smaidus, tad Džeisons izgāja un meitene devās pie Čārlza.

— Vai esi gatavs mūsu ikvakara dambretes spēlei, tēvoci Čārlz?

— Ko? — viņš izklaidīgi atvaicāja — ļā, protams, mīļā! Es visu dienu to gaidīju. Kā jau allaž.

Abi apsēdās katrs savā dambretes galdiņa pusē. Dambretes laukums sastāvēja no sešdesmit, četriem lauciņiem, no kuriem puse bija melni, bet otra puse — balti.

Izvietodama savus divpadsmit apa|os, baltos kauliņus uz divpadsmit melnajiem lauciņiem savā pusē, Viktorija uzmeta domīgu skatienu garajam, elegantajam, sirmajam vīram, kuru viņa pamazām bija iemīlējusi kā īstu tēvoci. Šovakar pie vakariņu galda viņš bija izskatījies īpaši glīts savos lieliski piegulošajos, tumšajos svārkos, smiedamies par viņu bērnības stāstiem un šo to pastāstīdams arī pats, taču nu viņš šķita iegrimis domās un noraizējies.

— Vai tu nejūties labi, tēvoci Čārlz? — meitene pavaicāja, pētīdama hercogu, kas izvietoja savus divpadsmit melnos kauliņus uz melnajiem lauciņiem savā pusē.

— Nē, nekā tamlīdzīga, — viņš atteica, taču jau pēc pirmajām piecām spēles minūtēm Viktorijai bija izdevies nosist trīs viņa kauliņus.

— Izskatās, ka es nespēju īsti koncentrēties spēlei, — tēvocis atzinās, kad viņa nosita arī ceturto kauliņu

— Tad labāk parunāsimies, —Viktorija uzmanīgi ierosināja.

Kad Čārlzs atvieglots pasmaidīja un piekrita, Viktorija mēģināja taktiski izdibināt, kas īsti dara tēvocim raizes. Viņas tēvs bija allaž aizstāvējis uzskatu, ka cilvēkiem vajadzētu izrunāt visu. kas viņus nomāc, — īpaši cilvēkiem ar slimu sirdi, jo tādējādi bieži vien izdodas mazināt iekšējo spriedzi, kas varētu izraisīt sirdslēkmi Atcerējusies, ka brīdī, kad viņa bija atnākusi

spēlēt dambreti, pie Čārlza bija Džeisons, Viktorija nolēma, ka viņa augstība droši vien būs Čārlza rūpju īstais iemesls.

— Vai tev šodien patika mūsu vakariņas? — viņa iesāka tēlotā nevērībā

— Ārkārtīgi, — viņš atteica, runādams no sirds.

— Kā tev liekas, vai Džeisonam tās bija pa prātam?

— Augstā debess, jā! Ļoti. Kāpēc tu jautā?

— Nu, es pamanīju, ka viņš mums nepievienojās, kad mēs sākām dalīties stāstos par savu bērnību.

Čārlzs novērsās.

— Varbūt viņš nespēja atcerēties neko jautru, ko mums pastāstīt.

Viktorija palaida šo atbildi gar ausīm, cītīgi prātodama, kā lai atkal vērš sarunu atpakaļ pie Čārlza.

— Man šķita, ka viņam varbūt nepatika, ko es teicu vai izdarīju, un viņš atnāca pie tevis, lai par to parunātu

Čārlzs vēlreiz uzlūkoja meiteni, bet šoreiz viņa brūnajās acīs dzirkstīja smaids.

— Tu esi norūpējusies par mani, mīļā, vai ne? Un tu gribētu zināt, kas man dara raizes?

Viktorija sāka smieties.

— Vai tad es esmu tik viegli izprotama?

Uzlicis garos pirkstus meitenes plaukstai, viņš to paspieda.

— Tu neesi viegli izprotama, Viktorij, tu esi brīnišķīga. Tev rūp citi cilvēki. Skatoties uz tevi, mani pārņem cerība, ka pasaule kļūs labāka Par spīti visam, ko tu esi pārcietusi pēdējos mēnešos, tu tomēr spēj pamanīt, ka vecs vīrs izskatās saguris, un tu neesi vienaldzīga

— Tu nepavisam neesi vecs, — Viktorija iebilda, no jauna sajūsminājusies par to, kā tēvocis izskatās svētku drānās.

— Reizēm es jūtos daudz vecāks, nekā patiesībā esmu, —

Čārlzs gandrīz nopietni atteica — Šovakar ir tieši tāda reize. Taču tu mani uzmundrināji. Vai drīkstu tev ko pateikt?

— Protams!

— Manā dzīvē ir bijuši daudzi brīži, kad esmu ilgojies pēc meitas, un tu esi tieši tāda, kādu es viņu iztēlojos.

Viktorijas kaklā savilkās maiguma kamols Tēvocis turpināja:

— Es reizēm tevi vēroju, kad tu pastaigājies pa dārzu vai runā ar kalpotājiem, un manu sirdi pārņem lepnums. Zinu, ka tas šķiet dīvaini, jo es neesmu darījis neko, lai tu kļūtu tāda, kāda esi, un tomēr es jūtos lepns Man gribas uzsaukt visas pasaules ciniķiem: "Paskatieties uz viņu, viņa ir dzīvība, drosme un skaistums! Viņa ir tas, kas Tam Kungam bijis padomā, kad viņš devis pirmajam vīrietim viņa sievu Viņa cīnīsies par to, kam tic, aizstāvēsies, kad viņai tiks nodarīts pāri, — un tomēr pieņems atvainošanos par šo pāridarījumu un bez ļaunprātības aizmirsīs to." Es zinu, ka tu Džeisonam ne vienu reizi vien esi piedevusi, kā viņš izturējies pret tevi. Es iedomājos to visu un tad prātoju: ko gan es viņai spēju dot, lai viņa saprastu, cik ļoti ir man mīļa? Ko gan cilvēks spēj dot dievietei?

Viktorijai šķita, ka viņa redz tēvoča acīs pavīdam miklumu, tomēr viņa nebija par to īsti pārliecināta, jo arī pašas acīs dzēla asaras

— Re nu! —Čārlzs kaunīgi iesmējās un sāpīgi saspieda meitenes roku. — Es tūda| noliešu ar asarām visu dambretes galdiņu. Tā kā esmu atbildējis uz tavu jautājumu, vai tu atbildēsi arī uz manējo? Ko tu domā par Džeisonu?

Viktorija nervozi pasmaidīja.

— Viņš ir bijis tik augstsirdīgs pret mani, — viņa piesardzīgi iesāka, taču Čārlzs ar rokas mājienu pārtrauca meiteni.

— Es gribu zināt kaut ko pavisam citu. Ko tu domā par viņu personīgi? Saki man taisnību

— Es... es laikam nesaprotu, ko tu gribi zināt.

— Nu labi, tad es jautāšu tiešāk Vai viņš tev šķiet izskatīgs?

Viktorija apvaldīja mulsuma pilnu smiekliņu

— Lielākā daļa sieviešu domā, ka viņš ir ārkārtīgi pievilcīgs, — Čārlzs nelikās mierā ar visai lepnu smaidu, kā Viktorijai likās. — Un tu?

Atguvusies no apjukuma par negaidīto jautājumu, Viktorija pamāja, cenzdamās neizrādīt mulsumu.

— Labi, labi Un vai tu piekrīti, ka viņš ir ļoti... ē... ē vīrišķīgs?

Viktorijai par lielām šausmām, tieši tajā mirklī viņas prātā atausa brīdis, kad Džeisons pie strauta bija viņu noskūpstījis. Meitene juta, ka koši pietvīkst.

— Redzu, ka tu tam piekrīti! — Čārlzs iesmējās, pārpratis meitenes mulsuma iemeslu — Brīnišķīgi. Tagad es tev atklāšu noslēpumu: Džeisons ir viens no lieliskākajiem cilvēkiem, kādus tev gadīsies sastapt. Viņa dzīve gan nav bijusi īpaši laimīga, tomēr viņš to ir turpinājis, jo viņam piemīt neticams prāta un gribas spēks. Leonardo da Vinči reiz sacījis: "ļo cēlāka ir cilvēka dvēsele, jo stiprāk viņš mīl." Šis izteikums man allaž licis iedomāties Džeisonu. Viņš visu izjūt ļoti dziji, tomēr gandrīz nekad to neizrāda. Turklāt, — Čārlzs drūmi piebilda, — tā kā viņš ir tik stiprs, viņš tikai retumis sastopas ar pretestību — un nekad viņam nepretojas jaunas dāmas. Un tieši tāpēc viņš tev varbūt reizēm liekas mazliet... ē... ē... valdonīgs.

Viktorijas ziņkārība uzveica viņas apņemšanos neuzdot liekus jautājumus.

— Kādā ziņā viņa dzīve nav bijusi laimīga?

— Par to lai tev pastāsta pats Džeisons; man nav tiesību to darīt. Gan kādu dienu viņš tev to atklās, tā saka mana sirds. Tomēr man tev pavēstāms kas cits Džeisons nolēmis, ka tev Londonā jāiziet sabiedrībā tik spoži, cik vien iespējams. Pēc trim dienām mēs dosimies uz Londonu Tur mūs sagaidīs Flosija Vil-sone, un divās nedējās pirms sezonas sākuma viņa iemācīs tev visu, kas vajadzīgs, lai mācētu uzvesties sabiedrībā. Mēs apmetīsimies Džeisona pilsētas mājā, tā ir vairāk piemērota viesību rīkošanai nekā manējā, un Džeisons, ieradies pilsētā, varēs apmesties manā mājā. Šeit, lauku nošķirtībā, mēs vēl varam atļauties visi trīs dzīvot vienā mājā, bet Londonā tas būs jāaizmirst

Viktorijai nebija ne mazākās jausmas, ko nozīmē sezona Londonā. tomēr viņa uzmanīgi klausījās, kā Čārlzs stāsta par ballēm. rautiem, viesībām, teātra izrādēm un brokastu pieņemšanām, kuras viņai būs jāapmeklē Meitene jau bija galīgi nobažījusies, kad Čārlzs beidzot ieminējās, ka arī Kerolaina Ko-lingvuda ieradīsies Londonā tā paša iemesla pēc.

— Un, kaut arī tu šovakar tam nepievērsi īpašu uzmanību, — viņš pabeidza, — lēdija Kerolaina divas reizes sacīja, ka cer tevi redzēt pilsētā, lai jūsu pazīšanās varētu turpināties arī tur Tev taču tas patiktu, vai ne?

Viktorija nodomāja, ka vismaz šajā ziņā sezona viņai ļoti patiktu, un tā arī pateica, tomēr klusībā viņai ārkārtīgi negribējās atstāt Veikfīldu un stāties simtiem nepazīstamu cilvēku priekšā, īpaši tad. ja izrādītos, ka viņi ir tādi paši kā Kērbiju dāmas.

— Tā kā tas nu ir nokārtots, — Čārlzs paziņoja, atvērdams mazu galda atvilknīti un izņemdams kāršu kavu, — tad tagad saki man: vai tavs draugs Endrū, mācīdams tev spēlēt kārtis, iemācīja tev arī piketu?

Viktorija pamāja.

— Brīnišķīgi, tad uzspēlēsim! — Kad Viktorija tūdaļ piekrita, Čārlzs tēloja, ka velta viņai bargu skatienu. — Tu taču neblēdīsies, vai ne?

— Nekādā ziņā, — viņa nopietni apsolījās.

Smejošām acīm pabīdījis meitenei kāršu kavu, Čārlzs pieprasīja:

— Vispirms parādi man, kā tu proti blēdīdamās izdalīt kārtis. Tad mēs salīdzināsim savu prasmi.

Viktorija sāka skaļi smieties. Viņa paņēma kāršu kavu, un kārtis viņas veiklajos pirkstos atdzīvojās Viņa tās vairākas reizes prasmīgi sajauca.

— Vispirms es radīšu tev maldīgu pārliecību, ka šis ir tavs laimīgais vakars, — viņa paskaidroja, zibenīgi dalīdama kārtis pa divām uzreiz, līdz katram bija pa divpadsmit kārtīm

Čārlzs nopētīja saņemtās kārtis un tad pacēla galvu, ar apbrīnu uzlūkodams meiteni.

— Četri kungi. Ar tādām kārtīm es varētu iespēlēt veselu bagātību.

— Tu zaudētu, — Viktorija draiski iesmējās un parādīja savas kārtis, atklādama četrus dūžus.

— Un tagad parādi man, kā tu proti izdalīt kārtis no kavas apakšas, — Čārlzs mudināja. Kad Viktorija to parādīja, viņš smiedamies atmeta galvu

Iecerētā kāršu spēle pārvērtās par farsu. Abi pēc kārtas iedalīja sev labākās kārtis un tad, pūlēdamies viens otru apkrāpt, smējās, vēderu turēdami

Nespēdams koncentrēties, jo no bibliotēkas nemitīgi skanēja smieklu šaltis, Džeisons ienāca pa durvīm tieši tajā brīdī, kad kokgriezumiem rotātais vectēva pulkstenis nosita deviņi Bibliotēkā viņš ieraudzīja Čārlzu un Viktoriju, kas bija saļimuši krēs-

los un slaucīja no acīm smieklu asaras. Starp viņiem uz galda mētājās kāršu kava.

— Jūs te laikam viens otram stāstāt kaut ko vēl smieklīgāku nekā pie vakariņu galda, — Džeisons piezīmēja, sabāzis rokas cieši piegulošo bikšu kabatās, un, mazliet neapmierināts, uzlūkoja abus. — lūšu smieklus var dzirdēt pat manā kabinetā.

— Tā ir mana vaina, — Čārlzs sameloja, viltīgi pamirkšķināja Viktorijai un piecēlās. — Viktorija grib uzspēlēt piketu, bet es nemitīgi novēršu viņas uzmanību ar jokiem. Šķiet, ka šovakar es nespēju k|ūt nopietns Vai nevēlies saspēlēt ar viņu kādu partiju?

Viktorijai šķita, ka Džeisons atteiksies, taču viņš, veltījis Čārlzam ziņkārīgu skatienu, apsēdās meitenei pretī, bet Čārlzs nostājās aiz Džeisona krēsla Viktorija slepus uzlūkoja viņu, un Čārlzs atbildēja ar smejošu skatienu, kas skaidri sacīja: "Sakauj viņu un blēdies, cik spēj!”

Viktorija bija tā apreibusi no abu neiedomājamiem kāršu trikiem, arī tiem, kurus Čārlzs bija viņai iemācījis, ka bez īpašas mudināšanas iekļāvās spēlē

— Kurš no mums dalīs kārtis? — viņa nevainīgi pavaicāja Džeisonam

— Protams, tu, — viņš pieklājīgi atteica

Cenzdamās radīt Džeisonam mānīgu paļāvības izjūtu. Viktorija bez sevišķas veiklības sajauca kārtis un sāka tās dalīt. Džeisons pāri plecam atskatījās uz Čārlzu, palūdza glāzi brendija un tad vienaldzīgi atgāzās krēslā. Aizsmēķējis vienu no tievajiem cigāriem, ko reizēm mēdza baudīt, viņš paņēma Čārlza pasniegto glāzi.

— Vai tad tu nemaz neaplūkosi savas kārtis? — Viktorija vaicāja.

Džeisons sabāza rokas kabatās, iekoda cigāru līdzenajos, baltajos zobos un pievērsa meitenei domīgu skatienu

— Parasti man patīk, ja man kārtis tiek iedalītas no kavas virspuses, — viņš novilka.

Viņa skatiena sastindzinātā Viktorija izbiedēta apslāpēja smieklus un mēģināja izlikties, ka neko nesaprot.

— Ko tu ar to gribi teikt?

Viena tumšā uzacs izaicinoši savilkās.

— Vai tu zini, kas notiek ar tādiem, kuri blēdās kāršu spēlē?

Viktorija pārstāja izlikties. Atbalstījusi elkoņus uz galda, viņa atspieda zodu plaukstās un uzlūkoja Džeisonu ar smejošām, zilām acīm.

— Nē, kas gan?

— Tas, kurš ticis apkrāpts, izaicina krāpnieku, un bieži vien viss beidzas ar divkauju

— Vai arī tu gribi izaicināt mani uz divkauju? — Viktorija pārdroši noprasīja, no sirds izbaudīdama situāciju.

Džeisons laiski gozējās krēslā, pētīdams meitenes smaidīgo seju un dzirkstošās acis un izlikdamies, ka apsver šo jautājumu

— Vai tu tiešām šauj tik labi, kā apgalvoji šajā pēcpusdienā, kad apdraudēji manu dzīvību?

— Vēl labāk, — viņa pārdroši paziņoja

— Un kā tu proti apieties ar zobenu?

— Es nekad neesmu turējusi zobenu rokā, taču varbūt lēdija Kerolaina varētu mani aizstāt. Viņa šajā jomā ir īsta speciāliste

Džeisona smaida, kas atklāja viņa baltos zobus, reibinošā pievilcība lika Viktorijas sirdij sisties pavisam strauji.

— Interesanti, — viņš teica, — kā gan man bija varējis ienākt prātā, ka jūs abas ar Kerolainu Kolingvudu varētu kļūt par nekaitīgām draudzenēm. — Tad viņš piebilda kaut ko tādu, kas Viktorijai atgādināja jauku komplimentu: — Lai Dievs stāv klāt visiem Londonas švītiem šajā sezonā! Kad viņi ieraudzīs tevi, viņu sirdis lūzīs cita pēc citas.

Viktorija vēl nebija atguvusies no pārsteiguma par Džeisona glaimojošajiem uzskatiem, kādu iespaidu viņa atstās uz džentlmeņiem, kad viņš piepeši izslējās krēslā un strupi noprasīja:

— Nu, vai mēs ķersimies pie spēles, pēc kuras tu tik ļoti kāroji?

Kad Viktorija pamāja, Džeisons izņēma kārtis viņai no rokām

— |a tev nav iebildumu, es dalīšu pats, — viņš pajokoja.

Džeisons bija uzvarējis jau trijās partijās, kad Viktorija pamanīja, ka viņš veikli izvelk kārti no atmesto kāršu kaudzītes, kuru vairs nedrīkstēja aiztikt

— Tu, nekauņa tāds! — viņa sašutusi iesmējās. — Esmu nonākusi divu bandītu rokās! Es redzēju, ko tu nupat izdarīji, — tu blēdījies visas šīs partijas laikā!

— Tā nav tiesa, — Džeisons pasmīnējis atteica, ar panteras grāciju pieceldamies kājās. — Es blēdījos visu trīs partiju laikā — Negaidot viņš noliecās, uzspieda uz meitenes pieres skūpstu, mīji sabužināja viņas garos matus un izgāja no bibliotēkas.

Viktoriju šāda rīcība tik ļoti pārsteidza, ka viņa pat nepamanīja, cik neviltoti priecīgs izskatās Čārlzs, noskatīdamies, kā Džeisons aiziet.

11

Pēc divām dienām laikraksti "Gazetle" un "Times" ziņoja, ka lēdija Viktorija Sītone, Lengstonas grāfiene, — par kuras saderināšanos ar Džeisonu Fildingu, Veikfīldas marķīzu, jau ziņots agrāk — pirmo reizi oficiāli stāsies sabiedrības acu priekšā ballē, ko pēc divām nedējām rīkos viņas radinieks Etertonas hercogs.

Londonas augstākā sabiedrība vēl nebija paguvusi tā īsti izprast šos satraucošos jaunumus, kad tā jau dabūja pieredzēt piepešus rosības uzplūdus Veikfīldas marķīza greznajā Londonas namā, kas atradās Aperbrūkstrītas ielā 6.

Vispirms ieradās divas karietes, kurās atbrauca ne tikai mazāk nozīmīgie kalpotāji, bet arī virssulainis Nortraps, vecākais sulainis O'Malijs un Kredoka kundze, virēja Šīm karietēm drīz vien sekoja lieli kravas rati, kuros ieradās saimniecības vadītāja, vairākas mājkalpotājas, trīs virtuves kalpotāji, četri sulaiņi un vesels kalns ceļasomu.

Gandrīz tūlīt parādījās vēl viena kariete, ar kuru atbrauca Flo-sija Vilsones jaunkundze, hercoga neprecējusies krustmāte, apaļīga, padzīvojusi lēdija ar eņģelim līdzīgu, sārtvaidzīgu seju, ko ieskāva gaišas cirtas Viņas galvvidū slējās maza, burvīga, tumšsarkana aubīte, kas gan būtu piemērotāka daudz jaunākai dāmai, un šī galvasrota padarīja Flosijas jaunkundzi ļoti līdzīgu mīļai, pavecai lellei Flosijas jaunkundze, kas augstākajā sabiedrībā bija labi pazīstama dāma, izkāpa no karietes, jautri pamāja divām garāmejošām draudzenēm un uzsteidzās pa sava radinieka Brūkstrītas savrupmājas lielajām kāpnēm

Visu šo rosību nekavējoties ievēroja elegantās dāmas un kungi, kas, tērpušies greznās, smalkās drānās, nesteidzīgi pastaigājās pa Aperbrūkstrītu, taču tas viss nespēja līdzināties ziņkāres vētrai, kura sacēlās nākamajā dienā, kad vērotāji pamanīja pie sestā numura nama durvīm strauji apstājamies Džeisona Fīldinga skaisto, tumšsarkano karieti, ko dīžādamies vilka trīs sirmi zirgi.

No karietes, kuras durvis greznoja vapeņi, izkāpa Čārlzs Fīldings, Etertonas hercogs, kam sekoja kāda jauna lēdija, kas varēja būt vienīgi Džeisona Fīldinga nākamā sieva Jaunā dāma graciozi nokāpa lejā pa karietes kāpnītēm, ielika roku pasniegtajā hercoga elkonī un brīdi smaidīdama apstājās, neticībā noskatīdamās uz grezno četrstāvu savrupmāju ar platajiem erkera logiem.

— Mī|ais Dievs, tā ir viņa! — iesaucās jaunais lords Viltšīrs no sava novērošanas punkta ielas otrā pusē. — Tā ir grāfiene Lengstone, — viņš piebilda, aizrautīgi iegrūzdams elkoni sarunu biedram sānos, lai uzsvērtu savu sakāmo.

— Kā tu to zini? — lords Kroulijs jautāja, nogludinādams neesošu krociņu savos svārkos.

— Tas taču būtu skaidrs pat galīgam nejēgam — paskatieties, viņa ir īsta skaistule. Skaistāka par visām.

— Tu taču vēl neesi redzējis viņas seju, — draugs pamatoti iebilda.

— Man tas nemaz nav vajadzīgs, tu, dulburi! |a viņa nebūtu skaista, viņai nemūžam nebūtu izdevies panākt no Veikfīlda precību piedāvājumu Vai tu kaut reizi esi redzējis viņu kopā ar sievieti, kas nebūtu skaista?

— Nē, — lords Kroulijs atzina Pacēlis monokli, viņš piemiedza acis un palūkojās caur to, tad pārsteigts klusi iesvilpās. — Viņai ir sarkani mati. To nu gan es nebiju gaidījis.

— Tie nav sarkani, tie vairāk ir zeltaini nekā sarkani.

— Nē, tie ir Ticiāna sarkani, — lords Kroulijs iebilda. Mirkli padomājis, viņš paziņoja: —Ticiāna sarkanais ir lieliska krāsa. Man tā vienmēr ir patikusi labāk par citām.

— Muļķības! Tev tā nekad nav patikusi. Šī krāsa nemaz nav modē.

— Tagad ir, — lords Kroulijs smīnēdams pareģoja. Nolaidis monokli, viņš uzmeta draugam viltīgu skatienu. — Šķiet, mana krustmāte Merslija ir pazīstama ar Etertonu, gan viņa saņems ielūgumu uz balli, kas tiks rīkota par godu grāfienei Lengsto-nei. Un es pavadīšu krustmāti uz šo balli. . — Negaidot viņš aprāvās un ieplestu muti noskatījās uz jauno dāmu, kas tikmēr bija pagriezusies pret karieti un kaut ko uzsauca. Pēc mirkļa no tās izlēca milzīgs sudrabaini pelēks zvērs, nostājās viņai līdzās, un visa trijotne devās augšup pa kāpnēm. — Lai mani zibens sasper, ja tas nebija vilks! — lords Kroulijs bijīgi izdvesa.

— Viņai piemīt stils, — otrs jaunais cilvēks paziņoja, kad atkal bija atguvis runas spējas. — Vēl nekad nebiju dzirdējis par sievieti, kas būtu sev pieradinājusi vilku. Grāfiene tiešām ir dāma ar stilu. Ļoti oriģināla — Steigdamies ātrāk visiem paziņot,

ka bijuši pirmie, kas redzējuši noslēpumaino lēdiju Viktoriju Si-toni, abi jaunekļi izšķīrās un aši devās katrs uz savu klubu.

Nākamajā vakarā, kad Džeisons ieradās Londonā un pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem aizgāja uz Vaita klubu, gribēdams izbaudīt pāris atpūtas stundu pie kāršu galda pirms gājiena uz teātri, nevienam vairs nebija noslēpums, ka viņa saderinātā ir valdzinoši skaista, turklāt vēl jaunas modes etalons Džeisons nevis mierīgi varēja nodoties kāršu spēlei, bet ik pēc brīža bija spiests sasveicināties ar kādu paziņu, kas pārtrauca partiju, lai izteiktu komplimentus par viņa izcilo gaumi un lielo laimi, kā arī apsveiktu Džeisonu un novēlētu viņam nākotnē veiksmi.

Divas stundas pacietis šo farsu, rokasspiedienus un draudzīgu pliķēšanu pa plecu, Džeisons piepeši atskārta, ka, par spīti tam, ko domājis Čārlzs, nebija visai prātīgi ļaut augstākajai sabiedrībai uzskatīt, ka Viktorija ir viņa līgava. Šim spriedumam par iemeslu kļuva Džeisona secinājums, ka neviens neprecētais jaunais vīrietis, kas viņu apsveica, neuzdrīkstēsies riskēt un aizvainot viņu, aplidojot viņa saderināto Tāpēc viņš sāka iedrošināt jaunekļus izmēģināt laimi, vispirms pateikdamies par laba vēlējumiem un tad piebilzdams:

— Starp mums vēl viss nav galīgi norunāts, — vai arī, — lēdija Sītone vēl nav pilnīgi pārliecināta, ka vēlas atdot man savu sirdi, jo viņa mani visai labi nepazīst.

Džeisons to visu sacīja tāpēc, ka tā vajadzēja, tomēr viņam pamatīgi apnika šī komēdija, un viņš jutās ārkārtīgi saniknots, ka ir spiests tēlot tāda nākamā līgavaiņa lomu, kura līgava grasās viņu pamest.

Deviņos, kad Džeisona kariete apstājās pie elegantas mājas Viljamsstrītā, ko viņš bija nopircis savai mīļākajai, jaunā vīrieša garastāvoklis bija pavisam drūms. Uzgājis pa kāpnēm, viņš nepacietīgi pieklauvēja pie durvīm.

Kalpone, tās atvērusi, uzmeta viņa saīgušajai sejai vienu vienīgu skatienu un tūdaļ iztrūkusies atkāpās.

— Sibilas jaunkundze man lika jums pateikt, ka viņa vairs nevēlas jūs redzēt.

— Ak tā? — Džeisons samtainā balsī novilka. — Vai tiešām?

Mazā kalponīte, kas labi zināja, ka viņai algu maksā šis biedējoši garais, varenais vīrs, kurš tagad slējās viņai pāri, pamāja, norija siekalas un atvainodamās piebilda:

— |ā, milord Saprotiet, Sibilas jaunkundze izlasīja par jūsu līgavas balli un to, ka šo balli apmeklēsiet arī jūs, un tūdaļ likās gultā. Viņa joprojām ir turpat.

— Lieliski! — Džeisons rupji noteica Nebūdams noskaņots paciest nekādas Sibilas kaprīzes, viņš pastūma malā kalponi, uz-rībināja pa kāpnēm un atgrūda Sibilas guļamistabas durvis.

Viņa acis samiedzās, ieraugot satriecoši skaisto sievieti, kas pussēdus gulēja uz vesela atlasa spilvenu kalna

— Vai tev piemeties reibonis, mīļā? — viņš vēsi noprasīja un atspiedās ar plecu pret aizvērtajām durvīm.

Sibilas zaļās acis dusmās iedzirkstījās, tomēr viņa nepagodināja vaicātāju ar atbildi.

Džeisons, kas līdz šim tikai ar grūtībām valdījās, nu bija gatavs paust savu niknumu.

— Kāp ārā no gultas un ģērbies! — viņš pavēlēja bīstami klusā balsī. — Mēs šovakar iesim uz viesībām. Es jau tev to paziņoju.

— Es nekur neiešu ar tevi! Nekad!

Džeisons nevērīgi sāka atpogāt svārkus.

— Tādā gadījumā pavirzies tālāk. Mēs pavadīsim šo vakaru turpat, kur tu tagad atrodies.

— Tu, jāklīgais lops! — saniknotā skaistule iekliedzās, izlēk-

dama no gultas bāli rozā šifona mākonī, kad Džeisons pagājās viņai tuvāk. — Kā tu uzdrošinies! Kā tu uzdrošinies domāt, ka vari man tuvoties pēc tā raksta ‘Times"! Vācies ārā no manas mājas!

Džeisons vienaldzīgi uzlūkoja viņu.

— Vai man tev būtu jāatgādina, ka šī ir mana māja? Tā pieder man.

— Tad es aiziešu, — Sibila atcirta Par spīti šķietamajam sparam, viņas zods sāka drebēt, un sieviete, iespiedusi seju plaukstās, ieraudājās. — Džeison, kā tu varēji, — viņa šņukstēja tā, ka viss augums raustījās izmisīgās elsās —Tu man apgalvoji, ka tava saderināšanās ir tikai joks, un es tev noticēju! Es. es nekad tev to nepiedošu! Nekad...

Dusmas pagaisa no Džeisona sejas, un tajā parādījās pārsteiguma pilna nožēla, dzirdot skaņas, kas izklausījās pēc neviltotām, sirdi plosošām raudām

— Vai tas tev palīdzēs man piedot? — viņš klusi pavaicāja. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka plakanu samta kārbiņu un, atvēris ar īkšķi vāku, pastiepa Sibilai.

Palūkojusies caur pirkstiem. Sibila noelsās, ieraudzījusi mirdzošu briljantu rokassprādzi, kas gulēja uz melna samta pamatnes Bijīgi izņēmusi rotu no samta ligzdiņas, viņa to piespieda pie vaiga Pacēlusi starojošo skatienu pret Džeisonu, viņa sacīja:

— Džeison, ja tu man uzdāvinātu tai pieskaņotu kaklarotu, es tev piedotu jebko!

Džeisons, kas nupat bija grasījies viņai apgalvot, ka netaisās precēt Viktoriju, atmeta galvu un sāka skaji smieties.

— Sibila, — viņš teica un smējās, purinādams galvu, it kā uzjautrinātos ne vien par sievieti, bet arī par sevi, — manuprāt, tā ir tava burvīgākā īpašība

— Kāda tad? — viņa pavaicāja, piemirsusi aproci, un nopētīja viņa sardonisko seju.

— Tava godīgā, neslēptā alkatība, — Džeisons bez mazākās ļaunuma pieskaņas atteica. — Visas sievietes ir alkatīgas, bet tu vismaz to godīgi atzīsti. Nāc nu šurp un parādi man, cik ļoti tu priecājies par savu jauno rotaslietu.

Sibila paklausīgi piekļāvās Džeisonam, taču, paceļot seju viņa skūpstam, sievietes acīs pavīdēja viegls nemiers.

— Tu... tu neesi īpaši augstās domās par sievietēm, vai ne, Džeison? Ne jau tikai mani vien tu slepenībā nicini, bet gan mūs visas, vai tā ir?

— Manuprāt. — viņš izvairīgi attrauca, raisīdams vaļā Sibilas naktskrekla samta lentes, — sievietes gultā ir ārkārtīgi patīkami radījumi.

— Bet ārpus gultas? Kā ir tad?

Izlicies nedzirdam Sibilas jautājumu, Džeisons noslidināja naktskreklu pāri viņas pleciem un sāka prasmīgi kairināt sievietes krūtis, kas tūdaļ atsaucās uz glāstiem. Piekļāvies viņas lūpām mežonīgi prasīgā skūpstā, viņš pacēla Sibilu uz rokām un aiznesa uz gultu. Sibila aizmirsa, ka tā arī nebija saņēmusi atbildi uz savu jautājumu.

12

Viktorija sēdēja uz maza dīvāniņa savā guļamistabā, un viņai apkārt slējās vairākas kaudzes kārbu, kuras nupat bija atsūtītas no Dimosē kundzes un kurās atradās jauni tērpi, vēl papildinot to pastaigu kleitu, jātnieces tērpu, balles kleitu, cepuru, šaļļu, garu kazādas cimdu un kurpju neticamo daudzumu, kas jau bija aizpildījis visas iespējamās uzglabāšanas vietas viņas mājoklī.

— Milēdij! — Ruta satraukta noelsās, izsaiņojusi tumšzilu atlasa apmetni ar platu kapuci un sermuļādas oderi. — Vai jūs kādreiz esat redzējusi kaut ko tik skaistu?

Viktorija pacēla acis no Dorotijas vēstules.

— Tas ir jauks, — viņa vārgi piekrita. — Cik apmetņu man tagad jau ir?

— Vienpadsmit, — Ruta atteica, glāstīdama mīksto, balto

kažokādu. — Nē, divpadsmit. Es aizmirsu dzeltenā samta apmetni ar sabuļādas oderi. Vai varbūt trīspadsmit? Tūlīt saskaitīšu — četri samta apmetņi, pieci atlasa apmetņi, divi kažokādas apmetņi un vēl trīs vilnas apmetņi. Kopā četrpadsmit!

— Liekas neticami, ka agrāk es gluži labi iztiku ar diviem, — Viktorija smaidot nopūtās. — Kad atgriezīšos mājās, ar trim vai četriem man pilnīgi pietiks. Nesaprotu, kā gan lords Fīldings spēj tā izšķiest naudu par drēbēm, kas pēc dažām nedējām man vairs nebūs vajadzīgas. Portidžā, Ņujorkā, dāmas nemēdz tik grezni ģērbties, — viņa noteica un atkal pievērsās Dorotijas vēstulei

— Kad jūs atgriezīsieties mājās? — Ruta iztrūkusies vaicāja. — Ko jūs ar to domājat? Lūdzu, piedodiet, milēdij, ka es jums to prasu

Viktorija nedzirdēja meitenes jautājumu; viņa no jauna pārlasīja šodien saņemto vēstuli.

Mana vismīļākā Toriji

Tavu vēstuli saņēmu pirms nedēļas un ļoti satraukta izlasīju, ka Tu grasies doties uz Londonu, jo cerēju Tevi pavisam drīz satikt. Es pateicu vecmāmiņai, ka to vēlos, taču mēs nevis palikām Londonā, bet jau nākamajā dienā devāmies uz vecmāmiņas lauku māju, kas ir mazāk nekā stundas jā-jiena attālumā no vietas, ko sauc par Veikfīldparku. Tagad es atrodos laukos, bet Tu — pilsētā. Torij, man šķiet, ka vecmāmiņa ir apņēmusies mūs izšķirt, un tas man liek justies loti skumjai un gluži niknai. Mums noteikti jāizdomā kāds slepens veids, kā satikties, taču es to atstāšu Tavā ziņā, jo Tu daudz labāk par mani proti izgudrot dažādas viltības.

Varbūt tādi vecmāmiņas nolūki ir tikai manas iedomas. Es par to neesmu īsti pārliecināta. Viņa gan ir barga, tomēr pret mani nav izturējusies nežēlīgi. Viņa grib, lai es atrastu to, ko viņa dēvē par “lielisku partiju", un viņai padomā ir kāds džentlmenis, vārdā Vinstons. Man tagad ir dučiem jaunu, brīnum skaistu tērpu visvisādās krāsās, kaut arī es nevaru tos vilkt, iekams neesmu oficiāli izgājusi sabiedrībā, un tā nu man šķiet ļoti savāda tradīcija. Turklāt vecmāmiņa sacīja, ka es nevaru iziet sabiedrībā, iekams neesmu ar kādu saderinājusies, un tā esot vēl viena tradīcija. Mājās gan viss bija daudz vienkāršāk, vai ne?

Es neskaitāmas reizes esmu skaidrojusi vecmāmiņai, ka Tu esi gandrīz saderināta ar Endrū Beinbridžu un ka es vēlos uzsākt mūziķes karjeru, tomēr viņa nemaz neklausās.

Viņa nemēdz pieminēt Tevi, tomēr es tik un tā par Tevi stāstu, jo esmu apņēmusies panākt, lai viņa piekāpjas un uzaicina Tevi dzīvot pie mums Viņa man neaizliedz runāt par Tevi-, vienīgi tad, kad es to daru, viņa nekad nebilst ne vārda, un tāpēc man jādomā, vai viņa negrib izlikties, ka Tevis vispār nav. Viņa tikai klausās mani ar tādu sejas izteiksmi, kas vislabāk būtu dēvējama par “tukšu", un nesaka nevienu vārdu.

Patiesībā esmu viņu gandrīz novedusi līdz nāvei ar runām par Tevi — tomēr “piesardzīgi", tieši tā, kā Tev solīju. Sākumā es tikai runāju par Tevi, pieminēdama Tavu vārdu sarunā ik reizi, kad vien tas bija iespējams. Kad vecmāmiņa piezīmēja, ka man ir glīta seja, es paziņoju, ka Tu esi daudz skaistāka, kad viņa uzslavēja manu klavierspēles prasmi, es atteicu, ka Tev piemīt daudz lielāks talants, kad viņa atzīmēja, ka manas manieres ir pieņemamas, es paskaidroju, ka Tavējās ir nevainojamas.

Kad arī pēc tā visa viņa nespēja saprast, cik tuvas mēs esam un cik ļoti man Tev/s pietrūkst, biju spiesta ķerties pie daudz apņēmīgākas rīcības, un tāpēc aiznesu uz viesistabu Tavu mazo portretu, kas man ir tik mīļš, un noliku to uz kamīna dzegas. Vecmāmiņa nebilda ne vārda, taču nākamajā dienā viņa mani aizsūtīja izbraucienā uz Londonu, un, kad es atgriezos, portrets atkal atradās manā istabā.

Pēc pāris dienām viņa gaidīja viesos pāris draugu, tāpēc ielavījos viņas iemīļotajā salonā un iekārtoju tur mazu izstādi no Tavām Portidžas apkārtnes ainavu skicēm — tām, kuras Tu man iedevi, lai es neaizmir-

stu mājas. Lēdijas, ieraudzījušas skices, vienā kalsi slavēja Tavu talantu, taču vecmāmiņa fdusēja. Nākamajā dienā viņa mani aizsūtīja uz ļcrkšī-ru, un, kad es pēc divām dienām atgriezos, skices atkal kija saliktas manas istabas skapī.

Tad viņa atkal rīkoja viesības un lūdza mani spēlēt klavieres viņas draugiem. Es paklausīju, taču spēlēdama nodziedāju dziesmu, ko mēs abas bērnībā sarakstījām — vai atceries, mēs to nosaucām "Māsas uz mūžu"'. Spriežot pēc vecmāmiņas nekustīgās sejas, viņa bija ārkārtīgi neapmierināta. Kad viņas draugi bija aizgājuši, viņa man paziņoja, ka ir nolēmusi aizsūtīt mani uz Devonšīru, lai dzīvoju tur veselu nedēju

Ia es vēlreiz viņu nokaitināšu, man ir aizdomas, ka viņa aizsūtīs mani uz Briseli un netikšu atpakaļ veselu mēnesi. Un tomēr es nelikšos mierā. Pagaidām pietiks par to.

Cik satriekta Tu noteikti biji, uzzinot, ka izsludināta Tava saderināšanās ar lordu Fīldingul Cik loti noskumtu Endrū, ja viņš to uzzinātu! Tomēr, tā kā tas viss tagad ir nokārtojies un no saderināšanās nekas nav iznācis, Tev būtu jāpriecājas par saviem jaunajiem tērpiem, nevis jājūtas nelaimīgai, ka neesi spējusi ievērot pienācīgu sēru laiku. Es valkāju melnus cimdus, jo vecmāmiņa apgalvo, ka Anglijā tā esot pieņemts izrādīt sēras, kaut arī daži cilvēki mēdz sešus mēnešus valkāt melnas drēbes un tad vēl pusgadu staigā pelēkos tērpos.

Vecmāmiņa uzskata, ka visam jānorit pēc iespējas piedienigi, un pat tad, ja viņa noticētu, ka Tu esi jau saderinājusies ar Endrū, kā tas patiešām ir, es tik un tā līdz nākamajam pavasarim nevarētu iziet sabiedrībā. Viņa apgalvo, ka tikai veselu gadu pēc tuva ģimenes locekļa nāves atkal ir atļauts apmeklēt klusas, neoficiālas viesības. Mani tas nemaz neuztrauc, jo domas par ballēm un visu, kas ar tām saistīts, mani ļoti biedē. Tev noteikti man jāuzraksta un jāpastāsta, vai tas tiešām ir tik briesmīgi, kā izklausās.

Laiku pa laikam vecmāmiņa dosies uz Londonu, lai apmeklētu teātra

izrādes, kas viņai ļoti patīk, un viņa man apsolīja, ka es šad tad drīkstēšu viņu pavadīt. Es Tev tūdaļ paziņošu, tiklīdz būšu uzzinājusi, kad tam jānotiek, un gan mēs izdomāsim, kā satikties.

Tagad man jāiet, jo vecmāmiņa ir noalgojusi mājskolotāju, kas man mācīs uzvesties sabiedrībā. Ir jāapgūst tik daudz, ka man reibst galva...

Viktorija ielika vēstuli atvilktnē, pameta skatienu pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna dzegas, un nopūtās. Viņa lieliski saprata, ko Dorotija domājusi ar pēdējo vēstules rindkopu, jo Flosija Vil-sones jaunkundze jau gandrīz divas nedēļas dzina viņai galvā uzvedības noteikumus, un nu bija pienācis laiks kārtējai mācību stundai.

— Te nu tu esi, — Flosijas jaunkundze starodama teica, kad Viktorija iegāja salonā. — Šodien mums vajadzētu apgūt pareizas dižciltīgo uzrunas formas. Mēs nedrīkstam riskēt un pieļaut, lai tu rītvakar ballē kļūdītos.

Apspiedusi neprātīgo vēlmi saraut uz augšu svārkus un mesties ārā no mājas, Viktorija apsēdās blakus Čārlzam pretī Flosijas jaunkundzei. Gandrīz divas nedēļas starplaikos starp šķietami nebeidzamām uzvedības, deju un franču valodas stundām Flosijas jaunkundze bija vilkusi Viktoriju pie šuvējām. cepurniecēm un apmetņu darinātājiem Šo mācībstun-du laikā Flosijas jaunkundze bija klausījusies Viktorijas izrunā, labojusi visas viņas kļūdas un iztaujājusi meiteni par viņas sasniegumiem un interesēm, visu laiku mādama ar sprogaino galvu, un plivinājusi pirkstus, atgādinot Viktorijai mazu, nemierīgu psutniņu.

— Nu, tātad, — Flosijas jaunkundze iečivinājās, — es sākšu ar hercogiem. Kā jau tev vakar teicu, hercogs ir augstākais tituls britu dižciltīgo vidū. Faktiski hercogi ir prinči, taču, kaut arī

varētu likties, ka prinči atrodas uz augstākas pakāpes, tev jāat-ceras: karaļu dēli dzimst kā prinči, bet vēlāk tiek iecelti par hercogiem Mūsu dārgais Čārlzs, — viņa triumfējot nevajadzīgi paziņoja, — ir hercogs!

— |ā, — Viktorija piekrita un atbildēja uz tēvoča Čārlza līdzjūtīgo smaidu

— Pēc hercoga nāk marķīzs. Marķīzs ir hercoga titula mantinieks Un tieši tāpēc mūsu dārgais Džeisons tiek saukts par marķīzu! Tālāk seko grāfs, vikonts un, visbeidzot, arī barons. Vai lai es to visu tev uzrakstu, mīļā?

— Nē, — Viktorija steidzīgi iebilda. — Es to jau iegaumēju

— Tu esi gudra meitene, — Flosijas jaunkundze atzinīgi noteica. — Tagad ķersimies pie uzrunas formām. Runājot ar hercogu, tev viņš jāuzrunā par "jūsu augstību" vai "jūsu gaišību", un nekad, — viņa draudīgi uzsvēra, — tu nedrīksti uzrunāt hercogu, sakot "milord". Arī hercogiene ir jāuzrunā par "jūsu gaišību" vai "jūsu augstību". Pārējos dižciltīgos drīkst uzrunāt par "milordiem", bet viņu sievas — par "milēdijām", jo tā ir pareiza viņu uzrunas forma. Kad tu kļūsi par hercogieni, arī tevi sauks par "jūsu gaišību", — viņa pabeidza. — Vai tas nav satraucoši?

— |ā, — Viktorija neomulīgi nomurmināja. Tēvocis Čārlzs viņai bija izskaidrojis, kāpēc ir nepieciešams, lai sabiedrībā uzskatītu, ka viņas saderināšanās ar Džeisonu ir spēkā, un, tā kā Flosija Vilsone bija tik liela pļāpa, viņš bija nolēmis, ka arī Flo-sijai vajadzētu iestāstīt to pašu, ko pārējiem.

— Esmu saņēmusi atļauju no Almaka patronesēm, ka tu savā pirmajā ballē varēsi dejot valsi, mīļā. Bet tagad pietiks par to. Nu mēs varētu ielūkoties kādā Debreta pēru saraksta nodaļā. — Taču Viktoriju no šīm mocībām paglāba Nortraps. kas ienāca salonā, noklepojās un paziņoja, ka ieradusies grāfiene Kolingvuda.

— Lai viņa ienāk, Nortrap, — tēvocis Čārlzs priecīgs aicināja.

Kerolaina Kolingvuda ienāca salonā, pamanīja atvērtās grāmatas par etiķeti un Debreta pēru saraksta sējumu un sazvērnieciski uzsmaidīja Viktorijai

— Es cerēju, ka tu man pievienosies izbraucienā pa parku, — viņa uzrunāja Viktoriju.

— Es to vēlētos vairāk par visu! — Viktorija iesaucās — Vai jums nebūtu iebildumu, Flosijas jaunkundz? Tēvoci Čārlz?

Abi piekrītoši pamāja, un Viktorija uzskrēja augšstāvā, lai sasukātu matus un paņemtu cepurīti.

Viņu gaidīdama, Kerolaina pieklājīgi uzrunāja abus vecākos mājas iemītniekus:

— Jūs noteikti ļoti gaidāt rītvakaru.

— Ak jā. |oti, — Flosijas jaunkundze tūdaļ piekrita, enerģiski mādama ar gaišcirtaino galvu — Viktorija ir burvīga jauna lēdija, taču man tas nebūtu jāsaka jums, jo jūs jau viņu pazīstat. Viņai ir tik jaukas manieres, viņa ir tik vienkārša un draudzīga! Un kādas acis! Un tik glīts augumiņš! Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa gūs milzīgus panākumus. Tomēr man ļoti gribētos, kaut viņa būtu gaišmataina. — Flosijas jaunkundze nopūtās un bēdīgi pašūpoja galvu, pat neievērodama lēdijas Ko-lingvudas sarkanbrūnās cirtas. — Gaišmates tagad ir modē. — Viņas putna skatiens aizšāvās pie Čārlza. — Vai atceries, kāds jaunībā izskatījās lords Hornbijs? Man toreiz likās, ka viņš ir skaistākais vīrietis pasaulē Viņam bija sarkani mati un tik jauka izturēšanās! Viņa brālis bija ļoti, ļoti maza auguma... — Un viņa turpināja čalot, lēkādama no viena temata pie nākamā, kā putniņš lēkā no zara uz zaru.

Viktorija pārlaida acis parkam un atslīga vaļējos ratos, pievērdama acis neviltotā svētlaimē.

— Cik te ir mierīgi, — viņa sacīja Kerolainai, — un cik jauki, ka tu tik daudzas pēcpusdienas esi ieradusies mani glābt ar šīm pastaigām parkā

— Ko tu patlaban mācījies, kad es atbraucu?

— To, kā pareizi uzrunāt visus dižciltīgos un viņu sievas

— Un vai tu esi to apguvusi"5 — Kerolaina noprasīja

— Pilnīgi, — Viktorija atteica, apspiezdama gurdu, negodbijīgu ieķiķināšanos. — Man atliek tikai uzrunāt vīriešus par "mi-lordienn", it kā viņi būtu pats Dievs, un viņu sievas par 'milēdijām", it kā es būtu viņu kalpone.

Kerolaina iesmējās, izvilinādama smieklus arī Viktorijai.

— Vissliktāk man padodas franču valoda, — viņa atzinās. — Māte man un Dorotijai iemācīja tajā lasīt, un to es protu gana labi, tomēr, ja man uznāk vēlēšanās runāt franciski, es nespēju atcerēties īstos vārdus.

Kerolaina, kas tekoši runāja franciski, mēģināja palīdzēt

— Reizēm vislabāk ir mācīties valodu, sākot no bieži lietojamām frāzēm, nevis atsevišķiem vārdiem; tad tev nav jādomā, kā īsti salikt tos kopā, un viss pārējais var sekot pēc tam. Kā tu, piemēram, franciski man palūgtu rakstāmpiederumus?

— Mom pot d'encre veul vous cmprunler votre stylo, — Viktorija riskēja izteikt.

Kerolainas lūpas notrīcēja smieklos.

— Tu nupat pateici; "Mans tintespods vēlas aizņemties tavu spalvu.”

— Gandrīz pareizi, — Viktorija atteica, un abas sāka skaļi smieties.

Pārējie ļaudis, kas savos ratos vizinājās parkā, izdzirdējuši viņu melodiskos smieklus, pagriezās, un vēlreiz tika atzīmēts, ka skaistā Kolingvudas grāfiene velta īpašu labvēlību lēdijai Viktorijai Sītonei — un šis fakts stipri vien papildināja aizvien pieaugošo Viktorijas prestižu tajā augstākās sabiedrības daļā, kas vēl nebija ar viņu iepazinusies

Viktorija pastiepās pie Vilka, kas regulāri pavadīja abas jaunās sievietes viņu pastaigās, un noglāstīja viņam galvu.

— Vai nav apbrīnojami, ka tēvs man ļoti ātri iemācīja gan matemātiku, gan ķīmiju, toties franču valoda man joprojām ir neizprotama? Varbūt es to nespēju apgūt tāpēc, ka šīs valodas mācīšanās man šķiet tik nevajadzīga.

— Kāpēc tad tā?

— Tāpēc, ka drīz atbrauks Endrū un aizvedīs mani mājās.

— Man tevis pietrūks, — Kerolaina skumji noteica. — Lielākajai daļai draudzeņu ir vajadzīgi vairāki gadi, pirms viņas sāk justies tik omulīgi un nepiespiesti kā mēs tagad. Kā tu domā, kad tavs Endrū varētu šeit ierasties?

— Es viņam uzrakstīju vēstuli tonedēļ, kad gāja bojā māni vecāki, — Viktorija atteica, izklaidīgi pabāzdama matu šķipsnu zem citrondzeltenās cepurītes malas. — Vēstule pie viņa ceļo apmēram sešas nedēļas, un vēl sešas būs vajadzīgas, lai viņš atgrieztos mājās. Pēc tam vēl četras vai sešas nedēļas paies, kamēr viņš no Amerikas atkuģos šurp. Tas nozīmē apmēram sešpadsmit vai astoņpadsmit nedēļas. Rīt paies tieši astoņpadsmit nedēļas, kopš es uzrakstīju viņam vēstuli.

— Tu domā, ka viņš ir saņēmis šo pirmo vēstuli Šveicē, taču pasts uz Eiropu ne vienmēr pienāk laikus. Turklāt, ja nu viņš jau

bija devies uz Franciju, kur, kā tu teici, viņam bija jādodas tālāk?

— Es iedevu Beinbridža kundzei — Endrū mātei — otru vēstuli, ko nosūtīt uz Franciju, ja tiešām tā notiktu. — Viktorija nopūtās. — |a es, to rakstot, būtu zinājusi, ka palikšu Anglijā, tad viņš varētu palikt Eiropā un viss būtu daudz vienkāršāk. Diemžēl es to nezināju, tāpēc abās vēstulēs viņam pastāstīju tikai to, ka mani vecāki gājuši bojā nelaimes gadījumā. Esmu pārliecināta, ka viņš, to uzzinājis, nekavējoties devās ceļā uz Ameriku

— Tad kāpēc viņš neieradās Amerikā pirms tavas aizbraukšanas uz Angliju?

— Droši vien nepaguva to izdarīt. Iespējams, ka viņš atgriezās vienu vai divas nedēļas pēc manas aizbraukšanas

Kerolaina iesāņus uzmeta Viktorijai domīgu, šaubu pilnu skatienu

— Viktorij, vai tu esi stāstījusi Etertonas hercogam par savu pārliecību, ka Endrū atbrauks pēc tevis?

— |ā, bet viņš man netic. Un tāpēc viņš ir stingri nolēmis, ka man šajā sezonā jāiziet sabiedrībā.

— Bet vai tas nav mazliet dīvaini, ka viņš vēlas, lai jūs abi ar lordu Fīldingu izliekaties, ka esat saderinājušies? Es negribu kļūt ziņkārīga, — Kerolaina aši atvainojās, — ja tu nevēlies ar mani par to runāt, es sapratīšu.

Viktorija papurināja galvu.

— Es visu laiku cerēju, ka varēšu ar tevi par to parunāties, tomēr negribēju ļaunprātīgi izmantot mūsu draudzību, uzkraujot tev savas raizes.

— Arī es esmu rīkojusies tāpat, — Kerolaina vienkārši atteica. — Draugi jau ir domāti tam, lai viņiem izkratītu sirdi Tu pat nespēj iedomāties, cik brīnišķīgi un cik neparasti man šķiet, ka

man augstākajā sabiedrībā ir draudzene, par kuru es varu būt droša, ka viņa nevienam nebildīs ne vārda par to, ko esmu viņai atklājusi.

Viktorija pasmaidīja.

— Tādā gadījumā... tēvocis Čārlzs apgalvo, ka grib, lai visi noticētu, ka esmu saderinājusies, tāpēc ka tā es varēšot izvairīties no citām ‘'saistībām'' un "sarežģījumiem". Es kā saderinājusies sieviete varēšot izbaudīt visu sajūsmu par savu iziešanu sabiedrībā, neizjūtot ne mazāko spiedienu no pielūdzējiem vai sabiedrības piemērota vīra atrašanā.

— Zināmā mērā viņam ir taisnība, — Kerolaina piezīmēja, tomēr izskatīdamās mazliet apjukusi, — taču viņam būs krietni jānopūlas, lai atgaiņātu visus džentlmeņus, kas vēlēsies tevi bildināt

Viktorija domīgi noskatījās uz jaukajām narcisēm dobēs abās pusēs celiņam.

— Es to zinu un esmu jau agrāk par to prātojusi. Tēvocis Čārlzs ir |oti mīļš, un dažbrīd man šķiet — viņš joprojām cer, ka mēs ar lordu Fīldingu tomēr reiz apprecēsimies, ja Endrū neatbrauks man paka|.

Kerolainas pelēkās acis satumsa.

— Vai tu domā, ka tas varētu notikt?

— Nekādā ziņā, — Viktorija smaidīdama godīgi atteica.

Atvieglojumā nopūtusies, Kerolaina no jauna atslīga pret ratu sēdekli

— Labi. |a tu apprecētos ar lordu Fīldingu, man par tevi būtu jāraizējas.

— Kāpēc? — Viktorija noprasīja, kļuvusi ārkārtīgi ziņkārīga.

— Kaut es nebūtu to teikusi, — Kerolaina nomurmināja, — bet, ja jau es sāku runāt, tad laikam man vajadzētu to pateikt līdz galam |a tavs Endrū neieradīsies pēc tevis, tev vajadzētu zināt, kas lords Fīldings īsti ir par cilvēku Dažās viesistabās viņu gan pieņem, tomēr viņš netiek īpaši gaidīts...

— Kāpēc tad ne?

— Pirms četriem gadiem notika skandāls. Es gan nezinu visus sīkumus, jo tolaik biju pārāk jauna, lai man kāds atklātu visas baumas. Pagājušajā nedēļā lūdzu vīram, lai viņš man to pastāsta, taču viņš ir lorda Fīldinga draugs un atteicās par to runāt. Viņš apgalvoja, ka tās visas esot muļķīgas tenkas, ko palaidusi kāda nejauka sieviete, un aizliedza man to jautāt citiem, jo tad atkal paklīdīšot senās baumas

— Flosijas jaunkundze teica, ka augstākajā sabiedrībā visi vienmēr par kaut ko tenkojot un lielākoties tās esot tukšas pļāpas, — Viktorija piezīmēja — Lai nu kā, tuvāko pāris nedēļu laikā es to noteikti uzzināšu

— Neuzzināsi gan, — Kerolaina ar uzsvaru iebilda. — Pirmkārt, tu esi jauna un neprecēta sieviete, tāpēc tev neviens neko kaut vai mazdrusciņ skandalozu nestāstīs, baidīdamies, ka varētu aizvainot tavas jūtas vai likt tev zaudēt samaņu. Otrkārt, ļaudis labprāt tenko par citiem, toties tikai retumis to visu pastāsta cilvēkiem, uz kuriem šīs tenkas attiecas. Tenku būtība ir tā. ka tās tiek izplatītas aiz muguras tiem, kurus tās skar visvairāk

— Tādējādi tās nodara vislielāko postu un kļūst pavisam aizraujošas, — Viktorija piekrita. — Zini, arī Portidžā, Ņujorkā, tenkas nebija nekas neparasts, bet arī tur lielākoties tās bija tikai tukšas pļāpas.

— Var jau būt, tomēr es vēlētos tevi brīdināt, — Kerolaina turpināja, izskatīdamās vainīga, tomēr apņēmusies pasargāt draudzeni. — Sava titula un bagātības dēļ lords Fīldings jopro-

jām tiek uzskatīts par lielisku partiju, un ārkārtīgi daudzas dāmas uzskata viņu arī par neparasti izskatīgu. Šo trīs iemeslu dēļ tās burtiski karas viņam kaklā. Toties viņi ne vienmēr mēdz labi izturēties pret tām. Patiesībā šad tad viņš ir izturējies patiesi rupji! Viktorij, — viņa pabeidza drūmā pārliecībā, — lords Fīldings nav džentlmenis.

Viņa gaidīja, ka draudzene kaut kā reaģēs, izdzirdējusi šo apgalvojumu, taču, redzēdama, ka Viktorija tikai lūkojas uz viņu, it kā šis lorda Fīldinga rakstura trūkums būtu tikpat nenozīmīgs kā saņurcīts kaklauts, Kerolaina nopūtās un turpināja.

— Vīrieši no viņa baidās gandrīz tikpat ļoti, cik dāmas, un ne jau tikai tāpēc, ka viņš ir tik salts un atsvešinājies, bet gan tāpēc, ka klīst runas par viņa divkaujām Indijā. Runā, viņš esot izcinījis vairākus dučus divkauju un aukstasinīgi nogalinājis savus pretiniekus, ne mirkli neizrādot kaut kādas emocijas vai nožēlu. — runā, viņš esot gatavs izaicināt citus uz divkauju nenozimīgākā nieka pēc...

— Es tam neticu, — Viktorija pārtrauca neapzinātā uzticībā Džeisonam

— Tu vari tam neticēt, toties citi tic, un cilvēki baidās no viņa.

— Vai viņš tiek izstumts no sabiedrības?

— Gluži pretēji, — Kerolaina atteica. — Visi pieglaimojas viņam Neviens neuzdrošinās viņu tieši atraidīt

Viktorija neticīgi uzlūkoja draudzeni

— Tu gribi teikt, ka no viņa baidās visi, kas viņu pazīst?

— Gandrīz visi Robertam viņš patiešām patīk, un viņš tikai smejas, kad es saku, ka lordam Fīldingam piemīt kaut kas draudīgs. Tomēr reiz dzirdēju, kā Roberta māte stāstīja savām draudzenēm, ka lords Fīldings esot samaitāts, ka viņš izmantojot sievietes un tad tās pametot.

— Nevar būt, ka viņš ir tik slikts! Tu pati teici, ka viņš tiek uzskatīts par lielisku partiju...

— Patiesībā pat par labāko partiju visā Anglijā.

— Nu redzi! |a cilvēki uzskatītu viņu par tik briesmīgu, kā tu apgalvo, neviena jauna dāma vai viņas māte pat nesapņotu par laulībām ar viņu.

Kerolaina nicīgi nošņācās

— Par hercogienes titulu un milzīgu bagātību daža laba būtu gatava apprecēties ar pašu Zilbārdi!

Kad Viktorija tikai pasmīnēja, Kerolaina apmulsa.

— Viktorij, vai tad tev viņš neliekas savāds, vai tu nebaidies no viņa?

Viktorija rūpīgi apsvēra atbildi, kamēr kučieris vadīja ratus atpakaļ uz Džeisona pilsētas nama pusi Viņa atcerējās dzēlīgi asos Džeisona vārdus dienā, kad viņa pirmo reizi bija ieradusies Veikfīldā, un viņa milzīgās dusmas, kad bija pieķēris Viktoriju peldamies strautā Meitene atcerējās arī to, kā Džeisons bija veikli apkrāpis viņu kāršu spēlē, mierinājis tonakt, kad viņa bija raudājusi, un smējies par viņas mēģinājumu slaukt govi Atcerējās, kā Džeisons bija turējis viņu savās skaujās un skūpstījis ar kvēlu, prasīgu maigumu, taču tūdaļ atvairīja šīs atmiņas.

— Lords Fīldings ātri iekaist, — viņa lēni iesāka, — tomēr esmu ievērojusi, ka drīz vien viņa dusmas pāriet un viņš ir gatavs aizmirst, kas noticis. Šai ziņā es loti līdzinos viņam, kaut arī nemēdzu saniknoties tik ātri kā viņš. Turklāt ņani viņš neizaicināja uz divkauju arī tad, kad es piedraudēju viņu nošaut, — Viktorija jokodama piebilda, — tāpēc man ir grūti ticēt, ka viņš tik ļoti labprāt būtu gatavs kādu nogalināt. |a gribi, lai es viņu raksturoju, — Viktorija pabeidza, — tad es droši vien sacītu, ka viņš ir ārkārtīgi dāsns cilvēks, kurš varētu būt pat maigs zem sava...

— Tu joko!

Viktorija papurināja galvu, pūlēdamās izskaidrot.

— Es viņu redzu citādi nekā tu. Es cenšos uztvert cilvēkus tā, kā to mācīja mans tēvs.

— Vai viņš tev mācīja izlikties neredzam viņu trūkumus? — Kerolaina noprasīja

— Nepavisam ne. Toties viņš bija ārsts, kas iemācīja man meklēt iemeslus, nevis tikai simptomus. Šā iemesla pēc ik reizi, tiklīdz kāds uzvedas savādi, es sāku prātot, kāpēc viņš tā dara, un vienmēr atrodas iemesls. Vai tu, piemēram, esi kādreiz ievērojusi, ka cilvēki, kas nejūtas labi, bieži vien arī izturas nejauki?

Kerolaina tūdaļ pamāja

— Mani brāļi kļuva pagalam nejauki pat tad, ja jutās kaut vai tikai mazliet neveseli

— Tieši to es arī gribu teikt: tavi brāļi nav nejauki cilvēki, taču, kad viņi jūtas slikti, viņi kļūst īgni.

— Tātad tu domā. ka arī lords Fīldings ir slims?

— Man šķiet, ka viņš ir ļoti nelaimīgs, un tas ir tas pats, kas slimība. Mans tēvs man iemācīja allaž vairāk pievērst uzmanību tam. ko cilvēks dara, nevis tam, ko viņš saka Spriežot par lordu Fīldingu no šāda viedokļa, viņš pret mani ir izturējies ļoti laipni. Viņš ir devis man pajumti un vairāk skaistu tērpu, nekā es varētu novalkāt visā savā mūžā, un viņš man pat ir atļāvis turēt Vilku mājā.

— Tu laikam ārkārtīgi labi spēj izprast cilvēkus, — Kerolaina klusi sacīja.

— Nē, tā nav, — Viktorija nopietni iebilda — Es mēdzu zaudēt savaldību un jūtos aizskarta tikpat bieži kā jebkurš cits. Tikai vēlāk atjēdzos un mēģinu izprast, kāpēc šis cilvēks pret mani tā izturējies.

— Un tu nebaidies no lorda Fīldinga pat tad, kad viņš ir dusmīgs?

— Tikai mazliet, — Viktorija atzinās. — Taču es neesmu viņu redzējusi kopš dienas, kad mēs ieradāmies Londonā, tā ka droši vien jūtos tik drosmīga tāpēc, ka starp mums ir krietns attālums.

— Vairs ne, — Kerolaina izmeta un zīmīgi pamāja uz eleganto, melni lakoto karieti, uz kuras durvīm vizēja zelta vapenis. Kariete stāvēja pie Aperbrūkstrītas sestā nama durvīm. — Uz melnās karietes durvīm ir redzams lorda Fīldinga vapenis, — viņa paskaidroja, redzēdama Viktorijas neizpratni. — Un kariete, kas apstājusies aiz tās, pieder mums — tas nozīmē, ka mans vīrs ir pirms paredzētā laika ticis galā ar saviem darījumiem un nolēmis pats atbraukt man pakaļ

Izdzirdot par Džeisona klātbūtni, Viktorija juta, ka viņas sirds viegli un savādi salecas. Viņa tūdaļ nosprieda, ka tam iemesls ir nervozā vainas apziņa par Džeisona apspriešanu ar Kerolainu

Abi kungi sēdēja viesistabā, pieklājīgi klausīdamies, kā Flo-sijas jaunkundze spīdzina viņus ar garu, nesakarīgu monologu par Viktorijas panākumiem divu pēdējo nedēļu laikā, bagātīgi papildinādama stāstījumu ar jūsmīgiem komentāriem par pašas pirmo iziešanu sabiedrībā gandrīz pirms piecdesmit gadiem Uzmetusi Džeisona saspringtajai sejai vienu vienīgu skatienu, Viktorija saprata, ka domās viņš veco kundzi jau ir gatavs nožņaugt.

— Viktorij! — Flosijas jaunkundze iesaucās, priecīgi sasizdama plaukstas. — Beidzot tu esi atgriezusies! Es patlaban stāstīju šiem kungiem par tavu talantīgo klavierspēli, un viņi vairs nespēj ilgāk nociesties, lai beidzot dzirdētu, kā tu spēlē. — Pat nemanīdama, cik sardoniska kļuvusi Džeisona sejas izteik-

sme, dzirdot, ka viņš "nespēj ilgāk nociesties", Flosijas jaunkundze aizveda Viktoriju pie klavierēm un pavēlēja viņai tūdaļ kaut ko nospēlēt.

Viktorija bezpalīdzīgi apsēdās uz klavieru soliņa un pameta acis uz Džeisonu, kas patlaban cītīgi pūlējās nocelt no savu tumšzilo bikšu staras niecīgu pūciņu. Tikai žāvādamies viņš būtu varējis likties vēl vairāk garlaikots. Viktorija atskārta, ka viņš izskatās arī neticami glīts, un atkal juta, kā viņu pārņem satraukums, ko vēl desmitkārt palielināja Džeisona nesteidzīgais, ķircinošais smaids, kad viņš uzlūkoja meiteni.

— Es vēl nekad neesmu pazinis sievieti, kas prastu peldēt, šaut savaldīt meža zvērus un, — viņš pabeidza, — spēlēt klavieres. Paklausīsimies, kā tev tas padodas.

Viktorija saprata, ka, pēc Džeisona domām, viņas klavierspēle būs nožēlojama, un viņai ļoti negribējās kaut ko spēlēt šajā brīdī, kad viņa jutās tik neizskaidrojami nervoza.

— Vilheima kungs man un Dorotijai iemācīja spēlēt klavieres aiz pateicības par to, ka mans tēvs bija izdziedējis viņa plaušu kaiti, taču Dorotijai klavierspēle padodas daudz labāk nekā man Es neesmu spēlējusi mēnešiem ilgi un atsāku to tikai pirms divām nedēļām, tāpēc joprojām neesmu atguvusi agrākās spējas, — viņa steidzīgi mēģināja atrunāties. — Bēthovenu varu nospēlēt tikai ļoti viduvēji un...

Meitenes vārgās cerības tikt atbrīvotai no spēlēšanas pajuka gluži kā dūmi. kad Džeisons izaicinoši savilka uzaci un zīmīgi pamāja uz klavierēm.

Viktorija nopūtusies padevās.

— Vai kungi vēlētos dzirdēt kaut ko īpašu?

— Bēthovenu, — Džeisons sausi atteica.

Viktorija veltīja viņam sašutuma pilnu skatienu, kuru redzot

viņa smaids k|uva vēl platāks, nolieca galvu un sagatavojās paklausīt. Nedroši viņa pārlaida pirkstus pāri klaviatūrai, tad aprāvās, pacēlusi tos virs taustiņiem. Kad viņa sāka spēlēt, telpā atskanēja Bēthovena klaviersonātes F minorā dzīvīgā, aizraujošā melodija, uzrunādama klausītājus ar savu spēku, sparu un glāstošo maigumu

Hallē zem viesistabas Nortraps pārtrauca spodrināt sudraba bļodu un svētlaimīgi pievēra acis, kā apburts klausīdamies mūzikā. Vestibilā O Malijs pārstāja rāt kādu kalpotāju un pasmaidīja, izdzirdējis pacilājošās mūzikas skaņas, kas plūda pa visu lorda Fīldinga māju

Kad Viktorija bija beigusi, visi viesistabā sāka aplaudēt — visi, tikai ne Džeisons, kurš, drūmi pasmīnējis, atgāzās krēslā.

— Vai tev piemīt vēl kāds tikpat "viduvējs" talants? — viņš ķircinādamies noprasīja, taču viņa acīs varēja lasīt neviltotu komplimentu. Kad Viktorija to pamanīja, viņu pārņēma svešāds prieks.

Kerolaina un viņas vīrs drīz vien devās prom, apsolījušies nākamajā vakarā satikties ar Viktoriju ballē, un Flosijas jaunkundze pavadīja viņus līdz durvīm Palikusi divatā ar Džeisonu, Viktorija juta, ka viņu pārņem neizskaidrojama kautrība, un viņa tūdaļ sāka steidzīgi runāt, lai to noslēptu

— Es... es nudien jūtos pārsteigta, redzot tevi šeit.

— Tu taču nedomāji, ka es varētu neierasties, lai noskatītos tavā debijā? — viņš jokojās, žilbinoši pasmaidīdams. — Es vēl neesmu zaudējis visu pieklājību Mēs taču it kā esam saderināti Kā tas izskatītos, ja es te nemaz neparādītos?

— Milord... — Viktorija iesāka.

— Tas skan jauki, — Džeisons pasmīnējis viņu pārtrauca. — Ļoti pieklājīgi. Tu vēl nekad neesi mani tā saukusi.

Viktorija veltīja viņam smejošu skatienu.

— Un arī tagad es to nebūtu darījusi, taču Flosijas jaunkundze jau dienām ilgi dzen man galvā dažādus titulus un uzrunas formas Taču es gribēju teikt, ka melošana man nepadodas īpaši labi. ļa man vajadzēs cilvēkiem stāstīt, ka esam saderinājušies... es jau tagad jūtos ārkārtīgi neomulīgi. Tēvocis Čārlzs gan nevēlas dzirdēt nekādus iebildumus, tomēr es šaubos, vai šī doma ir laba.

— Nav jau arī, — Džeisons strupi piekrita. —Tev jāiziet sabiedrībā jau šajā sezonā, lai tu tiktu iepazīstināta ar iespējamiem vīra kandidātiem...

Viktorija jau pavēra muti, lai iebilstu, ka viņas vīrs būs En-drū, bet Džeisons strauji pacēla roku un pārlaboja savu pēdējo apgalvojumu.

— Tevi iepazīstinās ar iespējamiem vīra kandidātiem, ja Am-brozijs neatsteigsies tevi glābt.

— Endrū, — Viktorija pārlaboja. — Endrū Beinbridžs.

Džeisons nevērīgi paraustīja plecus.

— ļa nu kāds ieminēsies par mūsu saderināšanos, es gribu, lai tu teiktu to pašu, ko visu laiku esmu sacījis es.

— Un kas tas būtu?

— Es stāstu, ka viss vēl nav līdz galam nokārtots vai arī ka tu nepazīsti mani tik labi, lai justos pārliecināta, ka vēlies tieši mani. Tādējādi citiem taviem pielūdzējiem paliks brīvas rokas, un pat Čārlzs nevarēs neko iebilst.

— Es gan labprātāk sacītu taisnību un paziņotu, ka mēs neesam saderinājušies.

Džeisons aizkaitināts pārlaida plaukstu pār skaustu, paberzēdams saspringtos muskujus.

— Tu to nedrīksti darīt ļa tagad kāds no mums atkāpsies —

tik drīz pēc tavas ierašanās Anglijā —, sacelsies vesela jūra nepatīkamu prātojumu, kurš no mums ir atteicies no saderināšanās un kāpēc.

Viktorija atcerējās Kerolainas vārdus, ko augstākā sabiedrība domā par Džeisonu, un tūdaļ uzminēja, ko secinātu cilvēki, ja viņa būtu tā, kas atsauktu saderināšanos. Šā iemesla pēc viņa nolēma turpināt izlikšanos, ka saderināšanās ir spēkā. Viņa nemūžam nespētu atmaksāt par Džeisona laipnību un dāsnumu, liekot kādam atzīt, ka viņa to uzskatījusi par atbaidošu vai biedējošu.

— Labi. — viņa noteica. — Tad es teikšu, ka starp mums viss vēl nav līdz galam nokārtots.

— Prātīga meitene, — Džeisons viņu uzslavēja. — Čārlzs jau ir piedzīvojis vienu gandrīz liktenīgu sirdslēkmi, un viņa sirds ir ļoti vāja Es negribu, lai viņš uztrauktos, turklāt viņš ir ļoti apņēmies tevi izdot pie laba vīra.

— Bet. kas ar viņu notiks, ja Endrū atbrauks, lai aizvestu mani mājās? — Meitenes acis iepletās, iedomājoties šo jauno sarežģījumu — Un ko domās šejienieši, ja es... es tevi pametīšu, lai apprecētos ar Endrū?

To dzirdot, Džeisona acīs pavīdēja uzjautrinājums.

— Ja tas notiks, mēs paziņosim, ka tu esi nolēmusi palikt pie agrākās saderināšanās, par kuru parūpējies tavs tēvs. Anglijā meitas pienākums ir precēties tā, lai viņas ģimene justos apmierināta, un visi to sapratīs. Čārlzam gan tevis trūks, taču, ja viņš domās, ka tu esi laimīga, viņam šis trieciens neliksies tik sāpīgs. Tomēr, — viņš piebilda, — es šaubos, vai tas varētu notikt. Čārlzs man pastāstīja par Beinbridžu, un es piekrītu, ka viņš droši vien ir vājš cilvēks, kurš danco pēc savas atraitnēs palikušās mātes stabules. Bez tavas klātbūtnes, kas varētu stiprināt viņa drosmi un apņēmību, viņš diez vai saņems dūšu un pretēji mātes gribai ieradīsies pēc tevis.

— Ak, Dieva dēļ... — Viktorija iesaucās, sašutusi, ka par En-drū ir tāds aplams uzskats.

— Es vēl neesmu beidzis, — Džeisons valdonīgi viņu pārtrauca. — Man ir skaidrs arī tas, ka tavs tēvs īpaši nevēlējās, lai jūs abi apprecētos, citādi viņš nebūtu uzstājis, lai jūs izmēģinājuma kārtā uz laiku šķiraties un pārliecināties par savām jūtām, kaut arī esat pazīstami visu mūžu Tava tēva nāves brīdī tu nebiji saderinājusies ar Beinbridžu, Viktorij, — Džeisons nelokāmi pabeidza. —Tādējādi, ja viņš tomēr nostāsies uz tavu durvju sliekšņa, viņam vispirms būs jāsaņem mana piekrišana, pirms es ļaušu tev ar viņu precēties un atgriezties Amerikā.

Redzot tādu pārdrošību, Viktorija jutās spējīga gan uzsprāgt dusmās, gan sākt smieties.

— Kāda nekaunība! —viņa iesaucās. —Tu ne reizi neesi viņu redzējis, un tomēr tev jau ir skaidrs, kas viņš par cilvēku. Un tagad tu saki, ka es nedrīkstēšu braukt viņam līdzi, ja tev tas nepatiks, tev, kurš gandrīz izsvieda mani pa durvīm tajā dienā, kad es ierados Veikfīldā! — Tas bija tik absurdi, ka Viktorija sāka smieties — Vai zini, man nekad nav ne mazākās nojautas, ko tu nākamajā brīdī pateiksi vai darīsi, lai mani apstulbinātu. Es nezinu, kā izturēties tavā klātbūtnē!

— Paklausies, kas tev jādara, — Džeisons atteica, viegli pasmaidījis. — Turpmāko dažu nedēļu laikā tev jānopēta viss Londonas švītu bars, jāizvēlas tas, kuru tu gribi, un jāatved pie manis, lai saņemtu svētību Nekas nevar būt vienkāršāks par to — es gandrīz katru dienu būšu savā kabinetā un strādāšu.

— Šeit? — Viktorija izdvesa, apspiezdama šausmu pilnu smējienu par to, kā viņai būtu jāizvēlas vīrs — Man likās, ka tu grasjes apmesties tēvoča Čārlza mājā.

— Es gulēšu tur, bet strādāšu te. Čārlza māja ir sasodīti neērta. Mēbeles ir vecas, istabas lielākoties mazas un tumšas. Turklāt nevienam neliksies nepieklājīgi, ja es pavadīšu dienu Šeit. jo tev ir sieviešu kārtas pavadone. Strādājot man nav ne mazākās vēlēšanās paciest kādas neērtības. Runājot par pavadonēm — vai Flosija Vilsone ar savu pļāpāšanu tevi jau ir novedusi līdz bezsamaņai?

— Viņa ir ļoti jauka, — Viktorija atteica, pūlēdamās nesmieties.

— Es vēl nekad neesmu dzirdējis, ka sieviete spētu runāt tik daudz un pateikt tik maz

— Viņa ir joti sirsnīga.

— Taisnība, — Džeisons izklaidīgi piebilda un ieskatījās pulkstenī. — Man šovakar jāiet uz operu Kad Čārlzs atgriezīsies, pasaki viņam, ka biju atnācis un ka rītvakar atkal laikus ieradīšos. lai pagūtu sagaidīt viesus.

— Ļoti labi — Uzmetusi viņam nekaunīgu, smejošu skatienu. Viktorija piebilda: — Tomēr es tevi brīdinu, ka jutīšos ārkārtīgi iepriecināta mirklī, kad ieradīsies Endrū un tu būsi spiests atzīt, cik joti esi kļūdījies savos uzskatos par viņu

— Nemaz neceri!

— Cerēšu gan. Es likšu Kredoka kundzei izcept vārnu ga|as pīrāgu un piespiedīšu tevi to apēst manu acu priekšā.

Pārsteigts Džeisons klusēdams lūkojās viņas smaidīgajā, augšup pavērstajā sejiņā.

— Tu gan laikam ne no kā nebaidies, vai ne?

— Es nebaidos no tevis, — viņa pārdroši paziņoja.

— Bet vajadzētu, — Džeisons mīklaini noteica un izgāja.

13

— Gandrīz visi ir klāt. — Flosijas jaunkundze satraukta čaloja, kamēr Ruta beidza kārtot Viktorijai matus. — Ir laiks tavam svinīgajam iznācienam, mīļā.

Viktorija paklausīgi piecēlās, taču viņas ceļi trīcēja.

— Es gan labprātāk būtu sagaidījusi viesus pie durvīm kopā ar tēvoci Čārlzu un lordu Fīldingu, jo tā varētu iepazīties ar katru viesi atsevišķi. Tad man nevajadzētu tik ļoti nervozēt

— Toties tas nebūtu ne pustik iespaidīgi, — Flosijas jaunkundze bezrūpīgi attrauca.

Viktorija pēdējo reizi kritiski nopētīja sevi spogulī un paņēma Rutas sniegto vēdekli

— Esmu gatava, — viņa drebošā balsī paziņoja. Ejot pāri kāpņu laukumiņam, Viktorija uz mirkli apstājās, lai palūkotos lejā uz lielo vestibilu, kas par godu viņas ballei bija pārvērsts brīnumainu ziedu dārzā ar milzīgiem gaisīgu paparžu podiem un lieliem baltu rožu groziem. Tad viņa nervozi ievilka elpu un pa izliektajām kāpnēm devās uz nākamo stāvu, kur atradās balles zāle. Kāpņu malās blakus augstiem sudraba paliktņiem ar baltu rožu vāzēm, taisni izslējušies, stāvēja sulaiņi zaja samta svētku livrejās ar zelta izšuvumiem. Viktorija uzsmaidīja tiem, ko pazina, un pieklājīgi pamāja pārējiem O'Malijs, vecākais sulainis, stāvēja pašā kāpņu augšā, un meitene klusi pavaicāja- — Vai zobs jums vairs nesāp? Noteikti pasakiet man, ja tas atkal sāk sāpēt, — pagatavošu jums vēlreiz novārījumu.

Sulainis uzsmaidīja viņai neslēptā uzticībā.

— Tas nav sāpējis kopš tā brīža, kad jūs man uzvārījāt pirmo novārījumu, milēdij

— Ļoti labi, bet jūs taču nemēģināsiet velti ciest, ja tas atkal sāks sāpēt, vai ne?

— Nē, milēdij

Nogaidījis, kamēr Viktorija nozūd aiz stūra, O'Malijs pagriezās pret līdzās stāvošo sulaini

— Viņa ir lieliska, vai ne?

— Caurcaurēm īsta lēdija, — otrs sulainis piekrita. — Tieši tāda, kā tu apgalvoji jau pašā sākumā.

— Gan viņa darīs mums visiem dzīvi gaišāku, — O'Malijs pareģoja, — un kungam arī, tiklīdz sāks sildīt viņa gultu Viņa dāvās kungam mantinieku — un tas darīs kungu laimīgu

Nortraps, stīvi izslējies, stāvēja uz balkona virs balles zāles, paziņodams to viesu vārdus, kuri nokavējušies devās viņam garām. Viktorija piegāja virssulainim klāt, juzdama, ka ceļgali sākuši grīļoties.

— Lūdzu, ļaujiet man mazliet atvilkt elpu, — viņa palūdza — Tad jūs varēsiet nosaukt mūsu vārdus. Esmu briesmīgi uztraukusies, — viņa uzticīgi pačukstēja.

Sulaiņa bargajā sejā uz mirkli pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidām, kamēr viņa lietpratēja skatiens pārskrēja pāri neparasti skaistajai jaunajai sievietei.

— Kamēr jūs atvelkat elpu. milēdij. vai drīkstu sacīt, cik lielu prieku man vakar sagādāja jūsu atskaņotā Bēthovena klavier-sonāte F minorā? Tā man īpaši patīk

Viktorija jutās tik glaimota un iztrūkusies par šādu bargā kalpotāja negaidīto sirsnību, ka gandrīz aizmirsa trokšņaino, smejošo pūli balles zālē.

— Paldies, — viņa pateicās un maigi pasmaidīja. — Un kurš skaņdarbs jums patīk visvairāk?

Virssulainis izskatījās pārsteigts par šādu interesi, tomēr tad nosauca prasīto.

— Es to jums rīt nospēlēšu, — Viktorija apsolīja.

— Jūs esat ļoti laipna, milēdij! — viņš atbildēja, nepakustinādams ne vaibsta, un pieklājīgi paklanījās. Un brīdī, kad Nor-traps pagriezās, lai paziņotu Viktorijas vārdu, viņa balsī skanēja lepnums. — Lēdija Viktorija Sītone, Lengstonas grāfiene, — viņš izsaucās, — un Flosija Vilsones jaunkundze.

Šķita, ka pūlī iesper gaidu zibens, pārtraucot visas sarunas un apklusinot smieklus. Apmēram pieci simti viesu gandrīz vienlaikus pagriezās, lai pirmo reizi tā īsti nopētītu Amerikā dzimušo meiteni, kurai nu piederēja mātes tituls un kurai drīz vien vajadzēja saņemt vēl lepnāku titulu no Džeisona, lorda Fīldinga.

Viņi ieraudzīja eksotisku dievieti ar sarkanzeltainiem matiem mirdzošā safīrzila zīda grieķu stila tērpā, kas lieliski piestāvēja viņas spožajām acīm un ieskāva katru viņas slaidā, krāšņā auguma izliekumu. Viņas rokas iekļāva garas piedurknes, spīdīgo matu biezās cirtas pakausī bija savītas mezglā, ko rotāja safīru un briljantu virknes. Viņi redzēja neaizmirstami skaistu seju ar augstiem, smalkiem vaigukauliem, nevainojamu degunu, krāšņām lūpām un mazītiņu, intriģējošu bedrīti pašā zoda vidū.

Neviens no tiem, kas lūkojās uz meiteni, nebūtu spējis noticēt, ka šīs karaliskās jaunās skaistules ceļgali izbīlī gandrīz sitas kopā.

Šķita, ka nepazīstamo seju jūra pašķiras, kad Viktorija kāpa lejup, un no pū|a negaidot iznāca Džeisons. Viņš pasniedza roku, un Viktorija automātiski pieķērās tai, taču meitenes skatienā, kas bija vērsts uz Džeisona seju, vīdēja bailes.

Zemu noliecies, kā grasīdamies pačukstēt intīmu komplimentu, Džeisons pavaicāja

— Tu esi pārbijusies līdz nāvei, vai ne? Vai tu vēlies, lai es tagad sāku tevi iepazīstināt ar vairākiem simtiem viesu, vai arī labāk tu gribētu padejot ar mani un ļaut, lai viņi tevi kārtīgi aplūko no galvas līdz kājām?

— Tā nu gan ir izvēle! —Viktorija nočukstēja un aprauti iesmējās.

— Es likšu, lai muzikanti sāk spēlēt, — Džeisons prātīgi nosprieda un deva ar galvas mājienu tiem zīmi. Izvedis meiteni zāles vidū, viņš nostājās dejas pozā, kamēr muzikanti sāka spēlēt iespaidīgu valsi. — Vai tu proti dejot valsi? — viņš piepeši noprasīja.

— Tagad nu gan ir īstais laiks, lai to noskaidrotu! — viņa atbildēja smiedamās, gatava kuru katru mirkli histēriski kliegt.

— Viktorij! — Džeisons bargi teica, turpinādams žilbinoši smaidīt vērīgo skatītāju acu priekšā. —Tu taču esi tā pati pārdrošā jaunā sieviete, kas mierīgi piedraudēja ar pistoles šāvienu izšķaidīt man smadzenes. Neuzdrošinies zaudēt drosmi!

— Nē, milord, — viņa atteica, izmisīgi pūlēdamās sekot Džei-sonam. kas uzsāka pirmos valša soļus. Viktorija nodomāja, ka

viņš valsē ar tādu pašu mierīgu eleganci, ar kādu valkā savu nevainojami šūto fraku.

Piepeši Džeisons cieši apskāva meitenes vidukli, piespiežot viņu biedējoši tuvu savam spēcīgajam augumam, un klusi brīdināja:

— Ir pieņemts, ka dejojot pāris sarunājas vai nevainīgi flirtē, citādi pārējiem var likties, ka viņi viens otram nepatīk.

Viktorija blenza uz viņu, juzdama, ka mute kļuvusi pavisam sausa.

— Saki taču kaut ko, nolādēts!

Rupjais vārds kopā ar ārkārtīgi sirsnīgo, plato smaidu negribot izvilināja viņai smieklus, un Viktorija uz brīdi aizmirsa skatītājus. Mēģinādama paklausīt, viņa sacīja pirmo, kas iešāvās prātā:

— Jūs dejojat ļoti labi, milord.

Džeisons atslāba un uzsmaidīja viņai.

— Šos vārdus vajadzētu sacīt man.

— Jums, angļiem, gan ir noteikumi it visiem dzīves gadījumiem, — Viktorija tēlotā apbrīnā noteica.

— Arī jūs, kundze, gluži nejauši esat angliete, — viņš atgādināja un tad piebilda: — Flosijas jaunkundze ir labi iemācījusi tev valsēt. Ko vēl tu esi apguvusi?

Mazliet aizvainota par Džeisona pārliecību, ka agrāk viņa nav pratusi dejot valsi, Viktorija bezrūpīgi viņam uzsmaidīja un paziņoja:

— Vari būt drošs, ka tagad man piemīt visi talanti, kādi vien angļiem šķiet nepieciešami augstdzimušām un izsmalcinātām jaunām dāmām

— Un kādi tie būtu? — Džeisons painteresējās, pasmīnēdams par viņas toni

— Nerunājot par klavierspēli, es protu noturēt melodiju, valsēt bez paklupšanas un izšūt smalkus rokdarbus Turklāt es vēl protu lasīt franciski un ļoti eleganti noliekties reveransā. Man šķiet, — viņa piebilda, pārdroši pasmaidījusi, — ka Anglijā sievietei pieklājas būt pilnīgi nekur nederīgai.

Džeisons atmeta galvu un iesmējās par šādu piezīmi Viņš nodomāja, ka meitene ir intriģējošu kontrastu apbrīnojams apvienojums — izsmalcinātība un nevainība, sievišķība un drosme, krāšņs skaistums un neapvaldāms humors. Viņas augums bija kā radīts vīrieša rokām, viņas acis spēja novest vīrieti līdz iekārei, viņas smaids spē|a būt gan saulains, gan juteklisks, bet viņas mute. viņas mute aicināja to skūpstīt

— Ir nepieklājīgi tā blenzt, — Viktorija piezīmēja, vairāk domādama par to, kā izlikties, ka viņai ir jautri, nekā par to, kam pievērstas viņa acis.

Džeisons atrāva skatienu no viņas lūpām

— Lūdzu piedošanu!

— Tu teici, ka mums dejojot vajadzētu flirtēt. — viņa ķircinoši atgādināja. — Man šajā ziņā nav nekādas pieredzes Bet tev?

— Vairāk nekā vajadzīgs, — Džeisons atteica, sajūsminādamies par sārto mirdzumu viņas vaigos,

— Ļoti labi, tad esi tik laipns un parādi man, kā tas jādara!

Tāda uzaicinājuma iztrūcināts, Džeisons ielūkojās viņas smejošajās, zilajās acīs ar tumšajām skropstām un uz mirkli aizmirsās. Viņa augumu pāršalca iekāre, bet roka automātiski pievilka meiteni vē! ciešāk

— Tev nekādas mācību stundas nav vajadzīgas, — viņš piesmacis nomurmināja. — Patlaban tev tas padodas ļoti labi

— Kas tad?

Meitenes acīm redzamais apjukums lika Džeisonam atgūties, un viņš atkal atslābināja tvērienu

— Mēģinājums iekulties daudz lielākās nepatikšanās par tām, kādas tev jebkad rādījušās sapņos.

Tikmēr zāles malā jaunais lords Kroulijs pacēla pie acīm monokli un nopētīja lēdiju Viktoriju no galvas līdz kājām

— Nevainojama, — viņš teica savam draugam. — Es tev to sacīju jau tajā mirklī, kad mēs viņu pirmo reizi ieraudzījām, todien, kad viņa ieradās Brūkstrītā. Es vēl nekad neesmu redzējis nevienu, kas viņai līdzinātos. Viņa ir dievišķīga. Debešķīga. īsts eņģelis.

— Skaistule, īsta skaistule! — jaunais lords Viltšīrs piekrita.

— |a nebūtu Veikfīlda, es pats sāktu viņu aplidot, — Kroulijs turpināja. — Es ielenktu viņas cietoksni, padzītu pārējos pielūdzējus un tad sarīkotu īstas medibas!

— Var jau būt, — lords Viltšīrs īgni iebilda, — bet, lai viņu nomedītu, tev vajadzētu būt desmit gadus vecākam un divdesmit reižu bagātākam. Kaut gan, cik esmu dzirdējis, viņu laulības vēl nav galīgi norunātas.

— Tādā gadījumā es jau šovakar gribu ar viņu iepazīties.

— Es arī, — lords Viltšīrs izaicinoši atteica, un abi aizsteidzās uzmeklēt katrs savu māti, lai pienācigā kārtā tiktu iepazīstināti ar Viktoriju.

Viktorijai šis vakars vainagojās ar neiedomājamiem panākumiem. Viņa bija baiļojusies, ka augstākās sabiedrības atlikusī daļa būs ļoti līdzīga lēdijai Kērbijai, tomēr šķita, ka viņi visi ar prieku ir gatavi pieņemt meiteni savās izmeklētajās aprindās. Patiesībā daži — it īpaši kungi — gandrīz vai šķita smieklīgi ar saviem izšķērdīgajiem komplimentiem un uzmanības apliecinājumiem Viņi drūzmējās ap meiteni, pieprasīdami, lai tiktu ar

viņu iepazīstināti, un lūgdami viņu dejot, lai vēlāk paliktu stāvam turpat līdzās, pūlētos izpelnīties viņas uzmanību un lūgtu atjauju ierasties viesos. Viktorija nevienu no viņiem neuztvēra nopietni, tomēr pret visiem izturējās vienādi sirsnīgi.

Reizēm viņa pamanīja Džeisona skatienu un klusībā sirsnīgi pasmaidīja. Viņš izskatījās tik joti pievilcīgs kraukļmelnajā frakā, kas piestāvēja viņa matu krāsai un asi kontrastēja ar sniegbalto, volāniem rotāto kreklu un žilbinošo, balto smaidu Pārējie vīrieši viņam līdzās šķita bāli un nenozīmīgi.

Pēc četrām stundām, dejodama ar kārtējo partneri, Viktorija atskārta, ka arī daudzas citas dāmas domā tāpat. Vairākas sievietes pārdroši flirtēja ar Džeisonu — par spīti tam, ka viņš it kā bija saderinājies ar Viktoriju Klusā līdzjūtībā viņa noskatījās, kā skaista, cēla gaišmate veltīgi pūlas pievērst sev viņa uzmanību, aicinoši lūkodamās viņam acīs, bet Džeisons tikai stāvēja, nevērīgi atbalstījis plecu pret pīlāru, un viņa iedegušajā sejā vīdēja vienaldzīga visžēlības izteiksme.

Līdz pat šim vakaram Viktorija bija uzskatījusi, ka Džeisons izturas tik kaitinoši un izsmējīgi vienīgi pret viņu. taču tagad meitene saprata, ka viņš pret visām sievietēm ir tikai salti iecietīgs. Bez šaubām, tieši par šo attieksmi bija runājusi Kero-laina, sacīdama, ka Džeisons neesot džentlmenis. Un tomēr viņš pievilka dāmas, kā bīstama liesma mēdz pievilināt glītus naktstauriņus. Un kāpēc gan ne, Viktorija filozofiski prātoja, noskatīdamās, kā viņš saudzīgi atbrīvojas no gaišmates rokas un dodas pretī lordam Kolingvudam Džeisons bija vilinoši, neatvairāmi, magnētiski... vīrišķīgs.

Roberts Kolingvuds uzlūkoja Džeisonu un pamāja ar galvu uz Viktorijas pielūdzēju pusi, kuri bija sadrūzmējušies ap Flosi-ju Vilsoni, gaidīdami, kad Viktorija atgriezīsies no dejas grīdas.

— ļa tu joprojām esi apņēmies izprecināt viņu kādam citam, Džeison, — viņš sacīja, — tad tev ilgi nebūs jāgaida. Viņa nupat ir kļuvusi par visu jauno aizraušanos.

— Tad jau labi, — Džeisons atteica, pārlaida skatienu Viktorijas pielūdzēju baram un vienaldzīgi paraustīja plecus.

14

Izrādījās, ka Roberta pareģojums par Viktorijas panākumiem ir patiess. Nākamajā dienā pēc balles pie lēdijas Viktorijas ieradās divpadsmit džentlmeņi un septiņas jaunas dāmas, lai uzaicinātu viņu uz viesībām un lūgtu iespēju tuvāk aplūkot Vilku. Nortraps lepni pavadīja viesus uz saloniem un ārdurvīm, pa ceļam strupi skaldīdams pavēles kalpotājiem, kas iznēsāja tējas paplātes uz visiem saloniem

Kad deviņos vakarā tika pasniegta maltīte, Viktorija jau jutās pārāk nogurusi, lai dotos uz kādu balli vai saviesīgu vakaru, uz kuru viņu bija uzaicinājuši viesi. Iepriekšējā dienā viņa bija aizgājusi gulēt gandrīz rīta gaismiņā un nu tikai ar pūlēm spēja noturēt acis vaļā, negribīgi knibinādamās ap saldo ēdienu savā šķīvī Toties Džeisons izskatījās tikpat možs un svaigs kā vienmēr, lai gan visu pēcpusdienu bija strādājis savā kabinetā

— Viktori), tu vakar guvi žilbinošus panākumus, — viņš sacīja, no Čārlza pievērsdamies meitenei — Kroulijs un Viltšīrs jau ir acīm redzami zaudējuši prātu tevis dēļ. Tāpat arī lords Meikpīss, kuru šajā sezonā gribētu noķert jebkura dāma!

Viktorijas miegainajās acīs pazibēja jautrība.

— Šis izteiciens man vairāk liek domāt par makšķerēšanu!

Mirkli vēlāk viņa atvainojās un devās pie miera. Džeisons novēlēja viņai labu nakti, joprojām viegli smaidīdams par viņas joku Viktorija ar savu sirsnību, kaut arī samiegojusies, viesa gaišumu visapkārt Aiz viņas vienkāršās izsmalcinātības slēpās arī maigums un prāts. Viņš iemalkoja brendiju, atcerēdamies, kā viņa iepriekšējā vakarā bija apbūrusi augstāko sabiedrību ar savu skaistumu un smiekliem. Viņa bija pilnīgi iekarojusi Nor-trapa sirdi, šajā vakarā īpaši viņam nospēlējot Mocarta skaņdarbu. Kad viņa beidza spēlēt, padzīvojušā virssulaiņa acīs bija mirdzējušas asaras. Pēc tam viņa bija likusi pasaukt O'Maliju un nospēlējusi viņam mundru īru džigu. Kad tā bija galā, pie viesistabas durvīm bija sapulcējies ducis kalpotāju, lai noklausītos šo negaidīto koncertu Viktorija nevis lika visiem pazust un atgriezties pie saviem pienākumiem — kā Džeisons jau bija grasījies darīt —, bet pagriezusies pret kalpotā|iem un pavaicājusi, vai arī viņiem esot kāda īpaši mīļa dziesma, ko viņa varētu nospēlēt. Viņa zināja visu kalpotāju vārdus, apvaicājās par viņu veselību un viņu ģimenēm Un, par spīti acīm redzamajam nogurumam, viņa tomēr vairāk nekā stundu bija spēlējusi klavieres.

Džeisons saprata, ka visi kalpotāji meiteni dievina. Sulaiņi smaidīja un bija gatavi vai no ādas izlīst, lai viņai izpatiktu Kalpones skrēja pa galvu pa kaklu, lai izpildītu viņas niecīgāko vēlēšanos. Un Viktorija ikvienam no viņiem sirsnīgi pateicās par katru pakalpojumu. Viņa prata apieties ar cilvēkiem un spēja

iekarot gan baronu, gan sulaiņu sirdis — varbūt tāpēc, ka izturējās pret visiem ar vienādu, neviltotu, dzīvu interesi.

Džeisons laiski virpināja pirkstu galos brendija glāzes kāju. Ja nebija Viktorijas, ēdamistaba piepeši šķita drūma un tukša. Neapjauzdams, ka Čārlzs vēro viņu ar apmierinājumā mirdzošām acīm, Džeisons sēdēja, ar sarauktu pieri lūkodamies uz meitenes tukšo krēslu

— Viņa ir neparasta jauna sieviete, vai ne? — Čārlzs beidzot pajautāja

— lā

— Neticami skaista un asprātīga Kopš Viktorijas ierašanās Anglijā tu esi smējies daudz biežāk nekā agrāk vesela gada laikā! Nemēģini to noliegt — šī meitene ir burvīga!

— Es to nenoliedzu, — Džeisons teica, atcerējies viņas intriģējošo spēju atkarībā no garastāvokļa un apstākļiem izskatīties gan kā grāfienei, slaucējai, pamestam bērnam, gan kā piedzīvojušai sievietei.

— Viņa ir valdzinoša un nevainīga, tomēr viņai piemīt arī drosme un ugunīgs spars. īstais vīrietis varētu pārvērst Viktoriju par kaislīgu, mīlošu sievieti — sievieti, kas sasildītu gan viņa gultu, gan viņa dzīvi — Čārlzs nogaidīja, taču Džeisons nebilda ne vārda. —Viņas Endrū noteikti negrasās viņu precēt, — Čārlzs zīmīgi turpināja. — Es par to nemaz nešaubos. |a viņš to gribētu, jau sen būtu Viktoriju uzmeklējis. — Viņš vēlreiz nogaidīja, taču Džeisons joprojām klusēja.

— Man vairāk ir žēl tā puiša Endrū nekā Viktorijas, — Čārlzs viltīgā apņēmībā turpināja. — Man ir žēl jebkura vīrieša, kas ir tik dumjš, ka izliekas nemanām vienīgo sievieti starp tūkstošiem citu, kura būtu varējusi padarīt viņu patiesi laimīgu. Džeison, — Čārlzs beidzot noprasīja, — vai tu vispār dzirdi, ko es saku?

Džeisons uzmeta viņam nepacietīgu, neizpratnes pilnu skatienu.

— Es dzirdēju visu, ko tu teici. Kāds tam visam sakars ar mani?

— Kāds tam visam... — Čārlzs sašutis nosprauslājās Laikus attapies, viņš jau piesardzīgāk turpināja: —Tam ir tiešs sakars ar tevi un arī ar mani Viktorija ir jauna, neprecēta sieviete. Pat tagad, kad Plosijas jaunkundze ir k|uvusi par viņas pavadoni, Viktorija nevar bezgalīgi ilgi dzīvot mājā kopā ar vienu neprecētu vīrieti un otru tādu pašu, kas šeit pavada katru dienu la mēs tā turpināsim ilgāk par pāris nedēļām, cilvēki sāks domāt, ka jūsu saderināšanās ir tikai izdoma un ka patiesībā viņa ir tavs kārtējais iekarojums. Un tad visi viņu atstums Tu taču nevēlies apkaunot šo meiteni, vai ne?

— Nē, protams, ne, — Džeisons izklaidīgi attrauca, pētīdams brendiju savā glāzē.

— Tad ir tikai viens risinājums — viņai jāapprecas, turklāt ātri — Viņš atkal nogaidīja, taču Džeisons klusēja. — Vai ne, Džeison? — Čārlzs uzstājīgi noprasīja.

— Laikam gan.

— Bet ar ko tad viņai jāprecas. Džeison? — Čārlzs noprasīja. — Kurš varētu viņu pārvērst par mīlošu, kaislīgu sievieti? Kuram ir vajadzīga sieva, kas darītu siltu viņa gultu un dzemdētu viņam mantinieku?

Džeisons īgni paraustīja plecus.

— Kā lai es to zinu? Šajā ģimenē ar savešanu nodarbojies tu, nevis es

Čārlzs, iepletis muti, blenza uz viņu.

— Vai tu gribi teikt, ka nespēj pat iedomāties, ar kuru vīrieti viņai būtu jāprecas?

Džeisons pielika brendija glāzi pie lūpām, aši iztukšoja to. tad apņēmīgi nolika glāzi uz galda un strauji piecēlās,

— Viktorija prot dziedāt, spēlēt klavieres, taisīt reveransus un šūt, — viņš sparīgi paziņoja. — Atrodi viņai kādu vīrieti, kas spēj novērtēt mūziku un skaistumu un mīl suņus Taču iepriekš parūpējies, lai viņš būtu miermīlīgas dabas cilvēks, citādi Viktorija viņu novedīs līdz neprātam. Tieši tik vienkārši.

Redzēdams, ka Čārlzs, muti pavēris, lūkojas uz viņu, Džeisons nepacietīgi piebilda:

— Man ir jāpārvalda seši īpašumi, jāseko veselas kuģu flotes gaitām un vēl jārūpējas par simtiem dažādu sīkumu Es tā arī darīšu Tu tikmēr sameklē Viktorijai vīru. Esmu gatavs palīdzēt, turpmāko pāris nedēļu laikā pavadot viņu uz dažām ballēm un viesībām. Viņa jau ir izraisījusi sensāciju. |a viņa vēl pāris reižu parādīsies pilsētas sarīkojumos, viņai būs vairāk pielūdzēju, nekā tu spēsi saskaitīt Nopēti viņus, kad viņi ieradīsies viesos, un sastādi piemērotāko kandidātu sarakstu Es to izskatīšu un izvēlēšos vienu no viņiem

15

Čārlza pleci saguma gurdā sakāves apziņā.

— Kā vēlies.

— Kopš tā laika, kad Kerolaina pirmo reizi izgāja sabiedrībā, man nav gadījies redzēt, ka cita jauna sieviete būtu izraisījusi tādu rosību, — Roberts Kolingvuds smīnēdams sacīja Džei-sonam, kad abi pēc nedējas stāvēja kādā ballē, noraudzīdamies uz Viktoriju — Par viņu runā visa pilsēta. Vai viņa tiešām pateica Rodijam Kārstērzam, ka varētu viņu pārspēt šaušanā ar viņa paša pistoli?

— Nē, — Džeisons sausi atteica — Viņa pateica, ja Rodijs vēl kaut reizi izturēšoties pret viņu bez pienācīgās cieņas, viņa to nošaus — un, ja netrāpīs, tad uzlaidīs Vilku Un tad, ja arī Vilks netikšot galā ar savu pienākumu, viņai esot pilnīga pārliecība, ka es gan to spēšot. — Džeisons iesmējās un papurināja galvu. — Tā ir pirmā reize, kad esmu izraudzīts varoņa lomai. Tomēr es jutos mazliet satriekts, ka viņas acīs man ir ierādīta otrā vieta aiz suņa.

Roberts Kolingvuds savādi paskatījās uz Džeisonu, taču viņš to nemanīja. Viņš vēroja Viktoriju Pielūdzēji, kas centās izpelnīties viņas uzmanību, bija gandrīz pilnīgi ielenkuši meiteni, un viņa nopietna stāvēja pašā vidū — zeltmataina karaliene, kas spriež tiesu saviem dievinošajiem upuriem Ģērbusies leduszi-la satīna kleitā ar pieskaņotām piedurknēm, kas sniedzās līdz elkoņiem, matiem plūstot pāri pleciem kā krāšņai, nekautrīgai straumei, viņa ar savu valdzinošo klātbūtni valdīja pār visu telpu.

Džeisons pamanīja, ka lords Vorens kavējas pie meitenes sāniem, ar acīm mielodamies Viktorijas tērpa dziļajā, apaļajā izgriezumā. Džeisona seja nobāla dusmās.

— Es atvainojos, — viņš strupi teica Robertam, — mums ar Vorenu mazliet jāparunājas.

Tā bija pirmā no daudzajām reizēm turpmāko divu nedē|u laikā, kad augstākā sabiedrība pieredzēja briesmīgo ainu, kuras laikā Veikfīldas marķīzs kā saniknots vanags uzklupa kādam pārmērīgi iekarsušam nekauņām, jātā uzmanības apliecinājumi lēdijai Viktorijai bija kjuvuši pārāk uzkrītoši.

Trīs nedēļas pēc Viktorijas pirmās parādīšanās sabiedrībā Čārlzs iegāja Džeisona kabinetā

— Esmu sastādījis Viktorijas vīra kandidātu sarakstu, kuru tu gribēji pārskatīt, — viņš paziņoja tādā balsī kā cilvēks, kam uzdots pretīgs pienākums un kas nu cenšas pēc iespējas ātrāk to pabeigt. — Es vēlētos kopā ar tevi to pārlūkot.

Džeisons pacēla acis no ziņojuma, kuru nupat bija lasījis, un viņa piemiegto acu skatiens pievērsās papīra lapai Čārlza rokā.

— Es patlaban esmu aizņemts.

— Un tomēr es gribētu to vienreiz noskaidrot. Šā saraksta sastādīšana manī izraisīja ārkārtīgu nepatiku. Esmu izvēlējies vairākus pieņemamus kandidātus, taču tas nemaz nebija viegli.

— Par to es nešaubos, — Džeisons sardoniski piekrita. — Viņai paka| skraida visi Londonas švīti un muļķi —To teicis, Džeisons atkal pievērsās ziņojumam. — Ja jau tev to tik ļoti vajag, tad nolasi man šos vārdus.

Pārsteigumā saraucis pieri par Džeisona noraidošo attieksmi, Čārlzs apsēdās krēslā viņam pretī un uzlika brilles.

— Pirmais ir jaunais lords Kroulijs, kurš jau ir lūdzis man atļauju izrādīt Viktorijai uzmanību.

— Nē. Viņš ir pārāk impulsīvs, — Džeisons strupi pasludināja

— Kāpēc tu tā domā? — Čārlzs iztrūcies noprasīja

— Kroulijs nepazīst Viktoriju tik labi, lai gribētu viņai "izrādīt uzmanību", kā tu to tik eleganti nosauci.

— Nerunā muļķības! Pirmie četri vīrieši no šā saraksta jau ir lūguši man atjauju to darīt, protams, ar nosacījumu, ka tu no viņas varētu atteikties.

— Visi četri tiek noraidīti — viena un tā paša iemesla pēc, — Džeisons strupi noskaldīja un atgāzās krēslā, joprojām nenolaizdams acis no ziņojuma, ko turēja rokā — Kurš ir nākamais?

— Kroulija draugs, lords Viltšīrs.

— Pārāk jauns. Tālāk?

— Arturs Lankasters.

— Pārāk maza auguma, — Džeisons mīklaini iebilda. — Nākamais?

— Viljams Rodžerss, — Čārlzs izaicinoši paziņoja. — Viņš ir garš, konservatīvs, nobriedis, gudrs un izskatīgs. Viņš mantos arī vienu no Anglijas bagātākajiem īpašumiem. Manuprāt, viņš Viktorijai būtu īsti piemērots.

— Nē.

— Nē? — Čārlzs iesaucās. — Kāpēc tad ne?

— Man nepatīk, kā Rodžerss sēž zirga mugurā.

— Tev nepatīk... — Čārlzs apvaldīja neticīgas dusmas, paskatījās uz Džeisona nelokāmo seju un nopūtās. — Ļoti labi. Pēdējais manā sarakstā ir lords Terenss. Viņš nu gan ārkārtīgi labi turas zirgā, turklāt ir lielisks puisis. Viņš ir arī garš, izskatīgs, gudrs un bagāts. Nu, — Čārlzs ar uzvaras pieskaņu balsī pavaicāja, — vai tad arī viņam būs kāda vaina?

Džeisons draudīgi sakoda zobus.

— Man viņš nepatīk.

— Tev jau ar viņu nebūs jāprecas! — Čārlzs sašutis atkliedza

Džeisons strauji parāvās uz priekšu un trieca ar dūri pa galdu

— Es teicu, ka man viņš nepatīk, — viņš izgrūda caur sakostiem zobiem. — Un ar to pilnīgi pietiek

Dusmas Čārlza sejā pamazām aizstāja pārsteigums, tad drūms smaids.

— Tu viņu nevēlies, taču negribi arī atdot kādam citam — vai tā tas jāsaprot?

— Tieši tā, — Džeisons asi atcirta. — Es viņu nevēlos.

No sliekšņa viņiem aiz muguras pēkšņi atskanēja Viktorijas klusā, sadusmotā balss.

— Arī es tevi nevēlos!

Abi vīrieši apcirtās, taču meitenes skaistās, zilās acis, viņai panākoties uz priekšu, palika gluži kā piekaltas tikai Džeisona sejai, kas neko neizteica. Viņa ar plaukstām atspiedās uz rakstāmgalda. Meitenes krūtis strauji cilājās dusmās un aizvainojumā.

— ļa jau tu esi tik joti noraizējies, kā tikt ātrāk no manis vaļā, ja Endrū neatbrauks pēc manis, tad es pati darīšu visu iespējamo, lai atrastu vairākus citus viņa vietā, bet tu nemūžam nebūsi viņu vidū! Tu neesi ne viņa mazā pirkstiņa vērts. Viņš ir maigs, laipns un labs, bet tu esi salts, cinisks, iedomīgs un... īsts izdzimtenis!

Šis pēdējais vārds lika Džeisona acīm iezvēroties dusmās.

— Es tavā vietā, — viņš klusā balsī nikni izgrūda. — jau sāktu lūkoties pēc citiem, jo vecajam, labajam Endrū tu esi vajadzīga tikpat maz, cik man

Neizturami aizvainota, Viktorija apcirtās uz papēža un izbrāzās no istabas, domādama tikai par vienu: gan viņa kaut kā pierādīs Džeisonam Fīldingam, ka citi vīrieši viņu tomēr iekāro Un viņa vairs nekad, nekad neļaus sev viņam uzticēties. Pēdējo nedēļu laikā viņa bija sev iestāstījusi, ka viņi ir draugi Viņa pat bija nospriedusi, ka patīk Džeisonam Viņa atcerējās, kā nupat bija viņu nosaukusi, un jutās vēl vairāk pazemota Kā gan viņa bija varējusi pieļaut, lai Džeisons viņu tiktāl izaicina, ka viņa sāk saukt viņu tādos vārdos!

Kad meitene bija aizskrējusi. Čārlzs pagriezās pret Džeisonu

— Apsveicu, — viņš rūgti noteica — Tu esi gribējis, lai Viktorija tevi nicinātu, jau kopš dienas, kad viņa ieradās Veikfīl-dā, un tagad es saprotu, kāpēc. Esmu redzējis, kā tu uz viņu skaties, kad domā, ka neviens to nemana. Tu viņu gribi, un tu baidies, ka kādā vājuma brīdī tu lūgsi viņas ro...

— Pietiek!

— Tu viņu gribi, — Čārlzs nikni pabeidza, — tu viņu gribi, un viņa tev nav vienaldzīga, un tu ienīsti sevi par šādu vājumu Nu, tagad tev vairs nav jāraizējas — tu esi pazemojis viņu tik ļoti, ka viņa tev to nekad vairs nepiedos, ļums abiem bija taisnība. Tu tiešām esi izdzimtenis, un Endrū neieradīsies viņai pakaļ.

Vari priecāties, Džeison. Tev vairs nav jābaidās, ka tu varētu izrādīties vājš. Sapratusi, ka Endrū nebrauks šurp, viņa ienīdīs tevi vēl vairāk. Izbaudi savu triumfu.

Džeisons no jauna paņēma ziņojumu, ko bija lasījis, un viņa seja k)uva ledaini salta

— Nākamās nedē|as laikā tu sastādīsi vēl vienu sarakstu un atnesīsi to man.

16

Šoreiz Čārlzam bija daudz grūtāk izvēlēties labākos kandidātus no aizvien pieaugošā Viktorijas pielūdzēju skaita, lai sastādītu pieprasīto sarakstu Nākamās nedē|as beigās māja Aper-brūkstrītā bija pilna kā piebāzta ar ziedu pušķiem, ko bija atnesuši neskaitāmie iekarsušie pielūdzēji, cerēdami, ka spēs izpelnīties viņas labvēlību.

Pat elegantais francūzis marķīzs de Sals krita par upuri viņas burvībai — un tieši valodas barjeras pēc. Viņš kādu dienu ieradās viesos kopā ar savu draugu baronu Arnovu un vēl kādu paziņu, kas bija nolēmis apmeklēt Viktoriju.

— jūs nevainojami runājat franciski, — marķīzs sameloja lišķīgā pieklājībā, kas neko nenozīmēja, saprātīgi pārgājis uz angļu valodu un apsēdies ierādītajā krēslā.

Viktorija smaidīdama viņu neticīgi uzlūkoja.

— Mana izruna ir katastrofāla, — viņa drūmi paziņoja. — Man liekas, ka franču valodas nazālās skaņas ir tikpat grūti atdarināmas kā apaču valodas rīkles skaņas.

— Apaču valoda? — viņš pieklājīgi pārvaicāja. — Kas tā tāda?

— Tā ir valoda, kādā runā viena no Amerikas indiāņu ciltīm.

— Amerikāņu mežoņi? — atkārtoja krievu barons. leģendārs krievu armijas jātnieks. Viņa vienaldzīgajā sejā tūdaļ parādījās dzīva interese. — Esmu dzirdējis, ka šie mežoņi ir nepārspējami jātnieki Vai tā ir tiesa?

— Es pazinu tikai vienu indiāni, baron Arnov, un viņš bija pavisam vecs un ļoti pieklājīgs un nemaz nelīdzinājās mežonim. Mans tēvs uzgāja viņu mežā un atveda mājās, lai izārstētu Viņa vārds bija Čalojošais Strauts, un viņš palika pie mana tēva par tādu kā palīgu. Tomēr, atbildot uz jūsu jautājumu, jāsaka gan, kaut arī viņš bija apačs tikai daļēji, viņš tomēr bija izcils jātnieks Man bija tikai divpadsmit gadu, kad es pirmo reizi redzēju, ko viņš spēj izdarīt, un es aiz brīnumiem zaudēju valodu Viņš jāja bez segliem un.

— Bez segliem! — barons iesaucās.

Viktorija papurināja galvu.

— Apači neizmanto seglus.

— Ko tad viņš spēja izdarīt? — pavaicāja marķīzs, daudz vairāk ieinteresējies par pašu Viktoriju nekā par viņas stāstu

— Reiz Čalojošais Strauts lika man nomest kabatlakatiņu pašā lauka vidū; tad viņš pilnos auļos joņoja tam klāt. Gandrīz nonācis līdz mērķim, viņš pilnīgi atlaida pavadu, zemu noliecās un paķēra kabatlakatiņu, ne uz mirkli neapturot zirgu. Viņš to iemācīja arī man, — Viktorija smiedamās noteica.

Šī atzīšanās atstāja iespaidu uz baronu, un viņš sacīja:

— Es tam noticētu tikai tad, ja būtu to redzējis. Vai jūs man varētu parādīt, kā tas tiek darīts?

— Nē, man joti žēl, bet tur ir vajadzīgs apaču stilā īpaši sagatavots zirgs.

— Varbūt jūs man iemācītu dažus vārdus apaču valodā, — marķīzs, Viktoriju ķircinādams, noprasīja, — un tad es varētu jums palīdzēt franču valodas apgūšanā

— lūšu piedāvājums ir joti laipns, — Viktorija atteica, — taču tas nepavisam nebūtu godīgi, jo man ir tik daudz jāapgūst, un es jums spēšu iemācīt tik maz. Es atceros tikai dažus vārdus no tiem, ko man sacīja Čalojošais Strauts.

— |ūs taču noteikti varētu man iemācīt vismaz vienu teikumu! — Marķīzs nelikās mierā, ar smaidu lūkodamies viņas mirdzošajās acīs.

— Nē, tiešām..

— Es uzstāju

— Nu labi, — Viktorija nopūtusies padevās, — ja jau jūs uzstājat. — Viņa izrunāja teikumu ar savādām rīkles skaņām un uzlūkoja marķīzu —Tagad mēģiniet to atkārtot

Marķīzam tas izdevās jau ar otro mēģinājumu, un viņš apmierināts pasmaidīja

— Ko tas nozīmē? — viņš painteresējās. — Ko es pateicu?

— Iūs pateicāt, — Viktori^1 3 atbildēja, izskatīdamās vainīga, — "Šis cilvēks ir uzkāpis n * ērglim "

— Uzkāpis manam... — u arķīzs, barons un visi pārējie, kas atradās zelta salonā, skaļi iesmējās.

Nākamajā dienā krievu barons un franču marķīzs atgriezās, lai pievienotos Viktorijas pielūdzēju pulkam, ārkārtīgi palielinot viņas slavu un veicinot meitenes popularitāti.

Ik brīdi, kad Viktorija bija mājās, tur, kur viņa atradās, skanēja smiekli un jautras rosības skaņas. Toties visās pārējās telpās valdīja draudīga, vibrējoša spriedze, ko izraisīja lorda Fīl-dinga klātbūtne un kas savos taustekļos ievija arī visus pārējos. Kad, nedējām ritot, Viktorijas pielūdzēju skaits divkāršojās un pēc tam četrkāršojās, Džeisons pamazām kļuva aizvien drūmāks. Visur viņš saskatīja kaut ko tādu, kas viņam nepatika. Viņš izlamāja virēju, ka tā pārāk bieži gatavo viņa mīļāko ēdienu; viņš izrāja kalponi par putekļu pūciņu, ko bija atradis zem margām; viņš piedraudēja atlaist sulaini, kura svārkiem viena poga bija pārāk vaļīga.

Arī agrāk lords Fīldings bija prasīgs un bargs darba devējs, taču tad viņš bija arī taisnīgs Tagad vairs nekas viņam nelikās gana labs, un ikviens kalpotājs, kas gadījās ceļā, dabūja noklausīties indīgas piezīmes. Par nelaimi, jo nejaukāks viņš kļuva, jo ātrāk un cītīgāk strādāja kalpotāji, kļūdami aizvien nervozāki un neveiklāki.

Reiz viņa kalpotāji bija darbojušies kā labi ieeļļoti mehānismi. Nu viņi skraidīja apkārt, saskriedamies cits ar citu izmisīgā steigā, pūlēdamies paveikt savus uzdevumus un izvairīties no kunga briesmīgajām dusmām. Šādas nervozas rosības pēc tika izmesta no rokām kāda ārkārtīgi vērtīga Ķīnas vāze, uz ēdamistabas persiešu paklāja izgāzts spainis ar netīru ūdeni un visā mājā valdīja haoss.

Viktorija juta šo spriedzi kalpotāju vidū, tomēr, kad viņa piesardzīgi mēģināja par to ieminēties Džeisonam, viņš pārmeta meitenei "mēģinājumu izraisīt sacelšanos" un tad izplūda dzēlīgā tirādē par troksni, ko saceļot viņas viesi, kamēr viņš mēģinot strādāt, un viņu atnesto ziedu "smaku", no kuras viņam metoties nelabi

\

Čārlzs divas reizes mēģināja apspriest ar Džeisonu otru viru sarakstu un abas reizes saņēma rupju pavēli vākties ārā no kabineta un vairs tur nerādīties.

Kad ari Nortraps saņēma no Džeisona netaisnīgu rājienu, kalpotāji izbijās ne pa jokam. Viss strauji beidzās kādā pēcpusdienā, piecas nedējas pēc Viktorijas pirmās iziešanas sabiedrībā. Džeisons strādāja savā kabinetā un lika pasaukt Nortrapu, kas patlaban grasījās ielikt vāzē kārtējo nupat Viktorijai atnesto puķu pušķi.

Lai neliktu savam īgnajam kungam gaidīt, Nortraps iesteidzās kabinetā ar visu pušķi rokā

— |ā, milord? — viņš nedroši jautāja.

— Cik jauki! — Džeisons sarkastiski nošņāca — Atkal puķes? Vai man? — Pirms Nortraps bija paguvis atbildēt, Džeisons iznīcinoši uzsauca: — Visa šī sasodītā māja smird pēc tām! Izmet ārā to pušķi un pasaki Viktorijai, ka gribu viņu redzēt, un atnes man nolāpīto ielūgumu uz Frigliju šāvakara sarīkojumu. Esmu aizmirsis, cikos tas sākas. Tad liec, lai kalpotājs sagatavo man vakara apģērbu. Nu? — viņš uzsauca. — Ko tu gaidi? Kusties!

— Jā. milord. Tūlīt. — Nortraps izsteidzās gaitenī un saskrējās ar O’Maliju, kas pirms brīža bija dabūjis brāzienu no Džeisona par slikti nospodrinātiem apaviem.

— Es vēl nekad neesmu redzējis viņu tādu, — O'Malijs klusi sacīja Nortrapam, kas steidzīgi lika ziedus vāzē, lai varētu doties uzmeklēt lēdiju Viktoriju. — Viņa augstība sūtīja mani pēc tējas un pēc tam sakliedza uz mani, jo man esot vajadzējis atnest viņam kafiju.

— Viņa augstība. — Nortraps vīzdegunīgi aizrādīja, — ne-, dzer tēju

— Es viņam tā arī pateicu, kad viņš to lūdza, — O'Malijs sarūgtināts sacīja, — bet viņš paziņoja, ka es esot nekaunīgs.

— Esi jau arī, — Nortraps atteica, tā palielinādams naidu, kas jau divdesmit gadus milza starp viņu un īru sulaini. Veltījis O'Malijam nicīgu smīnu, Nortraps cēli aizsoļoja.

Viktorija mazajā salonā neko neredzošām acīm lūkojās uz vēstuli, ko nupat bija saņēmusi no Beinbridža kundzes. Vārdi izplūda viņas kaistošo acu priekšā.

...es nespēju atrast īstos vārdus, lai Tev pavēstītu, ka Endrū Šveicē ir apprecējies ar savu māsīcu Es mēģināju Tevi brīdināt par šo iespēju jau pirms Tavas aizbraukšanas uz Angliju, taču Tu nevēlējies tam ticēt Ta-gad, kad Tev ar to jāsamierinās, es ieteiktu Tev sameklēt kādu Tavam stāvoklim vairāk atbilstošu vīru

— Nē! Lūdzu! — Viktorija nočukstēja. Viņas cerības sabruka un sabira viņai pie kājām kopā ar viņas ticību visiem vīriešiem. Prātā viņa redzēja Endrū skaisto, smejošo seju. kad abi viens otram līdzās au|oja zirgos: "Neviens neprot jāt tā kā tu, To-rij..." Viņa atcerējās Endrū pirmo vieglo skūpstu viņas sešpadsmitajā dzimšanas dienā: "Ia tu būtu vecāka." viņš bija piesmacis čukstējis, "es tev dāvātu gredzenu, nevis aproci..."

— Melis! — Viktorija aizlauztā balsī nočukstēja. — Melis! — Karstas asaras dzēla viņai acīs un plūda pār vaigiem, lēni pilēdamas uz papīra

Nortraps iegāja salonā un skanīgi paziņoja:

— Lords Fīldings vēlētos jūs redzēt savā kabinetā, milēdij, un nupat ir ieradies lords Kroulijs. Viņš lūdza, vai jūs nevarētu veltīt viņam — Nortraps satriekts aprāvās, kad Viktorija pacēla pret viņu izmocītu, asarainu skatienu; tad meitene pielēca kājās, aizsedza seju ar rokām un izskrēja no salona. Klusi, izmisīgi iešņukstējusies, viņa izmetās gaitenī un uzskrēja pa kāpnēm

Pavadījis viņu ar raižpilnu skatienu, Nortraps automātiski noliecās un pacēla vēstuli, kas bija izkritusi viņai no rokām. Atšķi-

ribā no pārējiem kalpotājiem, kas dzirdēja vienīgi dažus vārdus no ģimenes sarunām, Nortraps zināja gandrīz visu, kas notiek mājā, un viņš, tāpat kā citi kalpotāji, neticēja, ka iēdija Viktorija apprecēsies ar lordu Fildingu Vēl vairāk, viņš vairākas reizes bija dzirdējis lēdiju apgalvojam, ka viņa grasās precēties ar kādu džentlmeni no Amerikas.

Izbaiļu, nevis ziņkārības vadīts, viņš atlocīja vēstuli, lai palūkotos, kādas ļaunas ziņas tad izraisījušas tik ārkārtīgas bēdas. Izlasījis vēstuli, viņš līdzjūtīgā žēlumā aizvēra acis.

— Nortrap! — lords Fīldings nodārdināja no kabineta gaiteņa otrā galā.

Nortraps automātiski paklausīja pavēlošajam saucienam.

— Vai tu pateici Viktorijai, ka es vēlos viņu redzēt? — Džei-sons noprasīja. — Kas tev tur ir — vai tā ir lēdijas Friglijas vēstule? Dod to šurp! — Džeisons pastiepa roku un nepacietīgi samiedza acis, redzēdams, ka sulainis, stīvi izslējies, ļoti, ļoti lēni tuvojas rakstāmgaldam. — Pie velna, kas tev lēcies? — viņš noprasīja un izrāva vēstuli Nortrapam no rokām — Kas tie par plankumiem uz vēstules?

— Asaras, — Nortraps paskaidroja, stāvēdams nekustīgi un cieši skatīdamies sienā.

— Asaras? — Džeisons pārvaicāja un atkal samiedza acis, ieskatīdamies izplūdušajos vārdos. — Tas taču nav ielūgums, tas ir... —Telpā iestājās klusums. Džeisons beidzot aptvēra, ko īsti lasa, un aprāvās. Pabeidzis lasīt, Džeisons pievērsa Nortrapam naidīgu skatienu. — Viņš ir licis, lai māte pastāsta Viktorijai, ka viņš ir apprecējies ar citu. Šis gļēvais maitasgabals!

Nortraps norija siekalas.

— Gluži manas domas, — viņš piesmacis atteica.

Pirmo reizi gandrīz vesela mēneša laikā Džeisona balsī nemanīja dusmas.

— lešu parunāt ar viņu, — viņš sacīja. Atstūmis krēslu no galda, viņš devās augšā uz Viktorijas guļamistabu.

Kā jau parasti, viņa neatsaucās uz klauvējienu, un, kā jau parasti, Džeisons nolēma rīkoties pats un iegāja istabā bez atļaujas. Viktorija nevis šņukstēja spilvenā, bet skatījās pa logu Viņas seja bija ārkārtīgi bāla. bet pleci tik stīvi un taisni, ka Džeisons gandrīz sajuta meitenes sāpīgo cenšanos stāvēt stalti. Aizvēris durvis, viņš brīdi jteubījās, cereaams, ka viņa kārtējo reizi bargi aizrādīs, ka viņš bez uzaicinājuma ienāk viņas istabā, taču, kad Viktorija beidzot ierunājās, viņas balss skanēja biedējoši mierīgi un vienaldzīgi.

— Lūdzu, ej prom!

Džeisons laida to gar ausīm un piegāja meitenei klāt

— Viktorij, man ļoti žēl... — viņš iesāka, taču tad aprāvās, ieraudzījis zvērojošo naidu viņas acīs.

— Kā tad, tev ir žēl! Neraizējieties, milord, es netaisos te uzkavēties un ilgāk jūs apgrūtināt!

Džeisons pastiepa rokas, mēģinādams apskaut meiteni, taču viņa parāvās atpakaļ, it kā būtu aplieta ar verdošu ūdeni.

— Nepieskaries man! — viņa aprauti sacīja. — Neuzdrošinies man pieskarties! Es negribu, lai man pieskartos kāds vīrietis, it īpaši tu. — Dziļi un dreboši ievilkusi elpu, pūlēdamās savaldīties, viņa stomīdamās turpināja: — Esmu jau domājusi, kā sevi apgādāt. Es... es neesmu tik bezpalīdzīga, kā tu domā. — Viņa centās runāt braši. — Esmu izcila šuvēja. Dimosē kundze, kas šuva man tērpus, vairākas reizes ieminējās, cik grūti esot atrast čaklas šuvējas ar prasmīgām rokām. Varbūt viņa pieņems mani darbā...

— Nekļūsti smieklīga! — Džeisons noskaldīja, dusmīgs uz sevi par to, ka nosaucis Viktoriju par bezpalīdzīgu, kad viņa pir-

mo reizi bija ieradusies Veikfildā, un dusmīgs uz Viktoriju par to, ka viņa to atgādina tagad, kad viņš vēlas meiteni mierināt

— Bet es taču esmu smieklīga! — Viktorija šņukstēja. — Esmu grāfiene bez graša kabatā, bez mājas un bez lepnuma. Es pat vairs nezinu, vai protu šūt tik labi, lai...

— Izbeidz! — Džeisons pavēlēja. — Es nejaušu, ka tu strādā par parastu šuvēju, un tas ir mans pēdējais vārds. — Kad meitene grasījās iebilst, Džeisons viņu strupi pārtrauca: —Vai tu gribi atmaksāt par manu viesmīlību, apkaunojot mani un Čārlzu visas Londonas priekšā?

Viktorija saguma un papurināja galvu

— Labi Tad izbeidz runāt aplamības par strādāšanu pie Di-mosē kundzes!

— Ko tad lai es daru? — viņa nočukstēja, ar sāpju pilnu skatienu meklēdama Džeisona acis.

Džeisona sejā pavīdēja dīvaina izteiksme Tad viņš sakoda zobus, it kā apvaldīdams sevi, lai kaut ko neizteiktu

— Dari to, ko sievietes mēdz darīt, — pēc laba brīža viņš asi noteica — Apprecies ar vīrieti, kas spēs tevi apgādāt tādā līmenī, pie kāda tu esi pieradusi. Čārlzs jau ir saņēmis pusduci nedrošu piedāvājumu tevi precēt. Apprecies ar kādu no šiem vīriešiem.

— Es negribu precēties ar tādu, kas man ir vienaldzīgs, — Viktorija atcirta piepešā lepnuma uzplūdā.

— Gan tu pārdomāsi, — Džeisons atbildēja saltā pārliecībā.

— Var jau būt, — Viktorija aizlauztā balsī noteica, — jo kādu mīlēt ir tik ļoti sāpīgi |o tad šis cilvēks tevi nodod un... ak, Džeison, saki, kas gan man par vainu, — viņa iesaucās, un viņas sāpjpilnās acis lūdzoši iepletās. —Tu mani ienīsti, un En-drū...

Džeisons vairs nespēja savaldīties. Viņš apskāva meiteni un piespieda viņu sev cieši klāt.

— Tev nav nekādas vainas, — viņš čukstēja, glāstīdams Viktorijas matus. — Endrū ir gļēvs muļķis. Un es esmu vēl lielāks muļķis par viņu

— Viņš gribēja nevis mani, bet kādu citu... — Viktorija šņukstēja viņa apskāvienos. — Ir tik sāpīgi to apzināties.

Džeisons aizvēra acis un norija siekalas

— Es zinu, — viņš čukstēja

Viktorijas karstās asaras samērcēja viņa kreklu un beidzot sāka atkausēt arī to ledu, kas jau gadiem ilgi bija iekalis Džeiso-na sirdi. Kā sargājot turēdams Viktoriju savās skaujās, Džeisons nogaidīja, līdz viņas šņuksti aprimst, tad ar lūpām maigi pieskārās viņas deniņiem un klusi pavaicāja:

— Vai atceries, kā tu Veikfīldā vaicāji, vai mēs varētu kļūt draugi?

Viktorija pamāja, neapzināti paberzēdama vaigu viņam pret krūtīm

— Es to ļoti vēlētos, — Džeisons aizsmacis nomurmināja. — Vai tu man dosi vēl vienu iespēju?

Pacēlusi galvu, Viktorija viņu šaubu pilna uzlūkoja. Tad pamāja.

— Paldies! — Džeisons noteica, un viņa lūpās pavīdēja smaida atblāzma.

17

Turpmākajās nedēļās Viktorija izbaudīja visas Endrū attieksmes izraisītās jūtas. Sākumā viņa bija apbēdināta, tad dusmīga un, visbeidzot, trula, sāpīga zaudējuma pārņemta. Taču ar gribasspēku viņa piespieda sevi samierināties, ka Endrū viņu nodevis, un pieņemt sāpīgo apziņu, ka viņas agrākā dzīve ir beigusies uz visiem laikiem. Viņa iemācījās vienatnē raudāt, lejot slepenas asaras par visiem, ko bija zaudējusi, un tad uzvilka labāko tērpu un smaidīja saviem draugiem un paziņām visgaišāko smaidu.

Viņai izdevās paturēt savas izjūtas slepenībā no visiem, tikai ne no Džeisona un Kerolainas Kolingvudas, kuri viņai palīdzēja katrs savā veidā — Kerolaina nemitīgi nodarbināja Viktoriju ar nebeidzamām viesībām un sarīkojumiem, bet Džeisons pavadīja viņu gandrīz uz visiem šiem pasākumiem.

Lielākoties viņš izturējās pret meiteni kā tēvišķīgs vecākais brālis, iedams viņai līdzi uz viesībām, teātri, operu, lai tur atstātu Viktoriju ar viņas draugiem, bet pats kavēdams laiku kopā ar savējiem. Tomēr viņš joprojām bija vērīgs un gatavs aizsargāt — gatavs uzklupt un padzīt jebkuru pielūdzēju, kas viņam liktos nepieņemams. Un tādi viņam šķita daudzi Viktorijai, kas jau zināja, ka Džeisonam ir nekaunīga izvirtuļa slava, likās visai jocīgi noskatīties, kā viņš pievērš ledainu, iznīcinošu skatienu kādam pārāk aizrautīgam apbrīnotājam, nenovēršot acis, kamēr nelaimīgais džentlmenis sāk murmināt atvainošanās vārdus un steidzīgi atkāpjas

Visu pārējo augstāko sabiedrību Veikfīldas marķīza uzvedība uzjautrināja, tā šķita arī savāda un pat mazliet aizdomīga. Neviens vairs neticēja, ka pāris gatavojas precēties, jo Džeisons Rīdi ngs taču turpināja viesmīlīgi uzņemt Viktorijas pielūdzējus savās mājās un nemitējās atkārtot, ka viņu saderināšanās vēl nav līdz galam norunāta. Arī tāpēc, ka viņu saderināšanās bija izsludināta, pirms grāfiene spēra kāju uz Anglijas zemes, tika uzskatīts, ka saderināšanos priekšlaikus nokārtojis slimais hercogs (kurš neslēpa savu sirsnīgo attieksmi pret abiem) un ka pāris turpina izlikties tikai viņa dēļ.

Tomēr pamazām šo uzskatu sāka aizstāt nepatīkamākas runas. Jau pašā sākumā pāris cītīgu tikumības piekritēju bija izteikuši iebildumus pret Viktorijas dzīves apstākļiem, taču, tā kā viņa šķita tik jauka un lords Fīldings neizrādīja pret viņu nekādas īpašas jūtas, neviens šajos iebildumos nebija klausījies. Toties tagad, kad Džeisons sāka aizvien biežāk parādīties sabiedrībā kopā ar Viktoriju, paklīda runas, ka bēdīgi slavenais lords Fīldings nolēmis viņu padarīt par savu kārtējo uzvaru — ja vien tas jau nav noticis.

Dažas nekaunīgākās tenkotājas pat atļāvās izteikt mājienus, ka saderināšanās ir tikai ērts aizsegs neķītram sakaram, kas norisinās tieši nabaga Flosijas Vilsones jaunkundzes deguna priekšā. Šīm baumām gan neviens nenoticēja tā vienkāršā iemesla pēc, ka lords Fīldings, kaut arī bieži pavadīja Viktoriju, tomēr neizturējās pret meiteni kā īpašnieks vai mīļākais. Turklāt lēdija Viktorija bija ieguvusi krietnu skaitu nelokāmu aizstāvju, kuru vidū bija arī grāfiene Kolingvuda un viņas ietekmīgais vīrs, kas jebkuru kritisku vārdu par grāfieni Lengstoni uztvēra kā ārkārtīgu personisku apvainojumu.

Viktorijai nepalika apslēpta šī ziņkāre, kādu izraisīja viņas attiecības ar Džeisonu, un viņa lieliski redzēja arī to, ka daudzi augstākās sabiedrības pārstāvji viņam neuzticas. Kad jaunie, elegantie paziņas sāka aizvien vairāk iedraudzēties ar Viktoriju. viņa daudz biežāk ievēroja neuzkrītošās izteiksmes nianses, kas pavidēja cilvēku sejās Džeisona tuvumā. Viņi jutās aizdomu pilni, piesardzīgi, gatavi bēgt Sākumā Viktorijai likās, viņa tikai iztēlojas, ka cilvēki Džeisona klātbūtnē sastingst un kļūst stīvi pieklājīgi, taču tās nebija iedomas. Reizēm viņa dzirdēja šo to — čukstus palaistas tenkas, pa kādam nejauši izmestam vārdam, kam piemita Jaunuma vai vismaz nepatikas pieskaņa.

Kerolaina bija viņu brīdinājusi, ka cilvēki baidās no Džeisona un neuzticas viņam. Kādu vakaru arī Dorotija mēģināja brīdināt māsu.

— Torij, Torij, tā tiešām esi tu! — Dorotija iesaucās, izlauzusies cauri cilvēku grupai, kas ielenca Viktoriju pie lorda un lēdijas Potemu mājas, kur tovakar bija sarīkota balle.

Viktorija, kas nebija redzējusi Dorotiju kopš brīža, kad viņas nokāpa no kuģa, asaru pilnām acīm mīli lūkojās uz māsu, kamēr Dorotija viņu cieši un sirsnīgi apskāva

— Kur tu biji pazudusi? — Viktorija mīļi pārmeta. — Tu raksti man tik reti, es jau domāju, ka tu joprojām dzīvo laukos!

— Mēs ar vecmāmiņu pirms trim dienām ieradāmies Londonā, — Dorotija aši paskaidroja. — Es būtu tūdaļ pat devusies pie tevis, taču vecmāmiņa nevēlas, lai mēs abas tiktos. Es meklēju tevi visur, kur vien mēs ieradāmies Taču nerunāsim par to. Man nav daudz laika. Mana pavadone kuru katru mirkli sāks mani meklēt Es viņai pateicu, ka, šķiet, esmu pamanījusi vecmāmiņas draudzeni un vēlos viņai nodot kādu ziņu — Māsa bailīgi atskatījās, pārāk noraizējusies par savu pavadoni, lai pamanītu cik ziņkārīgi viņu pēta Viktorijas jaunie pielūdzēji — Ak, Torij, es biju tik ļoti noraizējusies! Zinu, ka Endrū ar tevi izrīkojies pagalam nepiedodami, tomēr tu nedrīksti pat domāt par laulībām ar Veikfīldu! Tu nedrīksti precēties ar šo vīrieti! Tu to nedrīksti darīt! Nevienam viņš nepatīk, tu to noteikti zini. Es dzirdēju, kā lēdija Folklina — vecmāmiņas draudzene — runāja ar vecmāmiņu par viņu, un vai tu zini, ko sacīja lēdija F?

Viktorija uzgrieza muguru ārkārtīgi ieinteresētajiem klausītājiem.

— Dorotij, lords Fīldings pret mani ir izturējies ļoti laipni Neprasi, lai es ticētu šīm nejaukajām baumām, jo es to nedarīšu. Labāk ļauj, lai es tevi iepazīstinu ar.

— Ne tagad! — Dorotija izmisīgi viņu pārtrauca, būdama pārāk satraukta, lai domātu par ko citu. Viņa mēģināja runāt čukstus, taču viņas balsi nebija iespējams sadzirdēt balles kņadā, tāpēc viņa bija spiesta atkal runāt skaļāk. — Vai tu zini, ko ļaudis runā par Veikfīldu? Lēdija Folklina apgalvo, ka viņš pat neliktu pieņemts sabiedrībā, ja nebūtu no Fīldingiem. Viņa reputācija ir neiedomājami slikta. Viņš izmanto sievietes saviem neķītrajiem mērķiem un tad uzgriež tām muguru! Cilvēki no

viņa baidās, un ari tev vajadzētu baidīties! Runā, ka... — Viņa aprāvās, pamanījusi kādu pavecu dāmu izkāpjam no karietes, kas gaidīja uz ielas, un virzāmies cauri pūlim, acīm redzami kādu meklēdama. — Man jāiet Tur nāk lēdija F.

Dorotija aizsteidzās pretī pavecajai dāmai, un Viktorija noskatījās, kā abas iekāpj karietē.

Viņai līdzās Vorena kungs tikmēr iešņauca šķipsnu tabakas.

— Vai zināt, jaunajai dāmai ir pilnīga taisnība, — viņš novilka.

Atrauta no pārdomām par Dorotiju, Viktorija nepatikā palūkojās uz švītīgo, jauno vīrieti, kas izskatījās tā, it kā baidītos no paša ēnas, un tad nopētīja arī pārējo pielūdzēju nosodošās sejas. Visi acīmredzot bija dzirdējuši Dorotijas vārdus.

Viktorijas krūtis sažņaudzās niknā nicinājumā. Neviens no viņiem nestrādāja godīgu darbu tā, kā to darīja Džeisons. Tie bija tikai muļķīgi, sekli, pārmēru uzposušies manekeni, kas ar patiku klausījās, kā Džeisons tiek kritizēts, tāpēc ka ir daudz bagātāks par viņiem un daudz vairāk iekārots dāmu acīs, par spīti savai reputācijai.

Viktorijas gaišais, koķetais smaids nespēja apslāpēt bīstamās dzirkstis viņas acīs, kad viņa pavaicāja

— Vorena kungs, vai jūs baidāties par manu labklājību?

— ļā. milēdij, un ne jau es vien.

— Cik neiedomājami absurdi! — Viktorija iesaucās. — Ja jūs gribat dzirdēt patiesību, nevis muļķīgas tenkas, tad es jums to pastāstīšu. Īstenībā es ierados šeit, palikusi viena pati visā pasaulē, bez tuviem radiem un naudas, būdama pilnīgi atkarīga no viņa gaišības un lorda Fīldinga žēlastības Un tagad, — viņa turpināja, joprojām smaidīdama, — es gribu, lai jūs rūpīgi mani aplūkotu.

Viktorija patiesi uzjautrinājās, ieraugot, ka muļķa jaunais cilvēks pieliek pie acs monokli, burtiski izpildīdams viņas pavēli.

— Vai es izskatos pēc tādas, kas ļaunprātīgi izmantota? — Viktorija noprasīja. — Vai esmu noslepkavota gultā? Nē, ser, neesmu vis! Lords Fīldings ir atvēlējis man pajumti savā skaistajā namā un dāvājis man sava vārda aizsardzību Patiesībā, Vorena kungs, esmu pārliecināta, ka Londonā daudzas sievietes klusībā ilgojas, lai pret viņām izturētos tikpat "ļaunprātīgi” un, cik man gadījies dzirdēt, lai to darītu šis pats cilvēks. Vēl vairāk, es uzskatu, ka tieši greizsirdība ir tā, kas rada visas šīs nejēdzīgās tenkas.

Vorena kungs pietvīka, bet Viktorija pagriezās pret pārējiem un stingri paziņoja:

— |a jūs pazītu lordu Fīldingu tā, kā viņu pazīstu es, jūs atklātu, ka viņš ir īsts laipnības, uzmanības, izsmalcinātības un., un., draudzības iemiesojums! —viņa pabeidza.

Aiz viņas muguras atskanēja uzjautrinātā Džeisona balss.

— Milēdij, mēģinot mani nomazgāt baltu, jūs īstenībā esat raksturojusi mani kā ārkārtīgi garlaicīgu.

Viktorija apcirtās un samulsusi uzlūkoja runātāju.

— Tomēr, — viņš noteica, īsi pasmaidījis, — es jums to piedošu, ja jūs pagodināsiet mani ar vienu deju. — Viktorija uzlika plaukstu uz viņa piedāvātās rokas un kopā ar Džeisonu iegāja viesu pārpildītajā mājā.

Lepnā, uzvaras pilnā sajūsma, ko viņa bija izjutusi, saņemot drosmi, lai aizstāvētu Džeisonu, pamazām sāka gaist, kad viņš klusēdams izveda Viktoriju uz dejas grīdas. Viņa joprojām ļoti maz zināja par šo cilvēku, tomēr jau bija noskaidrojusi, ka ik reizi, kad veltīgi mēģināja Džeisonu uzvedināt, lai pastāsta kaut ko par sevi, viņš ietiepīgi klusēja Viktorija iedomājās, vai tikai Džei-sons nav apvainojies, ka runājusi par viņu ar citiem. Kad viņš

turpināja deju. nebilzdams ne vārda, Viktorija nedroši ieskatījās viņa domīgajās acīs ar smagajiem plakstiņiem.

— Vai tu dusmojies uz mani? — viņa pavaicāja. — Par to, ka es runāju par tevi?

— Vai tad jūs runājāt par mani? — viņš attrauca, izbrīnā savilcis uzacis. — Spriežot pēc tava apraksta, to gan nevarēja manīt. Kopš kura laika es esmu laipns, gādīgs, izsmalcināts un draudzīgs?

— Tu tomēr esi dusmīgs... — Viktorija nopūtās.

Viņa krūtīs ieskanējās dobji smiekli, bet roku tvēriens k|uva ciešāks, pievelkot meiteni pie slaidā, muskuļotā auguma.

— Es neesmu dusmīgs, — viņš sacīja piesmakušā, maigā balsī. — Es esmu nokaunējies

— Nokaunējies? — Viktorija pārsteigta atkārtoja, neizpratnē pētīdama siltumu viņa smaragdzaļajās acīs. — Kāpēc?

— Mana vecuma un auguma vīrietim ar tādu reputāciju kā man mazliet dara kaunu tas, ka sīciņa, jauna sieviete mēģina viņu aizstāvēt pasaules acīs.

Džeisona acu maiguma apburta, Viktorija tikai ar pūlēm savaldīja pēkšņo, neizskaidrojamo vēlmi pieglaust vaigu viņa tumšsarkanajiem samta svārkiem

Drīz vien visi uzzināja, kā Viktorija publiski aizstāvējusi lordu Fīldingu, kuru viņa acīmredzot dievināja, kaut arī nevēlējās ar viņu precēties, un augstākā sabiedrība nosprieda, ka tomēr varētu notikt abu kāzas. Šī iespēja tik loti sarūgtināja Viktorijas pārējos pielūdzējus, ka viņi divkāršoja savus centienus viņai izpatikt. Tie sacentās savā starpā, lai izpelnītos meitenes uzmanību, un galu galā lords Kroulijs un lords Viltšīrs viņas dēļ izaicināja viens otru uz divkauju.

— Viņai nav vajadzīgs neviens no mums, — jaunais lords Kroulijs dusmīgi paziņoja lordam Viltšīram kādā vēlā pēcpusdienā, kad abi zirgos atgriezās no Aperbrūkstrītas nama pēc tam, kad bija nepatīkami īsu brīdi tikušies ar Viktoriju.

— Ir gan, — lords Viltšīrs kaislīgi iebilda. — Viņa izrāda man īpašu uzmanību!

— Tu, stulbeni! Viņa mūs uzskata par pārsmalcinātiem angļiem, un angļi viņai nepatīk, — lords īgni atteica. — Viņai labāk patīk kolonistu nejēgas! Viņa nemaz tik jauka nav, kā tev liekas, viņa klusībā smejas par mums...

— Tie ir meli! — viņa karstasinīgais draugs atcirta.

— Vai tu mani sauc par meli, Viltšīr? — Kroulijs nikni noprasīja.

— Nē, — Viltšīrs izgrūda caur sakostiem zobiem, — es tevi izaicinu uz divkauju.

— Lieliski, — Kroulijs atcirta. — Rītdien, gaismai austot, manā īpašumā. Birztalā. — Strauji apgriezis zirgu, viņš aizaulekšoja uz klubu, kur tūdaļ sāka izplatīties ziņas par gaidāmo divkauju, kas beidzot nonāca arī līdz džentlmeņu spēļu namam, kur marķīzs de Sals un barons Arnovs patlaban meta kauliņus, spēlējot uz ļoti augstām likmēm.

— Nolāpītie jaunie muļķi! — De Sals sašutis nopūtās, izdzirdējis par gaidāmo divkauju. — Lēdija Viktorija būs ļoti neapmierināta, kad to uzzinās.

Barons Arnovs iesmējās.

— Ne Kroulijs, ne Viltšīrs neprot šaut tik labi, lai viens otram kaut ko nodarītu. Es reiz pats noskatījos, cik viņi neveikli, kad mēs Devonā Viltšīru īpašumos bijām devušies medībās.

— Varbūt man vajadzētu viņus apturēt, — marķīzs domīgi noteica.

Barons Arnovs papurināja galvu, izskatīdamies uzjautrināts.

— Nesaprotu, kāpēc jums tas būtu jādara. Ļaunākais, kas var notikt, ir tas, ka vienam no viņiem izdosies sašaut otra zirgu.

— Es domāju par lēdijas Viktorijas reputāciju Viņas dēļ sarīkota divkauja nenāks viņai par labu

— Lieliski! — Arnovs atkal iesmējās. — ia lēdija Viktorija vairs nebūs tik populāra, man būs lielākas iespējas ar viņu iedraudzēties.

Pēc vairākām stundām pie cita galda arī Roberts Kolingvuds izdzirdēja runas par divkauju, taču viņš tās uztvēra jau daudz nopietnāk. Atvainojies draugiem, viņš atstāja klubu un devās uz Etertonas hercoga māju, kur bija apmeties Džeisons. Gandrīz stundu nogaidījis Džeisona atgriešanos, Roberts pierunāja samiegojušos sulaini pamodināt Džeisona kalpotāju. Pēc ilgas ur-dīšanas un pierunāšanas kalpotājs negribīgi atklāja, ka viņa kungs esot nesen atgriezies no kāda rauta, kur pavadījis lēdiju Viktoriju, un tad devies viesos pie kādas zināmas dāmas Vil-jamsstrītas divdesmit pirmajā namā

Roberts ielēca karietē un nosauca kučierim Viljamsstrītas adresi.

— Pasteidzies! — viņš pavēlēja.

Viņa skaļie klauvējieni beidzot pamodināja miegainu kalponi francūzieti, kas atvēra durvis un pieklājīgi iebilda, ka neko nezinot par lorda Fīldinga iespējamo klātbūtni.

— Nekavējoties uzmeklē savu kundzi, — Roberts nepacietīgi pavēlēja, — man nav daudz laika. — Kalpone aši palūkojās viņam garām, pamanīja vapeni uz karietes durvīm, mirkli svārstījās un tad uzkāpa augšstāvā.

Pēc krietna brīža pa kāpnēm nonāca glīta brunete caurspīdīgos rītasvārkos.

— Kas noticis, lord Kolingvud? — Sibila noprasīja.

— Vai Džeisons ir šeit? — Roberts uzstājīgi pavaicāja.

Sibila tūdaļ pamāja.

— Pasakiet viņam, ka Kroulijs ar Viltšīru saullēktā šausies divkaujā Viktorijas dēļ birztalā, kas atrodas Krouliju īpašumā, — Roberts paziņoja.

Kad Sibila atkal apsēdās uz gultas, Džeisons pastiepa roku Aizvērtām acīm viņš sataustīja viņas rītasvārku malu un sāka pavedinoši glāstīt sievietes kailo kāju.

— Nāc atpakaļ gultā, — viņš piesmacis mudināja — Man tevi atkal vajag

Sibilas sejā pavīdēja skumjš smaids. Viņa noglāstīja Džeiso-na tumši iedegušo plecu

— Tev nav vajadzīgs neviens. Džeison, — viņa skumji nočukstēja. — Nekad nav bijis vajadzīgs.

Džeisons dobji, jutekliski iesmējās, apvēlās uz muguras un aši novilka Sibilu uz sava kailā, uzbudinātā ķermeņa.

— ļa tā nav vajadzība, kā tad lai to sauc?

— Es ar to domāju kaut ko pavisam citu, un tu to zini, — viņa čukstēja, noskūpstīdama viņa siltās lūpas. — Nevajag, — viņa steidzīgi iebilda, kad Džeisona prasmīgās rokas pievilka viņu sev klāt. — Tev nav laika Ir atnācis Kolingvuds. Viņš lika tev pateikt, ka Kroulijs un Viltšīrs saullēktā Krouliju īpašumā cīnīsies divkaujā.

Džeisona zaļās acis pavērās. To skatiens bija modrs, tomēr ne īpaši ieinteresēts.

— Viņi cīnīsies Viktorijas dēļ, — Sibila piebilda.

Vienā mirklī Džeisons izlēca no gultas, pagrūda viņu malā un sāka steidzīgi raut kājās bikses un zābakus. Klusi un mežonīgi nolādējies, viņš parāva krekla malu

— Vai drīz būs rīts? — viņš īsi noprasīja, pametis acis pa logu

— Līdz saullēktam palikusi apmēram stunda.

Džeisons pamāja, noliecās, atvainodamies uzspieda viņai uz pieres īsu skūpstu un tad izskrēja pa durvīm. Uz nospodrinātās koka grīdas spalgi noklaudzēja viņa zābaku papēži.

Debesis jau pamazām kjuva gaišākas, kad Džeisons beidzot at-rada birztalu Krouliju īpašumā un pamanīja abus jaunos vīriešus, kas stāvēja zem ēnainajiem ozoliem. Piecdesmit jardu pa kreisi no abiem zem cita koka draudīgi slējās ārsta melnā kariete, pie kuras aizmugurē bija piesiets zirgs. Džeisons sparīgi iecirta piešus savam zirgam sānos, un melnais ērzelis aizjoņoja pa zālaino pauguru, ar pakaviem metot gaisā milzīgus slapjas velēnas pikučus.

Apturējis zirgu netālu no abiem duelantiem, viņš izlēca no segliem un metās skriet.

— Pie velna, kas šeit īsti notiek? — viņš noprasīja Krouli-jam, kad bija nonācis viņam līdzās, un tad pārsteigts apcirtās, kad divdesmit jardu tālāk no koku ēnas iznāca marķīzs de Sals un nostājās blakus jaunajam Viltšīram. — Ko tad jūs te darāt, de Sal? — Džeisons nikni vaicāja. — ļums vismaz vajadzēja būt vairāk saprāta nekā šiem diviem kucēniem.

— Es te daru to pašu, ko jūs, — de Sals atbildēja, viegli pasmīnēdams, — bet, kā jūs drīz sapratīsiet, bez īpašiem panākumiem.

— Kroulijs uz mani izšāva! — Viltšīrs sašutis iesaucās. Viņa seja bija savilkta dusmīga pārsteiguma grimasē, bet vārdi skanēja neskaidri — alkohola pēc, ko viņš bija sadzēries, lai vairotu drosmi. — Kroulijs ne...nerīkojās kā džen... džentlmens. Tagad es viņu nošaušu.

— Es nemaz nešāvu uz tevi! — Kroulijs nikni nodārdināja, stāvēdams līdzās Džeisonam. — )a es būtu šāvis, tad es būtu tev trāpījis.

— Tu nemaz nemē... netēmēji gaisā! —Viltšīrs kliedza preci — Tu neesi... neesi dže... dželmenis. Tu esi pelnījis nāvi. un es tevi nošaušu — Viltšīrs pacēla drebošo roku un notēmēia uz pretinieku, un tālāk viss šķita notiekam vienlaikus Pistole izšāva tieši tajā mirklī, kad marķīzs de Sals pielēca pie Viltšīra un mēģināja izsist ieroci viņam no rokas, bet Džeisons ar lēcienu metās virsū Kroulijam. notriekdams jaunekli zemē Lode nosvilpa gar Džeisona ausi. atsitās pret koka stumbru un trāpīja viņam augšdelmā.

Pēc apjukuma mirkļa Džeisons lēni piecēlās sēdus. Viņa sejā bija lasāma neizpratne Pieskāries dzeļoši sāpīgajai brūcei augšdelmā, viņš gandrīz komiskā neticībā uzlūkoja savus asiņainos pirkstus

Ārsts, marķīzs de Sals un jaunais Viltšīrs metās viņam klāt.

— Ļaujiet man aplūkot brūci! — doktors Vortings pavēlēja, ar rokas mājienu atraidījis pārējos un notupies Džeisonam līdzās.

Doktors Vortings pārplēsa Džeisona kreklu, un jaunais Viltšīrs izgrūda aizžņaugtu kliedzienu, ieraudzījis asiņojošo brūci

— Ak Dievs! — viņš žēli iesaucās. — Lord Fīlding, es nepavisam negribēju...

— Aizverieties taču! — doktors Vortings noskaldīja. — Lai kāds man padod viskija pudeli no manas somas. — Džeisonam viņš teica: — Lode ir skārusi tikai miesu, Džeison, taču brūce ir visai dziļa. Man būs tā jāiztīra un jāsašuj. — Paņēmis marķīza de Sala pasniegto viskija pudeli, viņš atvainodamies uzlūkoja Džeisonu —Tas būs velnišķīgi sāpīgi

Džeisons pamāja un sakoda zobus, bet ārsts aši apvērsa pudeli, apliedams saplosīto miesu ar dedzinošo šķidrumu. Tad viņš padeva pudeli Džeisonam.

— Es tavā vietā, Džeison, to visu izdzertu Būs vajadzīgas vairākas šuves.

— Es taču viņu nesašāvu! — Viltšīrs atkal iesaucās, mēģinādams izvairīties no iespējamās divkaujas ar lordu Rldingu, leģendāro šāvēju. Viņam bija visas tiesības vēlāk to pieprasīt. Četri acu pāri viņu uzlūkoja ar riebumu — Es to neizdarīju! — Viltšīrs izmisīgi pretojās. — Pie visa vainīgs koks. Es izšāvu uz koku, lode atsitās pret to un tad trāpīja lordam Fīldingam.

Džeisons pacēla pret izbiedēto uzbrucēju satumsušu skatienu un draudīgā balsī sacīja:

— |a tev |oti veiksies, Viltšīr, tev izdosies nepatrāpīties man acīs līdz brīdim, kamēr būšu jau pārāk vecs, lai nopērtu tevi ar zirga pātagu

Viltšīrs atrāvās, apcirtās uz papēža un metās skriet Džeisons pagrieza galvu un iznīcinoši uzlūkoja otru pārbiedēto divkauju meistaru

— Kroulij, — viņš klusi brīdināja, — tava klātbūtne man liekas aizskaroša.

Kroulijs pagriezās un metās pie sava zirga.

Kad abi bija aizauļojuši, Džeisons pacēla viskija pudeli un iedzēra krietnu malku, klusi noelsdamies, kad doktora Vortinga adata ar ievērto pavedienu iedūrās viņa pietūkušajā miesā, cieši savelkot brūci, lai pēc mirkļa atkal iedurtos tajā. Pasniedzis pudeli de Salam, viņš sausi teica:

— Man |oti žēl, taču šeit nav piemērotas glāzes; tomēr, ja jūs vēlaties man pievienoties, tad dzeriet vien.

De Sals bez šaubīšanās pieņēma pasniegto pudeli, paskaidrodams:

— Es devos pie jums, tiklīdz uzzināju par divkauju, taču jūsu sulainis sacīja, ka jūs neesat mājās, un atteicās atklāt, kurp esat devies. — Iedzēris lielu malku stiprā viskija, viņš atdeva pudeli Džeisonam. — Tāpēc aizbraucu pēc doktora Vortinga, un mēs steidzāmies šurp, cerēdami, ka pagūsim viņus apturēt.

— Mums vajadzēja |aut, lai viņi viens otru nošauj, — Džei-sons riebumā noteica un tad sakoda zobus un saspringa, kad adata atkal iedūrās viņa saplosītajā augšdelmā.

— Droši vien.

Džeisons iedzēra vēl divus malkus un juta, ka alkohols sāk notrulināt viņa izjūtas. Atbalstījis galvu pret koka cieto stumbru, viņš uzjautrināts sašutumā nopūtās.

— Ko tad mana mazā grāfiene izdarīja, lai izraisītu šo divkauju?

De Sals sastinga, izdzirdējis Džeisona mīlīgos vārdus, un no viņa balss pagaisa pieklājīgais draudzīgums.

— Cik es varēju noprast, lēdija Viktorija bija nosaukusi Vilt-šīru par pārmērīgi uzcirtušos ang|u nejēgu.

— Tad jau Viltšīram vajadzēja izaicināt uz divkauju viņu! — Džeisons iesmējās un atkal iedzēra viskiju — Viņa gan nebūtu aizšāvusi garām

De Sals par šo joku nepasmaidīja.

— Kāpēc jūs viņu saucat par savu mazo grāfieni? — viņš sašutis noprasīja. — la jau viņa ir jūsējā, tad jūs gan īpaši nesteidzaties viņu precēt — jūs pats teicāt, ka viss vēl neesot līdz galam norunāts. Kādas spēles jūs spēlējat ar viņas jūtām, Veikfīld?

Džeisona skatiens pievērsās otra vīrieša dusmīgajai sejai, viņš aizvēra acis un īgni pasmīnēja

— |a arī jūs grasāties izaicināt mani uz divkauju, tad jācer, ka jūs vismaz protat šaut Cilvēkam ar manu reputāciju ir ārkārtīgi pazemojoši, ka viņu ievaino koks.

Viktorija grozījās un mētājās pa gultu, pārāk nomocījusies, lai gulētu, un nespēja atvairīt savas nemierīgās domas. Rītausmā viņa beidzot atteicās no mēģinājumiem aizmigt un piecēlās gultā sēdus, noskatīdamās, kā debesis no tumšpelēkām kļūst bālganpelēkas, un viņas domas bija tikpat drūmas un nejaukas, kāds solījās būt šis rīts. Atbalstījusies spilvenos, viņa laiski knibināja atlasa segas pārvalku. Šķita, ka dzīve stiepjas priekšā kā tumšs, tukšs, biedējošs tunelis. Viņa domāja par Endrū, kas bija apprecējis citu un tagad viņai zudis; viņa domāja par ciema ļaudīm, kurus bija mīlējusi kopš bērnības un kuri viņai bija atbildējuši ar to pašu Nu viņu vairs nemīlēja neviens Tikai, protams. tēvocis Čārlzs, bet pat viņa sirsnība nespēja mazināt meitenes nemieru vai piepildīt sāpīgo tukšumu viņā.

Viktorija vienmēr bija jutusies vajadzīga un noderīga; tagad viņas dzīve bija tikai bezgalīgs neprātīgu izpriecu virpulis, par kuru maksāja Džeisons. Viņa sev likās tik., tik lieka, nederīga un arī nevienam nevajadzīga.

Viktorija bija mēģinājusi klausīt Džeisona cietsirdīgajam padomam un izvēlēties sev citu vīru. Viņa bija mēģinājusi, tomēr gluži vienkārši nespēja iztēloties sevi precējušos ar kādu no tiem seklajiem Londonas švītiem, kas tik ļoti centās iekarot viņas sirdi. Viņa tiem nebija vajadzīga kā sieva; viņa būtu tikai rotājums, viņu dzīves izgreznojums. Izņemot Kolingvudus un vēl dažus citus, laulības augstākajā sabiedrībā bija virspusējas un noslēgtas aprēķina dēļ Pāri reti ieradās kopā vienā sarīkojumā, un, ja tā gadījās, tika uzskatīts, ka tas nav moderni. Šādās laulībās dzimuši bērni nekavējoties tika nodoti auklītēm un mājskolotājiem. Cik gan ļoti atšķirīga šeit ir vārda "laulība" nozīme, Viktorija prātoja.

Viņa skumji atcerējās vīrus un sievas, ko bija pazinusi Por-tidžā. Viņa atcerējās veco Protera kungu, kas vasarās mēdza sēdēt uz lieveņa, apņēmīgi lasīdams priekšā savai triekas ķertajai sievai, kura pat īsti neapzinājās, kur atrodas. Viņa atcerējās Meikpīsa kunga un kundzes seju, kad Viktorijas tēvs bija viņiem pavēstījis, ka pēc divdesmit bezbērnu laulības gadiem Meikpīsa kundze beidzot kļuvusi grūta. Viņa atcerējās, kā šis pusmūža pāris bija apskāvies un raudājis neslēptā priekā. Tās bija laulības, kādām tām vajadzēja būt — divi cilvēki, kas visu dara kopā un palīdz viens otram pārdzīvot gan labus, gan grūtus laikus-, divi cilvēki, kas kopā smejas, kopā audzina bērnus un kopā raud.

Viktorija atcerējās savu tēvu un māti. Kaut arī Ketrīna Sīto-ne nebija mīlējusi savu vīru, viņa tomēr bija iekārtojusi omulīgu mājokli un palīdzējusi viņam. Arī viņi mēdza daudz ko darīt kopīgi, piemēram, ziemā pie kamīna spēlēt šahu un vasaras krēslā doties pastaigā.

Londonā Viktorija tika iekārota tā vienkāršā, mu|ķīgā iemesla pēc, ka viņa patlaban "bija modē'. |a viņa apprecētos, viņai vairs nebūtu citas jēgas, cita pienākuma kā vien sēdēt ēdamgalda galā, kad vakariņās gaidāmi viesi. Viktorija zināja, ka nemūžam nespētu samierināties ar tādu dzīvi. Viņa gribēja dalīt sevi ar kādu, kam viņa būtu vajadzīga, lai darītu viņu laimīgu un kļūtu viņam nozīmīga Viņa vēlējās būt noderīga, kjūt par ko vairāk, nevis tikai rotājumu

Viktorija nojauta, ka marķīzam de Salam viņa patiesi nav vienaldzīga — tomēr marķīzs viņu nemīlēja, par spīti tam, ko mēdza apgalvot.

Viktorija atkal iekoda lūpā, lai apvaldītu sāpes, ko modināja atmiņas par Endrū maigajiem mīlestības zvērestiem Viņš

nebija īsti mīlējis viņu. Arī marķīzs de Sals viņu nemīlēja. Varbūt bagāti vīrieši, arī Endrū, nespēj izjust īstu mīlestību. Varbūt...

Viktorija pietrūkās sēdus, izdzirdējusi gaitenī smagus, šļūcošus soļus. Bija vēl pārāk agrs. lai mājā sāktu rosīties kalpotāji, turklāt viņi skrēja pa māju, steigdamies izpildīt sava kunga prasības. Kaut kas atsitās pret sienu, un tad atskanēja vīrieša vaids. Tēvocim Čārlzam laikam ir slikti, viņa nodomāja, nosvieda segas un izlēca no gultas. Pieskrējusi pie durvīm, viņa tās atrāva vaļā.

— Džeison! — Viktorija klusi iesaucās, juzdama, ka sirds sažņaudzas, kad viņa ieraudzīja Džeisonu sagumstam pret sienu. Viena Džeisona roka karājās paštaisītā saitē — Kas noticis? — viņa nočukstēja, tad aši piebilda: — Ak, neklausies manī! Nemēģini runāt. Es tūda| pasaukšu kādu kalpotāju, lai tev palīdz. — Viņa jau apcirtās, taču Džeisons sagrāba viņas roku pārsteidzoši spēcīgā tvērienā un, greizi pasmīnējis, parāva meiteni atpakaļ.

— Es gribu, lai lu man palīdzi. — viņš paziņoja un apskāva ar labo roku meitenes plecus tā, ka viņa gandrīz noslīga ceļos no vīrieša svara. — Ved mani uz manu istabu, Viktorij, — viņš glaimīgi mudināja.

— Kur tā atrodas? — Viktorija nočukstēja, kad viņi sāka neveikli virzīties pa gaiteni

— Vai tad tu nezini? — viņš aizskarts nomurdēja. — Es gan zinu, kur ir tava istaba.

— Kāda tam nozīme? — Viktorija mazliet izmisīgi noprasīja, pūlēdamās noturēt Džeisonu stāvus.

— Nekādas, — viņš piekrita un apstājās pie nākamajām durvīm labajā pusē. Viktorija tās atvēra un palīdzēja viņam pārkāpt pār slieksni.

Gaiteņa otrā pusē atvērās vēl kādas guļamistabas durvis.

un tajās parādījās Čārlzs Fīldings, viņš bija satraukts un noraizējies un steidzīgi vilka mugurā atlasa rītasvārkus. Iebāzis vienu roku piedurknē, viņš sastinga, kad Džeisons paziņoja Viktorijai:

— Nu, mazā grāfiene, tagad ved mani uz gultu

Viktorija dzirdēja, cik savādi neskaidri Džeisons izrunā vārdus; viņai pat šķita, ka šajā balsī pavīd mazliet ķircinošs tonis, taču tad viņa nosprieda, ka dīvainajai valodai par iemeslu ir vai nu sāpes, vai varbūt asiņu zaudējums.

Kad abi nonāca pie lielās gultas, Džeisons atņēma roku un paklausīgi nogaidīja, kamēr Viktorija atvelk segas; tad viņš apsēdās un, muļķīgi smaidīdams, uzlūkoja viņu Viktorija skatījās pretī, slēpdama raizes Runādama tikpat saudzīgi un nevērīgi, kā savulaik bija darījis tēvs, viņa ieminējās:

— Vai tu man vari pastāstīt, kas ar tevi noticis?

— Protams! — viņš atteica, izskatīdamies aizvainots. — Es taču neesmu stulbs.

— Kas tad noticis? — Viktorija atkārtoja, kad Džeisons atkal apklusa.

— Palīdzi man novilkt zābakus

Viktorija svārstījās.

— Manuprāt, vajadzētu pasaukt Nortrapu.

— Labi, lai zābaki paliek kājās, — Džeisons augstsirdīgi noteica, atgūlās un nevērīgi sakrustoja zābakotās kājas uz sarkanbrūnā pārsega —Apsēdies man blakus un paturi manu roku.

— Nerunā muļķības!

Viņš uzmeta meitenei aizskartu skatienu

— Tev vajadzētu pret mani izturēties mīļāk, Viktorij. Galu galā esmu ievainots divkaujā tevis dēļ. — Pastiepis roku, viņš saņēma meitenes plaukstu

Izdzirdot pieminam divkauju, Viktorija pārbijusies paklausīja viņa rokas aizvien spēcīgākajam tvērienam un apsēdās blakus guļošajam vīrietim.

— Ak Dievs, divkauja... Džeison, kāpēc? — Viņa vērīgi palūkojās Džeisona bālajā sejā, pamanīja drosmīgo, greizo smaidu, un viņas sirds atkusa nožēlas un vainas apziņā Nez kāda iemesla pēc Džeisons tiešām par viņu bija cīnījies divkaujā. — Lūdzu, pastāsti, kāpēc tu to darīji!

Džeisons pasmīnēja.

— Tāpēc, ka Viltšīrs nosauca tevi parang|u nejēgu

— Par ko? Džeison, — viņa satraukta noprasīja, — cik daudz asiņu tu esi zaudējis?

— Visas, cik vien bija, — viņš atcirta. — Vai tev manis ļoti žēl?

— Ļoti, — viņa automātiski atbildēja. — Nu. vai tagad tu beidzot vari man sakarīgi atbildēt? Viltšīrs sašāva tevi tāpēc, ka...

Džeisons nepatikā saviebās.

— Viltšīrs mani nesašāva — viņš no divu so|u attāluma nevarētu ne mūra sienā iešaut. Mani sašāva koks. — Pastiepies viņš saņēma meitenes satriekto seju plaukstās, pievilka sev ciešāk klāt un sāka runāt čukstus — Vai tu zini, cik skaista esi? — viņš piesmacis sacīja, un šoreiz viņai sejā iesitās asa viskija dvinga.

— Tu esi piedzēries! — Viktorija atrāvusies iesaucās.

— Pareizi, — Džeisons mierīgi atteica. — Piedzēros kopā ar tavu draugu de Salu.

— Augstā debess! — Viktorija izdvesa. — Vai arī viņš tur bija?

-Džeisons pamāja, nebilzdams ne vārda. Viņa apbrīnas pilnais

skatiens slīdēja pār meiteni. Viņas mirdzošie mati plūda pāri pleciem kā izkusuša zelta burvīgi nekārtīga straume, ieskaujot seju. kuras skaistums lika aizrauties elpai Viņas āda bija tik gluda kā marmors, uzacis slējās maigā lokā, bet skropstas bija biezas un izliektas Viņas acis, kas atgādināja lielus, spožus safīrus. raižu pilnas, pētīja Džeisona seju. pūloties izprast, kas viņam īsti kaiš Lepnums un drosme plūda no katra viņas sejas vaibsta, no augstajiem vaigukauliem un spītīgā, mazā degunti-ņa līdz pat nelielajam zodam ar bērnišķīgo, jauko bedrīti pašā vidū. Un tomēr viņas mute izskatījās maiga un viegli ievainojama — tikpat maiga kā krūtis, kas Džeisona acu augstumā slējās virs mežģinēm apšūtā krēmkrāsas atlasa rītasvārku izgriezuma, burtiski lūgdamās pēc pieskāriena. Taču tā bija viņas mute, kuras garšu Džeisonam gribējās izjust vispirms... Viņš ciešāk saspieda meitenes augšdelmu un pievilka viņu tuvāk

— Lord Fīlding! — viņa draudīgi izgrūda, mēģinādama atrauties.

— Vēl pirms mirkļa tu mani sauci par Džeisonu Es pats to dzirdēju, nemēģini noliegt

— Tā bija kļūda. — Viktorija izmisusi iebilda.

Viņa lūpas sašķobījās vieglā smīnā.

— Tad izdarīsim vēl vienu kļūdu —To sacījis, viņš ar plaukstu saņēma meiteni aiz skausta un novilka lejā pie sevis.

— Lūdzu, nevajag, — Viktorija sāka lūgties, kad starp viņas un Džeisona seju bija palikušas tikai dažas collas. — Neliec man cīnīties ar tevi — tev sāpēs ievainojums. — Tvēriens uz viņas skausta mazliet atlaidās, bet ne tik daudz, lai viņa varētu izslie-ties, un Džeisons, domīgi klusēdams, vērīgi uzlūkoja meiteni

Viktorija pacietīgi gaidīja, kad tiks atlaista, jo saprata, ka Džeisona apziņu aizmiglojis asins zaudējums, sāpes un krietns alkohola daudzums. Ne uz mirkli viņai neienāca prātā, ka Džeisons pret viņu varētu izjust kaut niecīgāko iekāri, un meitene lūkojās lejup uz viņu ar kaut ko līdzīgu vieglam uzjautrinājumam

— Vai tevi kāds ir skūpstījis, tā īsti skūpstījis, cits vīrietis, nevis tas Arnolds? — viņš pavaicāja.

— Endrū, — Viktorija pārlaboja, un viņas lūpas savilkās smaida.

— Vai tu zināji, ka ikviens vīrietis skūpstās citādi?

No Viktorijas lūpām izlauzās smiekli,

— Tiešām? Un cik vīriešu tad tev ir nācies skūpstīt?

Džeisona jutekliskās lūpas viegli noraustījās, tomēr viņš izlikās to nedzirdam.

— Noliecies zemāk, — viņš piesmakušā balsī pavēlēja, atkal maigi vilkdams viņu pie sevis. — un noskūpsti mani. Tad tu redzēsi, kā to daru es.

Viktorijas jautrība pagaisa, un viņu pamazām sāka pārņemt panika.

— Džeison, izbeidz, — viņa lūdzās. — Tu nemaz negribi mani skūpstīt. Kad tu esi skaidrā prātā, es tev nemaz nepatīku!

Džeisons spēji iesmējās.

— Tu man patīc pat ļoti! —viņš rūgti nočukstēja, tad pievilka viņas galvu pie sevis un piekļāvās meitenes lūpām prasīgā, sāpīgā skūpstā, kas paņēma visu un nesniedza neko Viktorija izbijusies mēģināja izrauties un, atbalstījusies ar rokām abās pusēs Džeisona pleciem, centās atbrīvoties no viņa lūpām. Džeisons aši satvēra pirkstos viņas biezos matus un spēcīgi parāva.

— Nepretojies man! — viņš izgrūda caur sakostiem zobiem

— Tu dari man sāpes!

— Tu dari sāpes man, — Viktorija elsoja. Starp abu lūpām bija mazāk par collu. — Laid mani vaļā!

— Nevaru, — viņš aizsmacis atteica, taču atlaida Viktorijas matus un pāršūdināja garos pirkstus pār viņas kaklu, ar hipnotizējošu skatienu dziļi vērdamies viņas acīs. Saraustītā balsī, it

kā šī atzīšanās būtu viņam izspiesta ar spīdzināšanu, viņš ierunājās: — Esmu jau simtiem reižu mēģinājis tevi atlaist, Vikto-rij, tomēr nespēju — Un, kamēr Viktorija vēl pūlējās atjēgties no neticamā apgalvojuma, Džeisons atkal pievilka viņu sev klāt un laupīja ar reibinošu, bezgalīgu skūpstu viņai elpu un kustības spējas. Viņa lūpas ar maigām, alkatīgām ilgām izbaudīja meitenes muti, pakļaujot to, kā vēloties iegūt ko vairāk. Kaut kas dziļi Viktorijas krūtīs nojauta viņa vientuļo izmisumu, un meitene bezpalīdzīgi tam atsaucās Viņas lūpas atmaiga un atbildēja uz skūpstu. Tajā pašā mirklī Džeisona skūpsts kļuva vēl prasīgāks un kaislāks. Viņa mēle pārslīdēja pār viņas lūpām, mudinot tās pavērties, un, tiklīdz tās bija padevušās jutekliskajam spiedienam, mēle maigi ieslīdēja meitenes mutē.

Cauri Viktorijas ķermenim kā zibens šautras šāvās neprātīgas izjūtas, un tad reibuma pilnās alkās viņa bikli ar mēles galiņu pieskārās viņa lūpām Džeisons reaģēja nekavējoties; viņš novaidējās, apskāva meiteni ar veselo roku un cieši jo cieši piespieda sev klāt, neprātīgi skūpstīdams Viktoriju ar biedējošu kaisli.

Pēc veselas mūžības viņš atrāvās un pārlaida lūpas pār viņas karsto vaigu, lai noskūpstītu meitenes deniņus. Un tad negaidot sastinga.

Viktorija lēnām atguvās un piepešās izbailēs apjēdza, cik nekautrīgi nupat izturējusies Viņas vaigs bija piespiests pie vīrieša stingrajām krūtīm, un viņa daļēji gulēja Džeisonam virsū kā... kā nekaunīga padauza! Notrīcēdama viņa piespieda sevi pacelt galvu, pilnīgi pārliecināta, ka Džeisons uzlūkos viņu vai nu ar triumfu, vai ar nicinājumu, un neko vairāk viņa nebija pelnījusi. Negribīgi viņa atvēra acis un piespieda sevi ieskatīties Džeisonam sejā.

— Mans Dievs, — viņš piesmacis nočukstēja, un viņa zajo acu skatiens bija aizmiglots. Kad viņš pacēla roku, Viktorija instinktīvi sarāvās, taču Džeisons nevis atgrūda viņu, bet gan pie-kjāva plaukstu viņas pietvīkušajam vaigam, ar pirkstu galiem maigi pārvilkdams pār sejas smalkajiem vaibstiem. Apjukusi no tik neizskaidrojama noskaņojuma, viņa, meklējot atbildi, ieskatījās Džeisonam acīs.

— Tavs vārds tev nepiestāv, — viņš domīgi nočukstēja — Viktorija ir pārāk garš un salts vārds tādai mazai, ugunīgai būtnei

Pavisam aizmirsusies, redzot viņa acu intīmo skatienu un dzirdot ārkārtīgo maigumu balsī, Viktorija norija siekalas un atzinās:

— Vecāki mani sauca par Toriju

— Torija, — viņš smaidīdams atkārtoja. — Man tas patīk — šis vārds tev ideāli piestāv. — Džeisona hipnotizējošais skatiens joprojām nenovērsās no viņas sejas, bet roka turpināja pavedinoši glāstīt viņas plecu un augšdelmu — Man patīk arī tas, kā saule atmirdz tavos matos, kad tu dodies izbraukumā ar Kero-lainu Kolingvudu, — viņš turpināja. — Un vēl man patīk, kā skan tavi smiekli. Man patīk, kā tavas acis dusmās zibsnī... Vai gribi zināt, kas vēl man patīk? — viņš vaicāja, aizvēris acis.

Viktorija pamāja, viņa balss un maigo vārdu apburta.

Joprojām neatvēris acis un viegli pasmaidījis, Džeisons nomurmināja:

— Vairāk par visu... man patīk, kā tavam augumam pieguļ šis naktskrekls...

Viktorija aizskartā kautrībā atrāvās, un Džeisona roka ļengani nokrita uz spilvena līdzās viņa galvai. Viņš bija cieši jo cieši aizmidzis.

Neticīgi iepletusi acis, viņa lūkojās uz Džeisonu, nesaprazdama, ko lai domā un kā lai jūtas. Viņš nudien bija pats iedomīgākais, pārdrošākais... Viņa mēģināja sevī izraisīt sašutumu, bet tas neizdevās, un Viktorijas lūpās pavīdēja negribīgs smaids. Džeisona bargā seja miegā bija atmaigusi, un tagad, kad viņa lūpas vairs neviebās ciniskā smīnā, viņš izskatījās viegli ievainojams un neticami zēnisks.

Viktorijas smaids kļuva platāks, pamanot, cik neiedomājami biezas ir viņa skropstas — tās bija garas un izliektas, tādas, par kādām viņu apskaustu jebkura meitene. Vērodama Džeisonu, viņa sāka prātot, kāds gan viņš bijis bērnībā Tad viņš noteikti nebija izturējies tik ciniski, atsvešināti un nepieejami.

— Endrū izpostīja manus bērnības sapņus. — viņa skaļi ie-prātojās. — Gribētos zināt, kurš izpostījis tavējos.

Džeisons pagrieza galvu, un pār viņa pieri noslīdēja tumša matu cirta. Juzdamās savādi mātišķa un mazliet nekaunīga, Viktorija pasniedzās, lai ar pirkstu galiem to atbīdītu

— Es tev atklāšu kādu noslēpumu, — viņa teica, zinādama, ka viņš nedzirdēs šos vārdus. —Tu arī man patīc, Džeison

Gaiteņa pretējā pusē noklikšķot aizvērās kādas durvis. Viktorija, kā vainīga juzdamās, pielēca kājās, sakārtoja naktskreklu un pieglauda matus. Taču, kad viņa palūkojās gaitenī, tur neviena nebija

18

Nokāpusi lejā brokastot, Viktorija pārsteigta ieraudzīja, ka tēvocis Čārlzs jau sēž pie galda sev neierastā rīta agrumā, izskatīdamies par kaut ko ārkārtīgi sajūsmināts.

— Tu izskaties tikpat burvīga kā allaž, — Čārlzs starodams sacīja, piecēlās un atvilka no galda krēslu Viktorijai.

— Un tu izskaties vēl labāk nekā parasti, tēvoci Čārlz, — Viktorija smaidot atteica, ielēja sev tēju un pievienoja tai mazliet piena.

— Es vēl nekad neesmu juties labāk, — viņš braši paziņoja.

— Bet saki — kā jūtas Džeisons?

Viktorijai no rokas izkrita karotīte.

— Es to vaicāju tāpēc, — Čārlzs tūdaļ paskaidroja, — ka šorīt agri no rīta dzirdēju viņu staigājam pa gaiteni un dzirdēju arī tavu balsi Izklausījās, ka Džeisons... — viņš delikāti aprāvās,

— ...ir mazliet iereibis. Vai tā bija?

Viktorija jautri pamāja.

— Pilns kā zeķe.

Pat nepūlēdamies komentēt viņas vārdus, Čārlzs turpināja:

— Nortraps man ziņoja, ka pirms stundas te esot ieradies tavs draugs Viltširs un visai izmisīgi prašņājis par Džeisona veselības stāvokli — Viņš uzmeta meitenei domīgu skatienu — Cik var noprast, Viltšīrs apgalvojis, ka Džeisons šorīt cīnījies divkaujā un ticis ievainots.

Viktorija saprata, ka būtu muļķīgi slēpt no tēvoča, kas noticis. Viņa smiedamās pamāja

— Džeisons man teica, ka esot cinījies divkaujā ar lordu Vilt-šīru, jo lords Viltšīrs mani nosaucis par angļu nejēgu.

— Viltšīrs nedod man mieru ar saviem lūgumiem, lai atļauju viņam oficiāli izrādīt tev uzmanību Nespēju noticēt, ka viņš varētu tevi tā nosaukt

— Esmu pārliecināta, ka viņš to nav darījis. Tas būtu pilnīgi bezjēdzīgi

— Taisnība, — Čārlzs moži piekrita — Taču, lai arī kāds būtu bijis šīs divkaujas iemesls, Viltšīrs taču sašāvis Džeisonu, vai ne?

Viktorijas acīs iemirdzējās jautrība.

— Lords Rldings apgalvoja, ka viņu esot ievainojis koks.

— Savādi gan, — tēvocis Čārlzs uzjautrināts noteica, — bet jaunais Viltšīrs Nortrapam stāstījis tieši to pašu! — Pēc mirkļa viņš piebilda: — Nu, vienalga. Cik saprotu, Džeisonam sniedzis palīdzību doktors Vortings. Viņš ir mans un Džeisona draugs, turklāt izcils ārsts, la Džeisona dzīvībai draudētu briesmas, viņš tagad atrastos šeit un aprūpētu viņu. Vēl vairāk, mēs tagad varam droši paļauties, ka Vortings nevienam nestāstīs ne vārda, jo divkaujas taču ir nelikumīgas.

Viktorija nobāla, un tēvocis Čārlzs pastiepās pāri galdam, lai mierinot paspiestu meitenes roku.

— Tev nav jāraizējas. — Ar neizskaidrojamu maigumu viņš piemetināja: — Es nespēju tev ne izteikt, cik... cik ārkārtīgi laimīgs esmu, ka tu tagad dzīvo pie mums, mans bērns. Man ir tik ļoti daudz, ko tev pastāstīt par Džei... par visu, — viņš neveikli pabeidza — Gan pienāks laiks, kad es to varēšu izdarīt.

Viktorija nolēma izmantot šo izdevību, lai vēlreiz lūgtu pastāstīt par to laiku, kad tēvocis pazinis viņas māti, taču Čārlzs tikai papurināja galvu un kļuva nopietns

— Gan jau kādu dienu, — viņš, kā jau allaž, apsolīja. — Bet pagaidām vēl ne.

Visa pārējā diena šķita velkamies neizturami lēni. Viktorija nervozi gaidīja Džeisonu, prātodama, kā gan viņš izturēsies pēc pagājušās nakts notikumiem. Viņas prāts nerimtīgi pārcilāja visvisādas iespējas. Varbūt Džeisons nicinās viņu par to, ka viņa ļāvusies skūpstam Varbūt viņš ienīdīs sevi, jo atzinies, ka Viktorija viņam patīk. Varbūt viņš nebija domājis nopietni nevienu no tiem maigajiem vārdiem, ko bija sacījis

Viktorija bija gluži pārliecināta, ka lielākoties viņa vakardie nas uzvedībai par iemeslu bijis alkohols, tomēr viņai ļoti gribējās noticēt, ka pēc tā, kas starp abiem noticis, viņiem izveidosies daudz ciešāka draudzība. Pēdējo nedē|u laikā viņa bija Džeisonam |oti pieķērusies; viņa šo vīrieti apbrīnoja, un viņai tas patika Turklāt viņa. . nē, par to nedrīkstēja pat domāt

Dienas gaitā meitenes cerības sāka gaist, bet spriedze aizvien auga. Šo noskaņu vēl ļaunāku padarīja divi duči viesu, kas ieradās, kāri vēlēdamies uzzināt visu patiesību par Džeisona divkauju Nortraps tiem paziņoja, ka lēdija Viktorija būs mājās tikai vakarā, un Viktorija turpināja gaidīt.

Vienos pēcpusdienā Džeisons beidzot nokāpa lejā, lai tūdaļ dotos uz savu kabinetu un apspriestos aiz slēgtām durvīm ar lordu Kolingvudu un vēl diviem kungiem, kas bija ieradušies, lai parunātu par kaut kādiem ieguldījumiem.

Trijos Viktorija devās uz bibliotēku. Ārkārtīgi neapmierināta ar sevi, ka tik pārmērīgi ļāvusies raizēm, viņa apsēdās krēslā, pūlēdamās koncentrēties grāmatas lasīšanai un nespēdama uzturēt sakarīgu sarunu ar tēvoci Čārlzu, kas sēdēja pie loga telpas otrā galā, pārlapodams kādu periodisku izdevumu.

Kad Džeisons beidzot ienāca bibliotēkā, Viktorija jau bija tiktāl uzbudināta, ka, viņu ieraugot, gandrīz pielēca kājās.

— Ko tu lasi? — sabāzis rokas cieši pieguļošo, gaišbrūno bikšu kabatās, viņš nevērīgi painteresējās, nostājies pie meitenes krēsla.

— Šellija darbus, — viņa atteica pēc ilgas, mulsinošas pauzes, kuras laikā nebija spējusi atcerēties dzejnieka vārdu

— Viktorij, — Džeisons sacīja, un Viktorija pirmo reizi pamanīja spriedzi viņa sejā. Džeisons aprāvās, kā meklēdams īstos vārdus, un tad turpināja: — Vai vakar es izdarīju kaut ko tādu, par ko man vajadzētu atvainoties?

Viktoriju pārņēma skumjas; viņš neko neatcerējās.

— Cik atminos, neko īpašu, — viņa atteica, pūlēdamās neizrādīt vilšanos.

Viņa sejā pavīdēja smaids.

— Parasti neatceras tas, kurš bijis pārāk iereibis, nevis otrādi.

— Skaidrs. Nē. Tu neko tādu neizdarīji.

— Labi. Tādā gadījumā tiksimies vēlāk, kad mums būs jādodas uz teātri... — plati uzsmaidījis, viņš zīmīgi piebilda: — ...Torij —Tad pagriezās, lai aizietu.

— Tu taču teici, ka neko neatceries! — Viktorija iesaucās, pirms bija paguvusi savaldīties.

Džeisons atkal pagriezās pret meiteni, un viņa smīns izskatījās plēsīgs.

— Es atceros visu, Torij. Es tikai gribēju noskaidrot, vai, tavuprāt, esmu izdarījis kaut ko tādu, par ko man vajadzētu atvainoties.

Viktorija sašutusi aprauti iesmējās.

— Tu esi nepārspējams!

— Taisnība, — viņš mierīgi atteica, — tomēr es tev tik un tā patīku.

Koši pietvīkusi, meitene noskatījās, kā viņš iziet pa durvīm Nekad, pat visjaunākajos paredzējumos, viņai nebija ienācis prātā, ka Džeisons bijis nomodā, kad viņa to sacījusi Viktorija atslīga krēslā un aizvēra acis. IJn šajā mirklī kāda kustība telpas otrā stūrī lika viņai atcerēties, ka tur sēž tēvocis Čārlzs. Meitene tūdaļ atvēra acis un ieraudzīja, ka tēvocis lūkojas uz viņu ar priecīga triumfa izteiksmi sejā.

— Lieliski darīts, bērns, — viņš klusi uzslavēja. — Es visu laiku cerēju, ka viņš tev iepatiksies, un nu redzu, ka tas ir noticis.

— |ā. bet es viņu neizprotu, tēvoci Čārlz.

Šķita, ka tāda atzīšanās hercogam sagādā vēl lielāku prieku

— |a viņš tev patīk jau tagad, kad tu viņu vēl nesaproti, tad brīdī, kad beidzot būsi viņu iepazinusi, viņš tev patiks vēl simtreiz vairāk, to nu varu tev apsolīt. — Viņš piecēlās. — Es tagad iešu. Pārējo pēcpusdienas daļu un vakaru esmu apsolījis pavadīt kopā ar kādu senu draugu

Kad Viktorija tovakar iegāja viesistabā, Džeisons viņu jau gaidīja Viņš bija tērpies izsmalcinātos vīna krāsas svārkos un

biksēs, bet baltā kaklauta krokās vizēja rubina piespraude. Divi pieskaņoti rubīni iemirdzējās viņa krekla piedurkņu galos, kad viņš pastiepa roku pēc vīna glāzes.

— Tu neesi uzlicis pārsēju! —Viktorija iesaucās.

— Tu neesi uzposusies gājienam uz teātri, — viņš atteica

— Turklāt Mortremi rīko balli Pēc tam mēs dosimies uz turieni

— Es nemaz īsti nevēlos nekur doties. Es jau nosūtīju zīmīti marķīzam de Salam — atvainojos, ka nevarēšu pie Mortre-miem kopā ar viņu vakariņot.

— Viņš būs satriekts, — Džeisons apmierināts pareģoja

— īpaši tad, kad uzzinās, ka tu pie vakariņu galda esi devusies kopā ar mani

— Bet es taču nevaru tā rīkoties!

— Vari gan, — viņš sausi atteica.

— Tev tomēr vajadzētu apsaitēt roku. — Viktorija izvairījās no atbildes.

Džeisons uzmeta viņai sašutuša uzjautrinājuma pilnu skatienu.

— la es parādīšos sabiedrībā ar apsaitētu roku, tas zīdainis Viltšīrs visai Londonai izstāstīs, ka mani "sašāvis koks".

— Šaubos gan, — Viktorija jautri iebilda. — Viņš ir ļoti jauns un tāpēc, iespējams, visiem izlielīsies, ka uzveicis tevi divkaujā

— Tas būtu vēl lielāks kauns. Viltšīrs, —viņš nicinājumā paskaidroja, — nemaz nezina, ar kuru pistoles galu ir jāmērķē.

Viktorija apvaldīja smieklus.

— Bet kāpēc tad man jāiet kaut kur kopā ar tevi, ja tu tikai vēlies parādīt sabiedrībai, ka izskaties neievainojams?

— ļa tu man neatradīsies līdzās, kāda sieviete, kas alkst k|ūt par hercogieni, noteikti ieķersies manā sāpošajā rokā. Turklāt es gribu iet ar tevi.

Viktorija nespēja noturēties pret šādu ķircinošu uzstājību.

— Nu labi, — viņa iesmējusies atbildēja. — Es nemūžam nespētu sev piedot, ja tiktu uzskatīta par vainojamu tavā divkauju meistara reputācijas sagraušanā. —Viņa jau grasījās pagriezties, tad aprāvās un nekaunīgi pasmīnēja. —Vai tiešām tu Indijā esi divkaujās nogalinājis duci vīru?

— Nē, — Džeisons strupi atteica. — Un tagad skrej un pārģērbies

Šķita, ka tovakar teātrī ieradusies vai visa Londona — un visu acis pievērsās viņiem tajā brīdī, kad abi iegāja Džeisona ložā. Galvas pagriezās, vēdekli sāka plivināties, un zālē sacēlās čukstu vētra. Sākumā Viktorija nosprieda, ka visi jūtas pārsteigti, ieraugot Džeisonu sveiku un veselu, nevis ievainotu, taču vēlāk viņa bija spiesta mainīt savas domas Lugas starpbrīdī kopā ar Džeisonu izgājusi no ložas, viņa pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā ļaunas un padzīvojušas dāmas, cilvēki, kas agrāk bija pret viņu izturējušies draudzīgi, nu vēroja meiteni ar ledainu seju un nosodošu skatienu. Un Viktorija beidzot saprata, kāpēc. Džeisons taču it kā bija cīnījies divkaujā viņas dēļ Viņas reputācija nupat bija jūtami cietusi.

Turpat netālu kāda veca sieviete baltā atlasa turbānā ar milzīga ametista rotājumu, piemiegusi acis, nopētīja Džeisonu un Viktoriju.

— Ak tā, — Klermontas hercogiene klusi nošņāca savai vecīgajai pavadonei, — Veikfīlds viņas dē| esot cīnījies divkaujā.

— Tā esmu dzirdējusi runājam, jūsu augstība, — lēdija Folk-lina piekrita.

Klermontas hercogiene atspiedās uz melnkoka spieķa, vērodama savu mazmazmeitu

— Viņas ar Ketrīnu ir līdzīgas kā divas ūdens lāses.

/

— |ā, jūsu augstība.

Hercogienes bālganzilās acis nopētīja Viktoriju no galvas līdz kājām, tad pievērsās Džeisonam Fīldingam.

— Viņš nu gan ir skaists kā velns, vai ne?

Lēdija Folklina nobāla, it kā baiļodamās atbildēt piekrītoši

Izlikdamās neievērojam viņas klusēšanu, hercogiene uzsita ar pirkstiem pa sava spieķa dārgakmeņiem rotāto rokturi un piemiegtām acīm vēroja Veikfīldas marķīzu

— Viņš izskatās pēc Etertona, — viņa paziņoja.

— |ā, mazliet, — lēdija Folklina nedroši ieminējās

— Nejēga! — hercogiene uzsauca — Veikfīlds izskatās tieši

tāpat kā Etertons jaunībā " ^

— Tieši tā! — lēdija Folklina paziņoja

Pār hercogienes kalsno seju pārlaidās ļauna prieka smaids.

— Etertons domā, ka viņam izdosies noslēgt laulības starp mūsu ģimenēm pret manu vēlēšanos Viņš ir gaidījis divdesmit divus gadus, lai man iespītētu, un viņš tik tiešām tic, ka viņam tas izdosies — Hercogienes krūtis nočerkstēja klusi smiekli, viņai noskatoties uz skaisto pāri, kas stāvēja pāris jardu attālumā. — Etertons maldās, — viņa sacīja.

Viktorija nervozi novērsa acis no vecās sievietes ar bargo seju un savādo turbānu galvā. Likās, ka visi vēro viņu un Džeisonu, pat padzīvojušas sievietes, kuras viņai nekad agrāk nebija gadījies redzēt, tādas kā šī. Meitene nedroši pameta skatienu uz Džeisonu

— Esmu pieļāvusi k|ūdu, kopā ar tevi nākdama šurp, — viņa sacīja, paņemdama no Džeisona rokām mandeļu liķiera glāzi

— Kāpēc? Izrāde taču tev patika — Viņš pasmīnēja, redzēdams meitenes raižpilnās acis. — Un man patika noskatīties tevī.

— Tev nevajadzētu mani skatīties, un it īpaši tev nevajadzētu izturēties tā, it kā tev tas sagādātu prieku — Viktorija iebilda, cenzdamās atvairīt piepešo patiku, kas viņu bija pārņēmusi, dzirdot šo nevērīgo komplimentu.

— Kāpēc tad ne?

— Tāpēc, ka visi mūs vēro.

— Viņi jau arī agrāk ir redzējuši mūs kopā, — Džeisons vienaldzīgi paraustīja plecus un veda Viktoriju atpakaļ uz savu privāto ložu

Mortremu ballē viss kļuva vēl ļaunāk, daudz ļaunāk Tiklīdz abi kopā iesoļoja pa durvīm, šķita, ka ikviens cilvēks pārpildītajā balles zālē pagriežas un nepārprotami naidīgi uzlūko viņus.

— Džeison, tas ir briesmīgi! Te ir vēl ļaunāk nekā teātrī. Tur vismaz daži vēroja, kas notiek uz skatuves Te visi skatās tikai uz mums, un, lūdzu, esi tik laipns, — viņa palūdza, mainīdama sarunas tematu, — izbeidz man tik valdzinoši smaidīt — visi uz mums skatās!

— Vai es tev šķietu valdzinošs? — Džeisons paķircinājās, tomēr tad aši pārlaida vērtējošu skatienu sejām balles zālē. — Viss, ko es redzu, — viņš novilka, pamādams ar galvu pa labi no Viktorijas, — ir pusducis tavu apsēsto pielūdzēju, kas stāv tur, malā, izskatīdamies tā, it kā pūlētos izdomāt, kā lai pārgriež man rīkli un slepeni aprok manu līķi.

Viktorija bija gatava dusmās piecirst kāju

— Tu tīšām izliecies neievērojam to, kas noticis. Kerolaina Kolingvuda zina visu, kas tiek runāts augstākajā sabiedrībā, un, kā viņa man teica, neviens nav noticējis, ka mēs kaut mazliet interesējamies viens par otru Klīstot valodas, ka mēs tikai stāstām visiem pasaciņas par saderināšanos Čārlza dēļ. Bet tagad tu esi cīnījies divkaujā tāpēc, ka par mani kāds pateicis kaut ko,

un tas visu maina. Viņi domā, cik daudz laika tu pavadi mājā, kad tur atrodos es...

— Starp citu, tā ir mana māja, — Džeisons norūca, draudīgi savilcis uzacis virs zaļajām acīm

— Es zinu, bet runa jau ir par principu. Tagad ikviens — īpaši dāmas — iztēlojas par mums visnejaukākās lietas. |a tavā vietā būtu kāds cits, tam nebūtu tik lielas nozīmes, — viņa piebilda, domādama par to, ka šāds neskaidrs saderināšanās stāvoklis tikai devis papildu vielu tenkām, — runa jau ir tikai par principu...

Džeisona balss pārvērtās klusā, saltā čukstā.

— Tu kļūdies, ja tev šķiet, ka man rūp tas, ko domā citi, arī tu Nepūlies lasīt man lekciju par principiem, jo man tādu nav, un necenties uzskatīt mani par "džentlmeni", jo es tāds neesmu. Man ir gadījies dzīvot tādās vietās, par kurām tu pat neesi dzirdējusi, un esmu darījis daudz ko tādu, kas aizskartu tavu puritānisko jūtelību Tu esi nevainīgs muļķa bērns Es nekad neesmu bijis nevainīgs Es pat nekad neesmu bijis bērns Bet, ja jau tevi tik ļoti uztrauc tas, ko runā cilvēki, šo problēmu atrisināt ir visai viegli. Tu vari pavadīt atlikušo vakara daļu kopā ar saviem iekarsušajiem pielūdzējiem, bet es atradīšu kādu citu, ar ko izklaidēties.

Viktoriju tāds negaidīts uzbrukums tā samulsināja un sāpināja, ka pēc Džeisona aiziešanas viņa pat nespēja domāt. Un tomēr viņa izdarīja tieši tā, kā viņš bija tik rupji ieteicis Lai gan uz viņas pusi vairs netika mesti daudzie nejaukie skatieni, meitene tik un tā jutās nepatīkami Ievainotais lepnums spieda viņu izturēties tā, it kā dejošana ar dažādajiem partneriem un viņu glaimu klausīšanās sagādātu lielu prieku, tomēr viņas ausis nemitīgi centās uztvert Džeisona zemo balsi un sirds šķita nojaušam viņa tuvumu

Aizvien pieaugošās bēdās Viktorija pamanīja, ka Džeisons mierīgi ļāvis sevi ielenkt trim skaistām gaišmatēm, kuras sacentās savā starpā par viņa uzmanības apliecinājumiem un bija gatavas vai no ādas izlīst, lai tikai izpelnītos viņa laisko smaidu. Kopš pagājušās nakts Viktorija nevienu pašu reizi nebija ļāvusi sev domās pakavēties pie baudas, ko bija sniegušas viņa lūpas. Nu viņa vairs nespēja domāt ne par ko citu, un viņa tik ļoti ilgojās, kaut Džeisons atkal nostātos viņai līdzās, nevis flirtētu ar svešajām sievietēm, un lai nelabais parauj visus tenkotājus!

Tikmēr viņai blakus kāds izskatīgs, apmēram divdesmit piecus gadus vecs jauneklis atgādināja, ka viņa apsolījusi tam nākamo deju

— Jā, protams, — Viktorija pieklājīgi, tomēr ne īpaši aizrautīgi atteica. — Vai jūs nezināt, cik ir pulkstenis, Beskomba kungs? — viņa pavaicāja, kad jauneklis izveda viņu uz dejas grīdas

— Zinu gan, — viņš lepni atteica — Ir jau pusdivpadsmit.

Viktorija apslāpēja vaidu. Vēl bija jāpaiet vairākām stundām,

kamēr šā vakara mocības būs galā

Čārlzs iebāza atslēgu slēdzenē un atvēra durvis tieši tajā mirklī, kad priekštelpā izsteidzās Nortraps.

— ļums nevajadzēja manis dēļ palikt nomodā, Nortrap, — Čārlzs laipni teica, pasniegdams virssulainim cepuri un spieķi — Cik ir pulkstenis?

— Pusdivpadsmit, jūsu gaišība.

— Džeisons un Viktorija atgriezīsies mājās tikai rītausmā, tāpēc nevajag viņus gaidīt, — hercogs sacīja — |ūs jau zināt, kā mēdz ieilgt šādi sarīkojumi.

Nortraps novēlēja viņam labu nakti un nozuda savas istabas virzienā Čārlzs pagriezās uz pretējo pusi un devās uz salonu, nolēmis atvilkt elpu ar glāzi portvīna un nesteidzīgi pārcilāt domas par Viktorijas un Džeisona jūtām, kas beidzot vakarnakt Džeisona guļamistabā bija uzplaukušas pilnos ziedos. Viņš jau spēra soli uz priekšu, taču ska|š, uzstājīgs klauvējiens pie ārdurvīm lika viņam apstāties un atgriezties. Nospriedis, ka Džeisons un Viktorija aizmirsuši atslēgu un pārradušies mājās agrāk, hercogs atvēra durvis. Viņa smaids tūdaļ pagaisa un seja pauda neizpratni Uz sliekšņa stāvēja labi ģērbies, trīsdesmit gadus vecs gara auguma vīrietis.

— Piedodiet, ka traucēju tik vēlā stundā, jūsu gaišība, — džentlmenis sacīja — Mans vārds ir Arturs Vinslovs, un mana firma darbojas kādas citas Amerikas advokātu firmas vārdā. Man ir dots norādījums nekavējoties nogādāt jums šo vēstuli Otra vēstule ir adresēta Viktorijai Sītones jaunkundzei

Čārlzs paņēma vēstuli, juzdams, ka smadzenēs sāk dauzīties nevaldāma briesmu priekšnojauta

— Lēdija Sītone šovakar ir izgājusi.

— Es to zinu, jūsu gaišība — ļaunais vīrietis drūmi atskatījās uz karieti, kas stāvēja uz ielas. — Es jau visu vakaru gaidu, kad atgriezīsies kāds no jums. |a lēdijas Sītones te nebūtu, mums ir rīkojums atdot viņai adresēto vēstuli jums un palūgt, lai jūs to katrā ziņā nogādātu viņai. — Ielicis otru aploksni Čārlza nosvīdušajā plaukstā, viņš pieklājīgi pacēla cepuri. —Arlab-vakar, jūsu gaišība!

lūzdams bailes, Čārlzs aizvēra durvis un atplēsa savu vēstuli. lai uzmeklētu rakstītāja vārdu Tas pats burtiski ielēca viņam acīs— "Endrū Beinbridžs". Hercogs cieši skatījās uz to, juzdams, ka sirds sāk sāpīgi, saraustīti dauzīties; tad viņš piespieda sevi

izlasīt vēstuli. To darot, viņa seja pamazām nobāla, bet vārdi izplūda aizmigloto acu priekšā.

Beidzis lasīt, Čārlzs ļāva rokām nokrist gar sāniem un nolieca galvu Viņa pleci trīcēja, bet pār seju ritēja asaras Visi viņa sapņi un cerības sabruka, liekot ausīs atskanēt asiņu dunai Hercoga asaras jau bija pārstājušas ritēt, taču viņš joprojām, neko neredzēdams, skatījās grīdā Beidzot viņš joti lēni izslējās un pacēla galvu

— Nortrap! — viņš uzsauca, iedams augšā pa kāpnēm, taču sauciens izskanēja kā aizžņaugts čuksts. Noklepojies viņš mēģināja vēlreiz. — Nortrap!

Nortraps atsteidzās, raudams mugurā svārkus.

— Vai saucāt, jūsu gaišība? — viņš iztrūcies vaicāja, lūkodamies uz hercogu, kas bija apstājies pusceļā uz kāpnēm, cieši ieķēries margās, lai nenokristu.

Čārlzs pagrieza galvu un paskatījās uz viņu

— Pasauc doktoru Vortingu, — viņš pavēlēja. — Liec. lai viņš nekavējoties nāk šurp Saki, ka tas ir ļoti steidzami

— Vai lai sūtu arī pēc lorda Fīldinga un lēdijas Viktorijas? — Nortraps aši pavaicāja.

— Nē, nolāpīts! — Čārlzs izgrūda un tad atkal atguva savaldību — Pēc tam kad doktors Vortings būs ieradies, es tev došu turpmākos rīkojumus.

Gandrīz jau bija sākusies jauna diena, kad Džeisona kučieris apturēja dīžājošos zirgus pie Aperbrūkstrītas sestā nama durvīm Ne Džeisons, ne Viktorija kopš aizbraukšanas no Mortre-mu balles nebija bilduši ne vārda, taču, izdzirdējusi, ka Džeisons strauji ievelk elpu, Viktorija izslējās un palūkojās apkārt

— Kam pieder tā kariete? — viņa noprasīja.

— Doktoram Vortingam Es pazīstu viņa bērus. — Džeisons

atgrūda karietes durvis, izlēca ārā, bez liekām ceremonijām izcēla meiteni un lieliem soļiem devās augšup pa mājas kāpnēm, pametis Viktoriju pašas ziņā. Viktorija sacēla garos svārkus un skriešus metās viņam pakaļ, juzdama, ka panikas kamols pulsē kaklā. Durvis atvēra sagurušais Nortraps.

— Kas noticis? — Džeisons strupi noprasīja.

— lūšu tēvocis, milord, — Nortraps drūmi atteica. — Viņam bija sirdslēkme. Pie viņa ir doktors Vortings.

— Mīļais Dievs! — Viktorija izdvesa un piepešā baiļu uzplūdā pieķērās Džeisona piedurknei

Abi kopā uzskrēja pa kāpnēm. Nortraps uzsauca:

— Doktors Vortings lūdza, lai jūs neejat iekšā, iekams neesmu viņam paziņojis par jūsu ierašanos!

Džeisons jau grasījās pieklauvēt pie Čārlza durvīm, taču doktors Vortings pamanījās tās atvērt pirmais. Viņš iznāca gaitenī un cieši aizvēra durvis

— Man jau šķita, ka dzirdu jūs ienākam, — viņš paskaidroja un gurdi izlaida pirkstus caur sirmajiem matiem.

— Kā viņš jūtas? — Džeisons asi vaicāja.

Doktors Vortings noņēma brilles stiepļu rāmjos un sāka cītīgi spodrināt stiklus. Pēc brīža, kas šķita bezgalīgs, viņš dziļi ievilka elpu un pacēla acis.

— Viņš ir pārcietis ārkārtīgi smagu lēkmi, Džeison.

— Vai mēs drīkstam viņu apraudzīt? — Džeisons vaicāja.

— |ā, bet man jūs jābrīdina, ka nedrīkstat ne darīt, ne teikt neko tādu, kas varētu viņu satraukt.

Viktorija piespieda plaukstu pie krūtīm.

— Viņš taču... viņš taču nemirs, doktor Vorting?

— Agri vai vēlu mums visiem būs jāmirst, mana dārgā, — doktors atbildēja, izskatīdamies tik drūms, ka Viktorija sāka šausmās trīcēt

Abi iegāja mirstošā vīra istabā un nostājās katrs savā pusē viņa gultai. Uz naktsgaldiņa blakus gultai svečturī dega sveces, taču Viktorijai šķita, ka istaba ir tumša un drūma kā izrakts kaps. Čārlza roka ļengani gulēja uz segas, un, norijusi asaras, viņa pasniedzās un cieši saņēma to, izmisīgi pūlēdamās iedvest viņam kaut mazliet sava spēka.

Čārlza plakstiņi notrīsot atvērās, un viņa skatiens pievērsās meitenes sejai.

— Mans dārgais bērns, — viņš nočukstēja. — Es negrasījos mirt tik drīz Es tik ļoti vēlējos vispirms ieraudzīt tevi laimīgi apprecējušos. Kurš gan parūpēsies par tevi, kad manis nebūs? Vai tev ir kāds, kas varētu tevi pieņemt savās mājās un gādāt par tevi?

Pār Viktorijas vaigiem aumaļām plūda asaras. Viņa tik ļoti mīlēja tēvoci un nu viņu zaudēs. Viņa mēģināja runāt, taču kaklu bija aizžņaudzis žēlums un bailes, un viņa spēja tikai vēl ciešāk saspiest Čārlza roku.

Čārlzs pagrieza galvu un uzlūkoja Džeisonu.

— Tu esi tik līdzīgs man, — viņš nočukstēja. — Tik ietiepīgs. Un tagad tu būsi tikpat vientuļš, kāds biju es.

— Nerunā, — Džeisons pārtrauca, un viņa balss žēlumā skanēja skarbi. —Atpūties!

— Es nevaru būt mierīgs, — Čārlzs vārgi iebilda. — Es nespēju mierīgi nomirt, zinot, ka Viktorija paliks viena. Jūs abi paliksiet vieni katrs citādā veidā. Viņa nevar palikt tavā aprūpē, Džeison. Sabiedrība nekad nepiedos... — Viņa balss aprāvās. Redzami pūlēdamies sakopot spēkus, lai varētu turpināt, viņš atkal pagrieza galvu pret Viktoriju. — Viktorij, tev ir dots mans vārds. Mēs ar tavu māti mīlējām viens otru. Es... es gribēju kādu dienu tev to pastāstīt. Tagad mums vairs nav laika.

Viktorija vairs nespēja apvaldīt asaras un nodūra galvu Viņas pleci drebēja mokošās elsās.

Čārlzs atrāva skatienu no raudošās meitenes un atkal pievērsās Džeisonam

— Es sapņoju par to. ka jūs abi ar Viktoriju reiz apprecēsieties. Es gribēju, lai pēc manas aiziešanas jūs paliktu kopā..

Džeisona seja atgādināja apvaldītu skumju masku Viņš pamāja un cieši sakoda zobus.

— Es parūpēšos par Viktoriju... es viņu apprecēšu, — viņš ātri paskaidroja, redzēdams, ka Čārlzs grasās iebilst.

Viktorijas satriektais, asaru pilnais skatiens pievērsās Džeisona sejai; tad viņa atskārta, ka viņš tikai cenšas atvieglot Čārlza pēdējās stundas.

Čārlzs gurdi aizvēra acis

— Es tev neticu, Džeison, — viņš nočukstēja.

Šausmu un izmisuma pārņemta. Viktorija nometās ceļos pie gultas, cieši turēdama Čārlza roku

— Tu nedrīksti raizēties par mums, tēvoci Čārlz. — viņa šņukstēja.

Gurdi pagriezis galvu, Čārlzs atvēra acis un atkal uzlūkoja Džeisonu

— Vai tu man to apzvēri? — viņš klusi jautāja. — Zvēri man. ka precēsi Viktoriju un vienmēr gādāsi par viņu.

— Es zvēru. — Džeisons sacīja, un viņa apņēmīgais skatiens pārliecināja Viktoriju, ka viņš runā nopietni. Galu galā tas bija zvērests mirstošam cilvēkam

— Un tu, mans bērns? — hercogs vaicāja Viktorijai. — Vai tu vari man svinīgi apzvērēt, ka precēsies ar viņu?

Viktorija saspringa. Patlaban nebija īstais brīdis, lai strīdētos pāragrākām domstarpībām un sīkumiem. Viņai bija jāatzīst

tas, ka bez Džeisona un Čārlza viņai visā pasaulē nebija neviena tuvinieka, un viņa to zināja. Viņa atcerējās reibinošo prieku, ko bija radījuši Džeisona skūpsti, un, kaut arī meitenei bija bail no viņa ārējā saltuma, viņa tomēr jutās pārliecināta, ka Džei-sons ir stiprs un varēs viņu pasargāt. Līdz galam nepieņemto lēmumu kādu dienu atgriezties Amerikā aizstāja nepieciešamība izdzīvot un atvieglot Čārlza pirmsnāves ciešanas.

— Viktorij? — Čārlzs vārgi uzstāja.

— Es precēšos ar viņu, — meitene aizlauztā balsī nočukstēja.

— Paldies, — Čārlzs atteica, mēģinādams pasmaidit. Izvilcis kreiso roku no segas apakšas, viņš satvēra Džeisona roku. — Tagad es varu mierīgi nomirt.

Piepeši Džeisona augums saspringa. Viņa acis strauji pievērsās Čārlzam, un viņa seja pārvērtās ciniskā maskā Indīgā sarkasmā viņš piekrita;

— Tagad tu vari mierīgi nomirt, Čārlz.

— Nē! —Viktorija raudādama iesaucās. — Nemirsti, tēvoci Čārlz! Lūdzu, nemirsti! — Izmisīgi cenzdamās iegalvot viņam vismaz kādu iemeslu, kura dēļ jācīnās par dzīvību, viņa šņukstēdama teica: — Ja tu nomirsi, tu taču nevarēsi pavadīt mani līdz altārim...

No telpas pustumsas iznāca doktors Vortings un saudzīgi palīdzēja Viktorijai piecelties. Ar mājienu licis Džeisonam sekot, viņš izveda meiteni gaitenī.

— Tagad pietiks, dārgā, — viņš mierinoši sacīja. — Tā vari vēl pati saslimt

Viktorija pacēla pret ārstu asarām noplūdušo seju

— Vai viņš izdzīvos, doktor Vorting?

Laipnais pusmūža ārsts mierinoši papliķēja meitenei pa roku.

— Es palikšu pie viņa un paziņošu jums, tiklīdz radīsies kādas pārmaiņas. —Tā arī neizteicis nevienu īsti pārliecinošu vārdu, viņš atgriezās guļamistabā, aizvērdams durvis.

Viktorija un Džeisons devās lejā uz salonu Džeisons apsēdās meitenei līdzās, mierinādams apskāva viņu, ļaujot viņai noguldīt galvu uz sava pleca. Viktorija piespieda seju pie viņa krūtīm un izraudāja visas savas bailes un skumjas, kamēr vairs nebija asaru. Visu atlikušo nakti viņa pavadīja Džeisona rokās, klusībā skaitīdama lūgšanu

Čārlzs visu atlikušo nakti pavadīja, spēlēdams kārtis ar doktoru Vortingu.

19

Agri nākamajā pēcpusdienā doktors Vortings paziņoja, ka tēvocis Čārlzs joprojām "turoties". Otrā dienā viņš nokāpa ēdamistabā, kur Džeisons un Viktorija patlaban vakariņoja, lai pavēstītu, ka Čārlza "veselības stāvoklis stipri uzlabojies".

Viktorija nespēja apvaldīt prieku, bet Džeisons tikai sarauca pieri un uzaicināja ārstu pievienoties viņiem pie vakariņu galda.

— Ē... ē... pateicos, — doktors Vortings atteica, uzmezdams asu skatienu Džeisona bargajai sejai. —Šķiet, ka es varu uz īsu brīdi atstāt savu pacientu bez uzraudzības.

— Par to es nešaubos, — Džeisons strupi noteica.

— Vai jums šķiet, ka viņš atveseļosies, doktor Vorting? — Viktorija pavaicāja, prātodama, kāpēc Džeisons izturas tik ārkārtīgi vienaldzīgi.

Cītīgi izvairīdamies no Džeisona vērtējošā skatiena, doktors Vortings, juzdamies tā kā neērti, pievērsās Viktorijai un noklepojās.

— To ir grūti pateikt Redziet, viņš apgalvo, ka vēlas nodzīvot līdz jūsu kāzām Viņš ir ļoti apņēmies to izdarīt. Varētu pat sacīt, ka tas viņam ir vienīgais iemesls, lai dzivotu

Viktorija iekoda lūpā, nedroši uzlūkoja Džeisonu un tad jautāja ārstam

— Kas notiks, ja viņš sāks atlabt, bet mēs... mēs pateiksim, ka esam pārdomājuši?

Viņai atbildēja Džeisons

— Tādā gadījumā viņam, bez šaubām, atkal kļūs sliktāk — Pagriezies pret ārstu, viņš vēsi pavaicāja: —Vai ne?

Doktors Vortings vairījās no Džeisona skatiena.

— Tu noteikti viņu pazīsti labāk nekā es, Džeison Kā tu domā, kas notiks?

Džeisons paraustīja plecus.

— Manuprāt, viņam kļūs sliktāk

Viktorijai šķita, ka dzīve tīšām viņu moka, atņemot gan mājas, gan tos, kurus viņa mīlēja, piespiežot doties uz svešu, nepazīstamu zemi un nu arī liekot stāties laulībā bez mīlestības ar vīrieti, kurš viņu nemaz nevēlas

Vēl ilgi pēc tam, kad abi vīrieši bija izgājuši, viņa palika sēžam pie galda, vienaldzīgi bikstīdama ēdienu šķīvī un pūlēdamās atrisināt šo dilemmu gan Džeisona, gan sevis labad Viņa atkal atcerējās savus sapņus par laimīgām mājām ar mīļu vīru viņai līdzās un mazuli, kas priecīgs vāvuļo viņai rokās, un ļāvās pašnožēlas uzplūdiem Galu galā viņa no dzīves nebija prasījusi daudz; viņa nebija ilgojusies pēc kažokādām un dārgakmeņiem, sezonām Londonā vai greznām mājām, kur tēlot karalieni. Viņa bija gribējusi ne vairāk kā to. kas viņai bija piederējis Amerikā, taču viņa bija vēlējusies arī vīru un bērnus.

Viktoriju sagrāba reibinošas ilgas pēc mājām, un viņa nolieca galvu. Cik |oti gan viņa alka atgriezties pagātnē — pirms gada. palikt tur. redzēt vecāku smaidošās sejas, klausīties, kā tēvs stāsta par slimnīcu, ko vēlas reiz uzcelt, un atkal nonākt starp ciema ļaudīm, kas bija kļuvuši viņai par otru ģimeni. Viņa būtu ar mieru darīt visu, visu, lai tikai atkal atgrieztos mājās Viņai no jauna uzmācās atmiņas par Endrū skaisto, smaidīgo seju, un Viktorija tās aizgainīja, nevēlēdamās vairs ilgāk liet asaras par neuzticīgo vīrieti, kuru reiz bija dievinājusi

Piecēlusies no galda, viņa devās uzmeklēt Džeisonu. Endrū bija pametis viņu likteņa varā, toties Džeisons atradās tepat, un viņam noteikti bija jāpalīdz Viktorijai izdomāt kādu veidu, kā atbrīvoties no laulības, kuru neviens no abiem patiesībā nemaz nevēlējās.

Viņa atrada Džeisonu kabinetā — vientuļu, sadrūmušu vīrieti. kas stāvēja, vienu roku uzlicis uz kamīna dzegas, un lūkojās tukšajā kamīna mutē. Viktorija juta, ka viņu pārņem līdzjūtība. Kaut arī doktora Vortinga priekšā viņš bija izlicies vēss un nesatricināms, Džeisons tomēr bija nācis šurp. lai bēdātos klusībā.

Apspiedusi vēlēšanos pieiet klāt un viņu pažēlot, ,o apzinājās, ka Džeisons šādu rīcību atraidītu, viņa klusi teica:

— Džeison!

Viņš pacēla galvu un vienaldzīgi uzlūkoja meiteni

— Ko lai mēs iesākam?

— Par ko tu runā?

— Par tēvoča Čārlza muļķīgo iedomu mūs apprecināt.

— Kāpēc tev tā šķiet muļķīga?

Viktoriju tāda atbilde pārsteidza, taču viņa bija apņēmusies mierīgi un godīgi pārspriest šo jautājumu.

— Tāpēc, ka es nevēlos precēties ar tevi.

Viņa skatiens kļuva ciets.

— Es to zinu, Viktorij.

— Arī tu negribi to darīt, — viņa saprātīgi piebilda

— Tev taisnība — Atkal pievērsis skatienu kamīnam, viņš klusēja. Viktorija gaidīja, kad viņš sacīs ko vairāk; redzēdama, ka Džeisons klusē, viņa nopūtās un jau grasījās doties prom

Džeisona nākamie vārdi lika viņai pagriezties un izbrīnā uzlūkot viņu.

— Mūsu laulība tomēr varētu katram no mums sniegt to, ko mēs vēlamies

— Ko tad? — Viktorija vaicāja, cieši lūkodamās uz viņa skarbo profilu un pūlēdamās izprast viņa noskaņojumu Džeisons izslējās un pagriezās, tad sabāza rokas dziļi kabatās un ielūkojās viņai acīs

— Tu gribi atgriezties Amerikā, kļūt neatkarīga, dzīvot starp saviem draugiem un varbūt uzcelt slimnīcu, par kuru sapņoja tavs tēvs. Tu man to visu esi stāstījusi. |a tu būsi godīga pret sevi, tad atzīsi, ka tev gribas tur atgriezties arī tādēļ, lai parādītu Endrū un visiem pārējiem, ka viņa izturēšanās tev neko nav nozīmējusi — ka tu esi viņu aizmirsusi tikpat viegli, kā viņš aizmirsis tevi, un ka tu esi turpinājusi dzīvot pati savu dzīvi.

Viktoriju pārņēma tāds pazemojums, dzirdot, kā Džeisons piemin viņas izjukušo saderināšanos, ka tikai pēc brīža viņa aptvēra tā turpmākos vārdus.

— Savukārt es, — viņš mierīgi pabeidza, — gribu sev dēlu.

Viktorijai iepletās mute. Džeisons vēsi turpināja.

— Mēs varētu sniegt viens otram to, ko abi vēlamies. Ap-

precies ar mani un dzemdē man dēlu. Par to es tevi aizsūtīšu atpakaļ uz Ameriku ar tādu naudas daudzumu, lai tu varētu dzīvot kā karaliene un uzcelt duci slimnīcu.

Viktorija neticēdama blenza uz viņu.

— Dzemdēt tev dēlu? — viņa atkārtoja. — Dzemdēt tev dēlu, lai pēc tam tu mani aizsūtītu atpakaļ uz Ameriku? Dzemdēt tev dēlu un pamest viņu šeit?

— Es neesmu tik egoistisks — tu varēsi viņu paturēt pie sevis, kamēr viņam paliks... teiksim, četri gadi. Bērnam apmēram līdz šim vecumam māte ir nepieciešama. Pēc tam es vēlēšos viņu paturēt pie sevis. Varbūt tu nolemsi palikt pie mums pēc tam, kad būsi viņu atvedusi šurp. Tomēr ir vēl kāds nosacījums, kuru es noteikti vēlos pieprasīt

— Kāds nosacījums? — Viktorija apjukusi vaicāja.

Džeisons svārstījās, it kā rūpīgi apsvērtu atbildi, un, beidzot

ierunājies, viņš novērsās, pētīdams gleznu virs kamīna, kā nevēlēdamies skatīties Viktorijai acīs.

— Tā kā tu aizvakar meties mani aizstāvēt, cilvēki ir nosprieduši, ka tu mani nenicini un nebaidies no manis ļa tu piekritīsi šīm laulībām, es ceru sagaidīt, ka tu šo priekšstatu centīsies saglabāt un neteiksi un nedarīsi neko tādu, kas varētu likt viņiem pārdomāt. Citiem vārdiem sakot, lai arī kas starp mums notiktu divatā, es vēlos, lai sabiedrībā tu izturētos tā, it kā būtu precējusies ar mani ne tikai mana titula un naudas dēj. Vārdu sakot — tā, it kā es tev nebūtu vienaldzīgs.

Nez kāpēc Viktorija atcerējās viņa indīgās piezīmes Mortre-mu ballē: "Tu kļūdies, ja tev šķiet, ka man rūp tas. ko domā citi..." Nu viņa pēkšņā maigumā saprata, ka Džeisons melojis, tā sacīdams. Viņam acīm redzami rūpēja cilvēku domas, citādi viņš nebūtu izteicis šādu lūgumu

Viņa vēroja mierīgo, atturīgo vīrieti. Viņš izskatījās spēcīgs, vienaldzīgs un nesatricināmi pašpārliecināts. Ūkās neiespējami noticēt, ka viņš vēlas dēlu vai arī viņu, vai kādu citu, — tikpat neiespējami, kā ticēt, ka viņam rūp, vai cilvēki no viņa baidās vai uzticas viņam Neiespējami, tomēr patiesi. Viktorija atcerējās, cik zēnisks viņš bija šķitis divkaujas naktī, kad bija viņu ķircinājis un pierunājis sevi noskūpstīt. Viņa atcerējās izsalkuma pilnās alkas Džeisona skūpstā un viņa vārdu vientulīgo izmisumu: "Esmu iau simtiem reižu mēģinājis tevi atlaist. Tomēr nespēju."

Varbūt aiz savas vēsās, nesatricināmās maskas Džeisons jūtas tikpat vientuļš un iztukšots kā viņa pati? Varbūt viņa Džei-sonam ir vajadzīga, bet viņš nespēj sevi piespiest atzīties, ka tā ir? Bet varbūt viņa tikai mēģina sev iegalvot, ka tam jānotic.

— Džeison. — viņa teica, izrunādama skaļi daļu savu domu — Tu taču nevari likt man dzemdēt bērnu un tad atdot viņu tev un iet pašai savu ceļu Tu taču nevari būt tik salts un bezsirdīgs, kāds izliecies. Es... es nespēju taņn ticēt

— Es nebūšu nežēlīgs vīrs, ja tu par to domā.

V

— Es domāju pavisam ko citu, — Viktorija mazliet histēriski iesaucās. — Kā tu vari runāt par precēšanos ar mani. ja tu tagad apspried... parastu, lietišķu darījumu — bez nekādām jūtām, bez emocijām, pat nepieminot mīlestību vai. .

— Tev taču noteikti vairs.nav ilūziju par mīlestību, — Džeisons iznīcinošā nepacietībā iebilda. —Tam, kas notika ar Bein-bridžu, taču būtu vajadzējis tev iemācīt, ka mīlestība ir tikai jūtas, kas domātas muļķu manipulēšanai. Es negaidu no tevis mīlestību, Viktorij, un man tā nav vajadzīga.

Viktorija sagrīļojās un pieķērās pie krēsla atzveltnes. Viņa jau pavēra muti, lai noraidītu viņa piedāvājumu, bet Džeisons papurināja galvu, viņu pārtraukdams.

— Neatbildi man, iekams neesi apsvērusi manus vārdus. Ja tu apprecēsies ar mani, tu varēsi bez jebkādiem ierobežojumiem dzivot tā. kā pati vēlēsies. Tu varēsi uzbūvēt vienu slimnīcu Amerikā un otru līdzās Veikfīldai un palikt Anglijā. Man te ir seši zemes īpašumi, tūkstotis zemnieku un vēl kalpotāji. Ar viņiem vien pilnīgi pietiktu, lai visas gultas tavā slimnīcā būtu pilnas, la ne, tad es viņiem par slimošanu īpaši samaksāšu. — Viņa lūpās pavīdēja smaids, taču Viktorija jutās pārāk aizskarta, lai pamanītu situācijas jocīgumu.

Redzēdams, ka viņa joks palicis bez atbildes, viņš nevērīgi piebilda:

— Tu varēsi noklāt visas Veikfīldas sienas ar saviem zīmējumiem, un, ja tev pietrūks vietas, es paplašināšu māju — Viktorija vēl nebija līdz galam apjēgusi biedējošo atklājumu, ka Džei-sons zina par viņas zīmējumiem, kad viņš pastiepa roku, ar pirkstu galiem noglāstīja meitenes saspringto vaigu un noteica: — Es apsolu, ka būšu tev dāsns vīrs.

Dzirdot vārdu "vīrs", Viktorija juta pārskrienam saltas trīsas, un viņa saberzēja plaukstas, veltīgi mēģinādama sasildīties.

— Kāpēc? — viņa nočukstēja — Kāpēc es? la tu gribi dēlus, Londonā ir dučiem sieviešu, kas līdz riebumam kāras apprecēties ar tevi.

— Tāpēc, ka tu man liecies pievilcīga — tu taču to noteikti zini, — viņš atteica. — Turklāt, — Džeisons ķircinādamies piebilda, uzlika rokas uz meitenes pleciem un mēģināja pievilkt viņu sev klāt. — es tev patīku Tu pati man to pateici, domādama, ka esmu aizmidzis, — vai atceries?

Viktorija blenza uz viņu, nespēdama apjēgt šo apbrīnojamo atzīšanos — viņa Džeisonam liekas pievilcīga.

— Man patika arī Endrū, — viņa nikni un neiecietīgi atcirta

— Es neprotu pareizi novērtēt vīriešus

— Taisnība gan, — viņš piekrita, un viņa acīs dejoja jautrības dzirkstis

Viktorija juta, ka tiek neatvairāmi vilkta tuvāk viņa krūtīm

— Tu esi zaudējis prātu! — viņa aizžņaugtā balsī izgrūda

— Tu esi galīgi traks!

— Tieši tā. —viņš piekrita un pievilka meiteni sev pavisam klāt.

— Es to nedarīšu Es nevaru

— Viktorij, — Džeisons viņu klusi pārtrauca, — tev nav izvēles — Viņš sajuta Viktorijas krūšu pieskārienu, un viņa balss kļuva piesmakuši un uzstājīga — Es tev varu dot visu, ko vien sieviete spēj vēlēties..

— Visu, tikai ne mīlestību, — Viktorija iebilda

— Visu, ko vien sieviete patiesībā vēlas, — Džeisons pārlaboja, un, pirms Viktorija bija paguvusi izprast šo cinisko piezīmi, viņa stingrās lūpas jau lēni tuvojās viņas sejai. — Es dāvāšu tev kažokādas un dārgakmeņus, — viņš apsolīja. — Tev būs vairāk naudas, nekā tev jebkad rādījies sapņos — Viņa brīvā roka apņēma meitenes pakausi, ieslīdot zīdainajos matos un atgāžot viņas galvu skūpstam. — Un par to tev vajadzēs man dot tikai šo te...

Savādi, bet šajā mirklī Viktorija spēja domāt tikai par to, ka Džeisons prasa no viņas pārāk maz, dodams pretī pārāk daudz Viņš bija glīts, bagāts un iekārots — viņam taču noteikti bija tiesības prasīt no savas sievas kaut ko vairāk... un tad viņas domas satumsa, kad Džeisona jutekliskās lūpas piekļāvās viņas mutei bezgalīgā, satraucošā skūpstā, kas pamazām kļuva aizvien uzstājīgāks un nepacietīgāks, liekot viņai viscaur notrīcēt agrāk

nepazītās izjūtās. Viņa mēle pieskārās meitenes lūpām, ieslīdēja starp tām, piespieda tās pavērties un tad ielauzās tā, ka pār Viktorijas augumu pārskrēja reibinošu jūtu zibens. Viktorija ievaidējās, un Džeisona rokas kā sargājot sakļāvās ap viņu, pievelkot ciešāk pie sava uzbudinātā ķermeņa, bet viņa mēle sāka lēnu, neprātīgi erotisku un pavedinošu ceļojumu, kamēr rokas slīdēja pāri meitenes sāniem, pleciem un mugurai.

Kad Džeisons beidzot pacēla galvu, Viktorija jutās apreibusi, sakarsusi un neizskaidrojamu izbaiļu pārņemta.

— Paskaties uz mani, — Džeisons nočukstēja un paslēja augšup viņas zodu. — Tu trīci, — viņš sacīja, kad meitenes zilās acis pievērsās viņa sejai. — Vai tev bail no manis?

Par spīti nevaldāmajām izjūtām, kas bija viņu pārņēmušas, Viktorija noraidoši papurināja galvu Viņai nebija bail no Džeisona; viņai pēkšņi un neizskaidrojami bija kļuvis bail pašai no sevis.

— Nē, — viņa atteica.

Džeisona lūpās pavīdēja smaids.

— Tev tomēr ir bail, kaut arī tam nav nekāda iemesla. — Viņš piekļāva plaukstu pie Viktorijas pietvīkušās sejas un lēni atglauda no tās smagos matus. — Es nodarīšu tev sāpes tikai vienreiz un arī tad tikai tāpēc, ka tas būs neizbēgami.

— Ko... kāpēc?

Viņa seja saspringa.

— Varbūt tev nemaz nesāpēs. Vai tā ir?

— Par ko tu runā? — Viktorija satraukta iesaucās. — Būtu jauki, ja tu izbeigtu runāt mīklās, kad esmu jau tik apjukusi, ka vairs nespēju domāt.

Atkal zibenīgi mainoties noskaņojumam, Džeisons vēsi un noraidoši paraustīja plecus, izbeigdams šo sarunas tematu.

— Tam nav nozīmes, — viņš strupi atteica. — Man vienalga, ko tu esi darījusi ar Beinbridžu Tas viss bija pirms.

— Pirms? — Viktorija atkārtoja dusmīgā neizpratnē. — Pirms kā?

— Pirms manis, — viņš aprauti atcirta. —Tomēr man šķiet, ka tev jau laikus jāzina — es necietīšu, ja tu mani krāpsi. Vai skaidrs?

Viktorija iepleta muti.

— Krāpšu? Tu esi traks. Tu esi galīgi traks.

Viņa lūpas noraustījās vieglā smīnā.

— Mēs par to jau vienojāmies.

— |a turpināsi izteikt šādus apvainojošus mājienus, — viņa brīdināja, — es tūdaļ iešu uz savu istabu

Džeisons ieskatījās viņas sadusmotajās, zilajās acīs un apslāpēja pēkšņo dziņu apskaut meiteni un no jauna noskūpstīt

— Ļoti labi, tad parunāsim par kaut ko ikdienišķu Ko šovakar gatavo Kredoka kundze?

Viktorija jutās tā, it kā visa pasaule kopā ar cilvēkiem grieztos vienā virzienā, bet viņa pati apjukusi un apreibusi virpuļotu uz pretējo pusi.

— Kredoka kundze? — viņa neizpratnē atkārtoja.

— Virēja Redzi, esmu iegaumējis viņas vārdu. Es zinu arī to. ka O'Malijs ir tavs mīļākais sulainis. — Viņš pasmīnēja — Nu, ko tad Kredokas kundze gatavo vakariņām?

— Zoss cepeti, — Viktorija sacīja, pūlēdamās atgūt līdzsvaru — Vai. . vai tev nav iebildumu?

— Nekādā ziņā. Vai mēs vakariņosim mājās?

— Vismaz es to darīšu, — viņa atteica tīšā nevērībā.

— Tādā gadījumā, dabiski, es rīkošos tāpat.

Viktorija apjukusi saprata, ka viņš jau tēlo vīra lomu.

— Tad es to paziņošu Kredoka kundzei. — viņa noteica un, joprojām apjukusi, aizgriezās. Džeisons bija teicis, ka viņa tam liekas pievilcīga. Džeisons gribēja viņu precēt. Neiedomājami. |a tēvocis Čārlzs nomirtu, viņai būtu ar Džeisonu jāprecas |a viņi apprecētos jau tagad, varbūt tēvocim Čārlzam rastos griba dzīvot. Un bērni — Džeisons gribēja bērnus. Arī viņa tos gribēja. turklāt ļoti Viņai bija vajadzīgs kāds, ko mīlēt Varbūt viņi kopā varētu kļūt laimīgi; reizēm Džeisons taču spēja būt apburošs un patīkams, pasmaidīt tā, lai arī viņai gribētos smaidīt. Viņš bija solījis, ka nedarīs pāri... Viņa jau bija pusceļā uz durvīm, kad Džeisona mierīgā balss lika apstāties.

— Viktorij...

Viktorija automātiski pagriezās pret viņu

— Manuprāt, tu jau esi izlēmusi par mūsu laulībām |a tu piekrīti, tad mums pēc vakariņām vajadzētu uziet pie Čārlza un paziņot, ka esam nolēmuši vienoties par kāzu dienu Viņam tas sagādās prieku, un, jo drīzāk mēs to viņam pateiksim, jo labāk

Viktorija atskārta, ka Džeisons vēlas zināt, vai viņa ir ar mieru precēties ar viņu. Viņa pāri istabai uzlūkoja skaisto, spēcīgo vīrieti — un šķita, ka laiks pārstāj ritēt. Kāpēc gan viņai šķita, ka Džeisons, gaidot atbildi, ir sasprindzis? Kāpēc viņš lūdza viņas roku tā, it kā tas būtu lietišķs darījums?

— Es. . —Viktorija bezpalīdzīgi iesāka, piepeši atcerējusies Endrū maigo, oficiālo bildinājumu Saki, ka precēsies ar mani, Viktorij. Es tevi mīlu. Es tevi vienmēr mīlēšu

Viņas zods paslējās dusmīgā pretestībā. Džeisons Fīldings vismaz nebija izrunājis neesošas mīlas vārdus Un tomēr viņš arī nebija paudis ne mazāko sentimentālo jūtu drusciņu, tāpēc viņa pieņēma bildinājumu tikpat vēsi. kā tas bija izteikts Uzlūkojusi Džeisonu, viņa stīvi pamāja

’JHfc

— Mēs viņam to pateiksim pēc vakariņām.

Viktorija būtu gatava apzvērēt, ka no Džeisona sejas un ķermeņa pēc viņas vārdiem bija pagaisusi spriedze

Tas bija viņu saderināšanās vakars, un Viktorija nolēma izmantot šo brīdi, lai turpmākajai nākotnei starp viņiem mēģinātu iedibināt labākas attiecības. Divkaujas rītā Džeisons bija apgalvojis, ka viņam patīk, kā viņa smejas. Ja viņš klusībā jutās tikpat vientuļš un iztukšots, kāda bieži jutās viņa pati, varbūt abi varētu darīt gaišāku viens otra dzīvi. Basām kājām viņa stāvēja pie atvērtā skapja, pētīdama savas skaistākās kleitas un pūlēdamās izlemt, ko lai velk mugurā šādā pseidosvinīgā gadījumā. Visbeidzot viņa izvēlējās ūdenszāļu šifona tērpu, kura svārku daļu rotāja mirdzoši zelta vizuli, un zeltā kaltu akvamarīnu kaklarotu, ko Džeisons bija uzdāvinājis viņas pirmās oficiālās balles vakarā Apmierināta ar savu izskatu, Viktorija devās uz viesistabu Džeisons acīm redzami bija rīkojies tieši tāpat kā viņa un uzvilcis nevainojami piegrieztus tumšsarkanus samta svārkus un bikses, baltu brokāta vesti un kreklu ar rubīna pogām.

Viņš patlaban lēja glāzē šampanieti. Pacēlis galvu un pamanījis meiteni, Džeisons pārdroši pārlaida viņai skatienu neslēptā vīrišķā atzinībā. Viņa acīs varēja lasīt īpašnieka lepnumu, un, to redzot, Viktoriju pārņēma viegls satraukums. Džeisons vēl nekad agrāk nebija tā lūkojies uz viņu — it kā viņa būtu gards kumosiņš, ko viņš grasītos nesteidzīgi notiesāt.

— Tev piemīt ārkārtīgi mulsinoša spēja vienā brīdī izskatīties pēc burvīga bērna, bet jau nākamajā — pēc neticami vilinošas sievietes, — viņš sacīja.

—-'Man tagad laikam būtu jāpateicas, — Viktorija nedroši atteica.

— Tas tiešām bija kompliments, — Džeisons apstiprināja, viegli pasmaidīdams. — Es parasti gan nemēdzu izteikt komplimentus tik neveikli, lai tos nevarētu pazīt. Vajadzēs turpmāk būt uzmanīgākam.

Aizkustināta par šo nelielo mājienu, ka Džeisons mēģinās mainīties, lai darītu viņai prieku, Viktorija noskatījās, kā viņš veikli salej dzirkstošo šķidrumu divās glāzēs. Viņš pasniedza meitenei glāzi, un viņa jau grasījās apsēsties uz dīvāna, bet Džeisons uzlika roku uz Viktorijas kailā delma un aizkavēja viņu Ar otru roku Džeisons atvēra lielu samta dārglietu kārbu, kas atradās līdzās viņa glāzei, un izņēma trīskāršā virknē savērtas pērles, vislielākās, visbrīnišķīgākās pērles, kādas Viktorija jebkad bija redzējusi Nebildis ne vārda, viņš pagrieza Viktoriju pret spoguli un atbīdīja viņas garos matus. Džeiso-na pirkstu pieskāriens lika viņai sīki notrīcēt. Noņēmis akvamarīnus, viņš aplika plato, smago pērļu rotu ap meitenes slaido kaklu

Viktorija spogulī vēroja Džeisona nekustīgo seju, kamēr viņš aiztaisīja briljantiem rotāto sprādzi, tad pacēla acis pret meiteni un nopētīja pērles.

— Paldies, — viņa neveikli iesāka, pagriezusies pret Džeiso-

nu. — es...

— Es labāk vēlētos kā pateicību saņemt skūpstu, — Džeisons pacietīgi iebilda.

Viktorija pacēlās pirkstgalos un paklausīgi, tomēr kautrīgi uzspieda skūpstu viņa gludajam, nupat skūtajam vaigam. Kaut kas šajā pērļu pasniegšanā un vēsajā skūpsta pieprasīšanā viņu satrauca — likās, ka Džeisons pērk viņas labvēlību, sākdams ar

skūpstu apmaiņā pret kaklarotu. Šī doma visai biedējoši apstiprinājās, kad Džeisons paziņoja:

— Tāds skūpsts ir pārāk nenozīmīgs par šo kaklarotu, — un pēkšņā, prasīgā uzstājībā piekļāva lūpas viņas mutei.

Atlaidis meiteni un pamanījis viņas izbaiju pilnās acis, Džeisons mīklaini pasmaidīja.

— Vai tad tev nepatīk pērles, Viktorij?

— Ak, patīk gan, patiešām! — Viktorija nervozi atteica, dusmodamās uz sevi par to, ka nespēj apvaldīt savas muļķīgās, nepamatotās bailes. —. Es vēl nekad neesmu redzējusi tik skaistas! Pat lēdijai Vilhelmai nav tik milzīgu pērļu Šīs jau vairāk ir piemērotas karalienei.

— Pirms gadsimta tās piederēja kādai krievu princesei, — viņš paskaidroja, un Viktoriju pārņēma savāds aizkustinājums, ka Džeisons uzskata viņu par tik dārgas kaklarotas cienīgu.

Pēc vakariņām viņi uzgāja pie Čārlza. Uzzinājis par abu lēmumu, viņš nopriecājās tik ļoti, ka uzreiz izskatījās daudz jaunāks, un, kad Džeisons mīļi apskāva Viktoriju ap pleciem, slimnieks pat priekā iesmējās. Viņš izskatījās tik laimīgs un tik pārliecināts par viņu rīcības pareizību, ka arī Viktorija gandrīz bija gatava tam noticēt.

— Kad tad būs kāzas? — Čārlzs pēkšņi noprasīja.

— Pēc nedēļas, — Džeisons atteica un izpelnījās pārsteigtu Viktorijas skatienu.

— Lieliski, lieliski! — Čārlzs starodams noteica. — Es noteikti būšu tiktāl atlabis, lai ierastos šajās kāzās.

Viktorija jau grasījās ko teikt, taču Džeisons cieši saspieda viņas roku, brīdinādams neiebilst.

— Un kas tad tev tur, dārgā? — Čārlzs painteresējās, priecīgi nopētījis meitenes kaklarotu

Viņa automātiski pieskārās pērlēm.

— Tās man šovakar uzdāvināja Džeisons kā mūsu noru... saderināšanās apliecinājumu, — viņa paskaidroja

Kad saruna ar Čārlzu bija galā, Viktorija paziņoja, ka ir nogurusi. un Džeisons pavadīja viņu līdz guļamistabas durvīm

— Kaut kas tev dara raizes, — viņš mierīgi sacīja. — Kas tas ir?

— Es jūtos ārkārtīgi neomulīgi, ka esmu spiesta precēties, pirms esmu beigusi sērot par saviem vecākiem Un jūtos vainīga ik reizi, kad dodos uz balli Man ir bijis izvairīgi jāatbild uz jautājumiem par to, kad īsti miruši mani vecāki, lai cilvēki nesaprastu, cik necienīga meita es esmu

— Tu esi darījusi tikai to, kas pienācās, un tavi vecāki būtu to sapratuši. Nekavējoties apprecoties ar mani, tu dod Čārlzam iemeslu dzīvot. Tu pati redzēji, cik labi viņš izskatījās, kad paziņojām, ka esam izvēlējušies kāzu dienu. Turklāt es biju tas, kas nolēma saīsināt tavu sērošanas laiku, un tev nebija citas izvēles kā vien paklausīt. |a jau tu gribi kādu vainot, vaino mani.

Viktorija apzinājās, ka viņam ir taisnība, un tāpēc mainīja sarunas tematu.

— Saki man, — viņa iesāka ar mazliet apsūdzošu smaidu, — tagad, kad esmu uzzinājusi, ka mēs precamies jau pēc nedēļas, vai tu varētu man pastāstīt, kur īsti mēs to darīsim?

— Trāpīts tieši mērķī! — Džeisons pasmīnēja. — Nu labi; mēs esam nolēmuši precēties tepat.

Viktorija apņēmīgi papurināja galvu.

— Lūdzu, Džeison, vai mēs nevarētu salaulāties baznīcā — mazajā ciema baznīciņā, kuru es redzēju netālu no Veikfīldas? Mēs varētu mazliet nogaidīt, līdz tēvocis Čārlzs būs tik spēcīgs, lai dotos turp

Apjukusi meitene pamanīja, ka Džeisona acīs pazib salts nicinājums, kad viņa pieminēja baznīciņu, taču pēc mirkļa svār-stīšanās viņš strupi pamāja.

— |a tu vēlies laulāties baznīcā, mēs salaulāsimies kādā Londonas baznīcā, kas būs tik liela, lai uzņemtu visus viesus.

— Lūdzu, nē! —Viktorija iesaucās, neapzināti uzlikdama roku viņam uz piedurknes. — Es atrodos tik tālu no Amerikas. Baz-nīciņā pie Veikfīldas būtu daudz labāk — tā man atgādina mājas, un jau kopš bērnības esmu sapņojusi par laulībām mazā ciema baznīciņā... — Viktorija mazliet par vēlu attapās, ka bija sapņojusi par laulībām mazā ciema baznīciņā ar Endrū, un tūdaļ vēlējās, kaut vispār nebūtu ieminējusies par baznīcu.

— Es gribu, lai mūsu laulības notiktu Londonā visas augstākās sabiedrības acu priekšā, — Džeisons nelokāmi paziņoja. — Tomēr mēs varam izšķirties par nelielu kompromisu, — viņš piedāvāja — Mēs salaulāsimies Londonas baznīcā un tad dosimies uz Veikfīldu, kur sarīkosim mazas svinības.

Viktorijas roka noslīdēja no viņa delma.

— Nepiemini vairs baznīcu Ielūdz visus pie sevis mājās. Tā būs tīrā zaimošana, ja mēs baznīcā noslēgsim to, kas patiesībā ,r tikai salts, lietišķs darījums. — Mēģinādama neveikli pajokot, viņa piebilda: — Kamēr mēs zvērēsim viens otram mīlestību un cienu, man būs jābaidās, lai mūs nesasper zibens.

— Mēs laulāsimies baznīcā, — Džeisons strupi pārtrauca meiteni — Un, ja zibens tiešām spers, es samaksāšu baznīcai par jaunu jumtu.

20

— Labdien, mī|ā. — Čārlzs moži teica, papliķēdams pa gultu sev līdzās. — Nāc un apsēdies! Tavs vakardienas apmeklējums kopā ar Džeisonu ir neticami nācis par labu manai veselībai. Tagad pastāsti man ko vairāk par jūsu kāzu plāniem.

Viktorija apsēdās viņam blakus.

— Patiesībā tas viss mani ļoti mulsina, tēvoci Čārlz Nortraps nupat man paziņoja, ka Džeisons šorīt kabinetā savācis visas savas mantas un pārcēlies atpakaļ uz Veikfīldu.

— Zinu, — Čārlzs smaidīdams atteica. — Pirms aizbraukšanas viņš ienāca pie manis un paziņoja, ka nolēmis to izdarīt "pieklājības labad”. |o mazāk laika viņš pavadīs tev tuvumā, jo mazāka būs iespēja, ka izcelsies baumas.

— Tad tāpēc viņš ir pārcēlies, — Viktorija novilka, un viņas raižpilnā sejiņa atplauka.

Čārlza pleci smieklos nodrebēja. Viņš pamāja.

— Mans bērns, šķiet, ka šī ir pirmā reize, kad Džeisons kaut ko ir izdarījis tāpēc, ka tā pieklājas. Viņu tas padarīja ļoti īgnu, tomēr viņš to tik un tā izdarīja. Tu viņu nepārprotami labi ietekmē, — Čārlzs jautri pabeidza. — Varbūt tu viņam varētu iemācīt ari pārstāt ņirgāties par principiem.

Viktorija pasmaidīja, juzdamās atvieglota un piepeši arī ļoti laimīga

— Baidos gan, ka es par kāzu svinībām neko nezinu, — viņa sacīja, — vienīgi to, ka laulību ceremonija paredzēta kādā-lielā Londonas baznīcā.

— Džeisons par visu parūpēsies. Viņš paņēma līdzi uz Veik-fīldu savu sekretāru kopā ar lielāko daļu šejienes kalpotāju, lai varētu visam sagatavoties. Pēc ceremonijas Veikfīldā tiks sarīkotas kāzu svinības jūsu tuvākajiem draugiem un dažiem cie-miniekiem Cik man zināms, ielūgumu saraksts un paši ielūgumi jau tiek gatavoti. Tāpēc tev atliek tikai palikt tepat un baudīt pārējo pārsteigumu, kad viņi uzzinās, ka tu tiešām kļūsi par nākamo Etertonas hercogieni.

Viktorija noraidoši pamāja un bikli ieminējās par ko tādu, kas viņai likās daudz svarīgāks.

— Tovakar, kad tu biji ļoti slims, tu kaut ko pateici par manu māti un sevi — tu gribēji man to pastāstīt.

Čārlzs aizgriezās un sāka lūkoties pa logu.

Viktorija aši piebilda:

— |a tevi tas satrauc, tad vari par to nerunāt.

— Ne jau tāpēc, — viņš sacīja, lēni pievērsdamies meitenei — Es zinu. cik tu esi prātīga, taču tu joprojām esi ļoti jauna. Tu droši vien mīlēji savu tēvu tikpat ļoti, cik savu māti. Tiklīdz es tev būšu pastāstījis to, kas man sakāms, tu varbūt sāksi uzska-

tīt mani par viņu lauiības jaucēju, kaut arī es varu tev apzvērēt, ka pēc tavas mātes laulībām ar tavu tēvu es ne reizi neesmu mēģinājis viņu uzmeklēt. Viktorij, — viņš izmisis skaidroja, — es mēģinu tev pateikt, ka nevēlos, lai tu mani nicinātu, un man ir bail, ka, dzirdējusi manu stāstu, tu tomēr sāksi to darīt.

Viktorija saņēma tēvoča roku un maigi iebilda:

— Kā gan es varētu nicināt kādu, kas bijis tik saprātīgs, ka mīlējis manu māti?

Čārlzs paskatījās lejup uz meitenes roku. un viņa balss saviļņojumā aizžņaudzās.

— Tu esi mantojusi arī mātes sirdi, vai tu to zini? — Kad Viktorija neatbildēja, hercoga skatiens atkal atgriezās pie loga. un viņš sāka stāstīt par savām attiecībām ar Ketrīnu Tikai beidzis, viņš no jaun: uzlūkoja Viktoriju un ieraudzīja viņas acīs nevis nosodījumu, bet gan skumjas un līdzcietību — Tagad tu redzi. — viņš noteica, — es mīlēju viņu no visas sirds Es mīlēju viņu un izsvītroju no savas dzīves, kaut arī viņa bija vienīgā, kā dēļ man bija vērts dzīvot.

— Tas notika manas vecvecmāmiņas dēļ, — Viktorija ieminējās.

— Vai viņi bija laimīgi, es domāju — tavs tēvs un māte? Man vienmēr ir gribējies uzzināt, kāda bija viņu laulība, taču man allaž ir bijis bail to pavaicāt.

Viktorija atcerējās briesmīgo ķildu starp vecākiem, ko bija pieredzējusi pirms tik daudziem Ziemassvētkiem, taču astoņpadsmit sirsnības un savstarpēju rūpju gadi to vairākkārt atsvēra.

— ļā, viņi bija laimīgi. Viņu laulība nemaz nelīdzinājās augstākās sabiedrības laulībām

Meitene runāja par "augstākās sabiedrības laulībām" ar tādu riebumu, ka Čārlzs neizpratnē pasmaidīja

— Ko tu ar to domā?

— Es runāju par tādām laulībām, kādās dzīvo gandrīz visi šeit, Londonā, vienīgi Roberts un Kerolaina Kolingvudi un vēl daži citi ne Par laulībām, kurās pāris tikai reti ir redzams kopā, un, ja viņi satiekas kādā sarīkojumā, tad uzvedas kā pieklājīgi, labi audzināti svešinieki Kungi vienmēr izklaidējas savā nodabā, bet dāmām ir viņu oficiāli atzītie mīļākie. Mani vecāki vismaz dzīvoja kopā īstās mājās, un mēs bijām īsta ģimene.

— Cik saprotu, tu esi apņēmusies dzīvot vecmodīgā laulībā ar vecmodīgu ģimeni, — hercogs paķircinājās, izskatīdamies ļoti apmierināts ar šādu domu.

— Diez vai Džeisons vēlas šādas laulības. — Meitene nespēja piespiest sevi pastāstīt Čārlzam, ka Džeisons piedāvājis viņai dzemdēt dēlu un tad braukt prom Viņa mierināja sevi ar domu, ka viņš, kaut arī bija izteicis šādu piedāvājumu, bija izturējies tā, it kā vēlētos, lai viņa paliktu tepat Anglijā.

— Es ļoti šaubos, vai Džeisons šobrīd pats zina, ko īsti vēlas, — Čārlzs drūmi noteica. — Tu esi viņam vajadzīga, bērns. Viņam ir nepieciešams tavs siltums un spars. Viņš to neatzīs, pat sev ne — un tomēr, kad viņš to reiz būs sev atzinis, tad, vari man ticēt, viņam tas nepatiks Viņš tev pretosies, — Čārlzs saudzīgi brīdināja, — tomēr agri vai vēlu viņš atvērs tev savu sirdi, un, kad tas notiks, viņš radīs mieru. Par to viņš padarīs tevi tik laimīgu, kāda tu pat sapņos nebūsi cerējusi kļūt

Viktorija izskatījās tik šaubu pilna un skeptiski noskaņota, ka Čārlza smaids pagaisa

— Esi pacietīga ar viņu, Viktorij. ļa viņš nebūtu tik stiprs miesā un garā, viņš nemūžam nebūtu nodzīvojis līdz trīsdesmit gadu vecumam Viņam savulaik ir cirstas dziļas brūces, un tikai tavā varā ir tās sadziedēt.

— Kādas brūces?

Čārlzs papurināja galvu.

— ļums abiem būtu labāk, ja pats Džeisons tev beidzot pastāstītu par savu dzīvi, īpaši par bērnību, ļa tas nenotiks, tad tu varēsi atkal nākt pie manis.

Turpmākajās dienās Viktorijai neatlika daudz laika prātot par Džeisonu vai ko citu. Tiklīdz viņa bija izgājusi no Čārlza guļamistabas, ieradās Dimosē kundze ar četrām šuvējām

— Lords Rldings man pavēlēja uzšūt jums kāzu kleitu, jaun-kundz, — viņa paziņoja, jau sākdama staigāt ap Viktoriju — Viņš teica, ka tai jābūt ļoti greznai, |oti elegantai Neparastai. Tādai, kas piedienētu īstai karalienei. Bez jebkādiem volāniem

Mocīdamās sašutumā un jautrībā par Džeisona patvaļību, Viktorija uzmeta viņai ieslīpu skatienu

— Vai viņš ir izraudzījies arī krāsu?

— Tai jābūt zilai.

— Zilai? — Viktorija iesaucās, gatava uzsākt fizisku cīniņu par baltu kleitu.

Kundze pamāja, domīgi pielikusi pirkstu pie lūpām un iespiedusi otru roku sānos.

— |ā, zilai Leduszilai Viņš teica, ka jūs šajā krāsā izskatoties brīnum skaista. "Ticiāna eņģelis", viņš sacija.

Viktorija tūdaļ nolēma, ka leduszila kleita ir īsti piemērota kāzām.

— Lordam Fildingam ir izcila gaume, — kundze turpināja, savilkusi šaurās uzacis virs spožajām, modrajām acīm. — Vai jums tā neliekas?

— Neapšaubāmi, — Viktorija smiedamās atteica un padevās šuvējas prasmīgajām rokām.

Pēc četrām stundām, kad kundze beidzot ļāva viņai iet un

aizveda savas šuvējas uz audumu tirgotavu, Viktorijai tika paziņots, ka viņu zelta salonā gaida lēdija Kerolaina Kolingvuda.

— Viktorij! — viņas draudzene satraukta iesaucās un saņēma Viktorijas rokas. — Šorīt pie mums ieradās lords Fīldings, lai paziņotu par gaidāmajām kāzām Man ir tas gods k|ūt par tavu līgavas māsu, jo lords Fīldings teica, ka tu tā vēloties, taču tas viss ir tik pēkšņi es domāju — tava laulība.

Viktorija apslāpēja patīkamo pārsteigumu, ka Džeisons tik gādīgi atcerējies līgavas māsas nepieciešamību un iegriezies pie Kolingvudiem.

— Man pat prātā nebūtu nācis, ka starp tevi un lordu Fīl-dingu varētu izveidoties noturīga pieķeršanās, — Kerolaina turpināja, — un es nevaru vien beigt prātot, vai tu tiešām gribi ar viņu precēties. Vai tikai kāds tevi nav piespiedis tā rīkoties?

— Vienīgi liktenis, — Viktorija smaidīdama atteica un nogurusi atslīga krēslā Pamanījusi, ka Kerolaina sarauc pieri, viņa steidzīgi piebilda. — Neviens mani nav piespiedis. Es pati vēlos precēties ar viņu

Kerolaina atplauka atvieglojumā un laimē.

— Es tā priecājos... es jau cerēju, ka tā notiks — Redzēdama Viktorijas neizpratnes pilno skatienu, viņa paskaidroja: — Dažu pēdējo nedēļu laikā esmu daudz labāk viņu iepazinusi, un nu es pilnīgi piekrītu Robertam, kurš man sacīja, ka viss. ko cilvēki domā par lordu Fīldingu, ir tikai sekas baumām, kuras palaidusi kāda īpaši nejauka un ļaunprātīga sieviete. Šaubos, vai kāds šīm baumām vispār būtu noticējis, ja pats lords Fīldings nebūtu izturējies tik salti un nepieejami. Saprotams, ka viņam īpaši nepatīk cilvēki, kas domā par viņu tik briesmīgas lietas, vai ne? Tāpēc viņš droši vien neuzskata par vajadzīgu likt viņiem vilties. Un, kā teica Roberts, lords Fīldings ir lepns cilvēks, kurš nezemojas nosodoša sabiedrības sprieduma priekšā, īpaši tad, ja tas ir tik nepatiess!

Viktorija apvaldīja smieklus, dzirdēdama draudzenes aizrautīgo slavinājumu vīrietim, no kura reiz bija baidījusies un kuru bija nosodījusi, taču Kerolairiai tas bija visai raksturīgs. Kero-laina atsacījās saskatīt jebko sliktu tajos cilvēkos, kas viņai patika, un neparko nevēlējās atzīt, ka tiem, kuri viņai nepatīk piemīt kaut kas labs. Šī viņas dzivā rakstura īpatnējā iezīme tomēr padarīja viņu par īpaši uzticamu draudzeni, un Viktorija jutās dziji pateicīga par viņas nelokāmo draudzību %

— Paldies, Nortrap! —viņa teica, kad virssulainis ienesa tējas paplāti

— Nespēju saprast, kāpēc es no viņa tā baidījos, — Kero-laina turpināja, kamēr Viktorija salēja tēju Aizrautīgi cenzdamās attaisnot Džeisonu visos tajos grēkos, kuros pati bija viņu agrāk apsūdzējusi, viņa turpināja: — Es rīkojos nepareizi, ļaudama iztēlei vaļu Manuprāt, mani viņš biedēja tāpēc, ka ir tik ļoti garš, turklāt viņa mati ir melni, un tas nu ir neiedomājami muļķīgi. Vai tu zini, ko viņš šorīt aizbraucot sacīja? — viņa ārkārtīgi apmierināta piebilda.

— Nē, — Viktorija atteica, apslāpēdama kārtējo smaidu par Kerolainas apņemšanos no sātana pacelt Džeisonu eņģeļa kārtā — Ko tad viņš teica?

— Viņš sacīja, ka es vienmēr esot viņam atgādinājusi skaistu tauriņu

— Cik jauki! — Viktorija no sirds noteica.

— !ā, bet tas, ko viņš teica par tevi, bija nesalīdzināmi jaukāk.

— Par mani? Kā tad jūs sākāt runāt par mani?

— Tu domā komplimentus? — Kad Viktorija pamāja, Kero-

laina paskaidroja: — Es nupat biju beigusi runāt par to, cik joti priecājos, ka tu precēsies ar angli un dzīvosi tepat un ka tagad mēs varēsim saglabāt draudzību. Lords Rldings iesmējās un paziņoja, ka mēs ideāli viena otru papildinām, jo es vienmēr esot viņam atgādinājusi skaistu tauriņu, bet tu esot kā savvaļas zieds, kas plaukst pat grūtos apstākļos un dara gaišu cilvēku dzīvi. Vai tas nav ārkārtīgi labi teikts?

— Ārkārtīgi, — Viktorija piekrita, juzdamās savādi laimīga.

— Manuprāt, viņš tevi mīl daudz vairāk, nekā izrāda, — Ke-rolaina atzinās. — Galu galā viņš taču tevis dēļ cīnījās divkaujā.

Kad Kerolaina aizgāja, Viktorija jau bija daļēji pārliecināta, ka tik tiešām nav Džeisonam vienaldzīga, un šī pārliecība ļāva viņai izturēties jautri un sirsnīgi arī nākamajā rītā, kad sāka ierasties neskaitāmi apmeklētāji, lai, uzzinājuši par gaidāmajām laulībām, vēlētu viņai laimes.

Viktorija patlaban izklaidēja jaunu dāmu grupu, kuras bija atnākušas pie viņas tieši tā iemesla pēc, kad zilajā salonā parādījās viņu romantisko sarunu objekts. Smiekli pārvērtās nervozos, nedrošos čukstos, kad jaunās dāmas ieraudzīja neizprotamā Veikfīldas marķīza draudīgi iespaidīgo augumu ogļmelnos jātnieka svārkos un cieši pieguļošās, melnās biksēs, kas lika viņam izskatīties nomācoši vīrišķīgam. Pat neapjauzdams, kādu iespaidu atstājis uz šīm viegli ietekmējamām sievietēm, no kurām daudzas bija slepenībā lolojušas sapņus pašas ar viņu apprecēties, Džeisons pagodināja viņas ar žilbinošu smaidu.

— Labrīt, dāmas, — viņš sveicināja, tad pagriezās pret Viktoriju un jau daudz sirsnīgāk uzsmaidīja viņai. — Vai vari veltīt man īsu brīdi?

Tūda| atvainojusies, Viktorija sekoja Džeisonam uz viņa kabinetu

— Es tevi ilgi neaizkavēšu, — viņš apsolīja un iebāza roku svārku kabatā. Nebilzdams ne vārda, viņš saņēma meitenes plaukstu un uzvilka viņai pirkstā smagu gredzenu. Viktorija lūkojās uz šo rotu, kas sedza viņas pirkstu līdz pat locītavai. Lielus safīrus abās pusēs ieskāva divas mirdzošu briljantu rindas.

— Džeison, tas ir tik skaists, — viņa izdvesa. — Neticami, pārsteidzoši skaists. Pal...

— Tev man jāpateicas ar skūpstu, — viņš klusi atgādināja, un, kad Viktorija atlieca galvu, piekļāvās viņas lūpām ilgā, izsalkušā, neatlaidīgā skūpstā, kas laupīja viņai spriešanas un pretošanās spēju. Satriekta par viņa kaisli un sava auguma bezpalīdzīgo atsaukšanos uz to, Viktorija ieskatījās aizmiglotajās smaragdzaļajās acīs, pūlēdamās izprast, kāpēc Džeisona skūpsti allaž atstāj uz viņu tādu iespaidu.

Viņa skatiens noslīdēja pie meitenes lūpām.

— Kā tev liekas, vai nākamreiz tu varētu saņemties un noskūpstīt mani bez īpaša lūguma?

Viktorijai šķita, ka viņa sadzird Džeisona balsī vilšanos un ilgas, un viņas sirds atmaiga. Viņš bija piedāvājies kļūt par viņas vīru un par to bija lūdzis ļoti maz — tikai šo te. Paslējusies pirkstgalos, viņa pāršūdināja plaukstas pār Džeisona krūtīm, apvija rokas viņam ap kaklu un tad noskūpstīja viņu. Viktorija juta, kā nodreb viss vīrieša garais augums, kad viņa nevainīgi skūpstīja viņu, lēni iepazīdama viņa lūpu silto izliekumu, apgūdama viņa lūpu garšu, līdz beidzot viņa pavērtās lūpas atkal piekļāvās meitenes mutei neprātīgi uzbudinošā skūpstā.

Aizmirsusies skūpsta aizvien pieaugošajā dedzībā, pat nejuzdama, ka pret vēderu spiežas kaut kas ciets, Viktorija ļāva pirkstiem ieslīdēt viņa mīkstajos matos, instinktīvi pieglauzdamās viņa ķermenim... un piepeši viss mainījās. Džeisona rokas

saslēdzās ap viņu apstulbinošā spēkā, viņa skūpsti kļuva ugunīgi un izsalkuma pilni

Beidzot atrāvies. Džeisons uzlūkoja meiteni, un viņa sejā bija redzams savāds apjukums.

— Man vakar vajadzēja tev dāvināt nevis pēries, bet gan briljantus un safīrus, — viņš piezīmēja. — Tomēr nemēģini mani tā skūpstīt, iekams neesam salaulājušies!

Māte un Flosijas jaunkundze bija brīdinājušas Viktoriju, ka reizēm džentlmeņi savā kaislē var kļūt pārāk aizrautīgi un izturēties visai nepiedienīgi pret tādām jaunām dāmām, kas neapdomīgi ļāvušas viņiem zaudēt savaldību. Viņa instinktīvi apjauta, ko Džeisons mēģina pateikt, — ka viņš ir gandrīz zaudējis savaldību. Un viņa bija pietiekami sievišķīga, lai izjustu klusu gandarījumu, ka viņas neprasmīgais skūpsts spējis tā ietekmēt tik ļoti pieredzējušu vīrieti, — īpaši tāpēc, ka Endrū viņas skūpsti ne reizi nebija tā ietekmējuši. Tomēr viņa jau arī nekad nebija skūpstījusi Endrū tā, kā tas patika Džeisonam.

— Redzu, ka esi sapratusi, ko gribu teikt, — viņš greizi pasmīnēja. — Es personiski nekad īpaši neesmu vērtējis jaunavību. Pastāv zināmas priekšrocības, precoties ar sievietēm, kas jau ir iemācījušās sagādāt vīrietim baudu... — Viņš cieši vēroja meiteni, it kā gaidīdams un cerēdams, ka viņa kaut ko sacīs, taču Viktorija tikai novērsās, juzdama, ka sirds sažņaudzas. Viņas jaunavībai, kā tas tika apgalvots, taču vajadzēja kļūt par augsti vērtētu velti vīram. Viņu nevarēja uzskatīt par sievieti, kas ir iemācījusies "sagādāt vīrietim baudu", lai arī ko tas nozīmētu.

— Piedod, ka lieku tev vilties, — viņa nokaunējusies sacīja. — Amerikā viss ir pavisam citādi

Par spīti spriedzei Džeisona balsī, viņa vārdi tomēr izskanēja maigi.

— Tev nevajag ne atvainoties, ne arī tā noskumt, Viktorij. Tu nekad nedrīksti baidīties sacīt man taisnību. Lai arī cik briesmīga būtu šī patiesība, es varu to pieņemt un pat apbrīnot tevi, ka esi bijusi gana drosmīga, lai to pateiktu. — Džeisona roka pacēlās, lai noglāstītu viņas vaigu. — Aizmirsīsim to, — viņš mierinot noteica. Piepeši viņš atkal kļuva strups — Pasaki, vai tev patīk šis gredzens, un tad steidzies atpakaļ pie savām draudzenēm.

— Man tas ļoti patīk, — Viktorija atteica, cenzdamās pielāgoties viņa straujajām, neizprotamajām garastāvokļa maiņām — Tas ir tik skaists, ka es jau baidos to pazaudēt.

Džeisons pilnīgi vienaldzīgi paraustīja plecus

— ļa tu to pazaudēsi, es tev nopirkšu citu.

To teicis, viņš izgāja. Viktorija palūkojās uz savu saderināšanās gredzenu, vēlēdamās, kaut viņš nebūtu tik augstprātīgi izteicies par gredzena nozaudēšanu Viņai gribējās, kaut šis gredzens Džeisonam būtu šķitis daudz nozīmīgāks un daudz grūtāk aizstājams. Tas it kā apliecināja, ka arī viņa Džeisonam ir tikpat nenozīmīga un viegli aizstājama.

Tu esi viņam vajadzīga, bērns. Atkal atcerējusies Čārlza vārdus, viņa pasmaidīja. Vismaz bridī, kad viņa atradās Džeisona rokās, likās, ka viņa tam tomēr ir vajadzīga, ļuzdamās jau mazliet možāk, viņa atgriezās salonā, kur jaunās dāmas tūdaļ pamanīja viņas gredzenu un izteica pienācīgu sajūsmu par to

Katru dienu pirms kāzām pie Viktorijas ieradās apsveicēji — kopā gandrīz trīssimt cilvēku —, lai novēlētu viņai laimi. Elegantas karietes piestāja pie nama durvīm, lai izlaistu pasažierus un atgrieztos pēc tiem tieši pēc divdesmit minūtēm, kā to prasīja pieklājība. Viktorija sēdēja salonā, klausīdamās, kā izskatīgas pusmūža matronas dod viņai padomus par lielu māju saimniecības vadīšanu un greznu viesību rīkošanu tādā līmenī, kāds piedienētos augstdzimušiem ļaudīm. Jaunākas precētas sievietes viņai stāstīja, cik grūti atrast labas guvernantes, un mācīja, kā pieņemt darbā vislabākos bērnu mājskolotājus. Un visā šajā jautrajā haosā Viktoriju pamazām sāka pārņemt omulīga piederības sajūta. Līdz pat šim brīdim viņai nebija radusies izdevība tuvāk iepazīt šos cilvēkus vai parunāt ar viņiem par ko vairāk kā tikai par vispārīgiem tematiem. Viņa bija uzskatījusi šīs sievietes par bagātām un izlutinātām būtnēm, kas domāja tikai par tērpiem, dārgakmeņiem un izklaidēm. Nu viņa tās ieraudzīja jaunā gaismā — kā sievas un mātes, kas centās priekšzīmīgi pildīt savus pienākumus, — un nu viņai tās patika daudz labāk.

No visiem paziņām vienīgi Džeisons turējās no viņas pa gabalu, taču tas tika darīts pieklājības prasību dēj, un Viktorijai par to vajadzēja justies pateicīgai, kaut arī reizēm viņu pārņēma dīvaina sajūta, ka viņa grasās iziet par sievu pie svešinieka, kura nekad nav klāt. Čārlzs bieži vien nokāpa lejā, lai valdzinātu dāmas ar sarunām un liktu skaidri saprast, ka pilnīgi atbalsta Viktoriju Visu pārējo laiku viņš uzturējās savā istabā, "lai sakopotu spēkus", kā pats sacīja Viktorijai, un kāzu dienā varētu aizvest viņu līdz altārim. Ne Viktorijai, ne doktoram Vortingam neizdevās viņu no šīs apņemšanās atrunāt. Džeisons pat nemēģināja to darīt.

Dienām ritot, Viktorija no sirds izbaudīja laiku, ko pavadīja salonā kopā ar saviem viesiem, — izņemot tos brīžus, kad tika pieminēts Džeisona vārds un viņa juta, ka gaisā virmo neizteikts nosodījums. Bija skaidri redzams, ka viņas jaunās draudzenes un paziņas sajūsminās par sabiedrisko stāvokli, kādu viņa baudīs, būdama pasakaini bagāta marķīza sieva, tomēr Viktorijai

radās netīkama nojauta, ka dažiem cilvēkiem pret viņas vīru tomēr ir aizspriedumi. Viņu tas satrauca, jo šie ļaudis viņai pamazām sāka iepatikties, un Viktorijai gribējās, lai viņiem patiktu arī Džeisons. Reizēm, runādama ar kādu viesi, viņa sadzirdēja no otra istabas stūra aprautas frāzes par Džeisonu, bet šīs sarunas vienmēr aprāvās brīdī, kad Viktorija pagriezās, lai tajās uzmanīgi ieklausītos. Tas neļāva viņai Džeisonu aizstāvēt, jo viņa nezināja, pret ko viņš īsti būtu jāaizstāv.

Dienu pirms kāzām visi mozaīkspēles gabaliņi beidzot nostājās savā vietā, izveidojot šausminošu ainu. kas Viktorijai gandrīz lika zaudēt samaņu Pēcpusdienas pēdējā viešņa, lēdija Kle-pestone, pirms aiziešanas mīļi papliķēja Viktorijai pa roku un paziņoja:

— ļūs esat saprātīga, jauna sieviete, mīļā. Atšķirībā no dažām tām muļķīgajām nelaimes piesaucējām, kas raizējas par jūsu drošību, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs ar Veikfīldu lieliski tiksiet galā. |ūs nepavisam nelīdzināties viņa pirmajai sievai. Manuprāt, lēdija Melisa bija pelnījusi visu, ko, pēc viņas apgalvojumiem, viņš tai bija nodarījis — un vēl vairāk. Šī sieviete bija vienkārši izlaidīga!

To teikusi, lēdija Klepestone cēli izslīdēja no salona. Viktorija neizpratnē uzlūkoja Kerolainu

— Viņa pirmā sieva? — viņa izmocīja, juzdamās kā ļaunā murgā. — Džeisons ir bijis precējies? Kāpēc... kāpēc man to neviens nav teicis?

— Bet es taču domāju, ka tu to zini! — Kerolaina iesaucās, cenzdamās attaisnoties. — Es gluži dabiski uzskatīju, ka tavs tēvocis vai vismaz lords Fīldings būs tev to pastāstījuši. Tu taču būsi dzirdējusi vismaz baumas, vai ne?

— Esmu dzirdējusi tikai aprautas sarunas, kas vienmēr

pārtrūkst, tiklīdz runātāji pamana manu klātbūtni, — Viktorija atcirta, nobālusi dusmās un satricinājumā. — Esmu dzirdējusi, ka saistībā ar Džeisonu tiek pieminēts arī lēdijas Melisas vārds, taču neviens nekad viņu nav nosaucis par Džeisona sievu. Cilvēki par viņu runā ar lielu nosodījumu, un es nospriedu, ka viņa... ka viņai bijis zināms sakars ar Džeisonu, — meitene neveikli pabeidza, — apmēram tāpat kā tai Sibilas jaunkundzei, ar kuru viņš vairs nesatiekas

— Vairs nesatiekas? — Kerolaina pārsteigta atkārtoja, izbrīnījusies par šādu Viktorijas apgalvojumu. Tūda| aprāvusies, viņa nolieca galvu un sāka cītīgi pētīt dīvāna zilā zīda apšuvumu

— Paklau, pēc mūsu kāzām Džeisons taču vairs ne... vai tomēr?

— Es nezinu, ko viņš darīs, — Kerolaina sagumusi atteica. — Daži vīrieši, tādi kā Roberts, pēc laulībām tiešām atsakās no mīlas dēkām, bet citi ne

Viktorija ar pirkstgaliem paberzēja deniņus. Viņas domās valdīja tāds juceklis, ka uz brīdi viņa pievērsās šim tematam par mīļākajām.

— Reizēm Anglija man šķiet pagalam svešāda Tur. kur esmu dzimusi, vīri velta visu uzmanību tikai savām sievām. Vismaz man nekad nav gadījies dzirdēt pretējo. Toties šeit esmu dzirdējusi runas, kas liek domāt, ka bagātiem, precētiem kungiem ir pilnīgi pieņemams saieties ar... ar dāmām, kas nav viņu sievas

Kerolaina atgriezās pie sākotnējā sarunas temata.

— Vai tev šķiet briesmīgi tas, ka lords Fīldings ir bijis agrāk precējies?

— Protams. Vismaz man tā šķiet. Es nezinu. Patlaban vis-vārīgākais man liekas tas, ka neviens man par to nav stāstījis. —

Viņa pielēca kājās tik strauji, ka Kerolaina satrūkās. — Lūdzu mani atvainot, bet tagad es gribu uzkāpt pie tēvoča Čārlza.

Kad Viktorija pieklauvēja pie Čārlza durvīm, viņa kalpotājs pielika pirkstu pie lūpām un paziņoja, ka hercogs esot iemidzis. Pārāk noraizējusies, lai sagaidītu viņa pamošanos un tad uzdotu visus savus jautājumus, Viktorija pa gaiteni aizsoļoja uz Flo-sijas jaunkundzes istabu. Pēdējo nedēļu laikā Flosijas launkun-dze bija uzticējusi savus pavadones pienākumus Kerolainai Kolingvudai. Tādējādi Viktorija šo sirsnīgo, mazo, gaišmataino sievieti vairs tikai retumis sastapa pie vakariņu galda

Viktorija pieklauvēja pie durvīm, un, kad Flosijas jaunkundze priecīga aicināja viņu ienākt, meitene iesoļoja glītajā, mazajā viesistabā, kas bija savienota ar Flosijas jaunkundzes guļamistabu

— Viktorij, mīļā, tu izskaties skaista kā īsta līgava! — Flosijas jaunkundze teica ar savu ierasto gaišo, izvairīgo smaidu un acīm redzamo paviršību, jo patiesībā Viktorija izskatījās |oti bāla un saspringta

— Flosijas jaunkundz, — Viktorija tūdaļ ķērās pie lietas, — es nāku no tēvoča Čārlza istabas. Viņš ir aizmidzis jūs esat vienīgā, pie kā es varu griezties Runa ir par Džeisonu. Ir noticis kaut kas briesmīgs.

— Augstā debess! — Flosijas jaunkundze iesaucās un nolika izšuvumu. — Kas tad nu?

— Es nupat uzzināju, ka viņš jau agrāk ir bijis precējies! — Viktorija paziņoja.

Flosijas jaunkundze pielieca galvu, atgādinādama pavecu porcelāna lelli mazā, baltā mežģīņu aubītē.

— Ak vai, man likās, ka Čārlzs vai pats Veikfīlds tev b

pateikuši, la, lai nu ka, bet Džeisons tik tiešam ir bijis precē-

jies, mīļā. Tagad tu to zini. — Uzskatīdama, ka saruna izbeigta, Flosijas jaunkundze pasmaidīja un atkal paņēma izšuvumu

— Bet es taču neko nezinu. Lēdija Klepestone man pateica kaut ko pavisam dīvainu — viņa teica, ka Džeisona sieva esot pelnījusi visu, ko viņš tai nodarījis Ko viņš tai nodarīja?

— Nodarīja? — Flosijas jaunkundze pārvaicāja, samirkšķinādama acis — Man par to nekas konkrēts nav zināms. Lēdija Klepestone rīkojusies muļķīgi, apgalvodama, ka viņš tai kaut ko nodarījis, jo viņa to varētu zināt tikai tad, ja pati būtu bijusi ar viņu precējusies, un tā nu tas pavisam noteikti nav bijis. Nu, vai tagad tu jūties labāk^9

— Nē! — Viktorija izmisusi iesaucās. — Es gribu zināt, kāpēc lēdija Klepestone uzskata, ka Džeisons slikti izturējies pret savu sievu. Viņai noteikti ir pamatots iemesls tā domāt, un, ja vien es nekļūdos, tāpat domā arī daudzi citi.

— Var jau būt, — Flosijas jaunkundze piekrita. — Redzi, Džeisona samaitātā sieva — lai Dievs mielo viņas dvēseli, kaut arī es nezinu, kā tas varētu izdoties, ņemot vērā, cik nejauki viņa uzvedusies, būdama vēl dzīva, — visiem izklaigāja, cik briesmīgi pret viņu izturoties Veikfīlds. Daži cilvēki acīmredzot viņai noticēja, taču jau tas vien, ka Džeisons viņu nav nogalinājis, liecina, ka viņš ir apbrīnojami savaldīgs cilvēks. |a man būtu vīrs, kura, protams, man nav, un ja es būtu darījusi to, ko darīja Melisa, ko es, protams, nekad nedarītu, viņš pavisam noteikti mani piekautu Tāpēc, ja arī Veikfīlds ir sitis Melisu, par ko es, protams, nekādi nevaru būt pārliecināta, tad viņa to pavisam noteikti bija pelnījusi To nu es tev varu apzvērēt.

Viktorija iedomājās tos brīžus, kad bija redzējusi Džeisonu saniknotu, apvaldītās dusmas viņa acīs un biedējošo, mežonīgo spēku, kas reizēm pavīdēja aiz viņa izsmalcinātās ārienes.

Meitenes izbiedētajā prātā pazibēja aina — sieviete, kas kliedz, kamēr viņš to sit par kādu savu personisko noteikumu nenozīmīgu pārkāpumu.

— Ko, — viņa piesmakuši čukstēja, — ko īsti Melisa tādu darīja?

— Nu, to nemaz nevar tā pieklājīgi pateikt. Viņa tika redzēta citu vīriešu sabiedrībā

Viktorija nodrebinājās. Gandrīz ikviena Londonas dāma uzturējās citu vīriešu sabiedrībā. Visām precētajām dāmām taču bija pašām savas izklaides.

— Un Džeisons viņu par to sita? — meitene apslāpēti nočukstēja

— To mēs īsti nezinām, — Flosijas jaunkundze uzmanīgi aizrādīja — Patiesībā es par to |oti šaubos Es reiz dzirdēju kādu džentlmeni nosodām Džeisonu — protams, aiz viņa muguras, jo neviens nemūžam neuzdrošinātos kritizēt viņu atklāti, — ka viņš izliekoties neredzam, kā Melisa uzvedas.

Viktorijas apjukušajā prātā pēkšņi pazibēja kāda doma.

— Ko šis džentlmenis īsti teica? — viņa piesardzīgi noprasīja. — Tikai precīzi, — viņa uzsvēra

— Precīzi^9 Nu. ja jau tu tā uzstāj cik nu es atceros, tad apmēram tā: "Veikfīlds liek krāpts visas Londonas acu priekšā un pats to sasodīti labi zina, tomēr viņš izliekas neko neredzam un samierinās ar ragneša lomu. Viņš rāda sliktu paraugu mūsu sievām la gribat zināt manas domas, viņam vajadzētu iespundēt šo palaistuvi savā Skotijas pilī un aizmest atslēgu."

Viktorija gurdi atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un aizvēra acis atvieglojumā un skumjās

— Krāpts.. — viņa nočukstēja, — tad par to viņš runāja — Viņa atkal atcerējās Džeisona lepnumu un iedomājās, cik gan |oti sievas atklātā neuzticība likusi viņam ciest.

— Nu, vai tu gribi zināt vēl kaut ko? — Flosijas jaunkundze painteresējās.

— |ā, — Viktorija, juzdamās neomulīgi, piekrita

Flosijas jaunkundze nervozi sarāvās.

— Ceru, ka tu man neprasīsi par to. — viņa noraizējusies ie-čivinājās, — jo apzinos, ka man kā tavai tuvākajai sieviešu kārtas radiniecei pienāktos tev to visu izskaidrot, taču patiesībā es par to neko nezinu Es biju cerējusi, ka tava māte būs tev visu pastāstījusi

Viktorija ziņkāri pavēra acis, taču viņa jutās pārāk nogurusi un spēja tikai pieklājīgi atteikt:

— Es īsti nesaprotu, par ko jūs runājat

— Es runāju par to — kā to vienmēr ir saukusi mana draudzene Prūdensa —, ļoti muļķīgi, jo es nemaz nesapratu, ko viņa ar to domā. Lai nu kā. es tev varu pastāstīt tik daudz, cik manai draudzenei Prūdensai dienu pirms kāzām pastāstījusi viņas māte.

— Atvainojiet, par ko jūs runājat? — Viktorija atkārtoja, juzdamās pagalam muļķīgi

— Tev man nav jāatvainojas; tas būtu jādara man. jo es tev nevaru pastāstīt visu, ko tu vēlies zināt. Dāmas gan par to nemēdz runāt. Nu, vai tu vēlies zināt, ko par to sacīja Prūdensas māte?

Viktorijas lūpas noraustījās.

— |ā, kundze, — viņa pieklājīgi atteica, pat neapjauzdama, par ko viņas tagad runā.

— Ļoti labi. Tavā kāzu naktī tavs vīrs apgulsies pie tevis gultā — vai arī aizvedīs tevi uz savu gultu, es vairs īsti labi neatceros. Lai nu kā, tu nekādā ziņā nedrīksti izrādīt savu riebumu, kliegt un ģībt. Tev tikai jāaizver acis un jāļauj, lai viņš izdara to,

lai kas tas arī būtu. Tas sāpēs un būs atbaidoši, un pirmajā reizē tev tecēs asinis, taču tev jātur acis ciet un jāsakož zobi. Cik atceros, Prūdensas māte ieteikusi, ka pa to laiku, kamēr tas notiek, Prūdensai jāmēģina domāt par kaut ko citu, piemēram, par jaunu kažokādu vai tērpu, ko viņa drīz varēs nopirkt, ja viņas vīrs jutīsies ar viņu apmierināts. Nejauki, vai ne?

Viktorijas acīs bija sariesušās jautrības un satraukuma asaras, bet viņas pleci trīcēja bezpalīdzīgos smieklos.

— Paldies, Plosijas jaunkundz, — viņa iesmējās, — jūs mani ļoti iedrošinājāt.

Līdz šim Viktorija nebija ļāvusi sev raizēties par laulības intīmo pusi, uz ko Džeisonam būs tiesības un ko viņš neapšaubāmi sev pieprasīs, jo viņš vēlējās sev dēlu Kaut arī Viktorija bija ārsta meita, viņas tēvs bija cītīgi rūpējies, lai viņai nekad nenāktos ieraudzīt vīriešu kārtas pacientu zemāk par jostasvietu Un tomēr pārošanās norise Viktorijai nebija gluži sveša Viņas ģimene bija turējusi dažas vistas, un viņa bija redzējusi spārnu plivināšanu un kladzināšanu, kas pavadīja šo norisi, kaut arī nepavisam nebija iespējams saprast, kas tur īsti notika Turklāt viņa vienmēr bija novērsusi skatienu, neizprotamas dziņas mudināta netraucēt vistas, kamēr tās gādāja par jaunu cāļu radīšanu

Reiz, kad viņai bija četrpadsmit gadu, tēvs bija izsaukts uz kāda zemnieka māju, lai pieņemtu zemnieka sievai dzemdības. Gaidīdama bērna piedzimšanu, Viktorija bija izgājusi pļavā, kur ganījās zirgi. Tur viņa bija redzējusi biedējošo ainu, kā ērzelis aplēca ķēvi. Viņš bija nikni iekodies ar lielajiem zobiem ķēvei plecā, padarīdams viņu bezpalīdzīgu, un izrīkojies pēc patikas, kamēr nabaga ķēve bija zviegusi sāpēs.

Atkal atcerējusies, kā vistas plivināja spārnus un kladzināja un izbiedēto ķēvi, Viktorija nodrebinājās.

— Manu dārgo meitēn, tu taču izskaties pavisam bāla, un tas ir gluži saprotams, — Flosijas jaunkundze pilnīgi nevietā iesaucās. — Vai zini, esmu dzirdējusi, ka, tiklīdz sieva ir izpildījusi savu pienākumu un dzemdējusi mantinieku, gādīgs vīrs sameklē sev mī|āko un dara to ar viņu, uz visu atlikušo mūžu likdams sievu mierā

Viktorijas skatiens nervozi pievērsās logam.

— Mīļāko, — viņa klusi nočukstēja, zinādama, ka Džeisonam tāda jau ir un ka senāk viņam to bijis neskaitāmi daudz — un visas skaistas, cik nu varēja spriest pēc baumām. Nu Viktorija pamazām sāka mainīt savus priekšstatus par augstākās sabiedrības kungiem un viņu mīļākajām Viņai bija licies, ka ir ārkārtīgi neķītri būt precētiem un tomēr dzīvot kopā ar mīļākajām, taču varbūt tā nemaz nebija Drīzāk šķita, ka augstākās sabiedrības džentlmeņi pret savām sievām izturējās ārkārtīgi civilizēti, izsmalcināti un gādīgi, kā sacīja Flosijas jaunkundze. Viņi nevis izmantoja sievas savu zemisko vēlmju apmierināšanai, bet gluži vienkārši atrada citu sievieti, kura to darītu, sagādāja sievām jauku māju ar kalpotājiem un skaistiem tērpiem un lika viņas mierā. Jā, meitene saprātīgi nosprieda, tas droši vien bija ideāls risinājums. Vismaz augstākās sabiedrības dāmas tā domāja, un viņas jau nu gan to zināja labāk par Viktoriju.

— Paldies, Flosijas jaunkundz, — viņa sirsnīgi sacīja. — Jūs man ļoti palīdzējāt.

Flosijas jaunkundze atplauka, un viņas gaišās cirtas zem mazās, baltās mežģīņu aubītes sašūpojās.

— Paldies tev, manu mīļo meitēn. Tu esi padarījusi Čārlzu tik laimīgu, kādu es viņu vēl nekad neesmu redzējusi. Un Džeiso-nu arī, protams, — viņa pieklājīgi noteica.

Viktorija pasmaidīja, tomēr nespēdama īsti piekrist apgalvojumam, ka viņa padarījusi Džeisonu laimīgu

Atgriezusies savā istabā, viņa apsēdās pie tukšā kamīna un piespieda sevi aizmirst visas liekās emocijas. Rīt no rīta viņa kļūs par Džeisona sievu. Viņa tiešām gribēja darīt Džeisonu laimīgu — viņa to vēlējās tik ļoti, ka gandrīz vai nezināja, kā apvaldīt savas jūtas. Tas, ka viņš bijis precējies ar neuzticīgu sievieti, modināja meitenes sirdī žēlumu un līdzcietību, nevis nicinājumu, — un pat vēl lielāku vēlēšanos atlīdzināt viņam par visām tām nelaimēm, ko viņš bijis spiests piedzīvot.

Viktorija piecēlās un sāka soļot pa istabu, paņēma no tualetes galdiņa porcelāna mūzikas lādīti, tad atkal nolika to un piegāja pie gultas Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka viņai nav citas izvēles, tāpēc viņa precas ar Džeisonu, taču tad, apsēdusies uz gultas, viņa bija spiesta atzīt, ka tā tas gluži vis nav Kāda viņas būtības daļa gribēja kļūt par Džeisona sievu. Viņai patika Džeisona izskats, smaids un atturīgais humors. Viņai patika strupā valdonība viņa dobjajā balsī, viņa ātrā, drošā gaita, kā smejoties mirdz viņa acis un kā tās aizmiglojas, kad viņi skūpstās. Viņai patika laiskā elegance, ar kādu viņš valkāja savas drēbes, un viņa lūpu

Atvairījusi domas par Džeisona lūpām, Viktorija akli skatījās uz gultas zeltaino zīda baldahīnu. Viņai Džeisonā patika daudz kas — pārāk daudz. Viņa nespēja pareizi novērtēt vīriešus; par to skaidri liecināja tas, ko viņa bija piedzīvojusi ar Endrū. Viņa bija iegalvojusi sev, ka Endrū viņu mīl, toties par Džeisona jūtām viņai nebija nekādu ilūziju. Džeisonam viņa likās pievilcīga, un viņš gribēja, lai Viktorija viņam dzemdē dēlu. Viktorija gan zināja, ka viņa tam patīk, taču tas arī bija viss, ko Džeisons juta pret viņu. Toties viņai kuru katru brīdi draudēja briesmas iemīlēties Džeisonā. Taču viņam Viktorijas mīlestība nebija vajadzīga. Viņš to bija pateicis skaidri un gaiši.

Nedēļām ilgi viņa bija centusies sevi pārliecināt, ka jūt pret Džeisonu tikai pateicību un draudzību taču nu viņa zināja, ka tas ir kas vairāk. Vai gan citādi viņa būtu izjutusi dedzinošo dziņu darīt viņu laimīgu un panākt, lai viņš to iemīl? Vai gan citādi viņa būtu jutusi dusmas, klausoties Flosijas jaunkundzes stāstā par Džeisona sievas neslēpto neuzticību?

Viktoriju pārņēma bailes, un viņa noberzēja miklās plaukstas pret dzeltenzaļo muslīna kleitu Rīt no rīta viņa atdos sevi vīrietim, kuram viņas mīlestība nebija vajadzīga, vīrietim, kurš varēja izmantot viņas maigumu kā ieroci pret viņu pašu Ikviens Viktorijas pašsaglabāšanās instinkts mudināja meiteni atteikties no laulībām Prātā atausa tēva vārdi, tie brīdināja viņu nedoties pie altāra. Mīlēt kādu. kas tevi nemīl, ir īsta elle... Nekad neļauj nevienam sevi pārliecināt, ka tu spēj būt laimīga kopā ar kādu, kas tevi nemil... Un nekad nemīli kādu vairāk, kā viņš mīl tevi, Torij...

Viktorija nolieca galvu. Viņas mati kā aizkars noslīga ap saspringto seju, bet rokas savilkās dūrēs. Prāts brīdināja viņu neprecēties ar Džeisonu. jo šis solis viņu darītu nelaimīgu, toties sirds lūdzās, lai viņa riskē ar visu, mēģinot sasniegt laimi, kas atradās gandrīz rokas stiepiena attālumā.

Viņas prāts mudināja mesties bēgt, bet sirds iebilda, aicinot nepadoties gļēvulībai.

Pie durvīm pieklauvēja Nortraps Viņa balsī skanēja neapmierinātība

— Piedodiet, lēdija Viktorija, — viņš sacīja, stāvēdams aiz aizvērtajām durvīm, — lejā ir kāda satraukta, izspūrusi jauna dāma bez pavadones un galvassegas. Viņa ieradās īrētā karietē un apgalvo, ka ir jūsu... māsa? Es gan neesmu dzirdējis, ka jums šeit. Londonā, būtu kāda sieviešu kārtas radiniece, tāpēc es, gluži dabiski, ieteicu viņai doties prom, taču...

Dorotija? — Viktorija iesaucās, atrāva durvis un atglauda matus no pieres. — Kur viņa ir? — Viktorija jautāja, acīm mirdzot

— Es pavadīju viņu uz mazo salonu, — redzami neapmierinātais Nortraps sacīja. — la viņa tiešām ir jūsu māsa, es, protams. aizvedīšu viņu uz ērto dzelteno salonu un...

Viktorija vairs neklausījās. Viņa metās lejā pa kāpnēm.

— Toriji — Dorotija iesaucās un no visa spēka apskāva māsu, runādama bez mitas, balsij trīcot smieklos un asarās. —Tev vajadzēja redzēt, kā tavs sulainis noskatījās uz manu īrēto karieti — gandrīz tikpat nosodoši, kā viņš noskatījās uz mani!

— Kāpēc tu neatbildēji uz manu pēdējo vēstuli? — Viktorija saspieda māsu apskāvienā.

— Tāpēc, ka es tikai vakar atgriezos mājās. Rīt mani uz diviem mēnešiem sūtīs uz Franciju, lai es iegūtu to, ko vecmāmiņa dēvē par "spožumu”. Viņa kļūs vai traka aiz dusmām, ja uzzinās, ka esmu šeit, taču es nevaru mierīgi noskatīties, kā tu precies ar to vīrieti. Torij, ko viņi ar tevi izdarījuši, lai piespiestu tevi piekrist laulībām? Vai viņi tevi situši, mērdējuši badā vai...

— Nekā tamlīdzīga, — Viktorija smaidot attrauca un noglāstīja māsas zeltainos matus — Es gribu kļūt viņa sieva.

— Es tev neticu Tu tikai mēģini mani apmānīt, lai es neuztrauktos...

Džeisons atgāzās karietes sēdeklī, laiski uzsizdams ar cimdiem pa celi un pa logu noskatīdamies uz savrupmājām, kurām brauca garām Rīt bija viņa kāzu diena..

Tagad, kad viņš bija sev atzinies, ka iekāro Viktoriju, un

nolēmis viņu precēt, viņš izjuta pēc meitenes gandrīz nevaldāmas alkas. Aizvien pieaugošā vajadzība pēc viņas darīja Džei-sonu viegli ievainojamu, un viņš izjuta bažas, jo pēc savas pagātnes pieredzes labi zināja, cik jauns un nodevīgs var būt tā dēvētais "maigais" dzimums. Un tomēr viņš nespēja apvaldīt ilgas pēc Viktorijas tāpat kā naivo, bērnišķīgo cerību, ka viņi darīs viens otru laimīgu.

Dzīve ar Viktoriju ne mirkli nebūs mierīga, Džeisons nodomāja, greizi pasmīnēdams. Viktorija viņu ik uz soja uzjautrinās un nokaitinās, tā viņam pretosies — tas nu bija tikpat skaidrs kā tas, ka meitene piekritusi kļūt par viņa sievu, jo tai nav citas izvēles. Viņš to zināja tikpat droši kā to, ka Viktorijas jaunavība jau atdota Endrū.

Smaids piepeši nozuda no viņa lūpām. Viņš bija cerējis, ka Viktorija iepriekšējā pēcpusdienā to noliegs; taču viņa bija tikai novērsusies un atvainojusies.

Šī patiesība viņam ārkārtīgi nepatika, tomēr viņš cienīja Viktoriju, ka viņa to atklājusi. Sirdī viņš nespēja vainot Viktoriju, ka viņa atdevusies Endrū, viņš lieliski saprata, kā tas varēja notikt. Viņš viegli spēja iedomāties, kā apkaimes bagātākais vīrietis ir spējis pārliecināt nevainīgu, jaunu, laukos uzaugušu meiteni, ka precēs viņu. Tiklīdz Beinbridžs Viktorijai to iestāstīja, droši vien arī meitenes nevainības laupīšana vairs nesagādāja viņam īpašas grūtības. Viktorija bija mija, sirsnīga meitene, kas noteikti spēja atdoties vīrietim, kuru patiesi mīlēja, tikpat dabiski. kā rūpējās par kalpotājiem vai gādāja par Vilku.

Pēc paša izvirtīgās dzīves būtu bijis liekulīgi pārmest Viktorijai to, ka viņa atdevusi savu jaunavību mīļotajam vīrietim, un Džeisons nicināja liekuļus. Diemžēl tikpat lielu nepatiku viņam sagādāja arī doma par Viktoriju, kas kaila guļ cita vīrieša rokās.

Endrū ir viņu labi skolojis, Džeisons īgni domāja, kad kariete apstājās pie Aperbrūkstrītas sestā nama. Viņš tai iemācījis, kā skūpstīt vīrieti un kā palielināt viņa kvēli, piespiežoties viņam

klāt...

Padzinis šīs sāpīgās domas, viņš izkāpa no karietes un devās augšā pa pakāpieniem. Viktorija jau ir aizmirsusi Endrū, viņš sev apņēmīgi iegalvoja. Pēdējo nedēļu laikā viņa vairs nedomā par šo vīrieti.

Džeisons pieklauvēja pie durvīm, juzdamies mazliet muļķīgi, ka ierodas pie viņas kāzu priekšvakarā. Viņam nebija nekāda īpaša iemesla te rādīties, ja nu vienīgi tādēļ, lai patīksminātos par Viktoriju un, cerams, sagādātu viņai prieku, pastāstot par indiāņu poniju, ko viņš bija licis ar vienu no saviem kuģiem atvest no Amerikas. Tam vajadzēja kļūt par vienu no viņa kāzu dāvanām, taču patiesībā Džeisonam neganti gribējās redzēt, kā viņa zirga mugurā parāda savu jātnieces prasmi. Viņš iztēlojās, cik skaista meitene izskatītos, zemu noliekusi graciozo augumu pāri zirga skaustam, brīnumainajiem matiem mirdzot saules gaismā...

— Labvakar, Nortrap! Kur ir lēdija Viktorija?

— Dzeltenajā salonā, milord, — Nortraps paskaidroja. — Kopā ar savu māsu.

— Ar māsu? — Džeisons atkārtoja, pārsteigumā un apmierinājumā pasmaidīdams, kad Nortraps piekrītoši pamāja. — Acīmredzot vecā ragana būs atcēlusi savu aizliegumu Doro-tijai te rādīties, — viņš piebilda, aizsoļodams pa gaiteni. Priecādamies par iespēju iepazīties ar māsu, par kuru viņam bija stāstījusi Viktorija, Džeisons atvēra dzeltenā salona durvis.

— Es to nespēju izturēt, — jauna meitene šņukstēja mutautiņā. — Es nudien priecājos, ka vecmāmiņa man neļaus doties

uz tavām kāzām. Es nespētu tur stāvēt un noskatīties, kā tu ej pie altāra, zinot, ka tu viņa vietā iztēlojies Endrū...

— Acīmredzot esmu ieradies nelaikā, — Džeisons novilka. Viņa slepenās cerības, ka Viktorija tik tiešām gribētu kjūt par viņa sievu, sāpīgi un strauji pagaisa, uzzinot, ka viņa iztēlosies Endrū par savu vīru, lai piespiestos doties pie altāra.

— Džeison! —Viktorija iesaucās, izmisumā apcirtusies un sapratusi. ka viņš dzirdējis Dorotijas muļķīgos vārdus. Ātri atguvusies, viņa pastiepa pret Džeisonu rokas un, maigi smaidīdama, teica: — Es ļoti priecājos, ka tu esi atnācis. Lūdzu, iepazīsties ar manu māsu! — Apzinādamās, ka pat aizrautīgi meli šoreiz neko nelīdzēs, viņa nolēma atklāt Džeisonam patiesību. — Dorotija ir slepus noklausījusies dažas mūsu vecvecmāmiņas pavadones lēdijas Folklinas dzēlīgās piezīmes, un Dorotijai ir radies aplams priekšstats, ka tu esi nežēlīgs briesmonis. —Viktorija* iekoda lūpā, redzēdama, ka Džeisons ironiski uzlūko Dorotiju, nebilzdams ne vārda; tad viņa noliecās pār māsu. — Dorotij, vai tu, lūdzu, vari vismaz saņemties un ļaut, lai es tevi iepazīstinu ar lordu Fīl-dingu, lai tu pati redzētu, ka viņš ir ļoti jauks?

Joprojām nepārliecinātā Dorotija pacēla acis uz vīrieša salto, nelokāmo seju. Viņš slējās virs meitenes kā drūms, saniknots milzis, sakrustojis rokas uz platajām krūtīm. Plati iepletusi acis, viņa klusēdama lēni piecēlās un nevis pieklājīgi pakniksēja, bet nikni paglūnēja uz viņu.

— Lord Fīlding, — viņa iecirtīgi sacīja, — es gan nezinu, vai jūs tiešām esat "ļoti jauks" vai arī ne. Tomēr es jūs brīdinu, ja jūs manai māsai mēģināsiet kaut vai tikai pieskarties, es bez liekas šaubīšanās jūs... jūs nošaušu! Vai esmu izteikusies pietiekami skaidri? — Meitenes balss trīcēja dusmīgās bailēs, tomēr viņa drosmīgi turpināja lūkoties Džeisona vēsajās, zaļajās acīs.

— Pilnīgi.

— Tā kā man neizdodas pārliecināt māsu no jums aizbēgt, — Dorotija piebilda, — es atgriežos pie savas vecvecmāmiņas. Visu labu!

Un viņa devās laukā no istabas. Viktorija sekoja māsai cieši pa pēdām.

— Dorotij, kā tu tā vari! — Viktorija izmisusi noprasīja — Ka tu spēj būt tik nepieklājīga?

— Labāk lai viņš domā, ka esmu nepieklājīga, nekā uzskata, ka varēs nesodīts darīt tev pāri

Viktorija iepleta acis, tad uz atvadām apskāva māsu un steidzās atpakaļ uz salonu

— Es |oti atvainojos, — viņa, juzdamās vainīga, sacīja Džei-sonam, kas stāvēja pie loga, noskatīdamies uz aizbraucošo Do-rotijas karieti.

Atskatījies pār plecu, Džeisons savilka uzacis

— Vai viņa prot šaut?

īsti neizprazdama viņa noskaņojumu, Viktorija apvaldīja nervozus smieklus un papurināja galvu Kad Džeisons, nebilzdams ne vārda, atkal pagriezās pret logu, viņa mēģināja paskaidrot:

— Dorotijai ir ļoti dzīva iztēle, un viņa nespēj noticēt, ka es ar tevi neprecos tikai tādēļ, lai remdētu bēdas par Endrū.

— Vai tad tā nav? — Džeisons dzēlīgi noprasīja

— Nē.

Tad Džeisons pagriezās pret meiteni, un viņa acis atgādināja ledaini za|a stikla šķembas.

— Kad tu, Viktorij, rīt dosies pie altāra, tevi tur negaidīs tavs mī|ais Endrū, tas būšu es, kas tevi gaidīs. Paturi to prātā! |a tu nespēj ar to samierināties, tad labāk nemaz nebrauc uz baznīcu.

Viņš bija ieradies, lai pastāstītu, ka nopircis Viktorijai indiāņu poniju-, viņš bija vēlējies paķircināt Viktoriju un sasmīdināt viņu. Nu viņš aizgāja, nebilzdams ne vārda.

21

Debesis bija mākoņainas un pelēkas. Džeisona spīdīgā, melni lakotā kariete viegli šūpojās pa pārpildītajām Londonas ielām. To dīžādamies vilka četri bēri brīnum skaistiem sudraba iemauktiem. Seši jātnieki zaļās samta livrejās jāja procesijas priekšgalā, bet karietei sekoja vēl četri jātnieki livrejās. Divi kučieri, lepni izslējušies, sēdēja uz bukas, vēl divi turējās pie karietes aizmugures.

Viktorija bija iespiedusies Džeisona karietes stūrī, tērpusies neticami skaistā un neprātīgi dārgā kleitā. Viņas domas bija tikpat drūmas kā šī diena.

— Vai tev salst, dārgā? — Čārlzs līdzcietīgi noprasīja, sēdēdams viņai pretī.

Viktorija papurināja galvu, nervozi prātodama, kāpēc gan Džeisons vēlējies viņu kāzas padarīt par tik grandiozu izrādi.

Pēc brīža viņa ielika plaukstu Čārlza rokā, izkāpa no karietes un lēni uzgāja pa milzīgās, gotikas stilā būvētās baznīcas garajām kāpnēm ar zemajiem pakāpieniem kā bērns, kuru kāds no vecākiem ved uz biedējošu pasākumu.

Viņa kopā ar Čārlzu gaidīja pie baznīcas durvīm, pūlēdamās nedomāt par savas drīzās rīcības neparasto nozīmību un ļaudama skatienam bezmērķīgi klīst pār cilvēku pūli. Viņas baiļpil-nais prāts pavirši atzīmēja atšķirību starp Londonas aristokrātiem, kas, tērpušies zīdā un smalkā brokātā, bija ieradušies, lai noskatītos viņu laulību ceremonijā, un vienkāršajiem, draudzīgajiem ciema ļaudīm, kuru te nebija un kurus vienmēr bija cerējusi ieraudzīt sev tuvumā savā kāzu dienā. Šos cilvēkus viņa gandrīz nepazina — dažus viņa pat nekad agrāk nebija redzējusi. Cītīgi cenzdamās neskatīties uz altāri, kur viņu drīz gaidīs nevis Endrū, bet gan Džeisons, viņa cieši lūkojās uz solu rindām. Pirmajā solā pa labi vīdēja tukša vieta, kas bija rezervēta Čārlzam, taču visas pārējās bija pilnas ar viesiem. Ejas otrā pusē pirmajā solā, kam vajadzēja būt rezervētam līgavas vistuvākajiem radiem, sēdēja kāda veca dāma, balstīdamās uz melnkoka spieķa. Viņas matus sedza spilgts purpurkrāsas atlasa turbāns.

Šī galva ar turbānu šķita kaut kur redzēta, bet Viktorija jutās pārāk nervoza, lai spētu atcerēties, kā viņa varētu to pazīt, turklāt Čārlzs novērsa viņas uzmanību, pamādams uz lordu Koling-vudu, kas patlaban tuvojās viņiem.

— Vai Džeisons jau ir klāt? — Čārlzs noprasīja, kad Roberts Kolingvuds bija pienācis klāt.

Grāfs, kurš bija izraudzīts pa līgavaiņa vedēju, noskūpstīja Viktorijas roku, iedrošinot pasmaidīja un atteica:

— Viņš ir klāt, un viņš gaida tikai to brīdi, kad jūs būsiet sagatavojusies.

Viktorijas ceļi sāka trīcēt. Viņa nebija sagatavojusies. Viņa nepavisam nebija sagatavojusies laulībām!

Kerolaina sakārtoja Viktorijas zilā. ar briljantiem izšūtā atlasa tērpa trēnu un uzsmaidīja vīram.

— Vai lords Fīldings nervozē?

— Viņš apgalvo, ka ne, — Roberts atteica, — tomēr viņam labāk gribētos pasteigties.

Cik salti, Viktorija nodomāja, un viņas bailes pārvērtās panikā. Cik bezjūtīgi! Cik raksturīgi Džeisonam!

Čārlzs nemierīgi mīņājās.

— Mēs esam gatavi, — viņš apņēmīgi paziņoja. — Sāksim.

Juzdamās kā marionete, kuru kāds vada aiz aukliņām, Viktorija uzlika plaukstu uz Čārlza rokas un devās šķietami bezgalīgajā gājienā pa svecēm izgaismoto eju Viņa soļoja cauri sveču gaismai savā greznajā mirdzoša atlasa kleitā, un viņas matos, ap kaklu un uz tērpa kā mazītiņas zvaigznītes mirgoja briljanti. Kaut kur virs galvas dziedāja koris, taču Viktorija to nedzirdēja Aiz viņas, ar katru soli attālinoties, palika viņas bērnības smiekli un bezrūpīgās dienas. Priekšā... priekšā bija Džeisons, ģērbies greznās tumšzila samta drēbēs. Viņu daļēji apslēpa ēnas, viņš izskatījās ļoti garš, bet viņa seja — tumša. Tumša kā nezināmais... tumša kā viņas nākotne.

Kāpēc tu to dari?! Viktorijas panikas pārņemtais prāts kliedza, kamēr Čārlzs veda viņu pretī Džeisonam.

Es nezinu, viņa klusībā kliedza tam pretī. Esmu Džeisonam vajadzīga.

Tas nav nekāds attaisnojums! prāts kliedza. Tu vēl vari aizbēgt. Pagriezies un meties prom.

Es nevaru! viņas sirds kliedza.

Vari gan Vienkārši pagriezies un bēdz. Tūlīt, pirms nav par vēlu.

Es nevaru! Es nevaru pamest viņu te stāvam.

Kāpēc ne?

Ja es to darīšu, es viņu pazemošu — pazemošu vēl vairāk, nekā to izdarīja viņa pirmā sieva.

Atceries, ko teica tavs tēvs — nekad nejauj nevienam sev iestāstīt, ka tu spēsi būt laimīga kopā ar kādu, kas tevi nemīl. Atceries, cik viņš bija nelaimīgs. Bčdz! Ātri! Meties prom no šejienes, kamēr nav par vēlu!

Viktorijas sirds zaudēja šai cīniņā ar bailēm, kad Čārizs ielika viņas sastingušo roku Džeisona siltajā plaukstā un atkāpās. Viņas ķermenis saspringa, gatavodamies bēgšanai, viņas brīvā roka ieķērās svārkos, elpa kļuva straujāka. Viņa jau grasījās izraut savu labo roku no Džeisona tvēriena, taču tajā pašā mirklī viņa pirksti saslēdzās ap to kā tērauda lamatas, un viņš spēji pagrieza galvu, cieši jo cieši ieskatīdamies viņai acīs, kā brīdinot to nedarīt Tad piepeši viņa tvēriens atlaidās, viņa acis kļuva saltas un tukšas. Viņš atlaida meitenes roku, ļaudams tai nokrist gar kuplo svārku sāniem, un pievērsās arhibīskapam.

Viņš tūdaļ pārtrauks ceremoniju! Viktorija izbijusies saprata. Arhibīskaps paklanījās un vaicāja:

— Vai varam sākt, rnilord?

Džeisons strupi papurināja galvu un grasījās ko teikt.

— Nē! — Viktorija nočukstēja, cenzdamās viņu apturēt.

— Ko jūs teicāt? — arhibīskaps noprasīja, bargi uzlūkodams meiteni.

Viktorija pacēla acis pret Džeisonu un ieraudzīja pazemojumu, ko viņš centās noslēpt aiz ciniskas vienaldzības maskas.

— Esmu tikai nobijusies, rnilord Lūdzu, saņemiet manu roku!

Džeisons šaubīdamies nopētīja viņu, un tad viņa sejas dzelžainajos vaibstos pavīdēja atvieglojums Viņa roka pieskārās Viktorijas pirkstiem, tad iedrošinot satvēra tos.

— Vai tagad es varu turpināt? — arhibīskaps neapmierināts noprasīja.

Džeisona lūpas noraustījās.

— Esiet tik laipns!

Kad arhibīskaps sāka lasīt garo sprediķi. Čārlzs priecīgs noskatījās uz līgavu un līgavaini. Viņa sirds bija gatava vai pārplīst, taču piepeši viņš ar acs kaktiņu pamanīja nozibam kaut ko purpursarkanu, un viņu pārņēma savāda sajūta, it kā viņš tiktu slepus novērots. Viņš pameta skatienu sāņus un satriekts sastinga, uztvēris Klermontas hercogienes bālganzilo acu skatienu Čārlzs blenza uz hercogieni, un viņa seja raustījās saltā triumfā; tad, veltījis viņai pēdējo nicinošo skatienu, viņš aizgriezās un piespieda sevi aizmirst viņas klātbūtni Viņš noskatījās uz savu dēlu, kas stāvēja līdzās Viktorijai, uz šiem diviem lepnajiem, skaistajiem jauniešiem. kas gatavojās solīties viens otram uz mūžu. Viņa acīs sanesās asaras, dzirdot, kā arhibīskaps noskandē:

— Vai tu, Viktorija Sītone...

Ketrina, mana mīlestība, Čārlzs savā sirdī čukstēja viņai, vai tu redzi māsu bērnus? Vai viņi kopā neizskatās skaisti? Tava vecmāmiņa neļāva mums tikt pie saviem bērniem, mīļā, toreiz viņa uzvarēja, bet Šoreiz esam uzvarējuši mēs. Mums tagad būs mazbērni, mīļā Mana mīļā, skaistā Ketrina, mums būs mazbērni... Čārlzs nolieca galvu, nevēlēdamies atklāt savas asaras vecajai sievietei ejas otrā pusē.

Taču Klermontas hercogiene nespēja saredzēt neko, jo arī no viņas acīm plūda asaras, ritot pāri grumbainajiem vaigiem. Kct-rīna, mana mīļā, viņa klusībā čukstēja mazmeitai, palūk, ko esmu izdarījusi Savā muļķīgajā, aklajā egoismā es neļāvu tev precēties ar viņu un dzemdēt bērnus. Taču tagad esmu darījusi visu, lai tev būtu vismaz mazbērni. Ak, Ketrīna, es tevi tik ļoti mīlēju! Es gribēju nolikt tev pie kājām pasauli un nespēju noticēt, ka tev vajadzīgs tikai un vienīgi viņš...

Kad arhibīskaps lika Viktorijai atkārtot laulību zvērestu, viņa atcerējās, ka bija solījusies izturēties tā, lai visiem liktos, ka viņa pret Džeisonu lolo dziļas jūtas. Pagriezusies pret viņu, meitene mēģināja runāt skaidri un droši, taču brīdī, kad viņa solījās mīlēt savu vīru. Džeisona skatiens piepeši pacēlās pret baznīcas griestu velvēm, un viņa sejā pavīdēja sardonisks smaids. Viktorija atskārta, ka viņš gaida zibens spērienu jumtā, un viņas spriedze pārvērtās apslāpētos smieklos, izpelnoties no arhibīskapa dziļi nosodošu skatienu

Viktorijas jautrība pagaisa tajā pašā mirklī, kad baznīcā atbalsojās Džeisona dobjā, skanīgā balss, solot viņai visus pasaulīgos labumus. Un tad viss bija galā.

— Nu jūs varat noskūpstīt līgavu, — arhibīskaps paziņoja.

Džeisons pagriezās un uzlūkoja Viktoriju Viņa acīs mirdzēja

tik milzīgs, tik negaidīts un tik biedējošs triumfs, ka Viktorija sastinga, juzdama viņa roku apskāvienu Noliecis galvu, viņš piekļāvās meitenes trīcošajām lūpām ilgā, pārdrošā skūpstā, kas lika arhibīskapam nikni palūkoties uz abiem, bet vairākiem viesiem klusi iesmieties; tad viņš atlaida Viktoriju un saņēma viņas roku.

— Milord. — viņa lūdzoši nočukstēja, kad abi pa eju devās uz baznīcas durvīm. — lūdzu. . es nespēju tik ātri paiet.

— Sauc mani par Džeisonu, — viņš atteica un tomēr palēnināja gaitu. — Un nākamreiz, kad tevi skūpstīšu, izliecies, ka tev tas patīk.

Saltā tonī izteiktie vārdi trāpīja Viktoriju kā ledaina ūdens spainis, taču kaut kā viņai tomēr izdevās pie baznīcas nostāties starp Čārlzu un Džeisonu, lai piespiesti smaidītu visiem astoņiem simtiem viesu, kas nāca novēlēt jaunajam pārim laimi.

Kad Čārlzs uz mirkli bija aizgriezies, lai pārmītu pāris vārdu ar kādu savu draugu, no baznīcas iznāca pēdējā viešņa, smagi atspiezdamās uz melnkoka spieķa.

Pilnīgi ignorēdama Džeisonu, hercogiene piegāja pie Viktorijas un cieši ieskatījās meitenes zilajās acīs.

— Vai zini, kas es esmu^9 — viņa bez jebkāda ievada noprasīja, kad Viktorija viņai pieklājīgi uzsmaidīja.

— Nē, kundze, — Viktorija atteica. — Man ļoti žēl, taču es to nezinu. Iespējams, ka esmu jūs agrāk kaut kur redzējusi, jo jūs man liekaties pazīstama, un tomēr...

— Esmu tava vecvecmāmiņa.

Viktorijas roka krampjaini sažņaudza Džeisona plaukstu Tātad tā bija viņas vecvecmāmiņa, sieviete, kas bija atteikusies piedāvāt viņai savu pajumti, sieviete, kas bija izpostījusi viņas mātes laimi Viktorija lepni paslēja zodu.

— Man nav nekādas vecvecmāmiņas, — viņa saltā mierā atteica.

Šis nekaunīgais paziņojums atstāja uz hercoga atraitni visai savādu iespaidu Viņas acis apbrīnā iemirdzējās, bet bargie vaibsti atvilga smaida ēnā.

— Ir gan, mīļā, — viņa iebilda. — Ir gan, — viņa gandrīz maigi atkārtoja. — Pēc izskata tu ļoti atgādini savu māti, bet šis spītīgais lepnums tev nāk no manis — Kad Viktorija grasījās iebilst, viņa iesmējās un pašūpoja galvu. — Nē, nemēģini vēlreiz noliegt manu eksistenci, jo tavās dzīslās plūst manas asinis un tavā zodā es redzu savu spītību. Tavas mātes acis, mana ietiepība...

— Netuvojies viņai! — Čārlzs nikni iešņācās, piepeši apcirties — Ej prom no šejienes!

Hercogiene sastinga un dusmīgi nozibsnīja ar acīm.

— Neuzdrošinies tā runāt ar mani, Eterton, vai arī...

— Vai arī — ko? — Čārlzs mežonīgi izgrūda. — Nemēģini man draudēt! Tagad man ir viss, ko esmu vēlējies.

Klermontas hercoga atraitne nicīgi nomērīja viņu no galvas līdz kājām, izskatīdamās kā uzvarētāja.

— Tev tas ir tāpēc, ka es tev to esmu devusi, tu, muļķi! — Izlikdamās neredzam Čārlza apstulbušo, saniknoto skatienu, viņa atkal pagriezās pret Viktoriju, un viņas skatiens atmaiga. Pastiepusi kaulaino roku, hercogiene noglāstīja Viktorijai vaigu, un viņas acīs iemirdzējās asaras. — Varbūt tu vēlāk gribēsi atbraukt uz Klermontu pie Dorotijas, kad viņa būs atgriezusies no Francijas. Man nebija viegli paturēt jūs abas šķirtas, taču viņa būtu visu izbojājusi ar savām muļķīgajām tērgām par senu skan par senām tenkām, — hercogiene aši pārlaboja

Tad viņa pagriezās pret Džeisonu, un viņas sejas izteiksme kļuva ļoti barga.

— Es tev uzticu savu mazmazmeitu, Veikfīld, un tu būsi personiski atbildīgs par viņas laimi, vai skaidrs?

— Pilnīgi skaidrs, — Džeisons nopietni atteica, gandrīz neslēptā uzjautrinājumā vērodams sīciņo sievieti, kas bija izteikusi viņam tik vāji slēptus draudus.

Hercogiene asi nopētīja viņa mierīgo seju un pamāja.

— |a mēs esam sapratuši viens otru, tad varu doties prom. — Viņa pacēla roku. — Tu drīksti to noskūpstīt

Atturīgā sirsnībā Džeisons saņēma pasniegto roku un galanti noskūpstīja.

Pagriezusies pret Viktoriju, hercogiene klusi ieminējās:

— Laikam būtu par daudz prasīts, ja...

Viktorija gan īsti nespēja saprast, kas bija noticis īsajā brīdī, kopš vecvecmāmiņa bija pienākusi viņiem klāt, taču nu viņa bez jebkādas šaubīšanās zināja, ka jūtas, ko viņa bija redzējusi vecās sievietes acīs, ir mīlestība — mīlestība un nožēla.

— Vecmāmiņ, — viņa aizlauztā balsī nočukstēja un tūda| nonāca savas vecvecmāmiņas ciešajos apskāvienos.

Hercogiene mazliet atrāvās, kaunīgi smaidīdama, tad uzmeta Džeisonam valdonīgu skatienu.

— Veikfīld, esmu nolēmusi nemirt, iekams nebūšu turējusi rokās savu mazmazmazdēlu Tā kā nevaru dzīvot mūžīgi, es nepieļaušu nekādu kavēšanos no tavas puses.

— Es tūdaļ pat ķeršos pie šā jautājuma risināšanas, jūsu augstība, — Džeisons nopietni atteica, taču viņa smaragdzaļajās acīs vīdēja jautrība.

— Arī no tavas puses, mīļā, es necietīšu nekādas atrunas, — hercogiene brīdināja savu pietvīkušo mazmazmeitu Papliķēju-si Viktorijai pa roku, viņa visai žēli paziņoja: — Esmu nolēmusi pārcelties dzīvot uz laukiem Klermonta atrodas tikai stundas jā-jiena attālumā no Veikfīldas, tāpēc varbūt laiku pa laikam jūs abi varēsiet mani apciemot. — To teikusi, viņa pagriezās pret savu advokātu, kas stāvēja pie baznīcas durvīm, un cēli paziņoja: — Dodiet man roku, Vezerford Esmu redzējusi visu, ko vēlējos redzēt, un pateikusi visu, ko gribēju teikt — Uzmetusi apjukušajam Čārlzam pēdējo uzvaras pilno skatienu, viņa pagriezās un, taisni izslējusies, aizsoļoja, ar spieķi gandrīz zemei nepieskardamās.

Daudzi kāzu viesi vēl joprojām kavējās turpat, gaidīdami savas karietes. Džeisons izveda Viktoriju cauri pūlim uz paša grezno karieti. Viktorija automātiski smaidīja cilvēkiem, kuri mādami noskatījās viņu aizbraukšanā, taču emocionālas spriedzes pilnā diena bija tā notrulinājusi meitenes prātu, ka viņa atguvās tikai tad, kad kariete jau tuvojās ciemam netālu no Veikfīldas. Iztrūkusies viņa atskārta, ka pēdējo divu stundu laikā nav teikusi Džeisonam pat ne pusduci vārdu.

Nolaidusi skropstas, viņa uzmeta ašu skatienu izskatīgajam vīrietim, kas nu bija viņas vīrs. Viņa seja bija aizgriezta, bet profils atgādināja saltu masku, kas nespēj paust ne līdzjūtību, ne sapratni. Viņa apjauta, ka Džeisons dusmojas, jo viņa bija mēģinājusi aizbēgt no altāra, — viņš bija dusmīgs un apņēmies to nekad nepiedot. Bailes no viņa iespējamās atriebības vēl vairāk pastiprināja Viktorijas jau tā lielo spriedzi Viņa izmisīgi iedomājās. vai tikai nav radījusi starp abiem plaisu, kas nemūžam neaizdzīs.

— Džeison, — Viktorija ieminējās, kautri uzrunādama viņu vārdā, — es ļoti atvainojos par to, kas notika baznīcā

Viņš tikai vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņa klusēšana vairoja Viktorijas satraukumu

Kariete nogriezās kādā līkumā un iebrauca gleznainajā, mazajā ciemā netālu no Veikfīldas. Viktorija jau grasījās atvainoties vēlreiz, te piepeši sāka zvanīt baznīcas zvani, un viņa pamanīja, ka gar ceļa malām nostājušies ciema ļaudis un zemnieki, saposušies savās labākajās drānās.

Viņi smaidīja un māja garām braucošajai karietei, un mazi bērni, cieši saspieduši dūrītēs savvaļas ziedu pušķīšus, skrēja klāt karietei, lai pa tās atvērto logu sniegtu puķes Viktorijai.

Kādam četrus gadus vecam puisēnam aizķērās kāja aiz resnas saknes pašā ceļmalā, un viņš paklupdams uzkrita virsū savam puķu pušķim

— Džeison! — Viktorija iesaucās, aizmirsusi starp viņiem valdošo vēsumu. — Liec, lai kučieris aptur zirgus, lūdzu!

Džeisons paklausīja, un Viktorija atvēra durvis.

— Cik jauki ziedi! — viņa uzsauca mazajam zēnam, kurš patlaban cēlās kājās blakus viņu karietei, kamēr daži vecāki bērni zobodamies klaigāja. — Vai tie ir man? — viņa priecīgi noprasīja, pamādama uz saņurcīto pušķi.

Mazais zēns nošņaukājās un izberzēja ar mazu, netīru dūrīti no acīm asaras.

— |ā, kundze, tie bija domāti jums, iekams nebiju tiem uzkritis virsū.

— Vai drīkstu tos paņemt? — Viktorija smaidīdama palūdza — Tie lieliski iederētos manā kāzu pušķī.

Mazais puisēns kautrīgi pasniedza viņai aplūzušos ziedus.

— Es pats tos salasīju, — viņš lepni pačukstēja, platām acīm noskatīdamies, kā Viktorija rūpīgi iesprauž divus ziedu kātus savā greznajā pušķī — Mani sauc Billijs, — viņš piebilda, lūkodamies uz Viktoriju ar kreiso aci, jo labā greizi skatījās uz viņa degungalu. — Es dzīvoju turienes bāreņu namā.

Viktorija pasmaidīja un maigi atteica:

— Mani sauc Viktorija. Taču paši labākie draugi dēvē mani par Toriju. Vai gribi mani tā saukt?

Mazais lepni izslējās, tomēr tad piesardzīgi uzmeta skatienu Džeisonam, sagaidīja kunga mājienu un tikai tad sāka aizrautīgi mest ar galvu.

— Vai nevēlies kādu dienu atnākt uz Veikfttdu un palīdzēt man palaist pūķi? — Viktorija turpināja, kamēr Džeisons domīgā pārsteigumā nolūkojās meitenē.

Puisēna smaids pagaisa.

— Es neprotu ātri skriet. Es bieži krītu, — viņš sāpīgi atzinās.

Viktorija saprotoši pamāja.

— Droši vien tas ir tavas acs pēc. Taču es laikam zinu, kā tai atkal likt lūkoties taisni. Es reiz pazinu kādu mazu zēnu, kuram bija tāda pati acs kā tev. Kādu dienu, kad mēs visi spēlējām "kolonistus un indiāņus", viņš paklupa un savainoja savu veselo aci, un mans tēvs aizlīmēja to ar plāksteri, kamēr tā sadzija. Nu, un,

kamēr veselā acs bija aizklāta, slimā acs sāka pamazām atlabt — mans tēvs domāja, tas ir tāpēc, ka slimā acs bija spiesta darboties arī veselās acs vietā. Vai nevēlies, lai es kādu dienu aizeju pie tevis ciemos? Tad mēs varētu izmēģināt to plāksteri

— Citi par mani smiesies, kundze, — mazais šaubīdamies iebilda.

— Mums gan šķita, ka Džimijs — tas mazais zēns, par kuru stāstīju, — izskatās uz mata pēc pirāta, — Viktorija turpināja, — un drīz vien mēs visi mēģinājām aizlīmēt vienu aci ar plāksteri. Vai nevēlies kādu dienu atnākt pie manis uzspēlēt pirātus?

Billijs pamāja un pagriezās, lai apmierināts pamātu vecākajiem bērniem

— Ko kundze tev teica? — viņi uzklupa mazajam, kad Džei-sons pavēlēja kučierim turpināt ceļu

Billijs sabāza rokas kabatās, izgāza krūtis un lepni paziņoja:

— Viņa teica, ka es drīkstot viņu saukt par Toriju

Bērni pievienojās pieaugušajiem, izveidojot procesiju, kas sekoja karietei augšup kalnā. Viktorija nosprieda, ka tā laikam ir ciema svētku ieraža, kad zemes īpašniekam ir kāzas. Kad zirgi ierikšoja pa Veikfīldparka masīvajiem dzelzs vārtiem, tiem jau sekoja krietns cieminieku pūlis, un vēl citi ļaudis gaidīja alejā, kas stiepās cauri parkam. Viktorija nedroši uzlūkoja Džeisonu, un viņa bija ar mieru apzvērēt, ka viņš apslāpējis smaidu.

Džeisona smaida iemesls kļuva redzams brīdī, kad kariete jau tuvojās lielajai mājai. Viņa bija sacījusi Džeisonam, ka vienmēr ir gribējusi salaulāties mazā ciemā, kur visi tā ļaudis varētu piedalīties svinībās. Un tagad šis neizprotamais vīrietis, ar kuru viņa nupat bija apprecējusies, savādi bruņnieciskā kārtā bija mēģinājis īstenot vismaz daļu viņas sapņa. Viņš bija pārvērtis

Veikfīldas mauriņu par ziedu karaļvalsti Virs milzīgiem, ar sudraba galda piederumiem, porcelāna traukiem un ēdienu apkrautiem galdiem pletās baldahīni no baltām orhidejām, lilijām un rozēm. Paviljons mauriņa tālākajā galā bija klāts ar ziediem un apkarināts ar lampām košos abažūros. Visur, kur vien Viktorija lūkojās, gaiši dega lāpas, gaiņājot puskrēslu un piešķirot visai ainai noslēpumainu svētku gaisotni.

Džeisons nevis dusmojās par to, ka lielāko daļu kāzu viesu nāksies atstāt Londonā, bet acīmredzot bija iztērējis veselu bagātību, lai Viktorijai par godu pārvērstu savu namu par īstu skaistuma salu, un tad ielūdzis visus cieminiekus nosvinēt, viņu laulības. Pat daba bija nolēmusi palīdzēt Džeisonam viņa nodomu īstenošanā, jo rietošā saule, izgreznojusi debesis ar koši sārtiem un purpursarkaniem vizuļiem, pamazām sāka izgaiņāt mākoņus.

Kariete apstājās mājas priekšā, un Viktorija pārlaida skatienu Džeisona gādības pierādījumam — šī gādība tik krasi kontrastēja ar viņa ierasto nevērīgās vienaldzības masku. Viņa palūkojās uz Džeisonu, pamanīja vieglo smaidu, kas vīdēja vīrieša acu kaktiņos, par spīti viņa pūlēm to apslēpt, un maigi pieskārās viņa rokai.

— Džeison, — viņa čukstēja no aizkustinājuma trīcošā balsī, — es... es tev pateicos — Atcerējusies viņa prasību vienmēr izteikt savu pateicību ar skūpstu, Viktorija piekļāva plaukstu viņa cietajām krūtīm un noskūpstīja Džeisonu, juzdama, ka viņu pāršalc kautra maiguma vilnis.

Kāda vīrieša smejoša balss ar īru akcentu atrāva Viktoriju īstenībā.

— Džeison. manu zēn, vai tu vienreiz kāpsi ārā no karietes un iepazīstināsi mani ar savu līgavu, vai arī man tas būs jāizdara pašam?

Džeisons apcirtās, un viņa iedegušajā sejā atplauka pārsteiguma pilns prieks. Viņš izlēca no karietes un jau grasījās paspiest skaļā īra roku, taču vīrs sagrāba viņu īstā lāča apskāvienā.

— Re nu, — svešinieks beidzot sacīja, turēdams Džeisonu aiz pleciem un uzsmaidīdams viņam neslēptā draudzīgumā, — tu beidzot esi sev dabūjis sievu, kas sasildīs tavu lielo, auksto pili Tev gan vismaz vajadzēja nogaidīt, kamēr mans kuģis piestāj ostā, lai arī es varētu piedalīties laulību ceremonijā, — viņš jokodamies rājās.

— Necerēju tevi ieraudzīt līdz pat nākamajam mēnesim, — Džeisons paskaidroja — Kad tu atgriezies?

— Es paliku tur, lai uzraudzītu kravas izkraušanu, un tad devos mājup Atjāju šurp apmēram pirms stundas un atklāju, ka tu nevis cītīgi strādā, bet gan noņemies ar precēšanos. Nu, vai tagad tu mani iepazīstināsi ar savu sievu? — viņš labsirdīgi noprasīja.

Džeisons pagriezās, lai palīdzētu Viktorijai izkāpt, un tad iepazīstināja viņu ar jūrnieku, nosaukdams viesi par kapteini Maiklu Ferelu. Viktorija nosprieda, ka kapteinim Ferelam ir apmēram piecdesmit gadu. Viņam bija biezi, kastaņbrūni mati un jautrākās brūnās acis, kādas viņai jebkad bija gadījies redzēt. Ferela seja bija iedegusi un vēja aprauta, ar sīkām grumbiņām, kas vīdēja acu kaktiņos, liecinot par dzīvi, kas pavadīta uz kuģa klāja. Viktorijai šis vīrs tūdaļ iepatikās, taču, izdzirdējusi sevi pirmo reizi nosauktu par Džeisona sievu, viņa tik ļoti apjuka, ka sasveicinājās ar to atturīgo pieklājību, kādu viņai bija nācies apgūt kopš ierašanās Anglijā.

To dzirdot, kapteiņa Ferela sejas izteiksme pārvērtās. Siltā atzinība pagaisa no viņa acīm, bet balss tonis ieskanējās vēl atturīgāk nekā pašai Viktorijai.

— Priecājos ar jums iepazīties, lēdija Fīldinga, — viņš noteica un īsi, strupi paklanījās. — Ceru, jūs piedosiet, ka neesmu pienācīgi uzposies. Braucot šurp, man nebija ne jausmas, ka te drīz jāsākas viesībām. Esmu sešus mēnešus pavadījis jūrā un tagad, ja jūs mani atvainosiet, vēlētos doties pats uz savu piestātni.

— Bet jūs taču nedrīkstat aiziet! — Viktorija iesaucās savā neviltotajā sirsnībā, kas viņai piestāvēja labāk par dižciltīgo pieklājību. Viņa saprata, ka Maikls Ferels ir Džeisona īpaši labs draugs, un izmisīgi vēlējās likt viņam justies gaidītam. — Mēs ar vīru jau esam pārlieku uzposušies, — viņa jokodamās turpināja. — Turklāt es, lai gan esmu pavadījusi jūrā tikai sešas nedējas. ļoti labi saprotu, kā ir ilgoties paēst pusdienas pie galda, kas nešūpojas un nezvērojas, un esmu pilnīgi pārliecināta, ka mūsu galdi paliks nekustīgi.

Kapteinis Ferels nopētīja meiteni, it kā pūlētos izprast, kāda viņa īsti ir

— Cik saprotu, jums, lēdija Fīldinga, jūsu ceļojums nav paticis, — viņš pieklājīgi secināja.

Viktorija papurināja galvu un neatvairāmi viņam uzsmaidīja.

— Daudz labāk es jutos toreiz, kad biju salauzusi roku vai saslimusi ar masalām — vismaz toreiz man nemitīgi nebija nelaba dūša, kas jūrā mani mocīja visu laiku. Baidos gan, ka no manis neiznāktu īsts jūrnieks, jo, kad sacēlās vētra un es vēl nebiju atlabusi no jūras slimības, man kaunpilnā kārtā sametās briesmīgi bail.

— Augstais Dievs! — kapteinis Ferels iesaucās, un viņa smaids atguva sākotnējo siltumu. — Nevajag jau tādēļ uzskatīt sevi par gļēvuli. Arī pieredzējuši jūrnieki Atlantijas okeāna vētrās mēdz baidīties no nāves.

— Toties es baidījos, — Viktorija smiedamās iebilda, — ka palikšu dzīva.

Maiks Ferels atmeta galvu un iesmējās; tad viņš sagrāba abas Viktorijas rokas savās milzīgajās, sastrādātajās ķetnās un uzsmaidīja viņai

— Ar lielāko prieku uzkavēšos pie jums. Piedodiet, ka pirmīt biju tik... ē... ē... ka svārstījos.

Viktorija laimīga pamāja. Paņēmusi no garāmejoša sulaiņa paplātes glāzi vīna, viņa devās pie abiem zemniekiem, kas savulaik bija atveduši viņu uz Veikfīldu.

Palicis divatā ar Džeisonu, Maiks Ferels klusi ierunājās:

— Kad ieraudzīju viņu karietē skūpstām tevi, man viņa tūdaļ iepatikās, Džeison. Taču tad, kad viņa ar mani sasveicinājās tik stīvi un pieklājīgi, ar tādu tukšu skatienu, it kā mani patiesībā neredzētu, mani uz mirkli pārņēma bailes, ka tu esi apprecējis vēl vienu tādu pašu augstprātīgu maitu kā Melisa.

Džeisons vēroja, kā Viktorija pamazām iedrošina apjukušos zem niekus.

— Viņu nevar dēvēt par iedomīgu. Viņas suns ir daļēji vilks, bet viņa pati — daļēji zivs. Mani kalpotāji viņu dievina, Čārlzs viņas dē| ir gatavs uz jebko, bet visi Londonas stulbie švīti iedomājušies, ka viņu mīl.

— Arī tu pats? — Maiks Ferels uzsvērti noprasīja.

Džeisons skatījās, kā Viktorija iztukšo vīna glāzi un pasniedzas pēc nākamās. Šorīt viņa bija piespiedusies iziet pie viņa par sievu, tikai iztēlodamās, ka viņš ir Endrū, un tik un tā gandrīz bija pametusi viņu stāvam pie altāra astoņsimt cilvēku acu priekšā. Tā kā viņš nekad nebija redzējis Viktoriju izdzeram vairāk par malku vīna. bet nu jau viņa gandrīz bija iztukšojusi otro glāzi, Džeisons nosprieda, ka tagad viņa mēģina ar dzērienu mazināt riebumu pret gaidāmo kāzu nakti.

— Tu gan īsti neizskaties pēc laimīga jaunā vīra, — Maiks Ferels piezīmēja, redzēdams Džeisona drūmi saraukto pieri

— Vēl nekad neesmu juties tik laimīgs, — Džeisons rūgti atteica un devās sasveicināties ar viesiem, kuru vārdi tam nebija zināmi, lai varētu iepazīstināt viņus ar savu sievu, jau pamazām sākdams nožēlot, ka viņu apprecējis. Viņš veica visus namatēva pienākumus un tēloja jaunā vīra lomu šķietamā sirsnībā, nemitīgi paturēdams prātā, ka Viktorija baznīcā gandrīz no viņa aizbēgusi. Šīs atmiņas bija dedzinoši sāpīgas un pazemojošas, un viņš nespēja no tām atbrīvoties.

Debesīs jau iemirdzējās zvaigznes, taču Džeisons joprojām stāvēja nomaļus, skatīdamies, kā viņa dejo ar vietējo skvairu, tad ar Maiku Ferelu un visbeidzot ar vairākiem cieminiekiem. Viņš zināja, ka Viktorija tīšām izvairās no viņa, un tajos retajos mirkļos, kad abu acis sastapās, Viktorija aši novērsās.

Viņa jau pirms laba laika bija noņēmusi plīvuru un palūgusi muzikantus spēlēt kaut ko jautrāku, tad savaldzinājusi cieminiekus ar lūgumu iemācīt viņai vietējās dejas. Kad debesīs jau spīdēja mēness, viesi dejoja, sita plaukstas un no sirds izklaidējās, arī Viktorija, kas nu jau bija izdzērusi piecas glāzes vīna. Acīmredzot viņa paredzējusi nodzerties līdz galīgai nejūtībai, Džeisons sarkastiski nodomāja, ievērojis viņas pietvikušos vaigus. Viņa pakrūtē savilkās riebuma kamols, atceroties savas cerības uz šo nakti, uz viņu nākotni Kā muļķis viņš bija ticējis, ka beidzot kļūs laimīgs.

Atbalstījies pret koku, viņš vēroja Viktoriju, prātodams, kāpēc gan sievietēm viņš liekas pievilcīgs līdz brīdim, kad viņš tās apprec, un tad tās sāk viņu nīst. Esmu vēlreiz pieļāvis to pašu kļūdu. Džeisons nikni nodomāja. Viņš bija otrreiz pieļāvis to pašu idiotisko kļūdu — apprecējis sievieti, kas bija piekritusi iziet pie viņa tikai tāpēc, ka gribēja kaut ko no viņa, nevis viņu pašu

Melisa bija iekārojusi visus vīriešus, ko vien bija sastapusi, tikai ne savu vīru. Viktorija gribēja vienīgi Endrū — labo, maigo, laipno, gļēvo Endrū.

Vienīgā atšķirība starp Melisu un Viktoriju ir tā, ka Viktorija ir daudz labāka aktrise, Džeisons nolēma. Viņš jau pašā sākumā bija zinājis, ka Melisa ir egoistiska, aprēķina pilna maita, toties Viktorija viņam bija atgādinājusi eņģeli... kritušu eņģeli, protams, tur bija vainīgs Endrū, tomēr viņš nebija to ņēmis ļaunā Toties tagad gan. Džeisons nicināja meiteni, ka viņa tik brīvi atdevusies Endrū, toties tagad vairs nevēlas atdoties savam vīram, jo tieši to viņa patlaban centās panākt, dzerdama tik daudz vīna, lai kļūtu pagalam nejūtīga. Viņš ienīda Viktorijas drebēšanu viņa apskāvienos un izvairīšanos no viņa skatiena, kad viņš pirms brīža bija uzlūdzis savu jauno sievu uz deju Kad viņš bija ieminējies, ka nu būtu laiks doties uz guļamistabu, viņa bija atkal notrīcējusi.

Džeisons vienaldzīgi prātoja, kāpēc gan viņam izdodas panākt, lai mīļākās ekstāzē kliegtu, turpretī viņa apprecētās sievietes tūdaļ pēc laulību zvēresta vairs nevēlas ar viņu nekādas attiecības. Džeisons lauzīja galvu, kāpēc gan viņam tik viegli izdodas tikt pie naudas, turpretī laime ietiepīgi no viņa bēg. Ļaunā, vecā ragana, kas bija viņu uzaudzinājusi, acīmredzot bija runājusi taisnību — viņš bija sātana izdzimums, kas nav pelnījis dzīvību, nemaz nerunājot par laimi.

Trīs vienīgās sievietes, kas bija kļuvušas par viņa mūža daļu — Viktorija, Melisa un audžumāte —, visas bija saskatījušas viņā kaut ko tādu, kas viņu acīs darīja Džeisonu atbaidošu un pretīgu, un abas sievas bija slēpušas savu riebumu līdz pat laulībām, kamēr beidzot bija tikušas pie viņa bagātības.

Nelokāmā apņēmībā Džeisons piegāja pie Viktorijas un pie-

skārās viņas rokai. Meitene salēcās un atrāvās, it kā šis pieskāriens būtu viņu apsvilinājis.

— Ir jau vēls un laiks doties pie miera, — viņš sacīja.

Pat mēnessgaismā varēja saskatīt, kā viņa nobāl un cik vajāts, izbiedēts skatiens pavīd viņas acīs

— B-bet vēl jau nemaz nav tik vēls...

— Ir jau pietiekami vēls. lai ietu gulēt, — viņš strupi pārtrauca Viktoriju

— Bet man nemaz nenāk miegs!

— Tas ir labi, — Džeisons tīšām rupji atteica. Viņš nojauta, ka viņa sapratusi, jo Viktorija tūdaļ sāka viscaur drebēt — Mēs noslēdzām vienošanos, — viņš asi turpināja, — un es ceru sagaidīt, ka tu pildīsi savu solījuma daļu, lai cik pretīga tev arī liktos doma par gulēšanu ar mani

Viņa saltā, valdonīgā balss atkal lika Viktorijai notrīcēt. Pamājusi viņa stīvi devās uz māju un pa kāpnēm uzgāja savā jaunajā istabā, kas bija savienota ar Džeisona istabu.

Nojauzdama kundzes nomākto omu, Ruta klusēdama palīdzēja Viktorijai novilkt kāzu kleitu un uzvilkt krēmkrāsas atlasa un mežģīņu peņuāru, ko Dimosē kundze bija šuvusi īpaši kāzu naktij.

Kad Ruta devās atsegt gultu, Viktorijas kaklā savilkās rūgts kamols, bet krūtis sažņaudza bailes. Vīns, ko viņa bija dzērusi, cerēdama apslāpēt bailes, nu bija uzdzinis viņai nelabumu Pirms brīža dzēriens vēl bija viņu nomierinājis, taču nu tas lika viņai justies slikti un laupīja spējas kontrolēt savas izjūtas. Viņa izmisīgi vēlējās, kaut nebūtu dzērusi. Vienīgā reize, kad viņa bija iemalkojusi vairāk nekā pavisam mazu drusciņu vīna, bija pēc vecāku bērēm, kad doktors Morisons bija licis viņai iztukšot divas glāzes. Todien viņa bija vēmusi, un doktors paskaid-

roja, ka viņa, iespējams, ir no tiem cilvēkiem, kuru organisms vispār nespēj paciest alkoholu

Ne mirkli neaizmirsdama Flosijas jaunkundzes biedējošo stāstu, Viktorija piegāja pie gultas. Drīz vien šie palagi tiks notraipīti ar viņas asinīm, viņa izmisusi domāja. Cik daudz asiņu? Cik lielas būs sāpes? Viņa viscaur nosvīda un juta, ka noreibst, skatīdamās, kā Ruta uzbužina spilvenus. Kā lelle viņa iekāpa gultā, pūlēdamās apvaldīt aizvien pieaugošo paniku un nelabumu Flosijas jaunkundze bija brīdinājusi, ka viņa nedrīkst kliegt vai izrādīt riebumu, taču, kad Džeisons atrāva durvis un ienāca istabā vienos brokāta rītasvārkos, kas atklāja viņa kailās krūtis un kājas, Viktorija nespēja apvaldīt baiļu kliedzienu.

— Džeison! —viņa iesaucās, ieraudamās spilvenos.

— Ko tad tu gaidīji — vai Endrū? — viņš noprasīja Viņa rokas jau ķērās pie jostas, kas saturēja rītasvārkus, un Viktorijas bailes pārvērtās panikā.

— N-nedari to, — viņa neprātīgi lūdzās, nespēdama ne sakarīgi spriest, ne parunāt. — Džentlmenis nemēdz izģērbties dāmas priekšā pat tad, ja viņi ir p-precējušies.

— Manuprāt, mēs par to esam runājuši jau agrāk, bet, ja tu esi to piemirsusi, tad es tev vēlreiz atgādināšu, ka neesmu nekāds džentlmenis. — Viņa pirksti pavilka jostas galus. —Tomēr, ja mana nedžentlmeniskā ķermeņa izskats tevi aizvaino, tev atliek tikai aizvērt acis. Man savukārt atliek tikai iekāpt gultā un tad novilkt rītasvārkus, bet tas jau aizvaino mani. — Viņš novilka rītasvārkus, un Viktorijas acis iepletās mēmās šausmās, ieraugot viņa lielo, muskuļoto ķermeni.

Džeisona pēdējā klusā cerība, ka Viktorija varbūt tomēr labprātīgi atdosies, pagaisa mirklī, kad viņa aiztaisīja acis un novērsās.

Džeisons brīdi skatījās uz meiteni un tad tīši rupji izrāva

segu viņai no sažņaugtajām dūrēm un nosvieda malā. Iekāpis gultā viņai līdzās, viņš klusēdams atsēja pušķi pie viņas mežģīņu peņuāra zemā kakla izgriezuma; un tad Džeisonam aizrāvās elpa, ieraugot viņas kailo, nevainojami veidoto ķermeni.

Viktorijas krūtis bija pilnīgas un nobriedušas, viņas viduklis pavisam tieviņš, bet gurni maigi noapaļoti Viņas kājas bija garas un neticami skaistas, ar slaidiem lieliem un tvirtiem ikriem Džeisona skatienam slīdot pār viņas augumu, Viktorijas gludā ziloņkaula krāsas āda pamazām pietvīka, un, kad viņš nedroši pieskārās vienai kuplajai krūtij, viņa viscaur noraustījās un sastinga, atraidot šo glāstu

Džeisons mirkli apsvēra |a viņa, būdama pieredzējusi sieviete, izturas tik salti un nepadevīgi kā akmens, novērsusi riebuma pilno seju, vai nevajadzētu viņu pavedināt uz sadarbību, bet tad nicinājumā atmeta šo domu Viktorija taču šorīt bija gandrīz pametusi viņu pie altāra, un viņai acīmredzot nebija ne mazākās vēlēšanās vēl ilgāk paciest viņa glāstus.

— Nedari to, — Viktorija sāka izmisīgi lūgties, kad Džeisona roka sāka glāstīt viņas krūti — Man tūlīt būs nelabi! — viņa iekliedzās un mēģināja izlēkt no gultas. — |a tu man pieskarsies, man tūlīt būs nelabi!

Šie vārdi ietriecās Džeisona smadzenēs kā asas naglas, un viņā uzvirda melns niknums. Iegrūdis rokas meitenes krāšņajos matos, Džeisons uzgūlās viņai virsū

— Tādā gadījumā, — viņš dusmās klusi izgrūda, — mums labāk vajadzētu pasteigties.

Viktoriju atkal pāršalca vīzijas par asinīm un briesmīgām sāpēm, ar savām šausmām papildinot vīna izraisīto nelabumu

— Es negribu! —viņa žēlabaini iesaucās.

— Mēs noslēdzām vienošanos, un. kamēr vien būsim precē-

jušies, tu savu solījumu turēsi, — viņš nočukstēja un atpleta ar varu viņas sasprindzinātās kājas. Viktorija ievaidējās, sajutusi uzbudinātā locekļa pieskārienu, taču kaut kur dziļi zemapziņā viņa tomēr apjauta, ka viņam ir taisnība par vienošanos, un pārstāja pretoties. — Atslābinies, — Džeisons drūmi brīdināja kaut kur tumsā virs viņas, — es gan varbūt neesmu tik mīļš kā tavs dārgais Endrū, tomēr negribu nodarīt tev sāpes.

Ļaunprātīgais atgādinājums par Endrū šādā brīdī iegriezās Viktorijai sirdī kā nazis, un viņas izmisums spēji izlauzās sāpju kliedzienā, kad Džeisons iekļuva viņas klēpī Meitenes augums locījās, pāri vaigiem karstās, pazemojuma pilnās straumēs plūda asaras, kamēr vīrs ieguva viņu bez sirsnības un žēluma.

Tiklīdz Džeisona augums noslīdēja no viņas, Viktorija pagriezās uz sāniem un iespieda seju spilvenā. Viņas ķermenis raustījās elsās, kam par iemeslu daļēji bija gan šausmas, gan satricinājums.

— Vācies ārā. — viņa rīstīdamās izgrūda, pievilkdama ceļus pie krūtīm un saritinādamās kamoliņā. — Vācies prom, prom!

Mirkli svārstījies, Džeisons izkāpa no gultas, pacēla rītasvār-kus un devās uz savu istabu. Viņš aizvēra durvis, taču viņa ausīs joprojām skanēja raudas. Kails viņš piegāja pie dzērienu galdiņa, paķēra kristāla karafi ar brendiju un līdz pusei piepildīja glāzi ar stipro šķidrumu. Viņš norija visu dedzinošo dzērienu, pūlēdamies noslīcināt atmiņas par Viktorijas pretošanos un viņas sirdi plosošā riebuma elsām, padzīt domas par viņas satriekto seju brīdī, kad viņa pie altāra bija mēģinājusi atbrīvot savu roku.

Cik liels muļķis gan viņš bijis, ticēdams, ka Viktorija viņu skūpstījusi no sirds! lau toreiz, kad viņš bija ieminējies par precēšanos, viņa bija paziņojusi, ka nevēlas kļūt par viņa sievu, jau toreiz, kad bija uzzinājusi, ka viņi ir saderināti, viņa bija izteiku-

si visu, ko patiesībā domāja par viņu: "Tu esi salts, ļauns, augstprātīgs briesmonis.. Neviena prātīga sieviete nemūžam neprecētos ar tevi... Tu neesi pat Endrū mazā pirkstiņa vērts..."

Viņa bija domājusi nopietni katru vārdu.

Cik liels muļķis gan viņš bijis, iestāstīdams sev, ka nav viņai vienaldzīgs. . Džeisons pagriezās, lai noliktu glāzi uz galdiņa, un uztvēra savu atspulgu spogulī Viņa augšstilbi bija notriepti ar asinīm.

Ar Viktorijas asinīm.

Var jau būt, ka viņas sirds piederēja Endrū, taču ne jau viņas skaistais ķermenis — to viņa bija atdevusi vienīgi Džeiso-nam Viņš cieši skatījās uz sevi, juzdams, ka pašnicinājums izplūst caur dzīslām kā dedzinoša skābe. Viņš bija juties tik nolādēti greizsirdīgs, tik aizskarts par Viktorijas mēģinājumu pamest viņu pie altāra — viņš pat nebija pamanījis, ka viņa ir jaunava

Džeisons aizmiedza acis mokošā nožēlā, nespēdams noskatīties uz sevi Viņš bija izturējies pret Viktoriju tikpat rupji un nežēlīgi kā piedzēries jūrnieks pret pērkamu sievieti

Viņš atcerējās, cik šaurs un sauss bija viņas klēpis, cik maza un trausla Viktorija bija šķitusi viņa rokās, cik |auni viņš bija to izmantojis, un Džeisonu vēlreiz sagrāba nožēla, kas izraisīja nelabumu

Atvēris acis, viņš palūkojās uz sevi spogulī, apzinādamies, ka pārvērtis viņu kāzu nakti par murgu. Viktorija tik tiešām bija tas maigais, drosmīgais, dzīvespriecīgais eņģelis, par kādu viņš meiteni bija uzskatījis jau pašā sākumā Un viņš — viņš bija tieši tas, par ko audžumāte viņu bērnībā bija lādējusi, — sātana izdzimums

Uzvilcis rītasvārkus, Džeisons izņēma no atvilktnes samta

kārbu un devās atpakaļ uz Viktorijas istabu Viņš nostājās pie gultas, noskatīdamies uz aizmigušo meiteni

— Viktorij, — viņš čukstus uzsauca

Dzirdot viņa balsi, Viktorija pussnaudā sarāvās, un Džeiso-nu atkal pārņēma sāpīga nožēla Cik trausla un apbēdināta viņa izskatījās; cik neticami skaista viņa bija, matiem plūstot pāri spilveniem un mirdzot sveces gaismā

Džeisons lūkojās uz viņu mokpilnā klusumā, nevēlēdamies traucēt. Beidzot viņš pasniedzās un saudzīgi pārvilka segu pār viņas slaidajiem, kailajiem pleciem, tad atglauda no pieres smagos matus.

— Piedod, — viņš pačukstēja savai aizmigušajai sievai

Nopūtis sveci, viņš nolika samta kārbu uz mazā galdiņa pie

gultas, kur viņa pamozdamās to noteikti atradīs. Briljanti remdēs viņas sāpes. Par briljantiem sievietes bija gatavas piedot jebko

22

Viktorija atvēra acis. ar neko neredzošu skatienu pa logu brīdi noraudzīdamās uz tumšajām, mākoņainajām debesīm Miegs slīga pār viņu kā biezs tīkls, sapīdams domas, kamēr viņa bezmērķīgi lūkojās garām svešādo rožu un zelta rakstu baldahīnam

Viņa jutās neatpūtusies un trula, it kā nemaz nebūtu gulējusi, un tomēr viņai nebija īpašas vēlēšanās ne turpināt snaust, ne arī pilnīgi pamosties. Domas laiski slīdēja un tad piepeši sāka apskaidroties.

Mīļais Dievs, viņa bija apprecējusies! Pa īstam apprecējusies. Viņa bija Džeisona sieva.

To iedomājusies, Viktorija apslāpēja spēju protesta kliedzienu un pielēca gultā sēdus, beidzot atcerējusies pagājušās nakts notikumus. Tad par to viņu bija mēģinājusi brīdināt Flosijas jaunkundze! Nebija jābrīnās, ka sievietes izvairījās par to runāt.

Viņa jau grasījās izlēkt no gultas, novēlota bēgšanas instinkta pārņemta, te piepeši aprāvās, sabužināja spilvenus un atkrita tajos, kodīdama apakšlūpu Viņas prātā sāpīgā skaidrībā atausa kāzu nakts pazemojošie sīkumi, un viņa sarāvās, atcerējusies, kā Džeisons bija rupji izģērbies viņas priekšā. Viņa nodrebēja, atminējusies, kā viņš bija zobojies par Endrū un tad ieguvis viņu Džeisons bija ieguvis viņu tā, it kā viņa būtu dzīvnieks, truls dzīvnieks bez jūtām vai emocijām, dzīvnieks, kas nav pelnījis ne maigumu, ne mīļumu

Pār Viktorijas vaigu noritēja asara, kad viņa iedomājās šo nakti, rītdienas nakti un visas pārējās naktis, kas viņu sagaidīs, kamēr Džeisonam beidzot izdosies padarīt viņu grūtu. Cik reižu tas vēl notiks? Duci? Divus dučus? Vairāk? Nē, lūdzu, tikai ne vairāk! Viņa to nespēs pārciest

Viktorija nikni notrausa asaru, dusmodamās uz sevi par padošanos bailēm un vājumam Vakarnakt viņš bija sacījis, ka ir nolēmis turpināt ar viņu šo pretīgo, pazemojošo nodarbi — tas esot viņas pienākums sakarā ar abu vienošanos. Tagad, kad Viktorija zināja, ko šī vienošanās īsti nozīmē, viņa nekavējoties gribēja to atsaukt!

Atsviedusi segas, viņa izkāpa no zīda kūniņas, kam vajadzēja kompensēt veselu mūžu ciešanu, kuru viņai uzspiedīs cinisks, nežēlīgs cilvēks. Ak. viņa nebija nekāda vārga angļu meitene, kas baidās pastāvēt par sevi vai stāties pretī visai pasaulei. Viņa labāk ļausies, lai viņu nošauj, nekā piedzīvos vēl vienu tādu nakti kā šī! Viņa gluži labi spēja dzīvot arī bez greznības, ja jau viņai par to bija jāmaksā tā.

Viktorija pārlaida skatienu istabai, pūlēdamās izdomāt, ko lai iesāk, un viņas acis nejauši pievērsās melnai samta kārbai, kas stāvēja uz galdiņa pie gultas. Viņa to paņēma, atvēra, tad nik-

numā sakoda zobus, ieraudzījusi neticami skaistu briljantu kaklarotu. Tā bija divas collas plata un veidota kā smalks ziedu pušķis. Dažādos apveidos slīpēti briljanti veidoja tulpju, rožu un orhideju pumpurus un lapas.

Dusmas pārņēma viņu kā sarkana migla. Meitene saņēma kaklarotu pie aizdares, turēdama to divos pirkstos kā indīgu čūsku, tad nevērīgi iemeta to atpakaļ kārbā nevīžīgā kaudzē.

Nu viņa saprata, kas visu šo laiku viņai bija licies nepatīkams Džeisona dāvanās un viņa vēlmē saņemt pateicību skūpsta veidā Džeisons viņu pirka. Viņš tik tiešām uzskatīja, ka viņu var nopirkt — nopirkt kā lētu ostas padauzu. Nē — ne jau lētu, ļoti dārgu, tomēr tik un tā padauzu

Pēc pagājušās nakts Viktorija jutās izmantota un sarūgtināta; kaklarota tikai vēl papildināja Džeisona jau tā augošo nodarījumu sarakstu Viņa gandrīz nespēja tam noticēt, bet viņa taču bija sev iestāstījusi, ka nav Džeisonam vienaldzīga, ka ir viņam vajadzīga. Viņam nebija vajadzīgs neviens, un neviens viņam arī nerūpēja Viņš negribēja nevienu mīlēt un nespēja to darīt. Viņai gan pienācās to zināt — viņš pats taču to bija teicis.

Ak, šie vīrieši, Viktorija sašutusi nodomāja, un viņas bālajos vaigos dusmās iedegās divi koši plankumi. Kādi gan viņi ir briesmoņi — Endrū ar saviem mānīgajiem mīlas apliecinājumiem, un Džeisons, kas uzskatīja, ka drīkst viņu izmantot un tad atpirkties ar muļķīgu kaklarotu.

Saviebusies no sāpēm starp kājām, viņa izkāpa no gultas un apņēmīgi devās uz marmora vannasistabu, kas atradās blakus viņas guļamistabai pretējā pusē Džeisona istabai. Viņa pieprasīs šķiršanos, Viktorija izlēma. Viņa bija dzirdējusi, ka tā mēdz notikt. Viņa paziņos Džeisonam, ka nekavējoties vēlas šķirties.

Ruta ienāca telpā tieši tajā bridi, kad Viktorija izkāpa no vannas.

Mazās kalponītes seja bija savilkta smaidā, kad viņa uz pirkstgaliem ietipināja istabā un palūkojās visapkārt Viņa acīmredzot nebija cerējusi ieraudzīt savu kundzi jau piecēlušos un nomazgājušos. Ietinusies dvieli, Viktorija kareivīgi pārsoļoja pāri visai istabai un bez žēlastības sāka sukāt sev matus. Viņa nebija cerējusi arī izdzirdēt, kā jaunā sieva, kas bija apprecējusies ar Džeisonu Fīldingu, kuram bija neatvairāma mīlētāja slava, ledainā tonī paziņos:

— Nav nepieciešams zagties šurp tā, it kā tev, Ruta, būtu bail no pašas ēnas Tas briesmīgais atrodas blakusistabā, nevis šeit.

— B-briesmigais, jaunkundz? — mazā kalpone neizpratnē sastomījās. — Ak tā, — viņa nervozi iesmējās, nolēmusi, ka ir pārklausījusies, — jūs laikam teicāt "cienītais", bet man šķita, ka jūs sacījāt. .

— Es teicu "briesmīgais", — Viktorija gandrīz kā skaldīt noskaldīja. Izdzirdējusi, cik |auni skan pašas balss, viņa tūdaj aprāvās. — Piedod, Ruta Šķiet, esmu mazliet, nogurusi.

Nez kāpēc mazā kalpone, to dzirdot, pietvīka un ieķiķinājās, no jauna sakaitinot Viktoriju, kas jau tā balansēja uz histērijas robežas, par spīti pūliņiem sev iestāstīt, cik salta, loģiska un ap-ņēmiga viņa ir Viņa gaidīja, bungodama ar pirkstiem, kamēr Ruta būs beigusi uzkopt istabu. Pulkstenis uz kamīna dzegas jau rādīja vienpadsmito stundu, kad viņa piegāja pie durvīm, pa kurām vakarnakt bija ienācis Džeisons. Viņa apstājās un, uzlikusi plaukstu uz roktura, pūlējās saņemties. Augums trīcēja kā apšu lapa, jau tikai iedomājoties vien, ka būs jāstājas viņam pretī un jāpieprasa šķiršanās, taču Viktorija bija apņēmusies rīkoties tieši tā, un nekas nespēja viņu aizkavēt. Tiklīdz viņa paziņos, ka laulība ir galā, Džeisonam vairs nebūs tiesību vilkt viņu gultā. Gan

jau vēlāk viņa izdomās, kurp doties un ko iesākt. Pagaidām vajadzēja panākt, lai viņš piekristu laulības šķiršanai. Bet varbūt viņai nemaz nebija vajadzīga Džeisona atļauja? Nebūdama par to īsti pārliecināta, Viktorija nosprieda, ka būs prātīgāk, ja lieki nesadusmos viņu. Tomēr arī runāt aplinkus nevarēja.

Viktorija izslējās, ciešāk savilka savu samta rītasvārku jostu, pagrieza durvju rokturi un iesoļoja Džeisona istabā.

Apspiedusi vēlēšanos iesist Džeisonam pa galvu ar porcelāna krūzi, kas atradās līdzās viņa gultai, Viktorija ļoti pieklājīgi padeva labrītu

Džeisons tūdaļ atvēra acis, izskatīdamies mazliet nobijies un piesardzīgs, taču tad pasmaidīja. Viņa miegainais, jutekliskais smaids, kas vēl nesen būtu licis Viktorijas sirdij izkust, nu lika viņai niknumā sakost zobus. Tomēr tad viņai izdevās saglabāt mieru un paturēt sejas izteiksmi pieklājīgu un gandrīz pat jauku

— Labrīt, — Džeisons piesmacis atteica, pārlaizdams acis viņas krāšņajam augumam jutekliski mīkstā zeltaina samta rītakleitā. Piepeši atcerējies savu vakardienas nežēlību, viņš atrāva acis no tās dziļā izgriezuma un parāvās sāņus, lai Viktorija varētu apsēsties uz gultas Dziļi aizkustināts, ka viņa ieradusies novēlēt labrītu, kaut arī viņai bija visas tiesības ienīst vīru par pagājušo nakti, Džeisons ar plaukstu uzsita pa nupat atbrīvoto vietu un saudzīgi pavaicāja: — Vai nevēlies apsēsties?

Viktorija bija tik aizņemta ar domām par to, kā lai iesāk savu sakāmo, ka automātiski paklausīja.

— Paldies, — viņa pieklājīgi atteica.

— Par ko? — viņš jokodams noprasīja.

Tieši tādus vārdus Viktorija bija gaidījusi.

— Paldies tev par visu Daudzējādā ziņā tu pret mani esi izturējies ārkārtīgi laipni. Es zinu, cik neapmierināts tu juties, kad pirms vairākiem mēnešiem nostājos pie tavas mājas durvīm, taču, kaut arī tu to nevēlējies, tu tomēr jāvi man te palikt. Tu nopirki man skaistas drēbes, vedi mani uz viesībām, un tas jau nu bija pārāk laipni darīts. Tu manis dēļ cīnījies divkaujā, lai gan tas nemaz nebija nepieciešams, taču tu rīkojies ļoti galanti. Tu salaulājies ar mani baznīcā, kaut arī nemaz nevēlējies to darīt, un vakar sarīkoji man burvīgas viesības, uzaicinādams cilvēkus, ko pat nepazini, lai tikai sagādātu man prieku Paldies tev par to visu!

Džeisons pacēla roku, ar pirkstu kauliņiem maigi pieskardamies viņas bālajam vaigam

— Tev nevajag pateikties, — viņš klusi iebilda.

— Tagad es gribu no tevis šķirties.

Džeisona roka sastinga

— Ko? — viņš izgrūda draudīgā čukstā.

Viktorija savilka klēpī saliktās rokas dūrēs un atkal atlaida tās, tomēr ne par matu neatkāpdamās no savas apņēmības

— Es gribu šķirties, — viņa tēlotā mierā atkārtoja.

— Tā uzreiz? — Džeisons vaicāja biedējoši maigā balsī. Kaut arī viņš bija ar mieru atzīt, ka naktī nepiedodami izturējies pret Viktoriju, kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. — Pēc vienas vienīgas laulībā pavadītas dienas tu jau gribi šķirties?

Viktorija uzmeta skatienu viņa dusmās degošajām acīm un steidzīgi piecēlās, taču Džeisona roka tūdaļ satvēra viņas del-mu un norāva viņu atpakaļ uz gultas.

— Neuzdrošinies ļaut rokām vaļu, Džeison, — viņa brīdināja.

Džeisons, kas vakar bija atstājis Viktoriju guļam gultā kā ievainotu bērnu, nu redzēja pavisam nepazīstamu sievieti — saltu, saniknotu, skaistu fūriju. Un viņš nevis atvainojās, ko bija grasījies darīt vēl tikai pirms mirkļa, bet pateica:

— Tu runā muļķības. Pēdējo piecdesmit gadu laikā Anglijā ir šķirtas tikai dažas laulības, un mēs nekādā ziņā nešķirsimies.

Viktorija atbrīvoja roku ar tādu rāvienu, ka gandrīz izmežģīja sev plecu, un tad atkāpās tik tālu. lai Džeisons nevarētu viņu aizsniegt. Viņas krūtis cilājās dusmās un bailēs.

— Tu esi dzīvnieks! — viņa nošņāca. — Es nerunāju muļķības, un es nepieļaušu, lai tu kaut reizi vēl izmantotu mani kā dzīvnieku!

Ieskrējusi savā istabā, viņa aizcirta durvis un skaļi aizgrūda bultu.

Viņa vēl nebija pagājusi ne pāris soļu nostāk, kad durvis ar apdullinošu krakšķi izlidoja no eņģēm, paliekot greizi karājamies pie stenderes. Džeisons stāvēja uz sliekšņa, bāls aiz niknuma, un viņa balss kā šņāciens plūda caur zobiem.

— Nekad vairs neuzdrošinies manā acu priekšā aizcirst durvis! — viņš iesaucās — Un nekad vairs neuzdrošinies draudēt man ar šķiršanos! Šī māja ir mans īpašums pēc likuma, un arī tu tagad piederi man Vai saprati?

Viktorija izbijusies pamāja, iekšķīgi saraudamās, redzot neprātīgo spēku viņa acīs Apgriezies uz papēža, Džeisons izgāja no istabas, pamezdams meiteni bailēs trīcam. Vēl nekad viņa nebija redzējusi nevienu cilvēcisku būtni tik verdošu dusmu pārņemtu Džeisons nebija dzīvnieks, viņš bija prātu zaudējis briesmonis.

Viņa nogaidīja, klausīdamās, kā, Džeisonam ģērbjoties, tiek atrautas un aizgrūstas atvilktnes viņa istabā. Viņas prāts izmisīgi darbojās, pūloties izdomāt kādu veidu, kā izkļūt no šā murga, par ko bija pārvērtusies viņas dzīve. Beidzot izdzirdējusi no-blīkšķam durvis un sapratusi, ka viņš nokāpis lejā, Viktorija piegāja pie gultas un noslīga tajā. Gandrīz veselu stundu viņa palika nekustīgi sēžam un domājam, taču izeias nebija Viņa bija nonākusi slazdā uz mūžu Džeisons bija runājis patiesību — viņa bija tā īpašums, tieši tāpat kā māja un zirgi

)a viņš atsakās piekrist laulības šķiršanai, Viktorija pat nespēja iedomāties, kā viņa varētu to panākt. Viņa pat nebija īsti droša, vai spēs pārliecināt tiesu, ka viņai ir pamatots iemesls pieprasīt šķiršanos, toties viņai bija pilnīgi skaidrs, ka nespēs izskaidrot vīriešu kārtas tiesnešiem parūkās to, ko Džeisons izdarījis pagājušajā naktī — to, kas licis viņai pieprasīt laulības šķiršanu

Šajā rītā, domājot par šķiršanos, viņa bija ķērusies pie pēdējā salmiņa Nu viņa apzinājās, ka šī iedoma bijusi neiespējama Viņa būs šeit iesprostota, līdz dzemdēs Džeisonam pieprasīto dēlu. Un pēc tam viņa uz visu mūžu paliks saistīta ar Veikfīldu tā paša bērna dēj, kurš būtu varējis darīt viņu brīvu Viktorija labi zināja, ka nemūžam nespēs aiziet un pamest savu bērnu

Viktorija bezmērķīgi pārlaida skatienu greznajai istabai Viņai būs kaut kā jāpielāgojas savai jaunajai dzīvei, līdz varbūt iejauksies liktenis un viņai palīdzēs. Tikmēr viņai jācenšas saglabāt veselo saprātu, viņa nolēma, juzdama, kā augumu pārņem notrulinošs saltums. Viņa taču varēja pavadīt laiku kopā ar citiem cilvēkiem, iziet no mājas un noņemties pati ar savām darīšanām vai izklaidēm Viņai būs jāizdomā kāda patīkama nodarbe, lai nemitīgi nedomātu par savu nelaimi Un jāsāk jau tūdaj pat. Viktorijai nepatika sevi žēlot, un viņa nevēlējās to darīt.

Viņai Anglijā jau bija radušies daži draugi; drīz vien piedzims bērns, kuru viņa varēs mīlēt un kurš mīlēs viņu. Viņa piepildīs savu tukšo dzīvi ar visu, ko vien spēs, lai nesajuktu prātā.

Atglaudusi matus no bālās sejas, Viktorija apņēmīgi piecēlās un piezvanīja, lai izsauktu Rutu Un tomēr viņas pleci atkal saguma. Kāpēc gan Džeisons viņu tik salti nicināja? Viņai tik |oti bija vajadzīgs kāds, kam visu izstāstīt, kam izkratīt sirdi. Agrāk viņa bija varējusi izrunāties ar tēvu, māti vai Endrū. Izrunāšanās vienmēr nāca par labu Taču kopš ierašanās Anglijā viņai vairs nebija neviena. Čārlzs bija pavisam slims, un Viktorijai jau kopš pirmās dienas šeit viņa klātbūtnē vajadzēja izturēties moži un jautri. Turklāt Džeisons bija viņa radinieks, un viņa taču nevarēja runāt par savām bailēm no Džeisona ar viņa paša tēvoci, pat tad ne, ja Čārlzs atrastos te, Veikfīldā Ke-rolaina Kolingvuda gan bija uzticama un laba draudzene, bet viņa atradās jūdzēm tālu, un Viktorija šaubījās, vai Kerolaina spētu saprast Džeisonu pat tad, ja viņa nolemtu ar draudzeni parunāt par viņu.

Tātad neatliek nekas cits, Viktorija nosprieda, kā vien paturēt visu sevī, izlikties, ka ir laimīga un droša, līdz beidzot — kādu dienu — viņa atkal varēs tā justies. Gan pienāks laiks, Viktorija sev drūmi apsolīja, kad viņa spēs bez bailēm sagaidīt Džeisonu, kas naktī ienāks viņas istabā. Gan pienāks laiks, kad viņa spēs uzlūkot šo vīrieti, nejuzdama neko — ne bailes, ne sāpes, ne pazemojumu, ne arī vientulību Tāda diena pienāks — gan jau tā būs! Tiklīdz viņa būs k|uvusi grūta, Džeisons liks viņu mierā, un atlika tikai lūgties, lai tas notiktu drīz.

— Ruta, — Viktorija strupi ierunājās, kad mazā kalpone ienāca pa durvīm — Esi tik laipna un palūdz, lai kāds iejūdz zirgu vismazākajos ratos, kādi vien mums ir, — tādos, ko es varētu viegli vadīt. Un vēl palūdz, lai tas, kurš to darīs, izraugās mūsu visrāmāko zirgu — es vēl īsti neprotu vadīt ratus. Kad būsi to izdarījusi, palūdz, lai Kredoka kundze saliek man vairākus grozus ar ēdienu, kas palika pāri no vakardienas viesībām, lai es tos varu paņemt līdzi.

— Bet, kundze, — Ruta nedroši iebilda, — palūkojieties taču pa logu! Ir kļuvis vēss, un tuvojas negaiss. Paskatieties pati, kā satumsušas debesis.

Viktorija uzmeta skatienu svina pelēkajiem mākoņiem,

— Izskatās, ka nelīs vēl vairākas stundas, ja vispār līs, — viņa mazliet izmisīgi nolēma — Es gribu doties ceļā pēc pusstundas. |ā, un vai lords Fīldings ir lejā vai kaut kur izgājis?

— Viņa augstības nav mājās, kundze.

— Vai viņš ir aizbraucis ārpus īpašuma robežām vai arī atrodas kaut kur tepat? — Viktorija vaicāja, nespēdama apslāpēt izmisīgo satraukumu balsī. Par spīti savam lēmumam domāt par Džeisonu kā par pilnīgi svešu cilvēku un tieši tā arī izturēties, Viktorijai tomēr negribējās satikties ar viņu tagad, kamēr nupat pārdzīvotais vēl nebija aizmirsies. Turklāt viņa bija gandrīz pārliecināta, ka Džeisons pavēlēs viņai palikt mājās, nevis doties ceļā, kad gaidāms negaiss. Bet viņai kaut uz brīdi vajadzēja izrauties no šīs mājas! Pavisam noteikti!

— Lords Fīldings lika iejūgt zirgus faetonā un aizbrauca. Viņš sacīja, ka viņam esot jāapmeklē daži cilvēki Es pati redzēju, kā viņš aizbrauc, — Ruta apgalvoja.

Kad Viktorija nokāpa lejā, rati bija piekrauti ar ēdienu un jau gaidīja uz piebraucamā ceļa.

— Ko lai saku viņa augstībai? — Nortraps pavaicāja, izskatīdamies ārkārtīgi neapmierināts, ka Viktorija tomēr vēlas aizbraukt, kaut arī viņš brīdinājis par gaidāmo draudīgo vētru.

Viktorija pagriezās, ļaudama, lai virssulainis apliek viņai ap pleciem vieglu gaišsārti violetu apmetni.

— Nododiet viņam manus atvadu sveicienus, — Viktorija izvairīgi atteica.

Izgājusi ārā, viņa devās aiz rnājas, atraisīja Vilka ķēdi un atgriezās pie ratiem. Vecākais zirgupuisis palīdzēja viņai iekāpt, un Vilks ielēca saimniecei līdzās. Suns izskatījās ļoti laimīgs, ka ticis atbrīvots no ķēdes, un Viktorija pasmaidīja un noglāstīja viņa dižo galvu.

— Tu beidzot esi brīvs, — viņa sacīja milzīgajam dzīvniekam

— Un es arī.

23

Viktorija savilka pavadu daudz apņēmīgāk, nekā patiesībā jutās, un sparīgais zirgs tūdaļ metās uz priekšu, gludajai spalvai mirdzot vakara krēslā

— Mierīgi, mierīgi! — Viktorija izbijusies nočukstēja. Džei-sons acīmredzot neturēja staļļos lēnus kariešu vilcējus — ratos iejūgto, nemierīgo ķēvi bija ārkārtīgi grūti savaldīt. Ķēve dīžājās un raustījās, un Viktorija nobrāza plaukstas, mēģinādama noturēt zirgu lēnos rikšos.

Kad Viktorija jau tuvojās ciemam, vējš k]uva stiprāks un debesis sašķēla zibens zilās šautras. Draudīgi brīdinot, nodārdēja pērkons, un debesis piepeši satumsa kā naktī Pēc mirkļa sāka gāzt lietus, sizdamies viņai sejā, neļaujot neko redzēt un pārvēršot viņas apmetni par izmirkušu auduma gabalu.

Pūlēdamās saskatīt ceļu, Viktorija atgrūda no pieres pilošos

matus un nodrebinājās. Viņa nekad nebija apmeklējusi bāreņu namu, taču kapteinis Ferels bija pastāstījis, kurš ceļš ved uz turieni, un arī to, kā nokļūt uz viņa mājām. Viktorija saspringta ielūkojās tumsā un pamanīja kaut ko, kas līdzinājās vienam no minētajiem ceļiem Tas nogriezās pa kreisi, un viņa mudināja zirgu turp, nebūdama īsti pārliecināta, vai dodas uz bāreņu namu vai uz kapteiņa Ferela māju. Patlaban viņai tas bija vienalga, ja vien viņa varēs nonākt siltā, sausā vietā, kur paglābties no lietusgāzes. Aiz līkuma ceļš sāka vīties cauri aizvien biezākiem brikšņiem, garām divām pamestām lauku mājām un tad sašaurinājās, pārtapdams par nelielu taku, kas spēcīgajā lietū strauji pārvērtās par muklāju

Ratu riteņi nemitīgi stiga, un ķēvei bija aizvien grūtāk izvilkt pakavus no dubļiem ik reizi, kad tā mēģināja spert soli Viktorija pamanīja caur kokiem pavīdam blāvas ugunis Drebēdama atvieglojumā un aukstumā, viņa iegrieza ratus šaurajā ceļā, ko no abām pusēm iekļāva cits citam tuvu augoši, mūžveci ozoli, kuru zari virs galvas sakļāvās kā pilošs lietussargs. Piepeši debesīs uzplaiksnīja zibens, apgaismojot māju, kas bija diezgan liela mazai ģimenei, tomēr ne tik plaša, lai tur varētu mājot divdesmit bāreņi. Virs galvas apdullinoši nodārdēja pērkons, un ķēve izbailēs saslējās pakaļkājās. Viktorija izlēca no ratiem.

— Mierīgi, mierīgi, — viņa uzrunāja ķēvi un saņēma izbiedēto dzīvnieku aiz iemauktiem Kājām stiegot dubļos, viņa aizveda ķēvi pie slitas mājas priekšā un piesēja.

Viktorija sacēla izmirkušos svārkus un kopā ar Vilku, kas sargājot turējās viņai līdzās, uzkāpa lievenī un pieklauvēja.

Pēc mirkļa durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās kapteiņa Ferela raupjā seja, aiz kuras varēja saredzēt kamīnu, kurā jautri liesmoja uguns.

— Lēdija Fīldinga! — Ferels noelsās un pastiepa roku, lai ātri ievilktu viņu iekšā. Vilks dobji un draudīgi ierūcās. Kapteinis atrāva roku un iepleta acis, ieraudzījis izmirkušo, pelēko zvēru, kas glūnēja uz viņu, atiezis baltos ilkņus.

— Vilks, rimsties! — Viktorija gurdi pavēlēja, un dzīvnieks paklausīja.

Piesardzīgi vērodams bīstamo dzīvnieku, kapteinis Ferels uzmanīgi ieveda Viktoriju iekšā. Vilks sekoja viņai cieši pa pēdām, brīdinoši uzmanīdams Maiku Ferelu

— Debesu dēļ, ko jūs darāt ārā šādā laikā? — viņš noraizējies jautāja.

— P-peldos, — Viktorija mēģināja pajokot, taču viņas zobi klabēja un augums aukstumā trīcēja Kapteinis noņēma viņai apmetni un pārsvieda pār krēsla atzveltni pie uguns.

— Jums būs jānovelk slapjās drēbes, citādi nosalsiet līdz nāvei Vai lielais nezvērs ļaus jums uz mirkli iziet, lai uzvilktu kaut ko siltu?

Viktorija apņēma sev apkārt rokas un pamāja, uzmezdama skatienu savam niknajam sargam.

— P-paliec tepat, Vilks!

Suns nogūlās pie kamīna un nolika purnu uz izstieptajām ķepām, nenolaizdams acis no guļamistabas durvīm, aiz kurām abi bija nupat nozuduši.

— Es piemetīšu ugunij malku, — kapteinis Ferels laipni teica, pasniegdams meitenei savas bikses un kreklu. — Tas ir labākais, ko varu piedāvāt. — Viktorija jau pavēra muti, grasīdamās iebilst, taču viņš pasteidzās pirmais. — Es neklausīšos nekādas muļķīgas atrunas, cik nepiedienīgi ir vilkt mugurā vīrieša drēbes, jaunā dāma, — viņš valdonīgi sacīja. — Krūzē ir ūdens, ar ko jūs varat nomazgāties, un tad uzvelciet šīs drēbes un ietinieties segā. Pēc tam nāciet pie uguns un sasildieties. |a jūs raizējaties par to, vai Džei-sons nesadusmosies, ka esat uzvilkusi manas drēbes, tad velti — es pazistu viņu kopš laika, kad viņš vēl bija pavisam mazs zēns.

Viktorija iecirtīgi pacēla galvu.

— Man ir pilnīgi vienalga, ko Džeisons domās, — viņa atcirta, nespēdama apvaldīt nepakļāvīgo balss toni — Es netaisos nosalt līdz nāvei, lai viņam izpatiktu. Vai arī kādam citam, — viņa aši piebilda, atskārtusi, cik ļoti nupat sevi nodevusi

Kapteinis Ferels, piemiedzis acis, uzmeta viņai savādu skatienu, taču tad tikai pamāja

— Labi Tas ir ļoti prātīgi teikts

— )a es būtu prātīga, es šodien būtu palikusi mājās. — Viktorija gurdi pasmaidīja, cenzdamās neizrādīt, cik sarūgtināta jūtas par savu neizdevušos mēģinājumu padarīt dzīvi gaišāku

Kad viņa iznāca no guļamistabas, kapteinis Ferels jau bija ievedis ķēvi mazajā šķūnī aiz mājas, piemetis ugunij malku un uzvārījis tēju. Viņš padeva Viktorijai lielu dvieli.

— Izsusiniet matus, — viņš laipni pavēlēja, ar rokas mājienu likdams meitenei apsēsties krēslā, kuru bija novietojis tuvu kamīnam — Vai jums nebūs iebildumu, ja es uzsmēķēšu? — viņš vaicāja, parādīdams pīpi.

— Nekādā ziņā, — Viktorija pieklājīgi atteica.

Kapteinis apsēdās, piebāza pīpi ar tabaku un aizkūpināja to, laiski pakšķinādams un nenovērsdams no Viktorijas sejas nepatīkami tiešu skatienu

— Kāpēc tad jūs to nedarījāt? — viņš beidzot noprasīja.

— Ko nedarīju?

— Šovakar nepalikāt mājās.

Prātodama, vai tiešām viņa šobrīd izskatās tik vainīga un nelaimīga, kāda jūtas, Viktorija viegli un izvairīgi paraustīja plecus.

— Es gribēju aizvest ēdienu uz bāreņu namu Pēc vakardienas viesībām tā daudz palika pāri

— Jūs taču redzējāt, ka gaidāms lietus, un varējāt nosūtīt uz bāreņu namu kādu kalpotāju, starp citu, līdz bāreņu namam no šejienes ir vēl jūdze Un tomēr jūs nolēmāt neievērot laika apstākļus un mēģinājāt pati uzmeklēt bāreņu namu

— Man vajadzēja... es gribēju izrauties, tas ir, uz laiku atstāt māju, — Viktorija noteica, pārāk cītīgi maisīdama tēju

— lābrīnās, ka Džeisons neuzstāja, lai jūs paliktu mājās, — kapteinis nelikās mierā.

— Es neuzskatīju, ka vajadzētu vispirms lūgt viņa atļauju, — Viktorija atbildēja, juzdama kapteiņa Ferela ciešo skatienu

— Nu viņš būs par jums briesmīgi noraizējies

— Šaubos, vai viņš vispār pamanīs, ka manis nav. — Un, ja arī pamanīs, tad diez vai viņam tas rūpēs, Viktorija skumji nodomāja

— Lēdija Fīldinga!

Aiz kapteiņa pieklājīgās valodas slēpās kaut kas ass, un Viktorija tūdaj saprata, ka nevēlas šo sarunu turpināt Tomēr izvēles viņai nebija

— |ā, kaptein? — viņa piesardzīgi atvaicāja.

— Es šorīt satiku Džeisonu.

Viktorija jutās aizvien neērtāk.

— Ak tā? — Viņu pārņēma nejaukas aizdomas, ka nezināma iemesla pēc Džeisons būs braucis šurp, lai ar savu seno draugu aprunātos par savu sievu, un viņa jutās tā, it kā visa pasaule būtu sazvērējusies pret viņu

Kapteinis Ferels acīmredzot bija nojautis viņas domas, jo tūdaļ paskaidroja:

— Džeisonam pieder liela kuģu flote. Es vadu vienu no tiem,

un viņš vēlējās ar mani apspriest, cik veiksmīgs bijis mūsu pēdējais brauciens.

Viktorija tūdaļ pieķērās pēdējai frāzei, gribēdama mainīt sarunas tematu.

— Es nemaz nezināju, ka lords Fīldings kaut ko sajēdz par kuģiem, nemaz nerunājot par to, ka viņam tādi piederētu, — viņa moži un jautājoši ieminējās.

— Savādi gan.

— Kas tad?

— Varbūt esmu pārāk vienkāršs un vecmodīgs vīrs, tomēr man liekas visai dīvaini, kā sieva var nezināt, ka viņas vīrs vairākus gadus pavadījis uz kuģa klāja.

Viktorija, muti iepletusi, blenza uz kapteini. Līdz šim viņa bija uzskatījusi Džeisonu par ang|u lordu — augstprātīgu, bagātu, daudz piedzīvojušu, izlutinātu aristokrātu. Vienīgais, ar ko viņš atšķīrās no citiem dižciltīgajiem, kurus Viktorija pazina, bija tas, ka Džeisons garas stundas savā kabinetā strādāja, turpretī visi pārējie bagātie kungi Anglijā likās pavadām augas dienas izklai-žu un baudas meklējumos.

— Varbūt jūs gluži vienkārši neinteresē viņa sasniegumi? — kapteinis Ferels uzstājīgi turpināja, nu jau izturēdamies ar atturīgu vēsumu. Brīdi kūpinājis pīpi, viņš atklāti noprasīja: — Kāpēc jūs salaulājāties ar viņu?

Viktorija plati iepleta acis. Viņa jutās kā slazdā iedzīts trusis. Tādas emocijas viņu sāka pārņemt aizvien biežāk, un tās pamazām ievainoja viņas lepnumu. Pacēlusi galvu, viņa uzlūkoja savu pratinātāju vāji slēptā nicinājumā. Tik cienīgi, cik vien spēja, viņa izvairīgi atteica:

— Es apprecējos ar lordu Fīldingu parastu iemeslu pēc.

— Nauda, ietekme un sabiedriskais stāvoklis, — kapteinis

Ferels iznīcinošā pretīgumā secināja. — Nu, tagad jūs esat ieguvusi visus trīs. Apsveicu!

Nepelnītais uzbrukums Viktorijai lika zaudēt savaldību. Viņas acīs saskrēja dusmu asaras. Viņa pielēca kājās, cieši ietinusies

segā.

— Kapteini Ferel, es neesmu ne tik slapja, ne tik nožēlojama, ne tik izmisusi, lai paliktu te sēžam un noklausītos, kā jūs apsūdzat mani naudas kārē, egoismā un., un parazītismā...

— Kāpēc tad ne? — viņš atcirta — Ir taču skaidrs, ka jūs tāda esat.

— Man vienalga, ko jūs domājat par mani. Es... — Viktorijas balss aizlūza, un viņa pagriezās uz guļamistabas pusi, lai paņemtu savas drēbes, taču kapteinis pielēca kājās un aizšķērsoja ceju, dusmīgi pētīdams viņas seju, it kā gribētu ielūkoties dvēselē.

— Kāpēc jūs gribat no Džeisona šķirties? — viņš asi noprasīja, taču tad, lūkojoties uz meitenes skaisto, smalko seju, mazliet atmaiga Pat ietinusies vienkāršā vilnas segā, Viktorija Sī-tone izskatījās neticami glīta. Kamīna liesmas atmirdzēja viņas sarkanzeltainajos matos, bet skaistās, zilās acis zibēja bezpalīdzīgā naidā. Viņa bija drosmīga, taču acīs mirdzošās asaras liecināja, ka drosme tūdaļ pagaisīs. Patiesībā viņa pat izskatījās tā, it kā grasītos sabrukt.

— Šorīt, — Ferels uzstājīgi turpināja. — es jokodamies pavaicāju Džeisonam, vai jūs vēl neesat viņu pametusi. Viņš atteica, ka vēl ne, bet šķiršanās jau esot pieprasīta. Es nospriedu, ka tas ir joks, taču, kad jūs ienācāt pa durvīm, jūs katrā ziņā neizskatījāties pēc laimīgas jaunas sievas.

Ar pūlēm valdīdamās, Viktorija raudzījās sava mocītāja bargajā, iedegušajā sejā, cīnīdamās ar asarām un pūlēdamās saglabāt cieņu.

— Esiet tik laipns un paejiet nost, — viņa piesmakuši palūdza.

Kapteinis nevis pavirzījās sāņus, bet satvēra Viktoriju aiz pleciem

— Tagad, kad jums ir viss, kā dēļ jūs precējāties — nauda, ietekme, sabiedriskais stāvoklis —, kāpēc jūs gribat šķirties? — viņš noprasīja.

— Man nav nekā! —Viktorija iesaucās, bīstami tuvu asarām — Laidiet mani!

— Tikai tad, kad būšu sapratis, kā gan varēju tik aplami spriest par jums. Vakar, kad jūs uzrunājāt mani, man šķita, ka jūs esat brīnišķīga. Es redzēju smieklus jūsu acīs, kad runājāt, un redzēju, kā jūs izturaties pret ciema ļaudīm. Es klusībā nodomāju, ka jūs esat īsta sieviete — sieviete ar sirdi un drosmi, nevis kaut kāda naudaskāra, izlutināta maza liekule!

Dzirdot no pilnīga svešinieka un Džeisona labākā drauga lūpām šo netaisnīgo apsūdzību, Viktorijas acīs sariesās karstas asaras.

— Laidiet mani vaļā, kaut velns jūs parautu! — viņa aizlauztā balsī uzsauca un mēģināja atgrūst kapteini.

Pēkšņi viņa rokas apskāva meiteni un pievilka pie platajām krūtīm.

— Izraudies, Viktorij! — viņš pavēlēja. — Dieva dēļ, izraudies taču!

Viktorija nodrebēja, un viņš pačukstēja:

— Ļauj savām asarām vaļu, bērns. — Kapteiņa platā roka glāstīja meitenes muguru. — |a tu glabāsi to visu sevī, tu sabruksi.

Viktorija jau bija iemācījusies samierināties ar traģēdijām un naidu: tomēr laipnību un izpratni viņa nespēja pārciest. No

viņas krūtīm izlauzās skaļas elsas, kas satricināja visu augumu un lika asarām plūst. Viņa pat nepamanīja, kad kapteinis Ferels paguvis apsēdināt viņu sev blakus uz vienkāršā dīvāna pretī kamīnam. ne arī to. kad viņa bija sākusi tam stāstīt par savu vecāku nāvi un visiem notikumiem kas bija noveduši pie Džeiso-na aukstasinīgā bildinājuma. Piespiedusi seju klāt kapteiņa plecam, viņa atbildēja uz Ferela jautājumiem par Džeisonu un to, kāpēc izgājusi pie viņa par sievu. Un tad, beidzot izrunājusies. Viktorijai k|uva tik labi, kā viņa nebija jutusies vairāku nedēļu laikā.

— Tātad, — viņš ierunājās, ar apbrīnu pasmaidīdams, — par spīti Džeisona vienaldzīgajam bildinājumam, par spīti tam, ka tu par viņu neko nezināji, tu tik un tā domāji, ka esi viņam patiesi vajadzīga?

Viktorija kaunīgi noslaucīja acis un bikli pamāja

— Droši vien esmu bijusi muļķe, tā domājot, taču brīžiem viņš man šķita tik vientuļš — kad vēroju viņu balles zālē citu cilvēku ielenkumā, parasti tās bija sievietes, — un man radās savāda nojauta, ka viņš jūtas tikpat vientuļš, cik es. Arī tēvocis Čārlzs teica, ka es esot Džeisonam vajadzīga Taču mēs abi kļūdījāmies. Džeisons grib dēlu — pavisam vienkārši Es viņam neesmu vajadzīga.

— Tu maldies, — kapteinis Ferels maigi, tomēr uzstājīgi iebilda. — Džeisonam tāda sieviete kā tu ir bijusi vajadzīga jau kopš dzimšanas brīža. Tu viņam esi vajadzīga, lai dziedētu viņa dziļās brūces, lai iemācītu viņam ļaut sevi mīlēt un atbildēt uz šo mīlestību. |a tu par viņu zinātu ko vairāk, gan tu saprastu, kāpēc es tā saku. — Kapteinis Ferels piecēlās, piegāja pie maza galdiņa un paņēma kādu pudeli Mazliet ielējis no tās divās glāzēs, viņš vienu padeva Viktorijai.

— Vai jūs man pastāstīsiet par viņu? — Viktorija vaicāja, kad kapteinis atgriezās pie kamīna un palika stāvam, noskatīdamies uz viņu.

— Jā.

Viktorija uzmeta acis asi smaržojošajam viskijam, ko viņš tai bija pasniedzis, un jau grasījās nolikt glāzi uz galda.

— |a gribi kaut ko uzzināt par Džeisonu, tev vispirms vajadzētu to izdzert, — kapteinis Ferels drūmi paziņoja. — Tev tas būs nepieciešams.

Viktorija iedzēra mazu malciņu dedzinošā šķidruma, bet plecīgais īrs pacēla savu glāzi un gandrīz iztukšoja, it kā arī viņam tas būtu vajadzīgs.

— Es tev pastāstīšu par Džeisonu ko tādu, ko zinu tikai es un ko viņš acīmredzot nevēlas tev atklāt, citādi viņš jau būtu to darījis. Tā rīkojoties, es nododu Džeisona uzticību, un līdz šim brīdim es biju viens no tiem retajiem viņam tuvajiem cilvēkiem, kurš vēl nekad un nekādā veidā nav viņu nodevis. Viņš man ir kā dēls, Viktorij, tāpēc man sāpīgi tā rīkoties; un tomēr es jūtu, ka ir ļoti svarīgi, lai tu to zinātu.

Viktorija lēni pašūpoja galvu.

— Varbūt jums nevajadzētu man neko stāstīt, kaptein. Mēs ar lordu Fīldingu lielāko daļu laika pavadām naidodamies, tomēr es nevēlētos, lai kāds no jums tiktu sarūgtināts, tāpēc ka jūs man esat kaut ko izstāstījis.

Kapteiņa Ferela drūmajā sejā pavīdēja smaids.

— |a es domātu, ka tu kaut ko no uzzinātā izmantosi par ieroci pret viņu, es nebilstu ne vārda. Taču tu to nedarīsi. Tev piemīt maigs spēks, līdzjūtība un sapratne, to es pats vakar redzēju, noskatīdamies, kā tu sarunājies ar cieminiekiem. Es redzēju, kā tu smejies kopā ar viņiem un liec viņiem justies brīvi, un tad

nospriedu, ka tu esi brīnišķīga meitene — īsti piemērota sieva Džeisonam. Es joprojām tā domāju.

Dziļi ievilcis elpu, viņš turpināja:

— Pirmo reizi es tavu vīru ieraudzīju Deli. Tas bija pirms daudziem gadiem, un es tolaik strādāju pie kāda bagāta Deli tirgotāja, vārdā Napals, kurš no Indijas ar kuģiem izvadāja dažādas preces pa visu pasauli. Napalam piederēja ne vien preces, ar kurām viņš tirgojās, bet arī četri kuģi, ar ko tās tika vestas pāri jūrām. Uz viena no šiem kuģiem es biju kapteiņa pirmais palīgs. Biju sešus mēnešus pavadījis ārkārtīgi ienesīgā braucienā, un pēc atgriešanās ostā Napals uzaicināja mani un kapteini pie sevis uz mājām, lai sarīkotu mazas, privātas svinības. Indijā vienmēr ir karsts, taču todien šķita vēl karstāks nekā parasti, īpaši tāpēc, ka, meklējot Napala māju, es apmaldījos. Nez kā ieklīdu veselā šauru ieliņu labirintā un, kad beidzot biju atradis izeju no tā, nonācu mazā, netīrā laukumā, kas bija pilns ar tikpat netīriem, noskrandušiem indiešiem — turienes nabadzība ir neiedomājama Lai nu kā, es palūkojos visapkārt, veltīgi cerēdams ieraudzīt kādu. kuru varētu uzrunāt franciski vai angliski, lai palūgtu viņu parādīt man ceļu Laukuma tālākajā stūrī pamanīju mazu ļaužu pulciņu, kas kaut ko vēroja — es nespēju saskatīt, ko īsti, — un devos viņiem klāt. Viņi stāvēja pie kāda nama, lūkodamies, kas notiek tajā. Es jau grasījos doties atpakaļ, lai mēģinātu atrast ceļu pats, taču tad pamanīju pie nama pienaglotu rupji tēstu koka krustu Nospriedis, ka tā ir baznīca un ka varbūt tur atradīšu kādu, kas pratīs runāt manā valodā, izlauzos cauri pūlim un iegāju pa durvīm. Man bija jāspraucas garām simtam noskrandušu indiešu, lai nonāktu pašā priekšā, kur dzirdēju kādu sievieti ang|u valodā fanātiski klaigājam par iekāri un Visvarenā atriebību. Beidzot ticis kādā vietā, no kuras varēju visu saskatīt, ieraudzīju šo sievieti, kas stāvēja uz neliela koka paaugstinājuma Viņai līdzās bija mazs zēns Viņa rādīja uz šo bērnu, kliegdama, ka viņš ir "iekāres sēkla" un "sātana radījums", un tad viņa parāva zēna galvu augšup, un es ieraudzīju viņa se|U Apstulbis pamanīju, ka zēns ir baltais. nevis indietis. Sieviete kliedza, aicinādama visus "palūkoties uz sātanu, lai redzētu Dieva atriebību"; tad viņa apgrieza puisēnu, lai parādītu šo "Dieva atriebību". Kad ieraudzīju bērna muguru, man sametās nelabi.

Kapteinis Ferels dzirdami norija siekalas.

— Viktorij, mazā zēna mugura bija zili melna, un to viscaur klāja rētas no nezin cik daudziem agrākiem pērieniem Spriežot pēc visa, viņa nupat bija beigusi bērnu sist savas "draudzes" priekšā — indieši neiebilst pret šādu barbarisku nežēlību

Sāpēs savilcis seju, viņš turpināja.

— Kamēr es tur stāvēju, jukusī ragana kliedza uz bērnu, likdama tam nomesties ceļos un izlūgties Tā Kunga piedošanu Zēns ieskatījās viņai tieši sejā, nebilzdams ne vārda, tomēr nepakustējās, un viņa ar pātagu cirta bērnam pa pleciem tik stipri, ka no tāda cirtiena pat pieaudzis vīrs būtu nokritis uz ceļiem Bērns saļima. "Lūdz Dievu, tu, sātans!" viņa kliedza uz ceļos nometušos bērnu un vēlreiz iesita viņam. Bērns klusēdams lūkojās taisni uz priekšu; un tad es ieraudzīju viņa acis... tās bija sausas Tajās nebija ne asaras Taču tur bija skaidri redzamas sāpes... ak Dievs, cik lielas bija šīs sāpes!

Viktorija nodrebēja žēlumā pret šo nezināmo bērnu, prātodama, kāpēc gan kapteinis Ferels stāsta viņai tādas šausmas, nevis atklāj kaut ko par Džeisonu.

Kapteiņa Ferela seja noraustījās

— Es nekad neaizmirsīšu mokas viņa acīs, — viņš piesmacis čukstēja, — un neaizmirsīšu arī to, cik zaļas tās tobrīd šķita.

Viktorijas glāze nokrita uz grīdas un sašķīda sīkās druskās. Viņa neprātīgi purināja galvu, pūlēdamās atvairīt to, ko nupat bija dzirdējusi.

— Nē. — viņa žēli iesaucās. — ak, lūdzu, nē...

Šķietami neievērodams viņas pārdzīvojumu, kapteinis Ferels turpināja stāstu, aizmirsies atmiņās.

— Tad bērns sāka skaitīt lūgšanu Saņēmis rociņas, viņš lūdza: "Es metos uz ceļiem Dieva priekšā un lūdzu piedošanu " Sieviete lika viņam to atkārtot skaļāk, vēl un vēlreiz un tad beidzot uzrāva viņu kājās. Norādījusi uz netīrajiem indiešiem, viņa pavēlēja zēnam lūgt šiem taisnprātīgajiem piedošanu Tad viņa iedeva bērnam mazu trauku. Es noskatījos, kā mazais iegāja pūlī, lai nomestos ceļos pie viņas "draudzes'' kājām, skūpstītu viņu netīro drānu malu un "lūgtu piedošanu"

— Nē! —Viktorija ievaidējās, apņēmusi sevi ar rokām un aizvērusi acis, lai padzītu no prāta mazā zēna tēlu ar cirtainajiem, melnajiem matiem un pazīstamajām, zaļajām acīm, kuram bija vajadzējis pārciest tik neprātīgu ļaunumu

— Manī kaut kas salūza. — Ferels turpināja — Indieši ir fanātiķi, un mani viņu dzīve neinteresē. Taču, redzot manas rases zēnu tā pazemotu, es nespēju novaldīties. Tas vēl nebija viss. Mazajam zēnam, kas pastiepa man pretī trauku, piemita kas cits — viņš gan bija netīrs, noskrandis un izvārdzis, tomēr viņa mokpilnajās acīs bija redzams lepnums un nepadevība, kas mani aizkustināja Es nogaidīju, līdz viņš būs apstaigājis visus indiešus, nomezdamies ceļos viņu priekšā, skūpstīdams viņu drēbju apakšmalu un lūgdams piedošanu, kamēr viņi meta traukā monētas Tad viņš aiznesa trauku sievietei, un viņa pasmaidīja. Paņēmusi bļodu, viņa uzsmaidīja zēnam, paziņota, ka tagad viņš esot "labs", un no viņas sejas ne mirkli nenozuda fanātiskais.

neprātīgais smaids. Skatoties uz vājprātīgo, kas ar krustu rokā stāvēja pie pašdarināta altāra, man gribējās viņu nogalināt. Tomēr es nezināju, cik viņas draudze ir viņai uzticīga, un, tā kā es viens pats nevarētu ar visiem cīnīties, palūdzu, vai viņa nevarētu zēnu pārdot Pateicu, ka, pēc manām domām, viņš ir pelnījis kārtīga vīra roku, lai dabūtu pienācīgu sodu.

Atrāvis skatienu no kaut kā neredzama tālumā, kapteinis Fe-rels uzlūkoja Viktoriju un drūmi pasmīnēja.

— Viņa pārdeva man puisēnu par manu sešu mēnešu algu, kas bija man kabatā. Pirms gada bija nomiris viņas vīrs, un viņai nauda bija vajadzīga tikpat ļoti, cik peramais zēns. Taču es vēl nebiju paguvis iziet no nama, kad viņa jau sāka kaisīt manu naudu pār savu draudzi, klaigādama, ka Dievs caur viņas rokām nosūtījis viņiem savas veltes. Viņa bija jukusi. Pavisam jukusi.

Viktorijas balss izskanēja kā lūdzošs čuksts.

— Kā jums šķiet, vai Džeisonam pirms tēva nāves klājās labāk?

— Džeisona tēvs vēl joprojām ir dzīvs, — kapteinis Ferels atteica. — Džeisons ir Čārlza ārlaulības dēls.

Istaba piepeši sagriezās virpulī, un Viktorija aizspieda muti ar plaukstu, cīnīdamās ar nelabumu un reiboni, kas viņu pārņēma.

— Vai tiešām tev kļūst tik slikti, uzzinot, ka esi apprecējusies ar ārlaulības bērnu? — kapteinis noprasīja, vērodams viņas reakciju.

— Kā jūs varējāt nodomāt kaut ko tik muļķīgu? — Viktorija sašutusi iesaucās.

Kapteinis pasmaidīja.

— Labi. Man jau likās, ka tevi tas neuztrauc, taču angļi šādos jautājumos ir ārkārtīgi jūtīgi.

— Un tas, — Viktorija dedzīgi atcirta, — no viņu puses ir ārkārtīgi liekulīgi, jo es varu nosaukt trīs hercogus, kas ir triju karaļa Čārlza ārlaulības bērnu tiešie pēcnācēji. Turklāt es esmu nevis angliete, bet gan amerikāniete.

— Tu esi jauka, — viņš maigi atteica.

— Vai jūs man pastāstīsiet visu, ko zināt par Džeisonu? — Viktorija noprasīja, juzdama, ka viņas sirds vai lūst aiz līdzjūtības.

— Viss pārējais vairs nav tik būtisks. Tovakar es aizvedu Džeisonu uz Napala māju Viens no Napala kalpotājiem viņu nomazgāja un iesūtīja pie mums. Sākumā bērns negribēja runāt, taču vēlāk kļuva skaidrs, ka viņš ir ļoti saprātīgs. Kad Napalam pastāstīju par viņu, viņš iežēlojās un pieņēma puisēnu pie sevis par kaut ko līdzīgu izsūtāmajam zēnam Džeisonam nemaksāja algu, toties viņš dabūja gultasvietu, labu uzturu un apģērbu Viņš pats iemācījās lasīt un rakstīt — viņam piemita neapvaldāma mācīšanās kāre. Kad Džeisonam palika sešpadsmit gadu, viņš no Napala jau bija iemācījies visu, kas būtu jāzina tirgotājam. Džeisons bija ne vien gudrs un izveicīgs, viņam piemita arī neticama dziņa gūt panākumus; iespējams, tam par iemeslu bija tas, ka viņš bērnībā bija spiests lūgt ziedojumus. Lai nu kā, Na-pals novecodams kļuva aizvien mīkstsirdīgāks, un, tā kā viņam nebija bērnu, viņš pamazām sāka izturēties pret Džeisonu vairāk kā pret dēlu nekā pret slikti atalgotu, darba izmocītu ierēdni. Džeisons pierunāja Napalu jaut viņam kuģot uz viena no Napala kuģiem, lai paša spēkiem apgūtu jūrniecību. Tolaik es jau biju k|uvis par kapteini, un Džeisons kopā ar mani uz kuģa pavadīja piecus gadus.

— Vai viņš bija labs jūrnieks? — Viktorija klusi pavaicāja, juzdamās ārkārtīgi lepna par mazo zēnu, no kura bija izaudzis tik veiksmīgs vīrietis.

— Vislabākais. Sākumā viņš bija parasts matrozis, taču brīvajā laikā no manis mācījās navigāciju un visu pārējo Napals nomira divas dienas pēc tam, kad bijām atgriezušies no sava kārtējā brauciena Viņš sēdēja kabinetā pie galda, kad viņa sirds apstājās. Džeisons izmēģināja visu, lai atdzīvinātu viņu, pat no-iiecās viņam pāri un mēģināja iepūst savu dvašu viņam plaušās. Visi pārējie nosprieda, ka Džeisons zaudējis prātu, taču viņš mīlēja veco sīkstuli. Viņš mēnešiem ilgi sēroja pēc Napala. Tomēr nenoraudāja nevienu asaru. — Maiks Ferels klusi sacīja — Džeisons neprot raudāt Tā ragana, kas viņu uzaudzināja, bija pārliecināta, ka "sātans neraud", un, ja viņš raudāja, tad tika sists vēl nežēlīgāk Džeisons man to beidzot pastāstīja, kad viņam palika deviņi gadi. Lai nu kā, bet Napals visu savu bagātību bija atstājis Džeisonam Turpmāko sešu gadu laikā Džeisons darīja to, ko bija mēģinājis pierunāt darīt arī Napalu. — viņš nopirka veselu kuģu floti un vairākas reizes palielināja Napala bagātību.

Kad kapteinis Ferels klusēdams sāka lūkoties kamīna liesmās. Viktorija pavaicāja:

— Džeisons taču bija precējies, vai ne? Es to uzzināju tikai pirms dažām dienām

— Ak jā. viņš apprecējās, — Maiks saviebies noteica, paņēma viskija pudeli un atkal piepildīja savu glāzi. — Divus gadus pēc Napala nāves Džeisons bija kļuvis par vienu no bagātākajiem cilvēkiem Deli. Tieši tāpēc par viņu savtīgi sāka interesēties skaista, amorāla sieviete, vārdā Melisa. Viņas tēvs bija kāds anglis, kas dzīvoja Deli un strādāja pārvaldības ierēdni Melisa bija skaista, labi audzināta un izsmalcināta; viņai bija viss, tikai ne tas, kas viņai bija visvairāk vajadzīgs, — nauda Viņa apprecēja Džeisonu viņa mantas dēļ.

— Bet kāpēc Džeisons apprecēja viņu? — Viktorija vēlējās zināt.

Maiks Ferels paraustīja plecus.

— Viņš bija jaunāks par šo sievieti, un laikam jau viņas skaistums Džeisonu apbūra. Turklāt šai dāmai — tas gan ir visai nosacīts apzīmējums — piemita kaut kas tāds, kas jebkuram vīrietim lika cerēt, ka viņas skaujās tas varēs gūt siltumu. Viņa pārdeva šo siltumu Džeisonam par visu. ko vien spēja no viņa izspiest. Viņš deva tai daudz — tādas dārglietas, kas būtu sajūsminājušas pat karalieni Viņa tās ņēma un smaidīja Džeisonam. Viņai bija skaista seja. taču nez kāpēc brīžos, kad viņa smaidīja, es atkal biju spiests atcerēties vājprātīgo, veco raganu ar ziedojumu trauku.

Viktorija, izjuzdama sāpes, atcerējās, kā Džeisons bija dāvājis viņai pērles un safīrus, lūgdams, lai viņa pateiktos ar skūpstu. Viņa iedomājās, vai tikai Džeisons nav pārliecināts, ka sievietes mīlestību var izpelnīties vienīgi ar dāvanām

Pacēlis glāzi. Maiks iedzēra krietnu malku

— Melisa bija palaistuve — palaistuve, kas pēc laulībām bez mitas gāja no vienas gultas citā. Visjocīgākais bija tas, ka. uzzinājusi par Džeisona dzimšanas apstākļiem, viņa aiz dusmām gandrīz zaudēja prātu Es tolaik atrados viņu mājās Deli, kad uzradās Etertonas hercogs un paziņoja, ka vēlas runāt ar savu dēlu Melisa k|uva vai traka aiz niknuma, sapratusi, ka Džeisons ir Čārlza ārlaulības dēls. Šķiet, ka viņa jutās aizskarta, uzzinājusi, ka ir apprecējusi bastardu Toties viņai nepavisam nelikās nepiedodami atdot savu augumu jebkuram savu aprindu vīrietim, kas vien aicināja viņu pie sevis gultā Savāda izpratne par ētiku. vai ne?

— Ārkārtīgi savāda! —Viktorija piekrita.

Kapteinis Ferels pasmaidīja par šo atbildi un turpināja:

— Viss maigums, ko Džeisons bija jutis pret viņu, pēc apprecēšanās drīz vien pagaisa, uzsākot kopdzīvi ar šo sievieti. Tomēr tad viņa dzemdēja Džeisonam dēlu, un šā iemesla pēc viņš apbēra sievu ar naudu un dārglietām un izlikās nezinām par viņas mīļākajiem. Patiesībā man liekas, ka viņam tas nemaz nerūpēja.

Viktorija, kas nemaz nebija zinājusi, ka Džeisonam ir dēls, strauji izslējās, apjukusi lūkodamās uz kapteini Ferelu, kurš tikmēr stāstīja tālāk:

— Džeisons bērnu dievināja Viņš ņēma mazo līdzi gandrīz visur, kur devās. Viņš pat piekrita atgriezties Anglijā un ieguldīt naudu Čārlza Fīldinga nolaisto īpašumu atjaunošanā, lai Džei-mijs varētu mantot īstu karaļvalsti Taču beigu beigās viss bija veltīgs. Melisa nolēma aizbēgt kopā ar savu toreizējo mīļāko un paņēma Džeimiju sev līdzi, lai vēlāk no Džeisona par dēlu pie- * prasītu izpirkuma naudu. Viņu kuģis vētrā nogrima.

Kapteiņa Ferela plauksta cieši savilkās ap glāzi, un viņa kaklā krampjaini noraustījās muskuļi.

— Es biju pirmais, kas atklāja, ka Melisa paņēmusi Džeimiju līdzi. Es biju pirmais, kam vajadzēja pateikt Džeisonam, ka viņa dēls ir miris. Es raudāju, — viņš piesmacis atzinās, — toties Džeisons nenobirdināja ne asaru. Pat toreiz ne. Viņš neprot raudāt.

— Kapteini Ferel, — Viktorija apslāpēti sacīja, — es tagad gribētu doties mājās. Ir jau vēls, un Džeisons par mani varbūt uztraucas.

Skumjas pagaisa no kapteiņa sejas, un viņa raupjajos vaibstos atplauka smaids.

— Lieliska doma, — viņš piekrita. — Taču, pirms tu aizej, es vēl gribētu tev ko pateikt.

— Ko tad?

— Nejauj, lai Džeisons vai tu pati sev iestāstītu, ka viņam no tevis ir vajadzīgs vienīgi bērns. Pazīstu viņu labāk nekā jebkurš cits un redzēju, kā viņš vakar noskatījās uz tevi. Viņš jau ir tevī gandrīz iemīlējies, kaut arī jāšaubās, vai viņš to vēlas.

— Es nespēju viņu vainot tajā, ka viņš nevēlas iemīlēt nevienu sievieti, —Viktorija skumji atteica. — Nespēju iedomāties, kā gan viņš ir jaudājis pārdzīvot visu, kas ar viņu noticis, un saglabāt veselo saprātu.

— Viņš ir stiprs, — kapteinis Ferels paskaidroja. — Džeisons ir visstiprākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinis Arī viscildenākais. Ļauj sev viņu mīlēt, Viktorij, es zinu, ka tu to vēlies. Un iemāci mīlēt arī viņu. Džeisonā slēpjas tik daudz mīlestības, taču vispirms viņam jāiemācās tev uzticēties. Tiklīdz viņš sāks tev ticēt, viņš noliks tev pie kājām visu pasauli.

Viktorija piecēlās, taču viņas acīs vīdēja nedrošība.

— Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viss beigās izdosies tā, kā jūs domājat?

īra balss skanēja maigi, un viņa acīs parādījās domīgs skatiens.

— Tāpēc, ka es pirms krietna laika pazinu tādu pašu meiteni kā tu. Viņai piemita tavs mīļums un drosme. Viņa iemācīja man uzticēties, mīlēt un ļauties mīlestībai Es nebaidos no nāves, jo zinu, ka viņa būs tur un mani sagaidīs. Lielākā daļa vīriešu iemīlas viegli un bieži, taču Džeisons vairāk līdzinās man. Viņš iemīlēsies tikai vienu reizi — un uz mūžīgiem laikiem.

24

Kamēr Viktorija vilka mugurā savu vēl mitro apģērbu, kapteinis Ferels no šķūnīša izveda ķēvi un ratus. Palīdzējis meitenei iekāpt, viņš ielēca seglos savam zirgam. Lietusgāze bija pārvērtusies drūmā, nerimtīgā smīlāšanā. lādams līdzās ratiem, viņš agrīnajā krēslā sekoja Viktorijai uz Veikfīldu

— ļums nevajag mani pavadīt līdz pat mājām, — viņa iebilda. — Es zinu ceļu.

— Man ir iemesls to darīt, — kapteinis Ferels brīdināja. — Sievietei nav droši pēc tumsas iestāšanās vienai atrasties uz ceļa. Pagājušajā nedējā tepat aiz ciema tika apturēta kāda kariete, visi braucēji aplaupīti un viens no tiem nošauts. Pirms divām nedēļām kāda vecāka meitene no bāreņu nama vēlu vakarā aizklīda pārāk tālu un tika atrasta beigta upē. Viņa gan bija

nerātna meitene, tāpēc ir grūti pateikt, vai tā nav bijusi arī viņas pašas vaina, tomēr labāk būtu neriskēt.

Viktorija gan dzirdēja viņa vārdus, taču visas viņas domas bija pievērstas Džeisonam. Viņas sirds pamazām pildījās ar siltumu pret šo cilvēku, kas bija devis viņai pajumti, kad viņa bija ieradusies Anglijā, dāvājis skaistas mantas, uzjautrinājis, kad viņa bija jutusies vientuļa, un visbeidzot ar viņu apprecējies. Taisnība, Džeisons bieži mēdza būt atsvešināts un nepieejams, taču, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka Maiklam Ferelam bijusi taisnība — viņa Džeisonam noteikti nebija vienaldzīga, citādi viņš nemūžam nebūtu riskējis apprecēties otrreiz.

Atceroties viņu pirmskāzu skūpstu alkatīgo kaisli, viņas pārliecība kļuva vēl stiprāka. Par spīti visām mokām, ko Džeisons bērnībā bija pārcietis "reliģijas" vārdā, viņš tomēr bija devies uz baznīcu un tur salaulājies, jo viņa to bija lūgusi.

— Manuprāt, jums nevajadzētu jāt tālāk, — Viktorija ierunājās. kad viņi jau tuvojās Veikfīldas kaltajiem vārtiem.

— Kāpēc?

— Ja Džeisons uzzinās, ka esmu pavadījusi šo pēcpusdienu pie jums, viņam noteikti radīsies aizdomas, ka jūs esat man par viņu pastāstījis, tiklīdz es sākšu pret viņu izturēties citādi.

Kapteinis Ferels sarauca uzacis.

— Vai tu tiešām izturēsies pret viņu citādi?

Viktorija tumsā pamāja

— Man tā šķiet. — Tad viņa pavisam klusi piebilda: — Es mēģināšu pieradināt šo panteru

— Tādā gadījumā tev taisnība. Būs labāk, ja Džeisons neuzzinās, ka esi bijusi pie manis. Pirms manas mājas atrodas vēl divas pamestas ēkas. Varbūt tu varētu pateikt, ka patvēries

tur — tomēr es tevi brīdinu, ka Džeisonam riebjas meli. Nesāpinies savos apgalvojumos.

— Arī man riebjas melot, — Viktorija atteica, viegli nodrebinājusies. — Un vēl vairāk man nepatīk, ja melos mani pieķer

Džeisons.

— Man ir pamatotas aizdomas, ka viņš būs noraizējies un sadusmots, ja būs pa šo laiku atgriezies un atklājis, ka tu viena pati esi klaiņojusi negaisā.

Džeisons tiešām bija atgriezies un jutās noraizējies. Arī saniknots. Viktorija dzirdēja viņa pacelto balsi skanam no mājas jau tajā mirklī, kad devās piesiet Vilku sētaspusē. Satraukta, tomēr ilgodamās viņu ieraudzīt, Viktorija pa gaiteni aizgāja līdz viņa kabinetam un devās iekšā. Uzgriezis durvīm muguru, Džeisons soļoja šurpu turpu, runādams ar sešiem pārbiedētiem kalpotājiem. Viņa baltais krekls bija izmircis. Tas lipa pie platajiem pleciem un spēcīgās muguras. Brūnie jātnieku zābaki bija sa-bristi dubļos.

— Pasaki man vēlreiz, ko teica lēdija Fīldinga! — viņš uzkliedza Rutai. — Un izbeidz savu sasodīto kaukšanu! Sāc no paša sākuma un pasaki man precīzi, ko viņa teica.

Kalpone lauzīja rokas.

— V-viņa lika iejūgt jūsu rāmāko zirgu vismazākajos ratos, tāpēc ka viņa neprotot... neprotot labi vadīt zirgu. Tad viņa lika pateikt Kredoka kundzei — virējai —, lai sakravā grozos palikušo ēdienu no vakardienas viesībām un novieto grozus ratos. Es viņu b-brīdināju, ka tuvojas negaiss, taču viņa apgalvoja, ka tas uznākšot tikai pēc vairākām stundām. Tad viņa man pavaicāja, vai es tiešām esot pārliecināta, ka jūs neesat mājās, un es teicu, ka tā ir. Tad viņa aizbrauca

— Un jūs viņai ļāvāt aizbraukt? — Džeisons nikni uzkliedza

kalpotājiem, pārlaizdams viņiem nicīgu skatienu — Jūs ļāvāt pārmērīgi satrauktai sievietei, kas nemaz neprot noturēt pavadu, doties prom negaisā, vedot tādu pārtikas daudzumu, ar kuru pietiek veselam mēnesim, un nevienam no jums nebija prāta viņu aizturēt? — Viņa skatiens asi iecirtās zirgupuisī. — Tu dzirdēji viņu sakām sunim, ka viņi "beidzot esot brīvi", un tev nemaz nelikās, ka tas ir savādi?

Nenogaidījis atbildi, viņš ieurbās ar skatienu Nortrapā, kas stāvēja lepni izslējies kā uz nāvi notiesātais šāvēju komandas priekšā, sagatavojies pieņemt briesmīgu un netaisnīgu likteni.

— Pasaki man vēlreiz, ko viņa tev teica, — Džeisons uzsauca

— Es pavaicāju viņas gaišībai, ko lai jums pasaku, kad jūs būsiet atgriezies, — Nortraps stīvi paskaidroja. — Un viņa sacīja: "Nododiet viņam manus atvadu sveicienus "

— Un tas tev nemaz nelikās dīvaini? — Džeisons izgrūda. — ļauna sieva aizbrauc no mājām un liek nodot savam vīram atvadu sveicienus!

Nortraps nosarka līdz pat sirmo matu saknēm.

— Ņemot vērā visu pārējo, milord, tas nepavisam nelikās dīvaini.

Džeisons pārstāja soļot un nikni uzlūkoja virssulaini

— Par ko tu runā? — viņš noprasīja.

— Ņemot vērā to, ko jūs man sacījāt, aizbraukdams no mājas stundu pirms viņas gaišības, es, gluži dabiski, nospriedu, ka jūs abi esat mazliet saķildojušies un ka viņas gaišība par to ir noraizējusies.

— Ko tad es tādu pateicu pirms savas aizbraukšanas? — Džeisons draudīgi noprasīja. — Pie velna, ko es pateicu?

Nortrapa plānās lūpas notrīcēja aizvainojumā.

— Kad jūs šorīt izgājāt no mājas, es jums novēlēju jauku dienu.

— Un? — Džeisons izgrūda caur sakostiem zobiem

— Un jūs man atbildējāt, ka jums jau ir cili plāni. Es, saprotams, nospriedu, ka jūs negrasāties pavadīt jauku dienu, un tāpēc, kad lejā nonāca viņas gaišība, nospriedu, ka jūs esat saķildojušies

— Būtu daudz labāk, ja tu nospriestu, ka viņa nolēmusi mani pamest, un mēģinātu viņu aizturēt

Viktorijas sirds iesmeldzās žēlumā Džeisons domāja, ka viņa to pametusi, un, ja jau tik lepns vīrietis to bija gatavs atzīt kalpotāju priekšā, tad viņš laikam tiešām jutās ārkārtīgi sarūgtināts Pat savos pārdrošākajos sapņos viņa nebūtu varējusi iedomāties, ka Džeisons izteiks tik pārsteidzīgu spriedumu, taču tagad, zinot, ko viņam nodarījusi Melisa, Viktorija spēja to saprast Apņēmusies glābt viņa lepnumu, meitene savilka seju gaišā, samierinošā smaidā, šķērsoja biezo persiešu paklāju un nostājās Džeisonam līdzās

— Nortraps taču nav tik dumjš, lai nodomātu, ka es grasos jūs pamest, milord, — viņa moži ierunājās un ieķērās Džeisonam elkonī.

Džeisons apcirtās tik strauji, ka gandrīz nogāza Viktoriju no kājām Atguvusi līdzsvaru, viņa klusi piebilda:

— Varbūt esmu "pārmērīgi satraukta", tomēr, cerams, ne jau galīga muļķe.

Džeisona acīs iemirdzējās atvieglojums — atvieglojums, ko tūdaļ aizstāja dusmas.

— Pie velna, kur tu biji? — viņš nošņāca.

Viktorija apžēlojās par pārbiedētajiem kalpotājiem un pārmetoši atteica:

— Tev ir visas tiesības man aizrādīt, un es skaidri redzu, ka tu grasies to darīt, tomēr jācer, ka tu to nedarīsi kalpotāju priekšā.

Džeisons sakoda zobus tik cieši, ka viņa vaigā sāka pulsēt dzīsla. Apvaldījis dusmas, viņš pamāja uz kalpotāju pusi. strupi raidīdams viņus prom Kalpotāji saspringtā klusumā izsteidzās no kabineta, un pēdējais iziedams aizvēra aiz sevis durvis. Tiklīdz durvis bija ciet, Džeisons |āva dusmām va|u.

— Tu, idiote! — viņš izgrūda caur sakostiem zobiem. — Es apgriezu riņķī visu apkaimi, tevi meklēdams!

Viktorija ieskatītās viņa skaistajā, vīrišķīgajā sejā ar bargo, juteklisko muti un stingro žokli un ieraudzīja bezpalīdzīgu, netīru mazu zēnu ar tumšiem, cirtainiem matiem, kas tiek pērts tāpēc, ka ir "slikts" Viņas kaklā samilza sāpīga maiguma kamols, un viņa gluži instinktīvi noglāstīja Džeisona vaigu

— Piedod, — viņa nočukstēja.

Džeisons atrāvās no pieskāriena, un virs viņa iznīcinošajām, zaļajām acīm savilkās tumšās uzacis.

— Tu man atvainojies? — viņš dzēlīgi atkārtoja. — Kāpēc? Vai tāpēc, ka vēl tagad tevi mežā meklē cilvēki? — Aizgriezies, it kā nespētu paciest Viktorijas tuvumu, viņš aizgāja pie loga. — Vai tāpēc, ka nodzinu zirgu gandrīz līdz nāvei?

— Man ļoti žēl. ka tu nodomāji, it kā es grasītos tevi pamest, — Viktorija trīcošā balsī viņu pārtrauca. — Es to nemūžam nedarītu.

Džeisons atkal pagriezās pret meiteni un ironiski uzlūkoja viņu.

— Ņemot vērā to, ka vēl vakar tu mēģināji mani atstāt pie altāra un vēl šorīt pieprasīji šķiršanos, tavs pēdējais apgalvojums man liekas visai satriecošs. Kam man būtu jāpateicas par tik negaidītu uzticības uzliesmojumu?

Par spīti viņa sarkastiski vienaldzīgajam tonim, Viktorija sadzirdēja Džeisona balsī aprautu strupumu, kad viņš runāja par

atstāšanu pie altāra, un viņas sirds sažņaudzās. Acīmredzot tas viņu bija ļoti sāpinājis.

— Milord. . — Viktorija klusi iesāka.

— Ak, Dieva dēļ! — Džeisons iesaucās. — Izbeidz mani tā uzrunāt un pazemoties. Es neciešu pazemošanos.

— Es nemaz nemēģinu pazemoties! — Viktorija iebilda un iztēlojās Džeisonu uz ceļiem zem melnas, nežēlīgas pātagas cirtieniem. Viņai vajadzēja noklepoties, lai atbrīvotos no kaklā iesprūduša asaru kamola, un tikai tad viņa spēja turpināt. — Es vienīgi gribēju pateikt, ka vēlējos šodien aizvest uz bāreņu namu ēdienu, kas vakar palika pāri Piedod, ka liku tev raizēties, un es tā vairs nedarīšu

Džeisons cieši skatījās uz Viktoriju, juzdams, ka dusmas pamazām gaist.

— Tu vari darīt visu, ko vien vēlies, Viktorij, — viņš gurdi noteica. — Šīs laulības ir mana mūža lielākā kļūda.

Viktorija brīdi šaubījās, zinādama, ka nekas no viņas sacītā nespēs mainīt Džeisona domas, kamēr viņš būs tādā noskaņojumā, un beidzot palūdza atļauju aiziet, lai pārģērbtos. Džeisons nevaka-riņoja kopā ar sievu, un viņa devās pie miera, domādama, ka viņš noteikti nāks pie viņas gultā — ja ne cita iemesla pēc, tad vismaz tādēļ, lai viņa varētu pildīt savu solījumu dzemdēt viņam dēlu

Džeisons neatnāca pie sievas ne tonakt, ne arī turpmākajās trīs naktīs. Patiesībā viņš darīja visu, ko spēja, lai izvairītos no Viktorijas. Dienu viņš pavadīja kabinetā, diktēdams vēstules savam sekretāram Bendžaminam un satikdamies ar vīriem, kas ieradās no Londonas, lai runātu ar viņu par ieguldījumiem, preču pārvadāšanu ar kuģiem un visvisādiem darījumiem. Saticies ar Viktoriju gaitenī vai pie ēdamzāles galda, viņš pieklājīgi sasveicinājās, uzvezdamies atturīgi, it kā viņam tā būtu sveša.

Pabeidzis darbu, viņš kāpa augšstāvā, pārģērbās un brauca uz Londonu,

Tā kā Kerolaina bija aizbraukusi uz Anglijas dienvidiem, lai apciemotu vienu no saviem brāļiem, kura sievai drīz bija gaidāmas dzemdības. Viktorija lielāko da|u laika pavadīja bāreņu namā, rīkodama bērniem rota|as, un devās viesos pie ciema ļaudīm, lai viņi pamazām sāktu pierast pie viņas klātbūtnes. Taču, lai arī cik ļoti viņa censtos sevi nodarbināt, viņai tomēr ļoti pietrūka Džeisona. Londonā viņš bija bieži kopā ar Viktoriju, bija pavadījis viņu gandrīz visur, kurp vien viņa devās, uz ballēm, viesībām un teātra izrādēm, un, kaut arī tur nebija uzturējies viņai līdzās, Viktorija tomēr bija zinājusi, ka viņš tur ir — vērīgs un gatavs pasargāt. Viņai trūka Džeisona ķircinošo piezīmju un pat viņa nicīgā smīna. Šo nedēļu laikā kopš Endrū mātes vēstules saņemšanas Džeisons bija kļuvis par viņas draugu, turklāt pavisam īpašu

Nu viņš bija tikai pieklājīgs svešinieks, kurš mērķtiecīgi un veiksmīgi turējās no viņas pa gabalu. Viktorija zināja, ka Džeisons uz viņu vairs nedusmojas-, viņš gluži vienkārši bija izslēdzis viņu no savas sirds un prāta, it kā viņas nemaz nebūtu

Ceturtajā vakarā Džeisons atkal devās uz Londonu, un Viktorija palika guļam nomodā, lūkodamās uz rozēm izrakstīto baldahīnu sev virs galvas, muļķīgi ilgodamās vēlreiz dejot ar Džei-sonu tā, kā bija to darījusi jau tik daudzas reizes. Ar Džeisonu bija brīnišķīgi dejot — viņš kustējās tik dabiski graciozi...

Viktorija prātoja, ko gan viņš dara šajās garajās naktīs Londonā pirms atgriešanās mājās, un nosprieda, ka droši vien pavada laiku, spēlēdams azartspēles džentlmeņu klubos, kuru biedrs viņš bija.

Piektajā naktī Džeisons neatgriezās mājās. Nākamajā rītā pie

brokastu galda Viktorija izlasīja "Gazette" tenku sleju, kas allaž ziņoja par notikumiem augstākajā sabiedrībā, un viņai bija skaidrs, ko īsti Džeisons darījis Londonā. Viņš nebija ne nodevies azartspēlēm, ne arī ticies ar darījumu partneriem Viņš bija apmeklējis lorda Mīrfīlda balli — dejojis ar pavecā lorda izsmalcināto, juteklisko sievu Avīzē tika pieminēts, ka iepriekšējā vakarā lords Fīldings apmeklējis teātra izrādi un redzēts kādas vārdā neminētas tumšmatainas baletdejotājas sabiedrībā. Nu Viktorija par Džeisona mīļāko zināja trīs lietas — viņas vārds bija Sibila, viņa bija dejotāja, turklāt tumšmate.

Viktorijā modās greizsirdība — neprātīga, izmisīga, slimīga greizsirdība. Tā pārņēma viņu pilnīgi nesagatavotu, jo viņa vēl nekad nebija izjutusi greizsirdības rūgtās mokas.

Tieši tajā pagalam nepiemērotajā brīdī ēdamistabā ienāca Džeisons, ģērbies tajās pašās drēbēs, kurās iepriekšējā vakarā bija devies uz Londonu Bet tagad viņa elegantie melnie svārki bija nevērīgi pārmesti pār kreiso plecu, kaklauts atraisīts un baltais krekls pie kakla atpogāts. Acīmredzot viņš nebija pārgulējis pats savā Londonas mājā, kur glabājās visi viņa apģērbi

Nevērīgi pamājis Viktorijai, Džeisons piegāja pie galda un ielēja sev tasi kūpošas, melnas kafijas.

Viktorija lēni piecēlās no krēsla, trīcēdama aizvainojumā un dusmās.

— Džeison, — viņa ierunājās saltā un stingrā balsī.

ļautājoši atskatījies uz sievu. Džeisons pamanīja viņas sadrūmušo seju un pagriezās pret viņu

— jā? — viņš pavaicāja, pielikdams tasi pie lūpām un uzlūkodams Viktoriju pāri tās malai.

— Vai tu atceries, kā tu juties, kad tava sieva Londonā izklaidējās, kā vien spēdama?

Kafijas tase nolaidās par collu zemāk, taču viņa seja palika vienaldzīga

— Protams, — viņš atteica

Pārsteigta, mazliet apjukusi pati par savu drosmi, Viktorija zīmīgi pameta acis uz avīzi un tad paslēja zodu.

— Tad es ceru. ka tu man vairs nekad neliksi justies tāpat.

Džeisona skatiens aši pievērsās atvērtajai avīzei, tad no jauna atgriezās pie Viktorijas

— Cik atceros, man bija vienalga, ko viņa darīja

— Bet man nav vienalga! — Viktorija iesaucās, vairs nespēdama savaldīties. — Es lieliski apzinos, ka gādīgiem vīriem ir ir mīļākās, bet tas taču jādara diskrēti, ļums, angļiem, ir noteikumi visiem dzīves gadījumiem, un apdomīga uzvedība ir viens no tiem Kad tu visiem izlielies ar savām... savām sieviešu kārtas draudzenēm, mani tas pazemo un sāpina — Viņa izskrēja no istabas, juzdamās kā nevajadzīga, aizmesta kurpe

Viņa izskatījās kā skaista, jauna karaliene. Garie mati kuplos viļņos un biezās cirtās slīga pār muguru, bet augums kustējās ar neapzinātu grāciju. Džeisons klusēdams noskatījās viņā, aizmirsis kafijas tasi, ko turēja rokā. Viņš atkal juta gurnos mostamies pazīstamo, karsto iekāri, mēnešiem justās ilgas apskaut Viktoriju un aizmirsties*viņas rokās. Tomēr viņš palika stāvam. Lai arī ko Viktorija justu pret viņu, tā nebija ne mīla, ne arī iekāre. Viņa uzskatīja, ka viņš rīkojas "gādīgi", klusībā uzturot mīļāko, lai ar to apmierinātu savu pretīgo iekāri, Džeisons rūgti atskārta. Taču Viktorijas lepnums bija ļoti aizskarts, kad viņa uzzināja, ka vīrs atkārtoti redzēts sabiedrībā ar vienu un to pašu sievieti.

Aizskarts bija viņas lepnums un nekas vairāk. Taču tad. atcerējies briesmīgo triecienu, ko meitenes lepnums bija saņēmis

no viņas mīļotā Endrū, Džeisons saprata, ka nespēs viņu vēl vairāk sāpināt. Viņš zināja, ko nozīmē lepnums; viņš labi atcerējās, cik satriekts un pārskaities bija juties, pirmo reizi uzzinādams par Melisas neuzticību.

Iegriezies kabinetā, lai paņemtu dažus dokumentus, viņš uzkāpa augšā, pa ce|am tos lasīdams un vienā rokā nesdams svārkus.

— Labrīt, milord, — sacīja viņa kalpotājs, nosodoši palūkojies uz saņurcītajiem svārkiem, kuri nokarājās no kunga īkšķa.

— Labrīt, Frenklin, — Džeisons atteica un padeva viņam žaketi, nenolaizdams acis no nesen saņemtajiem dokumentiem.

Frenklins, izlicis Džeisona skūšanās krūzi, bārdas nazi un siksnu bārdas naža asināšanai, aiznesa svārkus pie skapja un sāka tos tīrīt ar suku.

— Vai jūs šovakar vilksiet oficiālu vai neoficiālu apģērbu, milord? — viņš pieklājīgi vaicāja

Džeisons pāršķīra lapu.

— Neoficiālu, — viņš izklaidīgi atteica. — Lēdija Fīldinga uzskata, ka es pārāk daudz laika pavadu ārpus mājas.

Viņš devās uz marmora vannasistabu, kas atradās blakus viņa guļamistabai, pat nemanīdams, ka pār kalpotāja seju pārslīd priecīgs smaids. Frenklins nogaidīja, kamēr Džeisons nozūd van-nasistabā, nolika svārkus malā un steidzās uz pirmo stāvu, lai dalītos ar Nortrapu priecīgajos jaunumos.

Līdz brīdim, kad lēdija Viktorija pirms trim mēnešiem kā vētra bija iebrāzusies šajā mājā un izjaukusi visu tās iemītnieku disciplinēto, kārtīgo, ierasto dzīvi, Frenklina kungs un Nortrapa kungs bija greizsirdīgi aizstāvējuši katrs savu ieņemamo stāvokli. Patiesībā viņi četrus ilgus gadus bija cītīgi vairījušies viens no otra. Toties tagad šie divi bijušie pretinieki bija vienojušies

kopīgās raizēs un interesē par mājas kunga un kundzes labklā-

jību.

Nortrapa kungs vestibilā netālu no salona pulēja galdu. Pametis skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka neviens no zemākajiem kalpotājiem nenoklausās, Frenklina kungs steidzās viņam klāt, lai dedzīgi paziņotu jaunumus par viņa augstības vētraino mīlas dēku — precīzāk sakot, mīlas dēkas trūkumu — un savukārt uzzinātu jebkurus jaunumus, kādus vien Nortrapa kungs vēlētos viņam uzticēt. Viņš paliecās tuvāk savai uzticības personai, pat nepamanījis O'Maliju, kas salonā bija piespiedis ausi pie sienas, lai noklausītos viņu sarunu.

— Viņa augstība šovakar ir nolēmis vakariņot mājās, Nortrapa kungs, — kalpotājs sazvērnieciski skaļā čukstā paziņoja. — Manuprāt, tā ir laba zīme. Tik tiešām ļoti laba zīme.

Nortraps izslējās, un šķita, ka uz viņu tas nav atstājis iespaidu

— Tas tiešām ir neparasts gadījums, ņemot vērā viņa augstības prombūtni piecus vakarus no vietas, tomēr man neliekas, ka tas būtu īpaši cerīgs notikums.

— Iūs nesaprotat — viņa augstība īpaši uzsvēra, ka paliek mājās, tāpēc ka viņas gaišība vēlas, lai viņš to darītu!

— Tas jau ir kaut kas, Frenklina kungs! — Nortraps pārlaida telpai piesardzīgu skatienu, lai pārliecinātos, ka tur nav neviena, kas varētu noklausīties, un piebilda: — Manuprāt, viņas gaišības lūguma iemesls ir kāds konkrēts “Gazelte" raksts, kas lika viņai domāt, ka viņa augstība, iespējams, izklaidē kādu zināmu dāmu no zināmām aprindām — cik saprotu, dejotāju.

O’Malijs atrāva ausi no sienas, aizsteidzās pie salona sānu durvīm un pa sētaspuses gaiteni, pa kuru kalpotāji no virtuves uz salonu mēdza nest atspirdzinājumus, aizskrēja uz virtuvi.

— Viņa ir to izdarījusi! — viņš triumfējot paziņoja virtuves kalpotājiem, iebrāzies pa durvīm.

Kredoka kundze izslējās, aizmirsdama patlaban veltnēto pīrāga mīklu un tik ļoti vēlēdamās uzzināt, kas O'Malijam sakāms, ka pat izlikās neredzam, kā viņš no galda slepus paķer ābolu.

— Ko viņa ir izdarījusi?

O'Malijs atbalstījās pret sienu, nokoda krietnu kumosu sulīgā ābola un, uzsvaram pavicinājis gaisā iekosto augli, paskaidroja

— Viņa sadeva viņa augstībai brāzienu, lūk, to! Es noklausījos, ko runā Frenklins un Nortraps! Viņas gaišība izlasījusi avīzē, ka viņa augstība satiekas ar Sibilas jaunkundzi, un viņas gaišība pateikusi lordam Fīldingam, ka viņam jāpaliek mājās, tur, kur ir viņa īstā vieta. Un viņš paklausījis! Es jau jums teicu, ka šī meiča pratīs tikt ar kungu galā! Es to sapratu, tiklīdz viņa man pateica, ka ir īriete! Tomēr viņa ir arī īsta lēdija, — viņš uzticīgi piebilda —Tik maiga un smaidīga!

— Pēdējo dienu laikā viņa gan ir pavisam skumja, nabadzīte, — Kredoka kundze iebilda, joprojām izskatīdamās mazliet noraizējusies. — Viņa gandrīz neko neēd, kad kunga nav mājās, un es taču gatavoju visus viņas mīļākos ēdienus. Viņa vienmēr man pieklājīgi pateicas par tiem. Tur jau ikvienam būtu jāraud Nesaprotu, kāpēc viņš nepavada naktis viņas gultā, kur viņam būtu īstā vieta...

O'Malijs drūmi papurināja galvu.

— Viņš tur nav bijis kopš kāzu nakts. Ruta teica, ka esot par to pilnīgi pārliecināta. Un arī viņas gaišība neguļ viņa gultā; augšstāva kalpones uzmana viņa istabu, un viņa gultā saņurcīts vienmēr ir tikai viens spilvens. — Saltā klusumā viņš pabeidza ēst ābolu un jau sniedzās pēc otra, bet šoreiz Kredoka kundze uzsita viņam pa roku ar dvieli.

— Izbeidz čiept manus ābolus. Denjel, tie ir domāti kūkai, ko es cepšu saldajam ēdienam. — Piepeši viņas laipnīgajā sejā pazibēja smaids — Nē. ēd vien tos ābolus. Es šovakar viņiem pagatavošu kaut ko gardāku. Kaut ko svētkiem piedienīgāku

ļaunākā trauku mazgātāja, vienkārša, apajīga, apmēram sešpadsmit gadus veca meitene, ieminējās:

— Viena no ve|as mazgātājām man pastāstīja par īpašu pulveri, kas jāpieber vīrietim pie vīna. un tad viņam uznākot vēlēšanās pēc sievietes, ja viņam pirms tam bijuši sarežģījumi ar vīrietību Visas veļas mazgātājas domā, ka varbūt viņa augstībai vajadzētu kādu šķipsniņu tāda pulvera — lai viņu drusciņ iekustinātu

Virtuvenes kaut ko piekrītoši nomurmināja, taču O'Malijs nicīgi iesaucās:

— Ak Dievs, skuķi! Kā jums kaut kas tāds varēja ienākt prātā^7 Viņa augstībai nekādi pulveri nav vajadzīgi — un vari pateikt visām vejas mazgātājām, ka es tā sacīju! Kučieris Džons vēl tagad visu gadu nomokās ar iesnām, ko viņš dabūja, pagājušajā ziemā gandrīz katru vakaru sēdēdams uz bukas sniegā un lietū un gaidīdams, kamēr viņa augstība izkāps no Hotornas jaunkundzes gultas Hotornas jaunkundze, — viņš paskaidroja, — bija viņa mījākā pirms Sibilas jaunkundzes

— Vai vakarnakt viņš palicis pie Sibilas jaunkundzes? — Kre-doka kundze noprasīja, svērdama miltus savam "svētku" sald-ēdienam. — Vai arī tās ir tikai avīžu tenkas?

O'Malija priecīgā seja sadrūma

— Viņš tiešām bijis tur. Es to dzirdēju no zirgupuiša. Protams. mēs nevaram skaidri zināt, vai kaut kas tiešām noticis, kamēr viņš tur bijis. Varbūt viņš tikai mēģinājis no viņas atpirkties.

Kredoka kundze viegli un nepārliecināti pasmīnēja.

— Nu ko, vismaz šodien viņš vakariņos mājās kopā ar sievu. Tas jau ir kaut kas.

O'Malijs piekrītoši pamāja un devās paziņot jaunumus zir-gupuisim, kas viņam bija pastāstījis par kunga vakardienas atrašanās vietu

Tieši tāpēc tikai Viktorija no visiem Veikfīldparka simt četrdesmit iemītniekiem vienīgā bija pārsteigta, kad Džeisons tovakar iegāja ēdamistabā, lai vakariņotu kopā ar viņu

— Tu šovakar paliksi mājās? — Viktorija atvieglota un izbrīnījusies iesaucās, kad viņš bija apsēdies galda galā.

Džeisons vērtējoši nopētīja sievu

— Man radās visai konkrēts priekšstats, ka tu to vēlies.

— ļā, tā arī ir, — Viktorija atzinās, prātodama, vai izskatās pietiekami labi savā smaragdzaļajā kleitā, un vēlēdamās, kaut Džeisons nesēdētu tik tālu no viņas garā galda pretējā galā. — Bet es nemaz necerēju, ka tu tā rīkosies. Tas ir. — Viņa aprāvās, kad O'Malijs pienāca pie galda, nesdams paplāti ar divām dzirkstošām kristāla vīna glāzēm. Sarunāties ar Džeisonu, kas atradās tik tālu gan fiziskā, gan emocionālā ziņā, bija gandrīz neiespējami.

Viņa nopūtās, redzēdama, ka O'Malijs dodas tieši pie viņas Sulaiņa acis savādi, apņēmīgi mirdzēja.

— lūšu vīns. milēdij, — viņš paziņoja, ar jocīgu, pārspīlētu žestu noceldams glāzi no paplātes un nolikdams to uz galda tik strauji, ka glāze apgāzās un vīns izlija uz smalkaudekla galdauta Viktorijai priekšā.

— O Malij! — Nortraps nikni izgrūda no savas vietas līdzās bufetei, no kurienes viņš parasti mēdza pārraudzīt ēdienu pasniegšanu

O’Malijs veltīja viņam neko nesaprotošas nevainības pilnu skatienu un sarīkoja veselu izrādi, atvilkdams lēdijas Viktorijas krēslu, palīdzēdams viņai piecelties un aizvezdams viņu uz otru galda galu, kur sēdēja Džeisons.

— Lūdzu, milēdij, — viņš teica, burtiski izstarodams satraukuma pilnu nožēlu, un atvilka no galda krēslu tieši Džeisonam pie labās rokās. — Es tūdaļ jums sagādāšu citu glāzi. Pēc tam satīrīšu to visu Izliets vīns tik nejauki ož! Labāk tam netuvoties. Nespēju saprast, kā gan man gadījās tā kļūdīties, — viņš piebilda, paņemdams audekla servjeti un uzklādams to Viktorijai uz ceļiem. — Man pēdējā laikā ļoti sāp roka, un droši vien tas notika tieši tāpēc. Tikai neuztraucieties, tas nav nekas svarīgs — tikai sens lūzums, ko piedzīvoju pirms dažiem gadiem.

Viktorija sakārtoja svārkus un līdzjūtīgi uzsmaidīja sulainim.

— Man ļoti žēl, ka jums tā jācieš, O'Malij.

OMalijs pagriezās pret lordu Fīldingu, grasīdamies izteikt vēl pāris liekulīgu atvainošanās vārdu, taču viņa mute tūdaļ kļuva sausa, ieraugot Džeisona caururbjošo, aizdomu pilno skatienu un pamanot, ka viņa kungs zīmīgi pārvelk ar pirkstu pār naža asmeni, it kā pārbaudīdams tā asumu.

O Malijs aizbāza pirkstu aiz apkakles, noklepojās un steidzīgi pačukstēja Viktorijai:

— E-es tūdaļ atnesīšu jūsu gaišībai vēl vienu glāzi vīna.

— Lēdija Fīldinga vakariņu laikā nedzer vīnu, — Džeisons novilka, un sulainis apstājās kā zemē iemiets. — Vai varbūt tu esi mainījusi paradumus, Viktorij?

Viktorija papurināja galvu, neizpratnē noskatīdamās uz skaļi neizteiktajām domām, kas tā vien šķita šaudāmies starp Džei-sonu un nabaga O Maliju.

— Tomēr šovakar es laikam kādu malku iedzeršu, — viņa piebilda, mēģinādama vērst par labu neizprotamo situāciju

Kalpotāji izgāja, atstājot abus vakariņot deviņdesmit pēdu garās ēdamistabas nomācošajā greznībā. Maltīte norisinājās dzijā klusumā, ko, viņiem ēdot, reizumis pārtrauca tikai zelta galda piederumu šķindēšana pret smalko franču porcelānu. Šis klusums Viktorijai šķita vēl briesmīgāks tāpēc, ka viņa asi apzinājās žilbinošo jautrību, kas tagad būtu apņēmusi Džeisonu, ja viņš būtu devies uz Londonu, nevis palicis mājās pie viņas.

Kad šķīvji tika aiznesti un galdā parādījās saldais ēdiens. Viktoriju pamazām sāka pārņemt izmisums. Divas reizes viņa bija mēģinājusi izlauzties cauri klusuma sienai, ierunādamās par nekaitīgiem tematiem — laika apstākļiem un viņu gardajām vakariņām no desmit ēdieniem. Džeisona atbildes skanēja pieklājīgi, tomēr atturīgi īsi.

Viktorija virpināja pirkstos karoti, juzdama, ka viņai kaut kas jādara, turklāt ātri, jo plaisa starp viņiem padziļinājās ar katru brīdi, ar katru dienu, kļūdama aizvien platāka, līdz drīz vien pienāktu brīdis, kad tai pāri vairs nesniegtos neviens tilts.

Viņas satraukums uz mirkli piemirsās, kad telpā iesoļoja O'Malijs, nesdams saldo ēdienu. Ar vāji slēptu smaidu kalpotājs nolika viņiem priekšā mazu, skaistu kūku, ko rotāja divi savīti, krāsaini karogi: viens bija britu karogs, bet otrs — ar Amerikas zvaigznēm un svītrām.

Uzmetis acis kūkai, Džeisons ironiski uzlūkoja apnicīgo O'Ma-liju.

— Vai tas būtu jāsaprot kā Kredoka kundzes patriotisma uzliesmojums? — O'Malijs sašļuka un sarāvās, redzēdams, ka Džeisons uzlūko viņu saltā nepatikā. — Vai arī tam vajadzētu kļūt par simbolisku atgādinājumu tam, ka esmu precējies?

Sulainis nobāla.

— Protams, ne, milord. — Viņš gaidīja, Džeisona skatiena

stindzināts, līdz beidzot Džeisons ar strupu galvas mājienu ļāva viņam iet.

— |a šai kūkai būtu vajadzējis simbolizēt mūsu laulību, — Viktorija negribot pajokoja, — Kredoka kundzei gan vajadzēja to izrotāt nevis ar diviem karogiem, bet ar diviem sakrustotiem zobeniem.

— Tev taisnība, — Džeisons strupi piekrita, izlikdamies neredzam skaisto, mazo kūku, un pastiepās pēc savas vīna glāzes.

Viņš bija tik vienaldzīgi izteicies par abu laulību, ka Viktoriju pārņēma panika, un viņa piepeši ieminējās par to, par ko jau visu vakaru bija centusies uzsākt sarunu.

— Es negribu, lai man būtu taisnība! — Viktorija ar pūlēm ieskatījās viņa neizprotamajā sejā. — Džeison, lūdzu, es gribu, lai starp mums viss būtu citādi!

Izskatīdamies mazliet pārsteigts, viņš atgāzās krēslā un bez intereses nopētīja sievu.

— Kas īsti tev padomā?

Džeisons izturējās tik atsvešināti un vienaldzīgi, ka Viktorijas nervozitāte divkāršojās.

— Pirmām kārtām es gribētu, lai mēs būtu draugi. Mēs taču agrāk kopā smējāmies un par visu ko runājām.

— Tad dari to, — viņš uzaicināja.

— Vai tu gribētu parunāt par kaut ko konkrētu? — viņa atklāti pavaicāja.

Džeisona skatiens slīdēja pār viņas skaisto seju. Es gribētu parunāt par to, kāpēc tev jāpiedzeras līdz nemaņai, pirms tu esi gatava doties gultā ar mani. Es gribu parunāt par to, kāpēc no maniem pieskārieniem tev kļūst nelabi. Skaļi viņš izteica.-

— Nekā tāda nav.

— Nu labi. tad sākšu es — Brīdi svārstījusies, viņa ieminē-

jās: — Kā tev patīk mans jaunais tērps? To man pašuva Dimo-sē kundze.

Džeisona skatiens nolaidās pie maigās miesas, kas aicinoši slējās virs zajā tērpa dzijā izgriezuma. Viņš nosprieda, ka Viktorija zajā apģērbā izskatās brīnišķīga, tomēr viņai vajadzētu ap slaido kaklu aplikt smaragdu rotu, lai papildinātu tērpu la viss būtu citādi, viņš tagad būtu izraidījis kalpotājus, ievilcis viņu sev klēpī un attaisījis kleitu mugurpusē, lai atklātu viņas reibinošās krūtis savām lūpām un rokām Viņš būtu tās skūpstījis un tad uznesis Viktoriju augšstāvā, lai tur mīlētos tik ilgi, kamēr abi pārgurumā vairs nespētu ne pakustēties.

— Tērps ir glīts. To vajadzētu nēsāt ar smaragdu rotu, — viņš noteica

Viktorija instinktīvi pacēla roku pie kailā kakla Smaragdu viņai nebija.

— Manuprāt, arī tu izskaties joti jauki, — viņa atteica, atzi-nīgi nopētīdama dārgos, tumšzilos svārkus, kas cieši piekļāvās Džeisona platajiem pleciem. Viņa seja bija tik iedegusi un mati tik tumši, ka baltais krekls un kaklauts uz to fona spilgti izcēlās. — Tu esi tik skaists, — viņa skumji novilka.

Džeisona lūpās pavīdēja satraukta smaida atblāzma.

— Paldies, — viņš, acīm redzami apjucis, atbildēja

— Nav par ko, — Viktorija noteica un tad, secinājusi, ka vīram paticis šis kompliments par viņa izskatu, izvēlējās to par sarunas tematu — Kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju, man šķita. tu izskaties draudīgs, vai tu to zināji? Protams, tad bija gandrīz satumsis un es |oti nervozēju, bet... nu, tu tiešām esi tik milzīgs, ka tas mani izbiedēja.

Džeisons aizrijās ar vīnu

— Par ko tu īsti runā?

— Par mūsu pirmo tikšanos, — Viktorija nevainīgi paskaidroja. — Vai atceries — es stāvēju ārā, saules gaismā, turēdama rokās sivēnu, ko pēc tam atdevu zemniekam, un tad tu ierāvi mani mājā, kur salīdzinājumā ar pagalmu bija tik tumšs...

Džeisons pietrūkās kājās

— Piedod, ka nepieklājīgi izturējos pret tevi. Tagad, ja tev nebūtu iebildumu, es vēlētos atlikušo vakara da|u pavadīt strādājot

— Nē, — Viktorija steidzīgi atbildēja, arī pieceldamās, — lūdzu, nestrādā! Darīsim kaut ko citu — kaut ko tādu. ko mēs varētu darīt kopā Kaut ko tādu, kas tev patiktu

Džeisona sirds salēcās. Paskatījies uz Viktorijas pietvīkušajiem vaigiem, viņš pamanīja aicinājumu viņas lūdzošajās, zilajās acīs. Cerība un neticība pildīja viņa sirdi, kad viņš maigi pieglauda plaukstu Viktorijas piesarkušajam vaigam un lēni atglauda viņas smagos, zīdainos matus.

Viktorija nodrebēja patikā, jo beidzot Džeisons atkal izturējās pret viņu miji. Viņai vajadzēja jau pirms vairākām dienām uzmundrināt vīru, nevis ciest klusējot.

— |a gribi, mēs varētu uzspēlēt šahu, — viņa laimīga ieminējās. — Es gan to īsti labi neprotu, varbūt tev ir kārtis...

Džeisons atrāva roku, un viņa seja atkal nocietinājās.

— Atvaino, Viktorij! Man ir daudz darāmā.

Apgājis apkārt Viktorijai, viņš nozuda savā kabinetā, kur palika visu atlikušo vakaru.

Viktorija saguma skumjas vilšanās apziņā un visu vakaru mēģināja nodoties lasīšanai Kad pienāca gulētiešanas laiks, viņa bija no sirds apņēmusies nepieļaut, ka viņi atkal kļūtu par diviem pieklājīgiem svešiniekiem, lai arī kas būtu jādara visa vēršanai par labu Viņa atcerējās, kā Džeisons bija uz viņu lūkojies, pirms viņa bija piedāvājusi uzspēlēt šahu, — tieši tā Džeisons agrāk bija skatījies uz viņu pirms skūpsta. Viņas augums tūdaļ bija atsaucies, sasildams un drebēdams tajā neizskaidrojamā izjūtā, kāda meiteni pārņēma ik reizi, kad Džeisons viņai pieskārās. Varbūt Džeisons bija gribējis viņu noskūpstīt, nevis spēlēt šahu. Mīļais Dievs, varbūt viņš atkal gribēja nodarīt viņai to briesmīgo...

Viktorija nodrebinājās, tomēr apņēmās, ka darīs pat lo, ja vien tādējādi spēs atjaunot viņu saskaņu. Viņai k|uva nelabi, atceroties, kā Džeisons kāzu naktī bija viņu glāstījis kailu, tik briesmīgi, it kā vienaldzīgi pētīdams viņas augumu Varbūt tas nebūtu bijis tik briesmīgi, ja viņš, to darīdams, būtu bijis maigs — tāds kā toreiz, kad bija viņu skūpstījis.

Viņa savā istabā nogaidīja, līdz izdzirdēja Džeisona soļus bla-kustelpā, tad uzvilka tirkīzkrāsas atlasa rītasvārkus ar platām smilškrāsas mežģīnēm apšūtu apakšmalu un kuplām piedurknēm Atvērusi uz Džeisona guļamistabu durvis, kas bija no jauna ieliktas virās — šoreiz bez atslēgas —, viņa pārkāpa pār slieksni.

— Milord... Džeison, — viņa iesāka.

Džeisons, kas patlaban vilka nost kreklu un bija daļēji kails, strauji pacēla galvu.

— Es gribu ar tevi parunāties, — viņa stingri ierunājās.

— Ej prom no šejienes, Viktorij, — Džeisons ledainā aizkaitinājumā viņu pārtrauca.

— Bet...

— Es negribu runāt, — viņš sarkastiski izgrūda — Es negribu spēlēt šahu. Es negribu spēlēt kārtis.

— Ko tad tu gribi?

— Es gribu, lai tu ej prom. Vai tas ir diezgan skaidri pateikts?

— Es sacītu, ka tas ir ļoti skaidri, — Viktorija atteica nelokāmā pašcieņā — Es vairs tevi netraucēšu. — Atgriezusies savā istabā, viņa aizvēra durvis, joprojām nezaudēdama dusmīgo apņēmību padarīt viņu laulību laimīgu un nesatricināmu. Viņa nesaprata, ko īsti Džeisons no viņas gaida Un visvairāk viņa nesaprata pašu Džeisonu. Tomēr viņai bija zināms kāds, kas to visu saprata. Džeisonam bija trīsdesmit gadu, viņš bija daudz vecāks un vairāk piedzīvojis par Viktoriju, taču kapteinis Ferels bija vēl vecāks par Džeisonu un noteikti spēs viņai dot padomu, ko lai dara.

25

Nākamajā rītā Viktorija apņēmīgi devās uz staļļiem un nogaidīja, kamēr viņai tiks apseglots zirgs. Viņas jaunais, melnais jātnieces tērps bija skaisti piegriezts, ar cieši piegulošu jaciņu, kas akcentēja kuplās krūtis un tievo vidukli. Sniegbaltais krekls izcēla veselīgo sejas krāsu un augstos vaigu kaulus, bet sarkan-zeltainie mati uz pakauša bija savīti elegantā mezglā, kas lika meitenei izskatīties daudz vecākai un pieredzējušai; tas darīja stiprāku viņas daļēji zudušo pašpārliecību.

Viktorija gaidīja pie staļļa, ar pātagu laiski sizdama pa zābaka stulmu, tad plati uzsmaidīja zirgupuisim, kas izveda melni, kura spožā spalva mirdzēja kā atlass.

Sajūsmā un izbrīnā Viktorija nopētīja brīnum skaisto zirgu.

— Viņš ir burvīgs, Džon. Kā viņu sauc?

— Tas ir Matadors, — zirgupuisis atteica. — Viņš ir no Spānijas. Viņa augstība pats to jums izvēlējās, kamēr vēl nav atvests jaunais zirgs.

Tātad Džeisons nopircis viņai zirgu, Viktorija saprata, kamēr zirgupuisis palīdzēja iekāpt seglos. Viņa gan nespēja iedomāties, kāpēc vajadzētu pirkt viņai vēl kādu zirgu, ja staļļos, kā runāja ļaudis, bija atrodami Anglijas lepnākie rikšotāji; un tomēr tas bija dāsns žests. Tas, ka Džeisons nebija pat pūlējies par to ieminēties, bija viņam ļoti raksturīgs.

Nonākusi uz stāvā, līkumainā ceļa, kas veda uz kapteiņa Fe-rela māju, Viktorija palaida Matadoru soļos un atvieglota uzelpoja, kad kapteinis iznāca uz lieveņa, lai palīdzētu viņai nokāpt no dāmu segliem.

— Pateicos! — viņa sacīja, kad atkal droši stāvēja uz zemes. — Es cerēju, ka jūs te būsiet.

Kapteinis Ferels iesmējās.

— Es gan šodien biju grasījies jāt uz Veikfīldu, lai pats palūkotos, kā jums abiem ar Džeisonu klājas.

— Tādā gadījumā labi vien ir, ka jūs lieki neapgrūtinājāt sevi ar šo jājienu. — Viktorija skumji pasmaidīja.

— Vai tad nekas nav uzlabojies? — kapteinis pārsteigts noprasīja, ievezdams Viktoriju mājā. Piepildījis tējkannu ar ūdeni, viņš to pakāra virs uguns.

Viktorija apsēdās un nomākta papurināja galvu.

— Varētu teikt, ka viss ir kļuvis pat vēl ļaunāk. Nu, patiesībā ne gluži ļaunāk Vakar Džeisons vismaz palika mājās, nevis devās uz Londonu pie savas, ē... ē... nu, jūs jau zināt, par ko es runāju, — viņa nokaunējusies pabeidza Viktorija nebija gatavojusies sākt tik intīmu sarunu. Viņa bija gribējusi parunāt par Džeisona noskaņojumu, nevis viņu personiskajām attiecībām.

Kapteinis Ferels paņēma no plaukta divas tases un apjucis atskatījās pār plecu

— Nē, nezinu. Par ko tu runā?

Viktorija uzmeta viņam pagalam samulsušu skatienu.

— Runā vien, bērns Es taču tev uzticējos Tev jāzina, ka tu vari uzticēties arī man Ar ko tad vēl tu vari izrunāties?

— Ne ar vienu, — Viktorija skumji atzinās.

— |a tev ir tik grūti pateikt to, kas sakāms, iedomājies, ka esmu tavs tēvs — vai Džeisona tēvs.

— Iūs neesat ne viens, ne otrs Un es neesmu īsti pārliecināta, ka varētu pastāstīt to pat savam tēvam.

Kapteinis Ferels nolika tases un lēni pagriezās.

— Vai tu zini, kas ir vienīgais, ko es jūrā nevaru ciest? — Kad Viktorija papurināja galvu, viņš paskaidroja: — Savas kajītes vientulība. Dažreiz man tā sagādā prieku Taču, ja es par kaut ko raizējos, piemēram, par lielu vētru, ko jūtu tuvojamies, man nav neviena, kam uzticēt savas bailes. Es nedrīkstu atklāt tās saviem vīriem, citādi viņus pārņems panika Un tāpēc man tās jātur ieslēgtas sevī, kur tās pamazām izaug neticami lielas. Reizēm mani jūrā pārņem sajūta, it kā mana sieva būtu saslimusi vai nonākusi briesmās, un šī sajūta nebeidz mani vajāt, jo nav neviena, kas varētu mani pārliecināt, ka es uztraucos velti. |a tu nevari izrunāties ne ar Džeisonu, ne ar mani, tu nekad neatradīsi atbildes uz saviem jautājumiem

Viktorija sirsnīgi uzlūkoja viņu.

— Iūs esat viens no jaukākajiem cilvēkiem, ko jebkad esmu satikusi, kaptein.

— Tad kāpēc tu nevari iztēloties, ka esmu tavs tēvs, un izrunāties ar mani?

Viktorija zināja, ka daudzi, arī sievietes, bija uzticējuši dok-

toram Sītonam savus noslēpumus bez liekas kautrības un kauna. Un, ja viņa tiešām vēlējās kādreiz izprast Džeisonu, viņai neatlika nekas cits kā vien izrunāties ar kapteini Ferelu.

— Nu labi, — Viktorija iesāka un tūdaļ atvieglota redzēja, ka viņš ir gana iejūtīgs, lai atkal uzgrieztu viņai muguru un turpinātu gatavot tēju Ar kapteiņa muguru runāt bija daudz vieglāk. — Patiesībā es atbraucu šurp, lai jums pavaicātu, vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka esat pastāstījis man par Džeisonu visu, ko zinājāt. Bet, atbildot uz jautājumu, man jāsaka jums, ka Džeisons vakar palika mājās pirmo reizi kopš tās dienas, kad es pie jums viesojos. Viņš visu laiku brauca uz Londonu pie savas... — dziji ievilkusi elpu, viņa apņēmīgi izgrūda, — ...pie savas mīļākās.

Kapteinis Ferels saspringa, tomēr nepagriezās.

— Kāpēc tev tā liekas? — viņš pavaicāja, lēni paņemdams cukurtrauku

— Ak, esmu par to pārliecināta. Vakarrīta laikrakstos bija dots nepārprotams mājiens. Džeisons visu nakti nebija mājās, bet, kad atgriezās, es patlaban ēdu brokastis un biju nupat izlasījusi avīzi. Es tik ļoti noskumu. .

— Varu iedomāties.

— Un gandrīz zaudēju savaldību, tomēr tad mēģināju izturēties saprātīgi. Es viņam teicu, ka saprotu — gādīgi vīri mēdz sameklēt sev mīļākās, tomēr, manuprāt, viņam vajadzētu izturēties apdomīgāk un...

Kapteinis Ferels strauji pagriezās un ieplestu muti blenza uz meiteni, turēdams vienā rokā cukurtrauku, otrā — piena krūzi.

— Tu viņam pateici, ka viņš ir gādīgs pret tevi, ja jau sameklējis sev mīļāko, tomēr viņam vajadzētu izturēties apdomīgāk?

— ļā. Vai tad man nevajadzēja to teikt?

— Es gribētu zināt, kāpēc tu tā teici? Kāpēc tu kaut ko tādu vispār iedomājies?

Dzirdēdama nosodījumu kapteiņa balsī, Viktorija mazliet saspringa

— Vilsones jaunkundze... Flosija Vilsone man paskaidroja, kāds Anglijā ir ieradums — ka vīri, kam rūp viņu sievas, mēdz. .

— Flosija Vilsone? — Ferels iesaucās nicinājuma pilnā neticībā. — Flosija Vilsone? — viņš atkārtoja, kā nespēdams ticēt savām ausīm. — Flosija Vilsone ir vecmeita, nemaz nerunājot par to, ka viņa ir galīga zoss! Neiedomājama muļķe! Džeisons jāva viņai dzīvot Veikfīldā, lai viņa palīdzētu pieskatīt Džeimiju un viņa prombūtnes laikā Džeimijam līdzās vismaz būtu kāda mīļa sieviete. Flosija tik tiešām bija mī|a, taču reiz viņa šo bērnu gandrīz pazaudēja! Un tu tādai sievietei lūdzi padomu, kā paturēt vīru?

— Es viņai to nelūdzu, viņa pati man to pastāstīja, — Viktorija pietvīkusi mēģināja aizstāvēties.

— Piedod, ka sakliedzu uz tevi, bērns. — Kapteinis paberzēja sev skaustu. — Īrijā sievas mēdz ar kastroli pārsist vīram galvu, ja tas iet pie citām sievietēm! Esmu pārliecināts, ka tas ir daudz vienkāršāk, daudz tiešāk un daudz efektīvāk. Lūdzu, stāsti vien to, ko tu gribēji man pateikt Tātad tu uzrunāji Džeisonu.

— Es labāk negribētu par to runāt, — Viktorija piesardzīgi iebilda. — Manuprāt, man nemaz nevajadzēja braukt šurp. Patiesībā tā bija joti slikta doma. Es tikai cerēju, ka jūs varēsiet man paskaidrot, kāpēc Džeisons kopš mūsu kāzām tik ļoti atsvešinājies no manis...

— Ko tu ar to domā? — kapteinis Ferels ar aizdomām noprasīja.

— Es nezinu, kā lai to paskaidro.

Kapteinis salēja tēju divās tasēs un paņēma tās.

— Viktorij, — viņš sacīja, saraucis pieri, — vai tu gribi teikt, ka Džeisons nemēdz bieži viesoties tavā gultā?

Viktorija pietvīka un sāka lūkoties uz savām rokām.

— Patiesībā viņš tur nav bijis kopš mūsu kāzu nakts — kaut arī man no tā pēc tam bija ļoti bail, jo viņš nākamajā rītā, kad biju aizslēgusi durvis, tās izlauza. .

Nebildis ne vārda, kapteinis Ferels pagriezās pret bufeti, nolika tases un piepildīja divas glāzes ar viskiju. Piegājis pie Viktorijas, viņš iespieda vienu glāzi tai rokās.

— Izdzer to, — viņš stingri pavēlēja. — Tad tev būs vieglāk runāt, un es gribu dzirdēt visu šo stāstu.

— Vai zināt, pirms ierašanās Anglijā es ne reizi nebiju dzērusi stiprus dzērienus, tikai vīnu todien, kad gāja bojā mani vecāki, — meitene sacīja, nodrebinādamās nopētīja glāzes saturu un tad pievērsās kapteinim, kas tikmēr bija apsēdies. —Taču kopš manas atbraukšanas cilvēki nemitīgi dod man vīnu, brendiju un šampanieti, apgalvodami, ka man tas jāizdzer, lai es justos labāk. Man tas nemaz nepalīdz.

— Pamēģini vien iedzert! — kapteinis pavēlēja.

— Es jau to mēģināju Mūsu kāzu dienā es tik ļoti uztraucos, ka pie altāra grasījos atrauties no Džeisona. Tāpēc, kad mēs pārradāmies Veikfīldā, es nodomāju, ka glāze vīna varbūt palīdzēs man pārciest gaidāmo nakti. Kāzu svinību laikā iztukšoju piecas glāzes, taču man no tā tikai sametās nelabi, kad mēs... kad es tonakt gāju gulēt.

— Vai tas būtu jāsaprot tā, ka tu gandrīz pameti Džeisonu stāvam pie altāra visu viņa paziņu acu priekšā?

— Jā, bet viņi to nepamanīja. Džeisons gan.

— Augstais Dievs. — kapteinis nočukstēja.

— Un mūsu kāzu naktī es gandrīz apvēmos.

— Augstais Dievs, — viņš atkal nočukstēja. — Un nākamajā rītā tu no Džeisona ieslēdzies savā istabā?

Viktorija pamāja, juzdamās pagalam nožēlojami.

— Un vēl tu viņam vakar pateici, ka, tavuprāt, viņš ir gādīgs vīrs, ja iet pie mīļākās? — Kad Viktorija atkal pamāja, kapteinis Ferels, pagalam apjucis, spēja tikai blenzt uz viņu

— Vakar es mēģināju visu vērst par labu, — Viktorija aizstāvēdamās iebilda.

— lūtos atvieglots, to dzirdot.

— |ā, es piedāvāju darīt ko tādu. kas viņam patiktu

— Šis piedāvājums katrā ziņā ārkārtīgi uzlaboja viņam garastāvokli... — Maikls Ferels viegli pasmaidīja.

— |ā, uz mirkli tā šķita gan. Taču, kad es ierosināju uzspēlēt šahu vai kārtis, viņš kļuva...

— Tu viņam ierosināji uzspēlēt Šahu? Dieva dēļ, kāpēc tieši šahu?

Viktorija apbēdināta uzlūkoja kapteini.

— Es mēģināju atcerēties, ko mēdza kopīgi darīt mani vecāki. Es būtu ieminējusies par pastaigu, taču vakar bija mazliet vēsi.

Mocīdamies smieklos un izmisumā, kapteinis Ferels nogrozīja galvu

— Nabaga Džeisons, — viņš klusi noteica. Kad kapteinis atkal pacēla galvu, viņš bija kļuvis ārkārtīgi nopietns. — Vari būt droša, ka tavi vecāki darīja arī... ē.. ē kaut ko citu.

— Ko tad? — Viktorija vaicāja, atcerējusies vakarus, kad vecāki viens otram pretī bija sēdējuši pie kamīna, lasīdami grāmatu. Viņas māte mēdza gatavot tēva iemīļotos ēdienus, turēt

māju kārtībā, arī šūt un lāpīt, taču Džeisonam bija vesela armija kalpotāju, kas pildīja šos sievas pienākumus, turklāt darīja to nevainojami. Viņa paskatījās uz kapteini Ferelu, kas bija neveikli apklusis — Par ko jūs īsti runājat?

— Es runāju par tām intīmajām lietām, ko tavi vecāki darīja, kad tu biji savā gultā, — kapteinis strupi atteica, — bet viņi savā.

Meitenes prātā pazibēja sen aizmirstas atmiņas — vecāki, kas stāv pie mātes guļamistabas durvīm, un tēva lūdzošā balss, kad viņš cenšas apskaut sievu. "Nepretojies man, Ketrina. Dimi dēj, nepretojies!"

Nu Viktorija saprata, ka māte liegusi tēvam iespēju doties pie viņas gultā. Un tad viņa atcerējās, cik sāpināts un izmisis tonakt bija viņas tēvs un cik ļoti viņa bija dusmojusies uz māti, ka viņa tā darījusi tēvam pāri. Taisnība gan, viņas vecāki bija labi draugi, taču māte nebija mīlējusi tēvu Ketrīnas sirds bija piederējusi Čārlzam Fīldingam, un pēc Dorotijas piedzimšanas viņa bija padzinusi tēvu no savas gultas.

Viktorija iekoda lūpā, atcerējusies, cik vientuļš bieži vien bija izskatījies viņas tēvs. Viņa ieprātojās, vai tiešām visi vīrieši jūtas vientuli — vai atstumti —, ja viņu sievas liedz tiem savu tuvību

Viņa zināja, ka māte nebija mīlējusi tēvu, taču viņi vismaz bija draugi Draugi... Un piepeši Viktorija atskārta, ka ir centusies padarīt Džeisonu par savu draugu tieši tāpat, kā to bija darījusi viņas māte ar tēvu.

— Tu esi sirsnīga sieviete, Viktorij, pilna dzīvības un drosmes. Aizmirsti tās laulības, ko esi redzējusi augstākajā sabiedrībā, tās ir tukšas, seklas un nevienu neapmierina. Labāk atceries savu vecāku laulību Viņi taču bija laimīgi, vai ne?

Ieilgušais klusums lika kapteinim Ferelam saraukt pieri un strauji mainīt sarunas tematu.

— Labi, aizmirsti savu vecāku laulību. Es pazīstu vīriešus un pazīstu arī Džeisonu, tāpēc gribu, lai tu kaut ko atcerētos. |a sieviete padzen vīrieti no savas guļamistabas, viņš to padzen no savas sirds. Vismaz tad, ja viņam piemīt lepnums. Un Džeiso-nam tā netrūkst. Viņš nerāpos tev pie kājām un nelūgsies. Tu esi liegusi viņam sevi; tagad tev pašai jāizdara tā, lai viņš saprastu, ka tu tā vairs nevēlies darīt.

— Kā tad lai es to panāku?

— Tikai neierosini spēlēt šahu! — kapteinis ar uzsvaru sacīja. — Un neuzskati, ka ir jauki, ja viņš iet pie citām sievietēm. — Kapteinis Ferels atkal paberzēja skaustu. — Man līdz šim pat prātā nebija ienācis, cik grūti vīrietim ir uzaudzināt meitu. Ir lietas, ko ārkārtīgi sarežģīti apspriest ar pretējo dzimumu.

Viktorija nemierīgi pielēca kājās.

— Es apsvēršu visu, ko jūs teicāt, — viņa apsolīja, pūlēdamās slēpt samulsumu.

— Vai drīkstu tev kaut ko vaicāt? — kapteinis nedroši ieminējās.

— Tas laikam būtu tikai godīgi. — Viktorija plati pasmaidīja, slēpdama izbailes. — Galu galā es taču esmu jums vaicājusi tik daudz.

— Vai tad ar tevi neviens nav runājis par precētu cilvēku attiecībām?

— Par kaut ko tādu meitenes mēdz runāt tikai ar savām mātēm, — Viktorija atteica, atkal pietvīkdama. — Protams, man ir gadījies dzirdēt par sievas pienākumu, taču nebija jau īsti skaidrs...

— Pienākums! — kapteinis riebumā atcirta. — Manā zemē meičas nespēj vien sagaidīt savu kāzu nakti. Ej mājās un pavedini savu vīru, meitēn, un viņš parūpēsies par pārējo. Pēc tam tu to vairs neuzskatīsi par pienākumu. Es diezgan labi pazīstu Džeisonu, lai būtu par to pārliecināts!

— Un, ja es... es darīšu tā, kā jūs sakāt, vai tad viņš ar mani būs laimīgs?

— lā, — kapteinis Ferels smaidīdams maigi atteica. — Un tad viņš darīs laimīgu arī tevi.

Viktorija nolika savu neaizskarto viskija glāzi.

— Es zinu |oti maz par laulībām, vēl mazāk par to, kā būt sievai, un pilnīgi neko nezinu par pavedināšanu.

Kapteinis Ferels nopētīja jauno skaistuli un viņa pleci notrīcēja klusos smieklos.

— Nedomāju vis, ka tev būs īpaši jānopūlas, lai pavedinātu Džeisonu, mana mīļā. Tiklīdz viņš sapratīs, ka tu vēlies, lai viņš ietu pie tevis gultā, esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš ar lielāko prieku tev paklausīs.

Viktorija koši pietvīka, vārgi pasmaidīja un devās uz durvīm.

Viņa jāja mājup ar Matadoru, tā iegrimusi domās, ka gandrīz nemanīja, kurp dodas zirgs. Beidzot apturējusi melni pie Veikfīldparka durvīm, viņa jutās pārliecināta vismaz par vienu: viņa nevēlējās, lai Džeisons savā laulībā būtu tikpat vientuļš, kāds bija viņas tēvs.

Ļauties vīram gultā nemaz nebūtu tik briesmīgi, īpaši tad, ja Džeisons atkal viņu skūpstītu tikpat pārdroši un intīmi, piekaudams viņas mutei lūpas un darīdams ar mēli tā, ka lika viņai noreibt un sajust, kā pār augumu, kas pēkšņi kļuvis vājš, skrien karstas trīsas. Viņa nevis domās par jauniem tērpiem, kā Flosijas jaunkundze bija ieteikusi darīt, kad ies ar vīru gultā, viņa atcerēsies, kā Džeisons viņu skūpstījis. Nu viņa pat bija

gatava sev atzīties, ka viņai šie skūpsti ļoti patikuši. Žēl gan, ka vīrieši nemēdz tā skūpstīties, atrazdamies gultā, viņa nodomāja Tad tas viss liktos neizmērojami jaukāk Acīmredzot ar skūpstīšanos bija jānodarbojas tikai ārpus gultas, toties gultā vīrieši darīja to, kas viņiem visu laiku bijis padomā.

— Man vienalga! — Viktorija noteica lielā apņēmībā, kad pretī izskrējušais zirgupuisis palīdzēja viņai nokāpt no zirga Viņa bija gatava pārciest jebko, lai tikai darītu Džeisonu laimīgu un atjaunotu viņu agrāko tuvību Spriežot pēc kapteiņa Ferela vārdiem, viņai tagad atlika tikai dot Džeisonam mājienu, ka viņa to vēlas redzēt savā gultā.

Viņa iegāja iekšā

— Vai lords Fīldings mājās? — viņa pavaicāja Nortrapam

— Jā, milēdij, — viņš paklanīdamies atteica — Viņš ir savā kabinetā.

— Vai viens?

— |ā. milēdij. — Nortraps atkal paklanījās

Viktorija pateicās un aizsoļoja pa gaiteni. Atvērusi kabineta durvis, viņa klusi ieslidēja pa tām. Džeisons sēdēja pie rakstāmgalda garās telpas pretējā pusē ar sāniem pret viņu. nolicis pie elkoņa veselu kaudzi dokumentu un vienu no tiem turēdams rokā. Viktorija palūkojās uz mazo zēnu, kas bija izaudzis no savas nožēlojamās bērnības un kļuvis par izskatīgu, bagātu un ietekmīgu vīru. Viņš bija uzkrājis bagātību, iegādājies daudzus īpašumus, piedevis savam tēvam un pieņēmis savās mājās bāreni no Amerikas. Un tomēr joprojām bija viens. Joprojām strādāja, joprojām centās.

Es mīlu tevi, viņa nodomāja, un negaidītā atziņa gandrīz lika Viktorijai saļimt Viņa bija uz mūžiem iemīlējusi Endrū Bet, ja tā bija patiesība, kāpēc viņa nekad nebija izjutusi tik dzeļošu

vēlmi darīt Endrū laimīgu? Viņa mīlēja Džeisonu, par spīti sava tēva brīdinājumam, par spīti paša Džeisona brīdinājumam, ka viņam vajadzīgs tikai Viktorijas augums, nevis mīlestība. Cik savādi, ka Džeisonam vajadzēja saņemt tieši to, ko viņš nevēlējās, nevis to, pēc kā alka. Bet viņa bija ļoti apņēmusies piespiest Džeisonu kārot pēc abiem.

Viktorija šķērsoja istabu, nedzirdamiem soļiem pārejot pār biezo persiešu paklāju, un nostājās aiz viņa krēsla.

— Kāpēc tu tik daudz strādā? — viņa klusi noprasīja.

Džeisons satrūkās no viņas balss skaņas, tomēr nepagriezās.

— Darbs man sagādā prieku, — viņš īsi paskaidroja. — Vai tu kaut ko vēlies? Esmu ļoti aizņemts.

Sākums nelikās daudzsološs, un Viktorijai uz mirkli iešāvās prātā atklāti paziņot, ka viņa vēlas, lai Džeisons gulētu ar viņu Taču patiesībā viņa nemaz nebija tik pārdroša, turklāt viņai nemaz tik |oti negribējās kāpt augšstāvā kopā ar Džeisonu — īpaši tagad, kad viņa noskaņojums šķita vēl saltāks nekā toreiz, vi-ņu kāzu dienā. Cerēdama uzlabot viņa omu, Viktorija maigi ieminējās:

— |a tu tā visu dienu sēdi, tev noteikti sāk smelgt mugura. — Saņēmusi visu drosmi, viņa uzlika plaukstas uz platajiem pleciem, gribēdama tos pamasēt.

Sajūtot šo pieskārienu, Džeisona augums saspringa.

— Ko tu dari? — viņš noprasīja.

— Es gribēju pamasēt tev plecus.

— Maniem pleciem nav vajadzīgi tavi maigie pieskārieni, Viktori j

— Kāpēc tu tik noraidoši izturies pret mani? — viņa jautāja un apgāja apkārt rakstāmgaldam, noskatīdamās, kā spalva aši un apņēmīgi slīd pār papīra lapu, Džeisonam lietišķā rokrakstā

kaut ko atzīmējot. Kad viņš turpināja izlikties Viktoriju neredzam, viņa uzmetās uz rakstāmgalda malas.

Džeisons nepatikā nosvieda spalvu, atgāzās krēslā un pievērsa skatienu viņai. Viktorijas kāja atradās turpat līdzās viņa rokai, viegli šūpodamās, kamēr viņa lasīja, ko viņš bija uzrakstījis. Pret paša gribu Džeisona acis pārslīdēja viņas krūtīm un palika pie viņas lūpu aicinošā izliekuma. Viņas mute pati lūdzās pēc skūpstiem, bet skropstas bija tik garas, ka meta ēnas uz vaigiem

— Kāp nost no rakstāmgalda un ej ārā! — viņš skarbi teica.

— Kā vēlies, — viņa sieva jautri atbildēja un piecēlās. — Es tikai ienācu, lai sasveicinātos. Ko tu vēlētos vakariņām?

Tevi, Džeisons nodomāja.

— Vai nav vienalga, — viņš atcirta.

— Tādā gadījumā tu varbūt gribi kaut ko īpašu saldajam ēdienam?

To pašu, ko vakariņām, viņš nodomāja.

— Nē, — viņš atteica, cīnīdamies ar pēkšņo, nevaldāmo ķermeņa dziņu.

— Tev nu gan ir ārkārtīgi viegli izpatikt, — Viktorija ķircinoši ieminējās un pasniedzās, lai pārvilktu ar pirkstu pār viņa taisnajām uzacīm.

Džeisons notvēra viņas roku pusceļā un turēja to dzelžainā tvērienā.

— Pie velna, ko tu dari? — viņš izgrūda.

Viktorija iekšēji sarāvās, tomēr izmanījās viegli paraustīt plecus.

— Starp mums vienmēr atrodas kādas durvis Es tikai gribēju atvērt tava kabineta durvis un palūkoties, ko tu dari.

— Mūs šķir kas vairāk par durvīm, — Džeisons atcirta, atlaizdams viņas roku.

— Es zinu, — viņa skumji atteica, žēli lūkodamās vīrā ar savām zilajām acīm.

Džeisons strauji novērsās.

— Esmu ļoti aizņemts, — viņš strupi izgrūda un paņēma rokās dokumentus.

— To es redzu, — Viktorija sacīja savādi maigā balsī. — Tagad tev nav man laika. — Viņa klusi izgāja pa durvīm.

Vakariņās Viktorija iznāca pie galda, ģērbusies persikkrāsas šifona tērpā, kas izcēla katru viņas krāšņā auguma izliekumu un bija gandrīz caurspīdīgs Džeisona acis samiedzās.

— Vai es esmu par to maksājis? -

Viktorija pamanīja, kā viņa skatiens kavējas pie pārdroši dziļā • .

kakla izgriezuma, un pasmaidīja.

— Protams, esi. Man taču naudas nav.

— Tad nevalkā to ārpus mājas. Tas izskatās nepiedienīgs.

— Es jau zināju, ka tev tas patiks! — Viktorija iesmējās, instinktīvi nojauzdama, ka tērps viņam ļoti paticis, jo citādi viņa acis nebūtu tā iegailējušās.

Džeisons paskatījās uz viņu tā. it kā nespētu ticēt savām ausīm, tad pagriezās pret kristāla karafēm uz galda.

— Vai nevēlies mazliet heresa?

— Ak kungs, nē! — Viktorija atkal iesmējās. — Kā tu jau būsi nojautis, vīns man neiet labumā. Man no tā kļūst nelabi. Vienmēr. Atceries, kas notika, kad es to dzēru mūsu kāzu dienā — Pat neapzinādamās, cik nozīmīga bijusi šī atzīšanās, Viktorija pagriezās, lai nopētītu ārkārtīgi vērtīgu Mingu dinastijas vāzi, kas greznojās uz apzeltīta galda ar marmora intarsijām, apsvērdama kādu piepešu domu Tad pēkšņi viņa izlēma — Es rīt gribētu aizbraukt uz Londonu, — viņa paziņoja, pieiedama Džeisonam tuvāk.

— Kāpēc?

Viktorija uzmetās uz roku balsta krēslam, kurā Džeisons bija apsēdies.

— Protams, lai tērētu tavu naudu

— Es gan nezināju, ka esmu tev devis naudu, — viņš nomurmināja, aizrāvies ar lūkošanos uz viņas augšstilbu turpat viņam pie krūtīm. Romantiskajā sveču gaismā plānais šifons šķita caurspīdīgs un pēc krāsas līdzinājās miesai

— Man joprojām ir lielākā daļa tās naudas, ko tu man visas šīs nedēļas esi devis sīkiem izdevumiem. Vai tu brauksi man līdzi uz Londonu? Pēc tam kad būšu iepirkušies, mēs varētu aiziet uz teātri un pārnakšņot pilsētas mājā.

— Man parīt šeit norunāta tikšanās.

— Tas ir vēl labāk, — Viktorija nedomājot attrauca. |a viņi uz vairākām stundām divatā paliktu karietē, viņiem atliktu bezgalīgi daudz laika nesteidzīgai sarunai — Mēs rītvakar kopā varētu atgriezties mājās.

— Man nav laika, — viņš īsi atteica.

— Džeison. . — Viktorija maigi ierunājās, pastiepdama roku, lai pieskartos viņa tumšajiem matiem.

Kā sadzelts viņš pielēca kājās no krēsla, izsliedamies pār Viktoriju, un viņa balsī skanēja nicinājums.

— |a tev ir vajadzīga nauda, ko tērēt Londonā, tad tā ari pasaki! Bet izbeidz uzvesties kā lēta vazaņķe, citādi es sākšu pret tevi izturēties kā pret tādu, un beigās tu paliksi guļam uz šā dīvāna ar pāri galvai uzrautiem svārkiem.

Viktorija pazemota nikni lūkojās uz viņu

— ļa vēlies zināt, es labāk gribētu būt lēta vazaņķe nekā tāda akla nejēga kā tu, kas pārprot visu, ko dara citi, un neko nespēj saprast pareizi!

Džeisons dusmīgi skatījās uz viņu.

— Ko tad tas nozīmē?

Viktorija izmisīgi gandrīz piecirta kāju.

— Izdomā pats! Tev taču lieliski izdodas noprast, ko es gribu, kaut arī tu vienmēr kļūdies! Bet to nu gan es tev pateikšu — ja es būtu vazaņķe, tad nomirtu badā, gaidīdama, kamēr tu beidzot kaut ko sapratīsi! Un vēl — šovakar tu vari vakariņot viens un aurot uz kalpotājiem, nevis uz mani! Rīt es braukšu uz Londonu viena pati. —To pateikusi, Viktorija cēli izsoļoja no istabas, pamezdama Džeisonu nolūkojamies viņai pakaļ ar neizpratnē savilktām uzacīm

Viktorija uzskrēja savā istabā, norāva caurspīdīgo šifona tērpu un uzvilka atlasa rītasvārkus. Tad viņa apsēdās pie tualetes galdiņa, un. dusmām pamazām atdziestot, viņas skaistajās lūpās atplauka greizs smaids. Pārsteigums Džeisona sejā bija izskatījies gandrīz komisks, kad viņa paziņoja, ka, būdama vazaņķe. nomirtu badā, gaidīdama, kamēr viņš beidzot kaut ko sapratis

26

Nākamajā rītā ļoti agri Viktorija devās uz Londonu un atgriezās Veikfīldā, kad sāka jau krēslot. Rokās viņa saudzīgi turēja priekšmetu, ko bija pamanījusi kādā veikalā, pirms vairākām nedēļām pilsētā iepirkdamās. Tobrīd tas viņai bija licis atcerēties Džeisonu, taču cena bija neiedomājami augsta, turklāt tolaik pirkt viņam dāvanu nebūtu bijis piedienīgi. Visas šīs nedēļas domas par šo priekšmetu nebija devušas Viktorijai mieru, līdz beidzot viņai bija sameties bail gaidīt vēl ilgāk, lai kāds cits nenopirktu kāroto lietu.

Viņai nebija ne jausmas, kad dāvanu pasniegt, — ne jau tagad, kad starp viņiem vēl valdīja naids, tomēr drīz. Viņa nodrebinājās, atcerējusies dāvanas cenu. Džeisons gan bija iedevis viņai pārsteidzoši lielu kabatasnaudu, kurai viņa līdz šim gandrīz nebija pieskārusies, taču par dāvanu bija vajadzējis samak-

*.«it pēdējo šiliņu un vēl krietni vairāk, taču mazā veikaliņa īpašnieks .11 lielāko prieku bija atvēris rēķinu uz Veikfīldas marķīzes vārda.

— Viņa augstība ir savā kabinetā, —Viktorijai paziņoja Nor-l raps, atvēris ārdurvis.

— Vai viņš vēlas mani redzēt? — Viktorija pavaicāja, izbrīnī-lusies par tādu paziņojumu, kuru Nortraps bija izteicis bez neviena viņas jautājuma.

— Nezinu, milēdij. — Nortraps neveikli atteica. — Bet viņš ir... ē... ē... apvaicājies, vai jūs vēl neesat atgriezusies mājās.

Nopētījusi Nortrapa aizvainoto seju, Viktorija atcerējās Džei-sona uztraukumu toreiz, kad viņa bija nozudusi, lai pavadītu pēcpusdienu pie kapteiņa Ferela. Tā kā brauciens uz Londonu bija prasījis divreiz ilgāku laiku par iecerēto, jo viņa bija piemirsusi, kur īsti atrodas vajadzīgais veikals, viņa nosprieda, ka Džeisons atkal būs licis Nortrapam trūkties.

— Cik reižu viņš par to vaicāja? — Viktorija painteresējās.

— Trīs, — Nortraps paskaidroja. — Pēdējās stundas laikā.

— Skaidrs, — Viktorija pasmaidīja, juzdamās savādi iepriecināta, ka Džeisons par viņu domājis.

Atdevusi Nortrapam apmetni, viņa devās uz Džeisona kabinetu Nespēdama pieklauvēt, jo abas rokas bija aizņemtas ar dāvanu, viņa pagrieza rokturi un saudzīgi ar plecu atgrūda durvis. Džeisons nesēdēja pie sava rakstāmgalda, kur Viktorija bija cerējusi viņu ieraudzīt, bet gan stāvēja pie loga un drūmi noskatījās uz terasveida mauriņu mājas sānu pusē. Izdzirdējis Viktoriju tuvojamies, viņš tūdaļ izslējās.

— Tu esi atgriezusies, — viņš secināja un sabāza rokas kabatās.

— Un kā tad tu domāji? — Viktorija pajautāja, uzmanīgi pētīdama viņa seju.

Džeisons gurdi paraustīja piecus.

— Patiesību sakot, man nav ne mazākās jausmas, ko tu varētu darīt nākamajā brīdī.

Ņemot vērā viņas pēdējā laika uzvedību, Viktorija viegli saprata, kāpēc Džeisons uzskata viņu par impulsīvu sievieti, kuras rīcība nav paredzama Vēl vakar viņa bija maigi flirtējusi ar Džeisonu un tad saniknota pametusi viņu viesistabā. Un nu viņu bija pārņēmusi neprātīga dziņa apskaut Džeisonu un lūgt viņam piedošanu. Tomēr Viktorija neriskēja saņemt kārtējo strupo atraidījumu, apslāpēja šo vēlmi un nolēma grozīt iepriekšējo lēmumu un pasniegt dāvanu tūlīt.

— Man Londonā bija kaut kas jānopērk, — viņa moži pavēstīja un parādīja Džeisonam iesaiņoto dāvanu, ko turēja rokās.

— Es to uzgāju jau pirms vairākām nedēļām, taču tad man pietrūka naudas.

— Tev vajadzēja man to palūgt, — Džeisons noteica un devās pie rakstāmgalda, acīmredzot apņēmies no jauna ķerties pie darba.

Viktorija papurināja galvu.

— Es nevarēju lūgt tev naudu, jo tas, ko es gribēju nopirkt, bija domāts tev. Lūdzu, — viņa pastiepa dāvanu Džeisonam.

— Tas ir tev.

Džeisons apstājās kā zemē iemiets un uzlūkoja iegareno, sudrabotā papīrā iesaiņoto priekšmetu.

— Ko? — viņš neizpratnē noprasīja, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko nesaprotamu.

— Es braucu uz Londonu, lai nopirktu to tev, — Viktorija paskaidroja, noslēpumaini smaidot, un pastiepa smago dāvanu Džeisonam tuvāk

Viņš apjucis lūkojās uz to, joprojām sabāzis rokas kabatās.

Viktorijas sirds pēkšņi sažņaudzās, iedomājoties, vai viņš vispār ■ igrāk kaut reizi ir saņēmis dāvanu. Ne viņa pirmā sieva, ne arī mi|ākās droši vien nebija viņam neko dāvinājušas. Un pats par •.evi saprotams, ka tā nežēlīgā sieviete, kas bija viņu uzaudzinājusi, nebija Džeisonam neko dāvinājusi.

Kad Džeisons beidzot izvilka rokas no kabatām. Viktorija gandrīz nespēja apvaldīt vēlēšanos apskaut viņu. Paņēmis dāvanu, viņš sāka to grozīt rokās, un izskatījās, it kā viņš nezinātu, ko lai ar to iesāk. Paslēpusi smeldzošo maigumu aiz plata smaida, Viktorija uzmetās uz rakstāmgalda malas un pavaicāja:

— Vai tad tu negrasies to atvērt?

— Ko? — viņš apjucis atkal jautāja. Tad atguvies pārvaicāja: — Tu gribi, lai es to tūlīt atveru?

— Kāpēc gan ne? — Viktorija jautri noprasīja un uzsita pa galda virsmu līdzās savam gurnam. — Tu vari to nolikt te, kamēr izsaiņosi, taču esi uzmanīgs — tas ir plīstošs.

— Tas ir smags, — Džeisons piekrita, aši un nedroši uzsmaidīja Viktorijai, tad rūpīgi atraisīja tievo aukliņu un atlocīja sudraboto papīru Izsaiņojis lielu ādas kasti, viņš atvēra to

— Man šķita, ka tā ir līdzīga tev, — Viktorija smaidīdama paskaidroja. kad viņš uzmanīgi izņēma no kastes panteru, kas bija izgriezta no vesela oniksa gabala un kam acu vietā mirdzēja smaragdi Šķita, ka varenais kaķis ar burvestības palīdzību apturēts skrējienā un tad pārvērsts par oniksu. Panteras gludā ķermeņa katrā slaidajā līnijā bija manāma kustība, tajā vīdēja spēks un grācija, noslēpumainās, zaļās acis pauda briesmas un prātu.

Džeisons, par kura gleznu un unikālu mākslas priekšmetu kolekciju klīda runas, ka tā esot viena no skaistākajām visā Eiropā, pētīja panteru ar tādu bijību, kas gandrīz lika Viktorijas acīs sanesties asarām. Viņa zināja, ka šis priekšmets ir pievilcīgs, taču Džeisons izturējās tā, it kā tas būtu neticami vērtīgs dārgums.

— Tā ir |oti skaista, — Džeisons klusi ierunājās, ar īkšķi glāstīdams panteras muguru. Bezgala saudzīgi viņš nolika dzīvnieku uz rakstāmgalda un pagriezās pret Viktoriju — Es pat nezinu, ko lai saka, — viņš atzinās, greizi pasmaidīdams.

Viktorija ielūkojās viņa skarbajā sejā ar zēnisko smaidu un nodomāja, ka viņš vēl nekad nav izskatījies tik apburošs un pievilcīgs. Iepriecināta viņa teica:

— Tev nekas nav jāsaka — tikai "paldies", ja tu vēlies to pateikt

— Paldies, — Džeisons sacīja savādā, piesmakušā balsī.

Tu vari man pateikties ar skūpsta Šī doma kā no zila gaisa atausa Viktorijas prātā, un vārdi paši izlidoja viņai no lūpām, pirms viņa bija paguvusi apvaldīties.

— Tu vari man pateikties ar skūpstu, — viņa atgādināja, gaiši pasmaidīdama.

Džeisons dziji un saraustīti ievilka elpu, kā saņemdamies veikt grūtu uzdevumu; tad ar plaukstām atspiedās pret rakstāmgaldu abās pusēs meitenei un noliecās. Viņu lūpas saskārās, un šā pieskāriena maigums šķita gandrīz neizturams. Viktorija atliecās, zaudēja līdzsvaru un, kad Džeisons pacēla galvu, lai atrautos, pieķērās viņa plaukstām, lai noturētos. Sajutis Viktorijas rokas, kas ne|āva viņam iztaisnoties, Džeisons kļuva līdzīgs izsalkušajam, kurš uzaicināts uz goda mielastu. Viņa mute cieši piekļāvās meitenes lūpām maigā uzstājībā un, kad viņa sāka atbildēt uz skūpstu, viņa lūpas kļuva vēl prasīgākas Džeisona mēle ieslīdēja viņas mutē, kairinot viņu, mudinot atsaukties.

Viktorijas mēle kautri pieskārās viņa mēlei, un Džeisons zaudēja savaldību. Novaidējies viņš cieši apskāva meiteni, nocēla no rakstāmgalda un no visa spēka piespieda sev klāt. Viņš juta, kā Viktorijas rokas pārslīd viņa krūtīm un sirsnīgi apvijas viņam

.ip kaklu, pievelkot viņa galvu sev tuvāk, un šis pamudinājums iededza Džeisonā tādu kaisli, ka viņš gandrīz zaudēja prātu Pret paša gribu viņa roka noslīdēja no Viktorijas muguras līdz viduklim, lai pavirzītos augšup un satvertu plaukstā viņas kuplās krūts mibinošo apaļumu Viktorija notrīcēja, tomēr neatrāvās, kā Džei-\ons bija gaidījis, bet gan cieši piekļāvās viņa uzbudinātajam augumam, tikpat aizmirsusies kaislīgajā skūpstā kā viņš pats.

Piepeši gaitenī pie kabineta durvīm atskanēja kapteiņa Fe-rela jautrā balss:

— Nevajag pūlēties, Nortrap, es pats zinu ceļu — Kabineta durvis atsprāga vaļā, un Viktorija izrāvās no Džeisonā apskāviena — Džeison, es... — kapteinis Ferels iesāka, nākdams iekšā kabinetā. Viņš tūdaļ aprāvās un atvainodamies pasmaidīja, pamanījis Viktorijas pietvīkušos vaigus un Džeisonā tumšo skatienu — Man laikam vajadzēja pieklauvēt.

— Mēs jau esam beiguši, — Džeisons sausi attrauca

Nespēdama ielūkoties drauga acīs, Viktorija veltīja Džeiso-

nam paviršu smaidu un nomurmināja kaut ko par došanos augšstāvā, lai pārģērbtos vakariņām.

Kapteinis Ferels sniedza roku.

— Kā tev klājas, Džeison?

— Man tas nav īsti skaidrs, — Džeisons izklaidīgi atteica, noskatīdamies, kā Viktorija iziet pa durvīm.

Maikla Ferela lūpas noraustījās smieklos, taču viņa uzjautrinājums tūda| pārvērtās raizēs, kad Džeisons aizgriezās un lēni piegāja pie loga Kā juzdamies neticami noguris, Džeisons pārlaida roku pāri skaustam, masēdams saspringušos muskuļus, un palika stāvam, noskatīdamies uz zālienu.

— Vai kaut kas noticis?

Džeisons drūmi iesmējās.

— Nekas nav noticis, Maik Nekas tāds, ko es nebūtu pelnījis Un nekas tāds, ar ko es nespētu tikt galā.

Kad Maiks pēc stundas aizgāja, Džeisons atslīga krēslā un aizvēra ads. Gurnos joprojām dega Viktorijas modinātā iekāre. Džeisons alka pēc viņas tik ļoti, ka gandrīz izjuta sāpes. Viņš alka tā, ka bi; ->iests sakost zobus un apvaldīt vēlēšanos uzdim-dināt pa ko, ■ un iegūt viņu uz līdzenas vietas. Viņam gribējās nožņaug i -riju, jo tā bija nosaukusi viņu par "gādīgu'’ vīru, tāpēc ka viņam ir mīļākā.

Bērnišķīgā sieva lika Džeisonam izjust nežēlīgas mokas Vispirms Viktorija bija gribējusi spēlēt ar viņu šahu un kārtis, taču tagad jau izmēģināja roku kairinošā spēlē. Viktorija bija pārvērtusies par kārdinātāju, un viņai tas instinktīvi izdevās nenoliedzami lieliski. Viņa sēdēja uz rakstāmgalda, uz viņa krēsla roku balsta, pirka viņam dāvanu un lūdza skūpstu Džeisons rupji ieprātojās, vai tad, kad viņi pirms brīža bija skūpstījušies, Viktorija iztēlojās viņa vietā Endrū tāpat kā toreiz, kad abi salaulājās.

Izjuzdams riebumu pret paša ķermeņa nerimtīgajām alkām pēc viņas, Džeisons pielēca kājās un aši uzkāpa augšā pa platajām, izliektajām kāpnēm. Viņš bija zinājis, ka prec cita vīrieša sievieti, tomēr nebija gaidījis, ka tas viņam sagādās tik daudz sāpju. Vienīgi lepnums šobrīd neļāva Džeisonam vēlreiz piespiest Viktoriju gulēt ar viņu. Lepnums un pārliecība, ka brīdī, kad viss būs galā, viņš jutīsies tikpat neapmierināts kā toreiz kāzu naktī.

Izdzirdējusi Džeisonu rosāmies viņa istabā, Viktorija pieklauvēja pie durvīm, kas šķīra abu guļamtelpas. Džeisons atsaucās, aicinādams ienākt, taču Viktorijas smaids tūdaļ pagaisa, redzot, ka Krenklins, viņa kalpotājs, kravā ceļasomu un Džeisons liek

nl.is mapē dokumentus no kaudzes, kas sakrauta uz galda pie

kimma.

— Kur tu brauksi? — Viktorija izdvesa.

— Uz Londonu.

— Bet kāpēc? — viņa uzstāja, tik vīlusies, ka gandi'u. ..cspē-|.i sakarigi domāt.

Džeisons uzmeta skatienu kalpotaiam. . ,_____

— Es pats pabeigšu sakravāt mantas, Fre.i^rn. — hfoģmdī-Iis, kamēr kalpotājs iziet un aizver durvis, viņš īsi paskaidroja:

-Turēs varu mierīgi strādāt.

— Bet vēl vakar tu teici, ka nevari braukt uz Londonu un tur pārnakšņot kopā ar mani, jo tev šeit no paša rīta esot jātiekas ar dažiem cilvēkiem.

Džeisons pārstāja likt dokumentus mapē un izslējās. Tad tīši rupji noprasīja:

— Viktorij. vai tu zini, kas notiek ar vīrieti, kurš vairākas dienas pēc kārtas izjūt neapmierinātu dzimumtieksmi?

— Nē, — Viktorija vārgi atteica un papurināja galvu, lai uzsvērtu savu atbildi.

— Tādā gadījumā es varu tev to paskaidrot!

Viktorija izbijusies noraidoši purināja galvu.

— N-nedomāju vis, ka tev vajadzētu to darīt — ne tagad, kad tu atkal esi tik sliktā omā.

— Pirms iepazīšanās ar tevi es nemēdzu būt "sliktā omā", — Džeisons atcirta. Uzgriezis meitenei muguru, viņš ar plaukstām atspiedās pret kamīna dzegu un skatījās grīdā. — Es tevi brīdinu, atgriezies savā istabā, pirms neesmu aizmirsis, cik "gādīgs" vīrs esmu un atteicies no braukšanas uz Londonu.

Viktorijai sametās nelabi.

— Tu brauksi pie savas mīļākās, vai ne? — viņa noprasīja aizžņaugtā balsī, neticīgi atcerējusies, cik mīļš viņš bija brīdī, kad viņa tam bija pasniegusi dāvanu.

— Tu sāc runāt kā greizsirdīga sieva, — Džeisons izgrūda caur zobiem.

— Es tur neko nevaru darīt, es tiešām esmu sieva.

— Tev ir visai dīvains priekšstats par to, ko nozīmē būt sievai! — Džeisons nesavaldīgi uzsauca — Ej ārā no šejienes.

— Nolādēts! — Viktorija nesavaldījās. — Es nezinu, ko nozīmē būt sievai, vai tad tu to nesaproti? Es protu gatavot ēdienu, šūt un rūpēties par savu vīru, bet šim nolūkam es jau tev neesmu vajadzīga, jo par tevi gādā citi. Un es tev varu pateikt vēl kaut ko, lord Fīlding, — viņa turpināja, pamazām aizvien vairāk saniknodamās. —Var jau būt, ka neesmu īpaši laba sieva, toties tu esi neciešams vīrs! Kad es tev piedāvāju uzspēlēt šahu, tu kļūsti dusmīgs. Kad mēģinu tevi pavedināt, tu kļūsti nejauks...

Viņa redzēja, ka Džeisons piepeši izslējās, taču Viktoriju bija pārņēmušas tādas dusmas, ka viņa pat nepievērsa uzmanību viņa apstulbušajai sejai.

— Un, kad es tev atnesu dāvanu, tu brauc uz Londonu pie savas mīļākās!

— Torij, — Džeisons smeldzīgi viņu pārtrauca, — nāc šurp!

— Nē, es vēl neesmu beigusi! —Viktorija izgrūda pazemojumā un niknumā. — Brauc vien pie savas mīļākās, ja tu to tik ļoti vēlies, tikai tad nevaino mani, ja tā arī paliksi bez dēla. Var jau būt, ka esmu naiva, taču ne jau tik dumja, lai ticētu, ka man vajadzētu tikt pie bērna bez... bez zināma atbalsta no tavas puses!

— Torij, lūdzu, nāc šurp, — Džeisons piesmacis atkārtoja.

Viktorija beidzot sadzirdēja neslēptās alkas viņa balsī, un viņas dusmas tūdaļ pagaisa, tomēr viņai bija bail no kārtējā atraidījuma, mēģinot tuvoties viņam.

— Džeison, diez vai tu pats zini, ko gribi. Tu teici, ka gribot

»Ielu, bet...

— Es lieliski zinu, ko gribu, — viņš iebilda un pastiepa ro-k.is pret Viktoriju — Ja tu pienāksi tuvāk, tu arī to uzzināsi...

Zaļo acu pavedinošā aicinājuma un vīrišķīgās balss dobjā maiguma apburta, Viktorija lēni pagājās Džeisonam tuvāk un tūdaļ nokļuva ciešos apskāvienos. Viņa skūpsts bija mežonīgs un neprātīgi uzbudināja, un Viktoriju pārņēma karstums. Viņa juta Džeisona uzbudinājumu un viņa roku uzstājīgos glāstus uz savas muguras un krūtīm. Tie mazināja viņas bailes, ar katru pieskārienu modinot iekāres liesmas.

— Torij, — Džeisons izgrūda saraustītā čukstā, pārlaizdams lūpas viņas kaklam — Torij, — viņš sāpīgi atkārtoja un atkal sāka viņu skūpstīt

Šoreiz skūpsts bija nesteidzīgs, dziļš un tad kļuva alkatīgs. Džeisona rokas pārslīdēja viņas sāniem, tad ieskāva gurnus un cieši pievilka klāt savam uzbudinātajam ķermenim, izvilinot no viņas neslēptas, primitīvas iekāres vaidu.

Turpinādams viņu skūpstīt, Džeisons paslidināja roku zem Viktorijas ceļiem un pacēla viņu rokās. Aizmirsusies viņa roku un lūpu kaislajā burvībā, Viktorija juta, ka visa pasaule sasveras, kad Džeisons saudzīgi noguldīja viņu gultā. Izmisīgi tverdamās pie neatkārtojamā, skaistā visuma, kur eksistēja tikai viņas vīrs, Viktorija cieši aizmiedza acis, kamēr viņš norāva sev drēbes. Sajutusi gultu ieliecamies zem viņa smaguma, Viktorija, cīnīdamās ar paniku, gaidīja, kad Džeisons sāks atraisīt viņas rī-tasvārkus.

Taču Džeisons tikai maigi noskūpstīja viņas aizvērtās acis un saudzīgi viņu apskāva, pievilkdams sev klāt.

— Princesīt, — viņš nočukstēja, un šis aizsmakušais čuksts

Viktorijas ausīs skanēja tikpat burvīgi kā izrunātais mījvārdiņš,

— lūdzu, atver acis. Es nemetīšos tev virsū, es apsolu.

Norijusi siekalas, Viktorija atvēra acis, ārkārtīgā atvieglojumā pamanīdama, ka viņš nopūtis visas sveces, tās dega vienīgi uz kamīna dzegas istabas otrā pusē.

Ievērojis bailes viņas plati ieplestajās, zilajās acīs, Džeisons paslējās uz elkoņa un maigi noglāstīja ar brīvo roku sarkanzel-tainās cirtas, kas bija izjukušas pāri spilvenam. Neviens vīrietis nebija pieskāries šai meitenei, tikai viņš, Džeisons bijīgi nodomāja. Viņu pārņēma lepnums Šī skaistā, drosmīgā, nesamaitātā meitene bija atdevusies tikai un vienīgi viņam. Džeisoi>s vēlējās atlīdzināt viņai par kāzu nakti, likt viņai vaidēt baudā un cieši piekļauties viņam.

Apvaldījis uzstājīgo tirpoņu gurnos, viņš ar lūpām pieskārās Viktorijas ausij.

— Es nezinu, par ko tu tagad domā, — viņš klusi sacīja,

— bet tu izskaties pārbijusies līdz nāvei. Viss joprojām ir tāpat kā pirms brīža, kad mēs tikai skūpstījāmies.

— Bet tagad tu esi kails, — Viktorija drebošā balsī aizrādīja

Džeisons apvaldīja smaidu.

— Taisnība. Taču tu gan ne.

Pagaidām, viņa nodomāja un izdzirdēja Džeisona dobjos, jutekliskos smieklus, it kā viņš būtu nolasījis Viktorijas domas.

Džeisons noskūpstīja viņas acs kaktiņu.

— Vai tu gribi paturēt rītasvārkus mugurā?

Sieva, kuras jaunavību viņš bija laupījis brutālā, nevērīgā steigā, ielūkojās viņam acīs, noglāstīja viņa vaigu un pačukstēja:

— Es gribu darīt tev prieku. Un tu droši vien nevēlies, lai es tos paturu mugurā.

Klusi ievaidējies, Džeisons noliecās un noskūpstīja viņu uzstājīgā maigumā, nevaldāmi notrīsēdams, kad viņa atbildēja uz skūpstu ar nevainīgu kvēli, kas lika viņa dzīslās kā meža ugunsgrēkam iedegties karstai iekārei. Viņš atrāvās.

— Torij, — viņš nopietni teica, — ja tu darīsi man vēl vairāk prieka nekā tad, kad mani skūpsti, es aiz baudas nomiršu

Saraustīti ievilcis elpu, viņš atraisīja samta lenti pie viņas vidukļa. taču, kad viņš jau grasījās pavērt rītasvārkus, Viktorijas roka krampjaini sažņaudza viņa plaukstu.

— Es to nedarīšu, ja tu to nevēlies, mīļā, — viņš apsolīja, turēdams roku nekustīgi. — Es tikai cerēju, ka starp mums vairs nebūs nekā tāda, kas mūs varētu šķirt, — ne pārpratumu, ne durvju, pat ne apģērba. Es novilku savējo, lai tev parādītu sevi, nevis lai tevi izbiedētu.

Notrīcējusi no maigā paskaidrojuma, viņa atlaida Džeisona roku; tad, viņam par neizmērojamu prieku, Viktorija apskāva viņa kaklu un piespiedās viņam klāt.

Viņas rītasvārki pavērās zem Džeisona meklējošajiem pirkstiem Džeisons nolieca galvu un noskūpstīja Viktoriju, ar pirkstiem berzēdams viņas krūts galiņu, ar mēli glāstīdams viņas lūpas un mudinādams tās pavērties. Viktorija ne tikai padevās viņa intīmajam skūpstam, bet ļāva viņa mēlei ieslīdēt sev mutē, cieši apķērās Džeisonam ap kaklu un atsaucās uz viņa mēles glāstiem Meitenes krūts galiņš stingrs saslējās zem viņa plaukstas, un Džeisons atrāvās no viņas lūpām, lai noliektos pie krūtīm.

Viktorija neapzināti sarāvās, un Džeisons izbrīnījies uzlūkoja viņu, tūdaļ apjēgdams, ka neviens vīrietis nav viņai tā pieskāries vai viņu skūpstījis.

— Es nenodarīšu tev pāri, mīļā, — viņš iedrošinot čukstēja un satvēra lūpās mazo, piebriedušo miesas pauguriņu, skūpstīdams to, līdz sajuta Viktoriju atslābstam, tad lēni pavēra lūpas un saņēma krūts galiņu mutē.

Viktorijas reibuma pilnais izbrīns, ka Džeisons vēlas zīst viņas krūti, pārvērtās milzīgas baudas vaidā, jūtot, kā viņa lūpas piekļaujas krūtij aizvien kvēlāk, līdz beidzot meitenes ķermenis sāka raustīties ritmiskā, skaudrā kaislē. Viņas pirksti ievijās Džei-sona cietajos, melnajos matos, piespiežot viņa galvu sev klāt, kā vēloties, lai tā uz mūžu paliktu turpat, — un tad viņa sajuta, kā Džeisona roka ieslīd viņai starp kājām.

— Nē! — pār viņas lūpām izlauzās pārbiedēts čuksts, un viņa cieši saspieda kājas kopā Džeisons nevis sadusmojās, kā viņa bija baidījusies, bet gan tikai piesmacis apslāpēti iesmējās.

Ar vienu vienīgu strauju kustību viņš pavirzījās augšup un sāka skūpstīt viņas lūpas reibinošā, nevaldāmā izsalkumā

— |ā, — viņš nočukstēja, turpinādams Viktoriju skūpstīt. — Ak jā...

Viņa roka atkal noslīdēja lejup, maigi kairinot zeltaino trijstūri starp viņas kājām, līdz tās atslāba zem viņa pirkstiem, padodoties maigajai, neatlaidīgajai uzstājībai. Džeisons piespieda pirkstus ciešāk un, sajutis aicinošo valgumu, gandrīz zaudēja savaldību. Viņš nespēja noticēt ne Viktorijas neviltotajai kaislei, ne arī vieglumam, ar kādu tā darīja viņu neprātīgu, jo. ļaudama viņam katru savu ķermeņa daļu, padevās pilnīgi un nesavtīgi. Džeisona pirksti ieslīdēja viņas klēpī, un viņas gurni maigi izliecās pret viņa roku, bet nagi iecirtās viņam plecos. Ar plaukstām atspiedies meitenei abās pusēs, Džeisons da|ēji uzgūlās viņai.

Viktorijas sirds sāka dauzīties pulsējošā baudā un saltās izbailēs, sajūtot viņu sev starp kājām, tomēr Džeisons nevis ieguva viņu, bet sāka apļot gurnus maigi neatlaidīgā ritmā, kas pamazām laupīja viņai saprātu, izraisot neprātīgu baudu, līdz bailes pagaisa — un palika tikai neuzveicama, sāpīga vēlme pēc viņa.

Džeisona celis iespiedās starp viņas kājām.

— Nebaidies, — viņš čukstēja. — Nebaidies no manis.

Viktorija lēni atvēra acis un uzlūkoja vīrieti virs sevis. Viņa

seja bija satumsusi un savilkta kaislē, pleci un rokas saspringušas no mokošās savaldības, elpa strauja un smaga. Kā transā viņa ar pirkstu galiem pieskārās viņa jutekliskajām lūpām, instinktīvi apjauzdama, cik izmisīgi tiek iekārota un cik ārkārtīgi Džeisonam jāsavaldās, lai tūdaļ neiegūtu viņu.

— Tu esi tik maigs, — viņa aizlauztā balsī nočukstēja, — tik maigs...

No Džeisona krūtīm izlauzās kluss vaids, un viņa savaldība vienā mirklī pagaisa Daļēji iekļuvis viņā, Džeisons atrāvās, ar katru nākamo reizi ieslīdēdams aizvien dziļāk, līdz viņa izliecās un viņš līdz galam ielauzās viņas neticamajā siltumā. Uz Džeisona pieres izspiedās sviedri, cīnoties ar sava ķermeņa mokošajām dziņām, un viņš sāka kustēties lēnāk, vērodams viņas seju. Viktorijas galva mētājās spilvenos, viņa tiecās pretī Džeisonam drebošās alkās, cieši piespiezdama gurnus viņa pulsējošajiem augšstilbiem, sniegdamās pēc neapvaldāmā piepildījuma, ko viņš bija apņēmies dot. Sadzirdējis viņas kluso, izmisīgo vaidu, Džeisons sāka vienmērīgi paātrināt savas kustības.

— Tiecies pēc tā. Torij, — viņš aizsmacis izgrūda. — Es tev to sniegšu, es apsolu.

Dreboša ekstāze sagrāba visu Viktorijas augumu, pāršalcot viņu ar baudas viļņiem, kas plūda aizvien straujāk un straujāk, beidzoties ar eksploziju, kura lika no viņas lūpām izlauzties kliedzienam Džeisons nolieca galvu, lai vēl pēdējo reizi izmisīgi noskūpstītu viņu, un tad pievienojās viņai saldā aizmirstībā.

Baidīdamies saspiest Viktoriju ar savu svaru, viņš nokrita uz sāniem, novilkdams Viktoriju sev līdzi, joprojām intīmi ar viņu vienots. Kad Džeisona smagā elpa beidzot kļuva vienmērīga, viņš noskūpstīja Viktoriju uz pieres un atglauda no tās izjukušos. zīdainos matus.

— Kā tu tagad jūties? — viņš klusi pavaicāja.

Viktorijas garās skropstas notrīcot pavērās, un viņas acis kā divi dziļi, zili, gurdena izbrīna pilni ezeri palūkojās viņā

— Es jūtos kā sieva, — viņa nočukstēja.

To dzirdot, Džeisons piesmacis iesmējās un pārvilka ar pirkstu viņas vaiga skaistajam izliekumam. Viktorija ciešāk piespiedās viņam klāt.

— Džeison, — viņa ierunājās un pacēla skatienu, — es tev gribu kaut ko teikt.

— Ko tad? — viņš vaicāja, maigi smaidot.

Vienkārši un bez kautrēšanās viņa sacīja:

— Es mīlu tevi.

Viņa smaids pagaisa.

— Tā ir taisnība. Es mī...

Džeisons piespieda pirkstu pie Viktorijas lūpām, lai viņu apklusinātu, un papurināja galvu

— Nē, tu mani nemīli, — viņš klusā un nelokāmā stingrībā iebilda. — Un tev to nevajadzētu darīt. Necenties man dot vairāk, nekā jau esi devusi, Torij.

Viktorija novērsās, nebilzdama ne vārda, tomēr Džeisona noraidījums bija viņu sāpinājis vairāk, nekā viņa jebkad būtu spējusi iztēloties. Guļot viņa rokās, viņas prātā atkal atausa Džeisona vārdi. Man nav vajadzīga tava mīlestība. Es to nevēlos.

Tikmēr gaitenī Frenklins pieklauvēja pie durvīm, vēlēdamies noskaidrot, vai lordam Fīldingam nav vajadzīga palīdzība mantu kravāšanā. Nesaņēmis atbildi uz klauvējienu, Frenklins nosprieda, ka viņa augstība būs kaut kur aizgājis un bez uzaicinājuma ierasti pagrieza durvju rokturi

Ienācis pustumšajā telpā, viņš samirkšķināja acis, un viņa iztrūcinātais skatiens palika gluži kā piekalts milzīgajā gultā guļošajam pārim, tad šausmās pievērsās apģērbu kaudzei, ko Džei-sons bija izņēmis no skapja un kas tagad nevērīgā kaudzē mētājās uz grīdas līdzās gultai Uzcītīgais kalpotājs iekoda lūpā, apvaldīdams nomācošo impulsu uz pirkstgaliem paieties uz priekšu un atbrīvot viņa augstības izsmalcināto fraku, kas bija sapinusies briežādas bikšu starās. Taču tad Frenklins saprātīgi izzagās no istabas, ar klusu klikšķi aizvērdams durvis.

Gaitenī viņa raizes par lorda Fīldinga izmētāto apģērbu tūdaļ aizstāja nokavējusies sajūsma par nupat redzēto. Pagriezies viņš aizsteidzās pa gaiteni un uzskrēja uz balkona, zem kura pletās apakšstāva vestibils.

— Nortrapa kungs! — viņš skaļi čukstēja, bīstami pārliekdamies pāri margām un izmisīgi mādams pie ārdurvīm stāvošajam Nortrapam. — Nortrapa kungs, man ir ārkārtīgi svarīgas ziņas! Panāciet tuvāk, lai kāds nenoklausās...

Gaiteņa galā pa kreisi no Frenklina divas saausījušās kalpones izsteidzās no istabām, ko patlaban bija tīrījušas, saskrējās un sabikstījās elkoņiem, nespēdamas vien sagaidīt, kad izdzirdēs Frenklija solītos jaunumus. Pa labi no viņa gaitenī piepeši uzradās kāds kalpotājs un sāka aizrautīgi pulēt spoguli ar bišu vasku un citroneļļu

— Tas ir noticis! — Frenklins čukstus paziņoja Nortrapam, saprātīgi izteikdamies pavisam miglaini un būdams pārliecināts, ka neviens viņu nesaprastu pat tad, ja nejauši noklausītos šo sarunu.

— Vai tas ir pavisam droši zināms?

— Bet protams! — Frenklins aizskarts atcirta

Nortrapa stingajā sejā uz mirkli pavīdēja smaids, taču viņš tūdaļ attapās un no jauna atguva savu atsvešinātās pieklājības masku.

— Pateicos, Frenklina kungs! Tādā gadījumā es likšu, lai kučieris ved zirgus atpakaļ uz staļļiem.

To teicis, Nortraps pagriezās un devās pie ārdurvīm. Atvēris tās, viņš izgāja laukā, kur gaidīja grezna, lakota kariete ar zeltītu Veikfīldu vapeni uz durvīm. Karietes lukturi tumsā koši gailēja. Iejūgā nemierīgi mīņājās četri bēri ar spīdīgu spalvu, mētādami biezās krēpes un raustīdami atsaites nepacietīgā steigā doties ceļā. Nekādi nespēdams pievērst sev livrejās tērpto, uz bukas sēdošo kučieru uzmanību, Nortraps nokāpa līdz ceļam

— Viņa augstībai, — viņš paziņoja tik vēsi un valdonīgi, cik vien spēja, — šovakar jūsu pakalpojumi nebūs vajadzīgi. Varat novietot zirgus stallī.

— Viņam nebūs vajadzīga kariete? — kučieris Džons pārsteigts iesaucās. — Bet viņš pats tikai pirms stundas lika man pateikt, ka man aši jāiejūdz zirgi!

— Viņa plāni. — Nortraps salti paskaidroja, — ir mainījušies.

Īgni nopūties, kučieris Džons nikni paglūnēja uz nepieļāvīgo virssulaini

— Es saku, te ir kāda kļūda. Viņš grib braukt uz Londonu

— Idiots tāds! Viņš gribēja braukt uz Londonu. Tagad viņš jau ir devies pie miera!

— Pusastoņos vaka... — Kad Nortraps pagriezies aizsoļoja atpakaļ uz māju, kučiera sejā piepeši atplauka plats, saprotošs smaids. Iegrūdis savam palīgam sānos dunku, viņš uzmeta tam viltīgu, smejošu skatienu un noteica: — Man liekas, lēdija Fīl-dinga būs nolēmusi, ka tumšmates vairs nav modē. — Tad viņš strauji pagrieza zirgus uz staļļu pusi, lai dalītos jaunumos ar zir-gupuišiem

Nortraps devās tieši uz ēdamistabu, kur O'Malijs, klusi svilpodams, novāca no galda trauslos porcelāna traukus, kurus agrāk bija izlicis Viktorijas vientulīgajai maltītei, uzzinot par saimnieka pēkšņo vēlēšanos doties uz Londonu

— Ir notikušas pārmaiņas, O'Malij, — Nortraps paziņoja.

— ļā, Nortrapa kungs, — nekaunīgais sulainis moži piekrita, — tas nu ir pavisam skaidrs.

— Varat novākt galdu

— |ā, es to jau esmu izdarījis.

— Lords un lēdija Fīldingi varbūt vēlēsies vakariņot mazliet vēlāk.

— Augšstāvā, — O'Malijs pareģoja, pārdroši pasmīnēdams.

Nortraps sastinga un tad dusmīgs aizso|oja.

— Nolāpītais nekaunīgais īrs! —viņš nikni nomurmināja

— Iedomīgais pūslis! — O'Malijs noteica viņam pakaļ.

27

— Labrīt, milēdij! — Ruta starodama teica.

Viktorija apvēlās uz muguras Džeisona milzīgajā gultā, un viņas acīs rotājās miegains smaids.

— Labrīt! Cik pulkstenis?

— Desmit. Vai lai atnesu jums rītasvārkus? — kalpone pavaicāja. pārlaizdama skatienu daiļrunīgajam izmētātu drēbju un segu juceklim uz grīdas.

Viktorija viegli pietvīka, taču viņa bija pārāk miegaina, pārāk burvīgi sagurusi, lai justu ko vairāk par vieglu kaunu, ka uzieta Džeisona gultā ar visapkārt izkaisītām drēbēm Pirms aizmigšanas viņi bija mīlējušies vēl divas reizes un tad vēl reizi agri no rīta

— Nepūlies, Ruta, — viņa nomurmināja. — Es laikam gribu vēl mazliet pagulēt.

Kad Ruta bija izgājusi. Viktorija pagriezās uz vēdera un, viegli smaidot, ieritinājās dziļāk spilvenos. Augstākā sabiedrība uzskatīja Džeisonu Fīldingu par cinisku, saltu un nepieejamu, viņa atcerējās, klusībā pasmaidīdama. Cik apjukuši viņi būtu, uzzinot, kāds maigs, kaislīgs, vētrains mīļākais viņš ir gultā. Bet varbūt tas nemaz nebija noslēpums, viņa iedomājās, un viņas smaidošās lūpas viegli nodrebēja. Viktorija bija redzējusi, cik kāri precētas sievietes mēdza noskatīties uz Džeisonu, un, tā kā viņas nekādā ziņā nevarēja vēlēties ar viņu apprecēties, šīs dāmas noteikti bija gribējušas viņu sev par mīļāko.

To iedomājusies, Viktorija atcerējās, cik daudzreiz bija dzirdējusi pieminam Džeisona vārdu kopā ar skaistām, precētām dāmām, kuru viri bija veci un neglīti. Bez šaubām, Džeisona dzīvē pirms Viktorijas bijis daudz sieviešu — viņš taču zināja, kā viņu skūpstīt un kur pieskarties, lai viņas augumu pārņemtu alkas.

Viktorija padzina šīs necienīgās domas. Nu bija vienalga, cik sieviešu pazinušas viņa mīlēšanās mežonīgo, pagānisko skaistumu, jo tagad Džeisons piederēja tikai viņai. Viktorija jau grasījās aizvērt acis, te piepeši pamanīja plakanu melnu dārglietu futrāli, kas bija nolikts uz galdiņa blakus gultai. Bez īpašas intereses viņa izvilka roku no zīda palagu apakšas un pasniedzās, lai atvērtu to. Futrālī gulēja brīnum skaista smaragdu kaklarota kopā ar zīmīti, kurā bija teikts: "Paldies par neaizmirstamo nakti!"

Viktorijas gludā piere savilkās grumbās. Viņai gribējās, kaut Džeisons nebūtu iebildis, kad viņa bija mēģinājusi tam atzīties mīlestībā. Viņai gribējās, kaut arī vīrs būtu rīkojies tāpat. Un vairāk par visu viņai gribējās, kaut Džeisons pārstātu dāvināt dārglietas ik reizi, kad viņa bija darījusi tam prieku. Šī rota it īpaši nepatīkami atgādināja samaksu par sniegtajiem pakalpojumiem...

Viktorija satrūkusies pamodās. Bija gandrīz jau divpadsmit, un Džeisons bija teicis, ka viņa šārīta tikšanās tad jau būs beigusies. Alkdama viņu ieraudzīt un atkal izbaudīt viņa smaida siltumu, Viktorija uzvilka skaistu, zaļganu tērpu ar mīkstām, kuplām piedurknēm, ko pie plaukstu locītavām saturēja platas aproces. Viņa nepacietīgi grozījās, kamēr Ruta noņēmās ar viņas matiem, vispirms tos sukādama, kamēr tie sāka mirdzēt, un beidzot savīdama biezās cirtās un sasiedama tās ar zaļganām atlasa lentēm.

Tiklīdz Ruta bija beigusi rosīties, Viktorija aizsteidzās pa gaiteni un tad, piespiedusi sevi soļot cienīgāk, nogāja lejā pa galvenajām kāpnēm. Nortraps pat uzsmaidīja, kad viņa pavaicāja, kur atrodams Džeisons, un brīdī, kad pa ceļam uz Džeisona kabinetu viņa pagāja garām O'Malijam, viņa būtu spējīga apzvērēt, ka sulainis īrs viņai pamirkšķinājis. Vēl joprojām nerimda-mās par to prātot, viņa pieklauvēja pie Džeisona durvīm un iegāja pa tām.

— Labrīt, — viņa moži sacīja. — Man likās, tu varbūt gribētu kopā ar mani paēst pusdienas.

Džeisons pat nepacēla acis.

— Piedod, Viktorij. Esmu aizņemts.

Juzdamās kā uzmācīgs bērns, kas nupat stingri, tomēr pieklājīgi norāts, Viktorija nedroši ieminējās:

— Džeison... kāpēc tu tik daudz strādā?

— Darbs man sagādā prieku, — viņš vēsi atteica.

Viktorija atskārta, ka darbs viņam acīm redzami sagādā lielāku prieku nekā viņas klātbūtne', ļo nauda viņam taču nebija vajadzīga.

— Piedod, ka iztraucēju tevi, — viņa klusi noteica. — Es tā vairs nedarīšu.

Kad viņa izgāja pa durvīm, Džeisons jau grasījās uzsaukt, ka ir pārdomājis, taču tad savaldījās un atkal apsēdās pie rakstāmgalda. Viņš gribēja pusdienot kopā ar Viktoriju, taču nebūtu prātīgi pavadīt kopā ar sievu tik daudz laika. Viņš |aus, lai Viktorija kļūst par viņa dzīves patīkamu sastāvdaļu, taču ne jau par tās centru. Tik lielu varu pār sevi viņš nedos nevienai sievietei.

Viktorija smiedamās noskatījās, kā mazais Billijs, vicinādams koka zobenu laukā aiz bāreņu nama, pavēlēja vienam no pārējiem bāreņiem "lēkt pie haizivīm". Ar melnu plāksteri pāri veselajai acij spēcīgais puisēns izskatījās pēc jauka pirāta.

— Vai jums liekas, ka plāksteris palīdzēs? — apvaicājās līdzās stāvošais vikārs.

— Neesmu pārliecināta. Mans tēvs bija tikpat pārsteigts kā visi pārējie, kad ar mazo zēnu pie mums mājās tas izdevās Uk lieliski. Kad viņa acs atkal sāka lūkoties taisni, tēvs iedomājās, ka varbūt šādos gadījumos vainīga ir nevis pati acs, bet gan tās muskuļi, kas kontrolē acs kustību. |a tā, tad, aizklājot veselo aci, slimās acs muskuļi var kļūt stiprāki, jo tos tādā veidā ar varu piespiež darboties.

— Mēs ar sievu gribējām lūgt, vai jūs šovakar nepagodinātu mūs ar savu klātbūtni vakariņās pēc tam, kad bērni būs beiguši leļļu teātra izrādi. la drīkstu tā sacīt, milēdij, šā bāreņu nama bērniem ir patiešām veicies, ka viņiem ir tik dāsna un uzticama aizgādne kā jūs. Es pat uzdrošinos apgalvot, ka visā Anglijā nav otra bāreņu nama, kura bērniem būtu labāks apģērbs vai ēdiens, kāds tagad ir šiem mazajiem, un par to mums jāpateicas jūsu dāsnībai.'

Viktorija pasmaidīja un jau grasījās noraidīt laipno uzaicinājumu vakariņās; tad piepeši pārdomāja un pieņēma to. Nosūtījusi vienu no vecākajiem bērniem uz Veikfīldu ar ziņu Džeiso-nam. ka viņa vakariņos vikāra namā. Viktorija atbalstījās pret koku un, skatīdamās, kā bērni spēlē pirātus, prātoja, kā gan Džeisons reaģēs uz viņas neierasto šāvakara prombūtni.

Patiesībā viņai nebija ne jausmas, vai viņš to vispār pamanīs. Dzīve bija kļuvusi ļoti savāda, tā Viktoriju mulsināja. Nepieminot dārglietas, ko Džeisons jau agrāk bija viņai dāvinājis, Viktorijai tagad piederēja arī smaragda auskaru pāris, kaklarotai pieskaņota aproce, gari briljanta auskari, rubīna piespraude un briljanta matadatu komplekts — kaut kas par katru no piecām secīgajām naktīm, kurās abi bija mīlējušies kopš brīža, kad viņa bija atzinusies mēģinājumā pavedināt Džeisonu

Katru nakti gultā Džeisons nodevās kaislīgai jūtu izpausmei. No rīta viņš atstāja sievai dārgu rotu un tad pilnīgi aizmirsa viņu, līdz atkal bija klāt vakariņas un gulētiešanas laiks. Šī dīvainā izturēšanās Viktorijā modināja skaudru aizvainojumu un vēl lielāku nepatiku pret dārglietām.

Varbūt viņa labāk spētu pārciest tādu attieksmi, ja viņš tiešām būtu nemitīgi strādājis, taču tā nebija. Viņš izbrīvēja laiku, lai dotos izjādē ar Robertu Kolingvudu, apmeklētu šo muižnieku un darītu daudz ko citu. Viktorijai viņa sabiedrība tika atvēlēta vienīgi pie vakariņu galda un pēc tam, kad jau bija jāiet gulēt. Atskārsme, ka tāda nu tagad būs viņas dzīve, vispirms Viktoriju ļoti apbēdināja un pēc tam saniknoja. Šodien viņa jutās gana dusmīga, lai vakariņu laikā neierastos mājās.

Acīmredzot Džeisons vēlējās, lai viņu laulība līdzinātos pārējām augstākās sabiedrības laulībām Katram no viņiem vajadzēja dzīvot pašam savu dzīvi. Viņa zināja, ka smalki ļaudis nemēdz visur staigāt kopā; tāda rīcība tika uzskatīta par vulgāru.

Viņi ari nebija atzinušies viens otram miiestibā, tomēr šajā ziņā Džeisons uzvedās pagalam savādi. Viņš bija licis Viktorijai atteikties no milestības pret viņu, un tomēr ik nakti mīlējās ar viņu vairākas stundas no vietas, līdz bauda laupīja viņai saprātu un viņa beidzot skaļi izkliedza savas jūtas. )o vairāk viņa pūlējās neizteikt vārdus "es tevi mīlu", jo vētraināki kļuva Džeiso-na glāsti, kamēr beidzot viņš bija tos ar varu izdabūjis no viņas ar savām rokām, muti un spēcīgo ķermeni. Tad un tikai tad Džeisons |āva viņai sasniegt eksplozīvo ekstāzi, kuru spēja viņai dot vai laupīt.

Šķita, ka viņš vēlas dzirdēt Šo atzīšanos, ka viņam tā ir vajadzīga, un tomēr nekad, pat sava piepildījuma augstākajā brīdī, Džeisons pats šos vārdus ne reizi neizteica Viņš bija pakļāvis verdzībā Viktorijas ķermeni un sirdi, nesaraujami piesaistījis viņu sev — tīši, gudri, veiksmīgi, neizlaižot no neprātīgas, karstas baudas gūsta, — un tomēr palika emocionāli atsvešināts.

Pēc tā pavadītas nedēļas Viktorija bija apņēmusies kaut kā piespiest viņu dalīties šajās jūtās un atzīt tās. Viņa nespēja, nevēlējās noticēt, ka Džeisons viņu nemīl, — viņa juta mīlestību vīra roku maigajos glāstos un lūpu mežonīgajā izsalkumā. Turklāt, ja jau Džeisonam nebūtu vajadzīga viņas mīlestība, kāpēc tad viņš piespieda Viktoriju tajā atzīties?

Spriežot pēc tā, ko bija stāstījis kapteinis Ferels. viņa gandrīz spēja saprast to. ka Džeisons nevēlas uzticēties viņai no visas sirds. Viņa spēja to saprast, tomēr bija apņēmusies visu mainīt. Kapteinis Ferels bija sacījis, ka Džeisons mīlēs tikai reizi mūžā... Un uz mūžīgiem laikiem Viņa izmisīgi vēlējās, kaut Džeisons viņu tā iemīlētu Varbūt, ja viņa nebūtu tik viegli pieejama, Džeisons saprastu, ka viņas pietrūkst, un pat būtu gatavs viņai to atzīt. Vismaz tā Viktorija cerēja, nosūtīdama viņam pieklājīgu zīmīti, kurā paskaidroja, ka vakariņās neieradīsies.

Leļ|u teātra izrādes laikā un vēlāk, vakariņojot vikāra namā, Viktorija nemierīgi gaidīja stundu, kad varēs atgriezties Veikfīldā un pati savām acīm redzēt, kā Džeisons reaģējis uz viņas prombūtni. Par spīti viņas iebildumiem, ka tas nav nepieciešams, vikārs uzstāja, ka pavadīs viņu līdz mājām, visu ce|u brīdinādams par briesmām, kas uzglūn sievietei, kura ir rīkojusies gana muļķīgi, lai pēc tumsas iestāšanās dotos ceļā viena.

Iztēlodamās brīnišķīgu, kaut arī visai neticamu ainu, kurā Džeisons uzreiz pēc viņas ierašanās nometas uz viena ceļa un atzīstas mīlestībā, jo pie vakariņu galda ir tik ļoti ilgojies pēc viņas, Viktorija ieskrēja mājā.

Nortraps paziņoja, ka lords Fīldings, uzzinājis par viņas lēmumu ieturēt maltīti ārpus mājas, nolēmis doties vakariņās pie kaimiņiem un vēl nav atgriezies

Sarūgtināta Viktorija uzkāpa savā istabā, nesteidzīgi novan-nojās un izmazgāja matus. Kad viņa bija tikusi galā, Džeisons joprojām nebija atgriezies, tāpēc viņa iekāpa gultā un sāka bez intereses pāršķirstīt kādu periodisku izdevumu la jau Džeisons nolēmis, ka viņiem jānonāk mainītās lomās, Viktorija ar nepatiku prātoja, tad viņš ir atradis vislabāko veidu, kā to izdarīt, — kaut arī viņa neticēja, ka viņš tiešām būtu vēlējies tik ļoti nopūlēties, lai tikai dotu viņai mācību.

ļau pēc vienpadsmitiem viņa beidzot izdzirdēja Džeisonu ieejam savā istabā un tūdaļ paķēra žurnālu, lūkodamās tajā tik cītīgi, it kā tas būtu loti aizraujošs izdevums. Pēc brīža Džeisons ienāca pa durvīm. Viņa kaklauts bija noraisīts, baltais krekls atpogāts gandrīz līdz viduklim, atklājot tumšās spalvas, kas klāja viņa krūšu tumši iedegušos muskuļus. Viņš izskatījās tik satriecoši vīrišķīgs un skaists, ka Viktorijas mute kļuva sausa, taču Džeisona sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Tu šovakar nevakariņoji mājās, — Džeisons aizrādīja, nostājies līdzās viņas gultai.

— )ā, — Viktorija piekrita, cenzdamās runāt tikpat nevērīgi

— Kāpēc?

Veltījusi viņam nevainīgu skatienu, viņa atkārtoja paša Džeisona vārdus, ar kādiem viņš savulaik bija skaidrojis savu nevērību pret viņu.

— Man sagādā prieku citu cilvēku sabiedrība, tāpat kā tev sagādā prieku darbs. — Par nelaimi, viņa pēdējā brīdī zaudēja savaldību un mazliet nervozi piebilda: — Man likās, tev būs vienalga, ja manis nebūs mājās.

— Man ir vienalga, — viņš atteica Viktorijai par lielu vilšanos un tad, tēvišķīgi noskūpstījis sievu uz pieres, devās atpakaļ uz savu istabu

Viktorija sadrūmusi lūkojās uz spilveniem sev līdzās. Viņas sirds atteicās ticēt, ka Džeisonam ir vienalga, vai viņa pārrodas vakariņās vai ne. Viņa nevēlējās ticēt, ka Džeisons šonakt gulēs viens, un palika nomodā, gaidīdama viņu, taču velti.

Nākamajā rītā pamozdamās viņa jutās briesmīgi — un tas bija jau pirms tam, kad Džeisons ienāca viņas istabā, tikko noskuvies, izstarodams dzīvesprieku, lai nevērīgi ieteiktu:

— Ja tev trūkst sabiedrības, Viktorij, varbūt tev vajadzētu aizbraukt uz pilsētu un pāris dienu pavadīt tur

Viktoriju pārņēma izmisums, no ļenganajiem pirkstiem izslīdēja matu suka, taču ietiepīgais lepnums tūdaļ nāca viņai tai-kā, liekot jautri pasmaidīt. Vai nu tas bija mēģinājums viņu iebiedēt, vai arī Džeisons tiešām gribēja tikt no viņas vajā, taču viņa apņēmās šim ieteikumam paklausīt.

— Cik jauka doma, Džeison, man liekas, ka es tā arī darīšu. Paldies par padomu!

28

Viktorija devās uz Londonu un pavadīja tur četras dienas, veltīgi cerēdama, ka Džeisons atbrauks viņai pakaļ, un juzdamās ar katru stundu aizvien vientuļāka un aizvainota. Viņa noskatījās trīs mūziklus un vienu operas izrādi un apmeklēja visus savus draugus. Naktīs viņa gulēja nomodā, pūlēdamās izprast, kā gan vīrietis spēj naktī būt tik mīļš, bet dienā — tik salts. Viņa atteicās ticēt tam, ka Džeisons uzskata viņu tikai par ērtu savas kaisles uztvērēju. Tā nevarēja būt taisnība — jo pie vakariņu galda viņš taču tik ļoti priecājās par sievas sabiedrību. Viņš nekad nesteidzās pabeigt maltīti, jokodamies ar viņu un mudinādams sarunāties par dažādiem tematiem. Reiz viņš bija pat izteicis komplimentu par viņas saprātu un uztveres spēju. Vairākas citas reizes viņš bija vēlējies uzklausīt viņas domas par tik atšķirīgiem jautājumiem kā mēbeļu izkārtojums viesistabā un par to, vai vajadzētu laist pensijā nekustamā īpašuma pārvaldnieku un viņa vietā pieņemt kādu jaunāku vīru.

Ceturtajā vakarā Čārlzs pavadīja viņu uz kādu teātra izrādi, un pēc tam viņa atgriezās Džeisona pilsētas mājā Aperbrūkstrī-tā, lai pārģērbtos ballei, kuru bija solījusi tajā vakarā apmeklēt. Vīlusies un aizvainota viņa nolēma nākamajā dienā braukt mājās; viņa bija ar mieru ļaut Džeisonam tagad rīkoties šajā raksturu kaujā un turpināt cīņu par viņa mīlestību mājas frontē.

Tērpusies brīnišķīgā, kuplā, sudrabainā kleitā, viņa iegāja balles zālē marķīza de Sala un barona Arnova pavadībā. Pagriezās vairākas galvas, un Viktorija atkal pamanīja, ka cilvēki viņu savādi uzlūko. Arī iepriekšējā dienā viņai bija radusies tāda pati neomulīga sajūta. Viņa nespēja ticēt, ka augstākā sabiedrība varētu atrast iemeslu viņas nosodīšanai tikai tāpēc, ka viņa ieradusies Londonā bez vīra Turklāt skatieni, ko viņai veltīja elegantās dāmas un kungi, nenosodīja. Tajos varēja redzēt tādu kā sapratni, varbūt pat žēlumu.

Kerolaina Kolingvuda ieradās ballē gandrīz pašās vakara beigās, un Viktorija pavilka viņu malā, gribēdama pavaicāt, vai Kerolaina nezina, kāpēc cilvēki izturas tik savādi. Pirms viņa bija paguvusi kaut ko bilst, Kerolaina jau atbildēja uz viņas neizteikto jautājumu.

— Viktorij, — viņa satraukta vaicāja, — vai viss ir kārtībā? Es domāju — starp tevi un lordu Fīldingu? Jūs taču neesat atsvešinājušies viens no otra, vai ne?

— Atsvešinājušies? — Viktorija neizpratnē atkārtoja. — Vai tā visi domā? Vai tāpēc visi tik savādi noskatās uz mani?

— Tu neesi izdarījusi neko sliktu, — Kerolaina steidzās draudzeni pārliecināt, piesardzīgi palūkodamās visapkārt, lai būtu droša, ka Viktorijas uzticamie pavadoņi nespēj sadzirdēt viņas vārdus. — Redzi, pašreizējos apstākļos cilvēki ir pārsteidzīgi nosprieduši, ka... ka jūs ar lordu Fīldingu nesaprotaties un ka tu esi, nu... viņu atstājusi.

— Ko? — Viktorija sašutusi čukstēja. — Kāpēc lai viņi tā domātu? Ari lēdija Kelipera nav ieradusies kopā ar savu vīru, arī Grevertonas grāfiene un...

— Arī es esmu ieradusies bez vīra, — Kerolaina izmisīgi iebilda, — bet tu taču zini, ka neviens no mūsu vīriem nav bijis iepriekš precējies Toties tavējais gan.

— Vai tam ir kāda nozīme? — Viktorija atcirta, prātodama, kādu neiedomājamu, nezināmu likumu pārkāpusi šoreiz. Augstākajā sabiedrībā pastāvēja noteikumi, kas noteica uzvedību ikvienā kategorijā, kopā ar garu izņēmumu sarakstu, kurš padarīja visu juceklīgu un sarežģītu. Un tomēr viņa nespēja ticēt, ka pirmajām sievām ir atļauts vienām iziet sabiedrībā, toties otrajām sievām ne.

— Tam ir gan nozīme, — Kerolaina nopūtusies sacīja, — jo pirmā lēdija Fīldinga stāstīja visādas briesmu lietas par lorda Fīldinga nežēlību pret viņu, un dažs labs šiem stāstiem noticēja. 1 ūs vēl neesat precējušies pat ne divas nedēļas, bet tu jau parādies te viena, turklāt tu neizskaties laimīga, Viktorij, patiešām ne. Tie, kas noticēja pirmās lēdijas Fīldingas vārdiem, ir tos atkal atcerējušies un nu tos atkārto, uzskatīdami tevi par šo apgalvojumu apliecinājumu.

Viktorija lūkojās uz draudzeni, juzdamās pagalam pazemota.

— Man nemūžam prātā nebūtu ienācis, ka viņi tā varētu rīkoties. Es tik un tā jau rīt gribēju braukt mājās, ļa nebūtu tik vēls, es dotos ceļā tūdaļ pat.

Kerolaina uzlika plaukstu uz Viktorijas rokas.

— |a tev kaut kas nedod mieru, ja ir kas tāds, par ko tu

nevēlies runāt, tu taču zini. ka vari apmesties pie mums Es tevi neizprašņāšu

Papurinājusi galvu, Viktorija pasteidzās iebilst:

— Es gribu jau rīt doties mājup Šovakar es vairs nespēju neko darīt.

— la nu vienīgi censties izskatīties laimīga, — draudzene drūmi atteica

Viktorija nosprieda, ka tas ir lielisks padoms, un ķērās pie tā īstenošanas, gan ar nelieliem papildinājumiem Turpmāko divu stundu laikā viņa centās parunāties ar daudziem cilvēkiem, veikli pamanīdamās ik reizi pieminēt sarunā arī Džeisona vārdu un apveltīt viņu ar visādiem slavinājumiem Kad lords Ārmstrongs sarunā ar draugiem piezīmēja, ka viņa zemnieku prasības apmierināt pamazām kļūstot neiespējami, Viktorija aši piebilda, ka viņas vīram gan tas izdodoties lieliski.

— Mans lords Fīldings tik gudri prot pārvaldīt savus īpašumus, — viņa pabeidza, aizelsdamās kā pārpārēm iemīlējusies jauna sieva, — ka zemnieki viņu ļoti mīi, bet kalpotāji burtiski dievina!

— Vai tiešām? — lords Ārmstrongs izbrīnījies pārvaicāja. — Man būs jāapspriežas ar viņu. Nemaz nezināju, ka Veikfīl-

dam vispār rūp viņa zemnieki, bet laikam būšu kļūdījies.

Lēdijai Brimvertijai, kas izteica Viktorijai komplimentu par viņas safīru kaklarotu, Viktorija atbildēja:

— Lords Fīldings apber mani ar dāvanām Viņš ir loti dāsns, laipns un gādīgs Turklāt viņa gaume ir nevainojama, vai ne?

— Patiesi, — lēdija Brimvertija piekrita, apbrīnodama neiedomājami dārgo briljantu un safīra rotu, kas greznoja Viktorijas slaido kaklu. — Brimvertijs gan tūdaļ saceļ brēku, ja es nopērku sev kādu dārglietu, — viņa salti piebilda — Nākamreiz, kad viņš atkal sāks skandināt, cik izšķērdīga esmu, būs jāpiemin Veikfīlda dāsnums!

Kad vecā Dreimoras grāfiene uzaicināja Viktoriju uz nākamā rīta neoficiālo brokastu pieņemšanu, Viktorija atteica:

— Diemžēl nevarēšu ierasties, grāfiene Dreimora. Nu jau esmu pavadījusi bez vīra četras dienas, un, patiesību sakot, man viņa trūkst. Viņš ir īsts draudzības un sirsnības iemiesojums!

Dreimoras grāfiene iepleta muti. Kad Viktorija bija aizgājusi, vecā dāma pagriezās pret savām draudzenēm un neizpratnē samirkšķināja acis,

— Draudzības un sirsnības iemiesojums? — viņa apiukusi atkārtoja. — Kāpēc gan es biju iedomājusies, ka viņa ir precējusies ar Veikfīldu?

Tikmēr savā Aperbrūkstrītas namā Džeisons so|oja šurpu turpu pa savu istabu kā būrī ieslodzīts zvērs, klusi lādēdams savu veco Londonas sulaini, ka tas skaidri nav izjautājis Viktoriju, kur viņa šajā vakarā atradīsies, un sodīdamies arī uz sevi, ka meties uz Londonu viņai pakaļ kā greizsirdīgs, noilgojies puišelis. Viņš bija aizgājis pie Berfordiem, jo sulainis bija sacījis, ka Vik-toiija laikam devusies turp, taču Berfordu balles juceklī Džeisons tā arī nebija viņu atradis Viņas nebija arī nevienā no pārējām trim vietām, kuras bija nosaucis sulainis.

Viktorijas mēģinājums izlikties mīlestības pārņemtai pret savu vīru bija tik veiksmīgs, ka vakara nobeigumā viesi jau sāka viņu uzlūkot nevis ar raizēm, bet gan iepriecināti. Pārradusies mājās īsi pirms saullēkta, viņa joprojām nemitējās par to smaidīt

Aizdegusi sveci, ko kalpotāji bija atstājuši uz vestibila galda, viņa devās augšā pa kāpnēm, ko sedza paklājs. Aizdedzinot sveces savā guļamistabā, Viktorija piepeši sadzirdēja blakusistabā kādu zaglīgu skaņu. Klusībā lūgdamās, kaut tur būtu kāds kalpotājs, nevis laupītājs, Viktorija uzmanīgi piegāja pie durvīm Augstu pacēlusi sveci trīcošajā rokā, viņa pastiepās pēc durvju roktura tieši tajā mirklī, kad tās atsprāga vajā, liekot viņai iekliegties.

— Džeison! — viņa izdvesa drebošā balsī, piespiedusi roku pie krūtīm. — Paldies Dievam, ka tas esi tu. Es jau noturēju tevi par laupītāju un gribēju palūkoties, kas tur notiek

— Ļoti drosmīgi, — viņš noteica, pametis acis uz pacelto sveci viņas rokā. — Ko tad tu būtu darījusi, ja es būtu laupītājs? Piedraudējusi nosvilināt man skropstas?

Viktorijas smiekli iesprūda kaklā, pamanot zaļo acu draudīgo mirdzumu un muskuli, kas raustījās Džeisona vaigā Viņa atskārta, ka aiz ironiskās ārienes slēpjas briesmīgas, dedzinošas dusmas. Automātiski viņa kāpās atpakaļ, bet Džeisons virzījās aizvien tuvāk, izsliedamies pār viņu. Par spīti sava nevainojami pašūtā vakara apģērba civilizētajai elegancei, viņš vēl nekad nebija izskatījies tik bīstams, tik draudīgs kā šajā brīdī, tuvodamies viņai mānīgi nesteidzīgā, uzbrūkošā gaitā.

Viktorija jau grasījās nostāties aiz gultas, taču tad apstājās un apvaldīja savas neprātīgās, muļķīgās bailes. Viņa taču nebija izdarījusi neko sliktu un tagad uzvedās kā gļēvs bērns! Viņa nolēma par visu izrunāties saprātīgi un mierīgi.

— Džeison, — viņa iesāka balsī, kas trīcēja tikai mazlietiņ, — vai tu esi dusmīgs?

Viņš apstājās pāris collu attālumā no Viktorijas. Atbīdījis nost melno samta svārku stūrus, viņš iespieda rokas sānos, iepleta zābakotās kājas un ieņēma klaji agresīvu stāju

— Tā varētu teikt, — viņš draudīgi novilka. — Pie velna, kur

in biji?

— Lēdijas Danvertijas ballē.

— Līdz rītausmai? — Džeisons nikni painteresējās.

— Jā Tas nav nekas neparasts Tu taču zini, kā balles mēdz ieilgt...

— Nē, nezinu, — viņš atcirta. — Būtu gan labāk, ja tu man paskaidrotu, kāpēc mirklī, kad esi nozudusi man no acīm, tu tūdaļ zaudē spēju skaitīt!

— Skaitīt? — Viktorija atkārtoja, izbīdamās aizvien vairāk. — Ko tad?

— Skaitīt dienas, — viņš indīgi paskaidroja — Es tev ļāvu aizbraukt uz divām, nevis uz četrām dienām!

— Man tava atļauja nav vajadzīga! — Viktorija pārsteidzīgi atcirta. — Un neizliecies, ka tev nav vienalga, vai esmu šeit vai Veikfīldā!

— Man tomēr nav vienalga, — viņš bīstami maigi iebilda, tīši nesteidzīgi novilkdams svārkus un sākdams pogāt va|ā balto kreklu. — Un tev tomēr ir vajadzīga mana atļauja. Tu esi kļuvusi ļoti izklaidīga, mana mīlā, es esmu tavs vīrs, vai atceries? Tagad izģērbies!

Viktorija nikni papurināja galvu.

— Nesadusmo mani tiktāl, lai es to izdarītu ar varu, — Džeisons klusi brīdināja. — Tici man, tev tas nepatiks.

Viktorijai par to nebija ne mazāko šaubu. Viņas trīcošās rokas aizslīdēja līdz kleitas mugurpuses aizdarei, neveikli knibinoties ap mazītiņajiem āķīšiem.

— Džeison, Dieva dēļ, kas īsti ir noticis? — viņa lūdzās.

— Kas noticis? — viņš iznīcinoši atkārtoja, nosviezdams kreklu uz grīdas. — Esmu greizsirdīgs, mīļā! — Viņa rokas ķērās pie bikšu jostas. — Esmu greizsirdīgs, un šāda sajūta man liekas ne vien agrāk nepiedzīvota, bet arī ārkārtīgi nepatīkama.

Citos apstākļos Viktorija būtu bezgala nopriecājusies par tādu atzīšanos greizsirdībā. Taču tagad tā viņu vēl vairāk izbiedēja, viņa kļuva pavisam saspringta, pirksti atteicās klausīt.

Redzēdams sievas vilcināšanos, Džeisons pastiepa rokas un rupji apgrieza viņu, sākdams attaisīt mazos āķīšus tērpa aizmugurē ar veiklību, kas skaidri liecināja par viņa ilgo pieredzi sieviešu izģērbšanā.

— Kāp gultā! — viņš uzsauca, pagrūzdams Viktoriju uz gultas pusi.

Viktorija drebēja nepadevībā un bailēs, kad Džeisons iekāpa gultā un rupji pierāva viņu sev klāt. Viņa lūpas piekļāvās viņas mutei ciešā, niknā skūpstā, un viņa novaidēdamās sakoda zobus.

— Atver muti, nolādēts!

Viktorija ar rokām atspiedās Džeisonam pret krūtīm un aizgrieza galvu

— Nē! Ne tā. Es tev to neļaušu!

To dzirdot, Džeisona lūpas savilkās cietā, nežēlīgā smaidā, kas lika viņas asinīm sastingt dzīslās.

— Tu |ausi gan, mī|ā, — viņš samtainā balsī nočukstēja. — Es nebūšu beidzis, kad tu jau mani lūgsies vēl.

Viktorija dusmās atgrūda viņu ar negaidītu spēku, ko radīja bailes, un mēģināja tikt laukā no gultas. Kad viņa jau gandrīz bija nolaidusi kājas uz grīdas, Džeisons sagrāba viņu aiz rokas un uzvilka atpakaļ gultā, tad uzrāva abas viņas rokas augšup, piespieda tās pie gultas galvgaļa un pārmeta kāju pāri viņas kājām

— Tas nu bija ļoti muļķīgi darīts, — viņš nočukstēja un lēni nolieca galvu.

Viktorijai acīs saskrēja asaras, nevarīgi guļot uz muguras kā sasietam zaķim un noskatoties, kā Džeisona lūpas apņēmīgi tuvojas. Taču šoreiz viņa skūpsts atgādināja nevis sāpīgu uzbrukumu kā iepriekš, bet gan kļuva par ilgu, nesātīgu glāstu. Džeisona brīvā roka sāka slīdēt pār viņas ķermeni, satverot plaukstā krūti, viegli saspiežot uzbudināto krūts galiņu, tad nolaižoties zemāk līdz plakanajam vēderam, glāstot un bužinot cirtaino, zeltaino matu trijstūri, līdz viņas nodevīgais ķermenis sāka atsaukties prasmīgajiem pieskārieniem. Viktorija izmisīgi sagrozījās, kad viņa pirksti noslīdēja vēl zemāk, taču velti — Džeisons iegrūda celi viņai starp kājām un bez pūlēm aizsniedza meklēto.

Viktoriju pārplūdināja karsta straume, laupot spēku, salaužot pretestību, un viņas lūpas pavērās. Džeisona mēle ieslīdēja viņas mutē, tad pavilkās atpakaļ, kamēr pirksti viņas klēpī pamazām sāka pieskaņoties mēles kustībām. Šī neticami erotiskā izjūta šķita neizturama. Klusi novaidējusies, viņa padevās Džeisona rokām, pagriezdamās pret viņu un atbildēdama uz skūpstu, ļaudamās viņa glāstiem. Tajā pašā mirklī Džeisons atrāva rokas no viņas ķermeņa.

Noslīdējis zemāk, viņš noskūpstīja viņas kaklu un uzmeklēja piebriedušās krūtis. Viņa mēle vilka mazus aplīšus uz sakarsušās miesas; tad viņa lūpas saslēdzās ap krūts galiņu, izvilinot Viktorijai neviltotas baudas kliedzienu Ar plaukstām aptvērusi viņa tumšmataino, cirtaino galvu, viņa pievilka to sev klāt. Savādi, īsi iesmējies, Džeisons noslīdēja vēl zemāk, ar mēli vilkdams karstu taku pāri viņas saspringušajam vēderam, līdz beidzot Viktorija apjēdza, ko viņš nolēmis darīt, un izmisīgi mēģināja izlocīties. Džeisona rokas satvēra viņas gurnus un pacēla tos uz augšu, kamēr lūpas uzgāja meklēto. Kad viņš atkal atrāvās, Viktorijas augums locījās neizsakāmi karstās alkās, liekot viņai neciešami ilgoties pēc piepildījuma.

Džeisons paslējās uz rokām, ar piebriedušo locekli viegli kairinādams vietu, kur vēl nupat bija atradušās viņa rokas un lūpas. Klusi ievaidējusies, Viktorija izliecās un pievilka viņa gurnus sev klāt Viņš ieslīdēja viņas klēpī mokoši lēni. tad sāka uzmanīgi kustēties, ik reizi iekļūdams par collas simtdaļu dziļāk, līdz Viktorija jau gandrīz bija zaudējusi prātu no alkām. Viņas kājas apvija Džeisona gurnus, viņa sniedzās pretī katram grūdienam, viņas seja bija pietvīkusi, bet krūtis cilājās straujās, seklās elsās. Piepeši Džeisons iekļuva viņā tik spēcīgi, ka viņa baudā iekliedzās — un tikpat piepeši atrāvās no viņas.

— Nē! — Viktorija iesaucās pārsteigta un vīlusies un cieši pievilka viņu sev klāt.

— Vai tu mani gribi, Viktorij? — viņš čukstus vaicāja

Viņas apreibušās acis pavērās, un viņa ieraudzīja Džeisonu, kas, izskatīdamies bargs, balstījās uz rokām abās pusēs viņas galvai, izslējies virs viņas.

— Vai gribi? — viņš atkārtoja.

— Es tev to nekad nepiedošu, — Viktorija izdvesa.

— Vai tu mani gribi? — viņš atkārtoja, ķircinoši apļodams gurnus virs viņas. — Pasaki man to!

Kaisle plosīja viņas ķermeni, cīnoties ar atslābušo gribu, liekot viņai padoties. Džeisons bija greizsirdīgs. Viņam nebija vienalga. Viņas ilgā prombūtne bija vīru sāpinājusi Viņas lūpas jau grasījās izteikt "jā”, taču pat mokošā iekāre neļāva šo vārdu izrunāt.

Džeisons apmierināts deva viņai kāroto Kā gribēdams lūgt piedošanu par viņas pazemojumu, viņš sāka kustēties nesavtīgā apņēmībā, sniedzot viņai maksimālu baudu, cīnīdamies ar paša nevaldāmo iekāri, kamēr viņa trīcēdama lāvās katrai ritmiskajai kustībai. Viņš noveda Viktoriju līdz vētrainam piepildījumam, brīdi nogaidīja, kamēr viņa pārstās drebēt baudā, tad cieši pievilka viņu sev klāt un beidzot atļāva arī sev sasniegt kaisles virsotni.

Kad viss bija beidzies, neviens no abiem nebilda ne vārda. Džeisons ilgi palika nekustīgi guļam, skatīdamies griestos, tad izkāpa no gultas un iegāja savā istabā. Kopš kāzu nakts tā bija pirmā reize, kad viņš bija pametis sievu pēc mīlēšanās.

29

Viktorija pamodās ar smagu, sāpošu sirdi, juzdamās tā, it kā vispār nebūtu gulējusi. Viņas kaklā savilkās asa izmisuma kamols, atceroties naktī piedzīvoto Džeisona pazemojošo, nepelnīto atriebību Atbīdījusi izjukušās cirtas no sejas, viņa paslē-jās uz elkoņa un trulā izklaidībā pārlaida skatienu istabai. Un tad pamanīja dārglietu futrāli blakus gultai

Viņas smadzenēs eksplodēja vēl nekad agrāk nepieredzēts niknums, apslāpējot jebkuras citas jūtas. Izlēkusi no gultas, viņa uzrāva rītasvārkus un paķēra futrāli.

Bālganzaļajam atlasam nikni noplīvojot, viņa atrāva Džeisona istabas durvis un ieskrēja pa tām.

— Nekad vairs neuzdrošinies dāvināt man dārglietas! —viņa nošņāca.

Džeisons stāvēja pie gultas, uzvilcis gaiši brūnas bikses. Viņa krūtis bija kailas. Viņš pacēla acis tieši tajā mirklī, kad Viktorija svieda futrāli viņam sejā. taču viņš pat nesarāvās, pat nemēģināja izvairīties no smagās kārbas, kas par mata tiesu aizlidoja gar viņa ausi.

Futrālis ar skaļu būkšķi nokrita uz grīdas un paslīdēja zem gultas.

— Es tev nemūžam nepiedošu to, kas notika naktī, — Viktorija kliedza, iecirtuši nagus delnās, un viņas krūtis cilājās niknās elsās. — Nemūžam!

— Par to es nešaubos, — Džeisons vienaldzīgi atteica un pasniedzās pēc krekla.

— Es nevaru ciest tavas dārglietas, es nevaru ciest, kā tu izturies pret mani, un es tevi ienīstu! Tu neproti nevienu mīlēt — tu esi cinisks, bezsirdīgs izdzimtenis!

Šis vārds izrāvās viņai pār lūpām, pirms Viktorija bija paguvusi aptvert, ko saka, taču gaidītā reakcija nesekoja.

— Tev taisnība, — viņš strupi piekrita. — Tieši tāds es arī esmu. Piedod, ka man jāsagrauj tavas iespējamās ilūzijas par mani, taču patiesībā es tiešām esmu dzimis no kāda īsa, nenozīmīga Čārlza Fildinga sakara ar kādu sen aizmirstu dejotāju, kas jaunībā bija viņa mīļākā.

Uzmetis kreklu muskuļainajos plecos, viņš iebāza rokas piedurknēs. Viktorija pamazām sāka aptvert, ka Džeisons stāsta, pēc viņa domām, kaut ko briesmīgu un atbaidošu.

— Esmu uzaudzis netīrībā, un mani uzaudzināja Čārlza brāļasieva. Vēlāk es gulēju noliktavas ēkā. Es pats iemācījos lasīt un rakstīt; es neesmu mācījies Oksfordā, ne arī darījis ko tādu, ar ko var palielīties citi tavi izsmalcinātie, aristokrātiskie pielūdzēji Vārdu sakot, es nepavisam neesmu tāds, kādu tu mani iztēlojies, — ne labs, ne arī jauks.

Viņš sāka aizpogāt kreklu, vairīdamies skatīties uz Viktoriju.

— Es neesmu tev piemērots vīrs. Neesmu cienīgs tev pieskarties. Esmu darījis daudz ko tādu, no kā tev kļūtu nelabi

Viktorijas prātā iegriezās kapteiņa Ferela vārdi: tā ragana lika viņam nomesties ceļos un lūgt piedošanu netīro indiešu priekšā. Viktorija palūkojās uz Džeisona lepno, kalsno seju un juta, ka viņas sirds ir gatava vai lūzt. Nu viņa beidzot saprata, kāpēc viņš nevēlējās, nespēja pieņemt viņas mīlestību

— Es esmu izdzimtenis, — viņš drūmi noteica, — šā vārda vistiešākajā nozīmē.

— Tad tu esi nonācis lieliskā sabiedrībā, — viņa iebilda trīcošā balsī, — jo arī karaļa Čārlza trīs dēli ir dzimuši ārlaulībā, un viņš tos visus padarīja par hercogiem

Uz mirkli Džeisons izskatījās apjucis; tad viņš paraustīja plecus.

— Tu man teici, ka mīli mani, un es nedrīkstu tev ļaut vēl ilgāk tā domāt. Tu mīli iedomu tēlu, nevis mani. Tu par mani neko nezini.

— Zinu gan! — Viktorija iesaucās, apzinādamās, ka viņas vārdi var izšķirt abu turpmāko nākotni. — Es zinu par tevi visu — pirms nedēļas kapteinis Ferels man to pastāstīja. Es zinu, kas ar tevi notika, kad tu biji mazs zēns...

Džeisona acīs uz mirkli pazibsnīja niknums, taču tad viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Viņam nebija tiesību tev to stāstīt.

— Tev pašam vajadzēja man to izstāstīt! — Viktorija iesaucās, nespēdama apvaldīt ne trīcošo balsi, ne asaras, kas straumēm plūda pār viņas vaigiem. — Taču tu to nedarīji, jo kaunējies par to, par ko tev vajadzētu visvairāk lepoties! — Nikni noslaucījusi asaras, viņa aizlauztā balsī noteica: — Kaut viņš man nebūtu to stāstījis! Pirms tam es tevi mīlēju tikai mazliet. Vēlāk, kad sapratu, cik drosmīgs un cik cik stiprs tu patiesībā esi, es iemīlēju tevi vēl vairāk, es...

— Ko? — viņš čukstus izgrūda

— Līdz tai dienai es tevi nebiju apbrīnojusi, — viņa izmisīgi turpināja, — toties tagad apbrīnoju un nespēju paciest, kā tu

Cauri asaru miglai viņa redzēja Džeisonu sakustamies, juta, ka tiek cieši piek|auta viņa cietajām krūtīm, un vairs necentās savaldīt asaras.

— Man vienalga, kas ir tavi vecāki.. — Viktorija šņukstēja.

— Neraudi, mīļā, —viņš čukstus lūdza — Lūdzu, neraudi!

— Es nevaru ciest, ka tu izturies pret mani kā pret mu|ķa lelli, ģērbdams mani balles tērpos un.

— Es tev vairs nepirkšu nevienu pašu kleitu. — Džeisons mēģināja pajokot, taču viņa balss skanēja piesmakuši.

— Un tad tu mani apkarini ar dārglietām un. .

— Arī dārglietu vairs nebūs, — viņš pārtrauca Viktoriju, apskaudams vēl ciešāk.

— Un tad, kad esi beidzis ar mani rotājāties, tu nosvied mani malā...

— Es esmu ēzelis, — Džeisons atkal viņu pārtrauca, glāstīdams viņas matus un berzēdams zodu pret viņas pakausi.

— Tu nekad man nesaki, ko domā un ko jūti, un es taču nespēju nojaust, kas tev prātā..

— Man nav prāta, — viņš iebilda — Es to esmu zaudējis jau pirms vairākiem mēnešiem

Viktorija saprata, ka ir uzvarējusi, taču atvieglojums bija tik sāpīgs, ka viņas slaidie pleci sāka raustīties mokošās elsās.

— Ak Dievs, lūdzu, neraudi tā! — Džeisons novaidējās, bezpalīdzīgi glāstīdams viņas plecus un muguru un izmisīgi mēģinādams viņu nomierināt. — Es nespēju paciest, ka tu raudi — Ievijis pirkstus Viktorijas matos, viņš pavērsa viņas saraudāto seju pret sevi, ar īkšķiem maigi glāstīdams viņas vaigus. — Tev vairs nekad nevajadzēs raudāt manis dēj, — viņš sāpīgi čukstēja. — Es zvēru, ka tā būs. — Noliecis galvu, viņš noskūpstīja Viktoriju maigā uzstājībā. — Nāc gultā, — viņš piesmacis murmināja. — Nāc gultā, un es likšu tev aizmirst pagājušo nakti...

Par atbildi Viktorija cieši jo cieši apķērās vīram ap kaklu, un Džeisons pacēla viņu rokās, stingri apņēmies izlūgties viņai piedošanu vienīgajā sev zināmajā veidā Ar celi atbalstījies pret matraci, viņš saudzīgi nolika Viktoriju gultā un piekļāvās viņai smeldzīgā skūpstā.

Kad beidzot viņš atrāvās, lai novilktu kreklu un atpogātu bikses, Viktorija bez kautrēšanās vēroja viņu, izbaudīdama skaistā ķermeņa skatu — garās, muskuļainās kājas un šauros gurnus, stiprās rokas un platos plecus, spēcīgos muskuļus, kas savilkās uz viņa muguras, kad viņš pagriezās... un pēkšņi no viņas krūtīm izlauzās aizžņaugts kliedziens.

Džeisons to izdzirdēja un tūdaļ sastinga, atskārstot, ko viņa ieraudzījusi. Rētas! Viņš bija pavisam aizmirsis nolādētās rētas. Viņš labi atcerējās pēdējo reizi, kad bija aizmirsis tās apslēpt. — viņš atcerējās šausmu pārņemto sievieti savā gultā, riebumu un nicību viņas sejā. redzot, ka viņš ļāvis sevi pērt kā suni Šā iemesla pēc viņš mīlēdamies allaž bija pūlējies nerādīt Viktorijai savu muguru, pirms gulētiešanas vienmēr rūpīgi nopūzdams sveces.

— Ak Dievs! — Viktorija iešņukstējās, šausmās skatīdamās uz baltajām rētām, kas krustu šķērsu klāja Džeisona skaisto muguru. To bija dučiem Ar trīcošiem pirkstiem viņa pasniedzās, lai tām pieskartos. Džeisona āda noraustījās. — Vai tās vēl sāp? — viņa čukstus vaicāja ciešanu pilnā pārsteigumā

— Nē, — Džeisons strupi atteica Izjuzdams mokošu kaunu, viņš bezpalīdzīgi gaidīja Viktorijas neizbēgamo reakciju uz viņa pazemojuma nepārprotamo apliecinājumu.

Sev par milzīgu pārsteigumu, viņš sajuta, kā Viktorijas rokas viņu apskauj un lūpas pieskaras viņa mugurai

— Cik drosmīgs tu esi bijis, ja esi spējis to pārciest, — viņa sāpīgi nočukstēja — Cik stiprs, ja esi spējis to pārdzīvot...

Kad viņa sāka skūpstīt katru rētu, Džeisons pagriezās un pierāva viņu sev klāt.

— Es mīlu tevi. — viņš mokoši izdvesa, iegrūzdams rokas Viktorijas krāšņajos matos un pavērsdams viņas seju pret sevi — Es tevi tik ļoti mīlu...

Viņa skūpsti kā nokaitēta dzelzs dedzināja Viktorijas miesu. Džeisona lūpas slīdēja no viņas mutes un kakla līdz krūtīm, rokas glāstīja viņas muguru un sānus, liekot viņai vaidēt un locīties zem maigā uzbrukuma. Paslējies uz rokām, Džeisons neskanīgā balsī kaislīgi pačukstēja:

— Lūdzu, pieskaries man — es gribu sajust tavas rokas.

Viktorijai pat prātā nebūtu ienācis, ka Džeisons varētu vēlēties, lai viņa pieskartos viņam tāpat, kā viņš pieskāries viņai, un šī apziņa šķita satraucoša. Viņa uzlika plaukstas uz Džeisona iedegušajām krūtīm, lēni iepleta pirkstus un izbrīnījās, kad vien-

kāršais pieskāriens lika aizrauties viņa elpai. Nedroši viņa paslidināja plaukstas mazliet zemāk, un viņa vēdera stingrie muskuļi instinktīvi sarāvās. Saņēmusi lūpās Džeisona mazītiņo krūts galiņu, viņa noskūpstīja to tāpat, kā bija darījis viņš, ar mēli maigi kairinādama to, un, kad Viktorija to viegli pazīda, no Džeisona krūtīm izlauzās vaids.

Apreibusi no jaunatklātās varas pār viņa augumu, Viktorija noguldīja Džeisonu uz muguras un pavērtām lūpām maigi noskūpstīja viņu, pieskardamās-viņa mutei ar mēli. Džeisons īsi un savādi it kā ievaidējās, it kā iesmējās, ar plaukstu saņēma viņas pakausi un cieši noskūpstīja sievu, ar otru roku apskaudams viņas gurnus un uzvilkdams viņu sev virsū.

Viktorija neapzināti piekļāva gurnus viņa uzbudinātajam augumam un sāka tos viegli apļot, gandrīz reibdama aiz baudas, ko sniedza viņam un guva arī pati. Viņa noslīdēja zemāk, aizmirsusies izmisīgajā vēlmē sagādāt Džeisonam prieku, skūpstīdama viņa krūtis, tad vēderu, līdz viņa rokas piepeši ievijās sievas matos un atkal pievilka viņas seju sev klāt. Viņa juta Džeisona ādas karsto pieskārienu un sirds mežonīgo dauzīšanos pret viņas krūtīm. Tomēr Džeisons nevis tūdaļ ieguva viņu, kā Viktorija bija gaidījusi, bet gan ielūkojās viņai acīs ar kaislīgu skatienu un pazemīgi izteica vārdus, kurus vakar bija mēģinājis piespiest viņu izrunāt.

— Es gribu tevi, — viņš čukstēja. Kā domādams, ka nav bijis gana pazemīgs, viņš vēl piebilda: — Lūdzu, mīļā!

luzdamās tā, it kā viņas sirds no mīlestības tūdaļ lūzīs, Viktorija atbildēja viņam ar kaislu skūpstu. Šāda atbilde izteica visu. Džeisons maigi apskāva viņu, apgrieza uz muguras un ātri un droši ieguva. Viņa rokas apskāva Viktorijas plecus un gurnus,

pievelkot viņu sev cieši klāt, līdz abi saplūda, kļūstot par vienu ķermeni.

Viktorija izliecās dedzīgās alkās dalīties viņa neprātīgajā kaislē un pastiprināt to, piespiezdamās viņa pulsējošajiem lieliem, piekļaudama lūpas viņa mutei, līdz bauda, kas viņu pārņēma, pamazām pārvērtās neprātā, pārplūdinot visu augumu ar neviltotas ekstāzes viļņiem.

Džeisona varenais augums nodrebēja, sajūtot viņas piepildījumu. un viņš izdarīja pēdējo kustību, ķermenim konvulsīvi noraustoties, jūtot, kā Viktorijas ķermenis izsūc no viņa veselu rūgtuma un izmisuma pilnu mūžu, līdz Džeisonu pārņēma svētlaimīgas sāpes.

Pēc visiem saviem izcilajiem finansiālajiem panākumiem un bezmērķīgajiem seksuālajiem piedzīvojumiem viņš beidzot bija atradis, ko meklēja: viņš bija atradis mājas. Viņam piederēja seši Anglijas zemes īpašumi, divas indiešu pilis un vesela flote kuģu, uz kuriem viņa vajadzībām bija atvēlēta atsevišķa kajīte, tomēr viņš nekad un nekur nebija juties kā mājās. Taču tagad viņš bija tās atradis. Šī viena vienīgā skaistā sieviete, kas apmierināta gulēja viņa apskāvienos, bija viņa mājas.

Joprojām neatlaizdams Viktoriju, viņš novēlās uz sāniem, izlaida pirkstus caur viņas izjukušajiem, zīdainajiem matiem un maigi noskūpstīja viņu uz deniņiem.

Viktorijas skropstas nodrebot pacēlās, un Džeisonam šķita, ka viņš noslīks acu dziļajos, zilajos ezeros.

— Kā tu jūties? — Viktorija smaidīdama noprasīja, uzdodama viņam to pašu jautājumu, kuru viņš tai bija savulaik vaicājis.

Maigā nopietnībā Džeisons atteica:

— Es jūtos kā vīrs. — Noliecis galvu, viņš ilgā skūpstā piekļāvās Viktorijas maigajām lūpām un tad atkal ieskatījās dziļi viņas mirdzošajās, zilajās acīs. — Iedomājies tikai, es tiešām līdz šim biju pārliecināts, ka eņģeļu nav. —Viņš nopūtās un atslīga spilvenos, izbaudīdams vienkāršo prieku, kādu radīja Viktorijas tuvums. — Kāds muļķis esmu bijis, ja...

— Tu esi brīnišķīgs, — sieva uzticīgi iebilda.

— Neesmu gan! — Džeisons drūmi pasmīnēja — |a man piemistu kaut mazliet saprāta, es būtu ievilcis tevi gultā jau pirmajā reizē, kad to vēlējos, un tad pieprasījis, lai tu ar mani apprecies.

— Kad tad bija pirmā reize, kad tu to vēlējies? — viņa ķircinādamās noprasīja.

— Todien, kad tu ieradies Veikfīldā, — viņš atzinās, pasmaidīdams par šīm atmiņām — Man šķiet, ka es iemīlējos tevī tajā mirklī, kad ieraudzīju tevi stāvain uz sliekšņa ar sivēnu rokās un tavi mati plīvoja vējā kā liesmojošs zelts.

Kļuvusi nopietna, Viktorija papurināja galvu.

— Lūdzu, nemelosim viens otram, Džeison Tu tobrīd mani nemīlēji, un nemīlēji arī todien, kad apprecējies ar mani. Tomēr patiesībā tam nav nekādas nozīmes, nudien ne. Galvenais ir tas, ka tu mani beidzot esi iemīlējis.

Pavērsis augšup Viktorijas seju, Džeisons piespieda viņu ielūkoties sev acīs.

— Nē, mīļā, es runāju nopietni Es apprecējos ar tevi tāpēc, ka mīlēju.

— Džeison! — viņa iebilda, juzdamās glaimota, tomēr stingri apņēmusies turpmāk iedibināt starp viņiem godīguma un

atklātības pilnas attiecības. —Tu apprecējies ar mani tāpēc, ka tāda bija mirstoša cilvēka vēlēšanās.

— Mirstoša cilvēka.. — Viktorijai par lielu pārsteigumu, Džei-sons atmeta galvu un ska|i iesmējās, tad, apskāvis sievu, pievilka viņu sev cieši klāt — Ak, mīļā, — viņš smiedamies sacīja, maigi noglāstīdams Viktorijas vaigu, — tas "mirstošais cilvēks", kas lika mums pieiet pie viņa gultas un cieši saņēma tavu roku, savā otrā rokā tikpat cieši turēja kārtis

Viktorija paslējās uz elkoņiem

— Ko?! — viņa noprasīja, svārstīdamās starp smiekliem un dusmām. — Vai tu par to esi pārliecināts?

— Pilnīgi, — Džeisons atteica, joprojām smiedamies. — Es tās pamanīju, kad sega mazliet noslīdēja. Viņam rokā bija četras dāmas.

— Bet kāpēc viņš tā izrīkojās ar mums?

Džeisons paraustīja platos plecus.

— Acīmredzot uzskatīja, ka mēs pārāk kavējamies ar precēšanos

— Kad es iedomājos, kā skaitīju lūgšanas par viņa izveseļošanos. man gribas viņu nogalināt!

— Tas nu gan ir kas nedzirdēts, — Džeisons smaidīdams pajokoja. —Vai tad tev nepatīk viņa viltības iznākums?

— Nu, patīk jau gan, bet kāpēc tu man nepateici... vai vismaz viņam, ka zini, kas viņam padomā?

Džeisons maigi iekoda viņai ausī.

— Ko? Lai sabojātu visu jautrību? Nemūžam!

Viktorija uzmeta viņam neapmierinātu skatienu.

— Tev vajadzēja man to izstāstīt. Tev nebija tiesību to no manis slēpt.

— Taisnība gan.

— Tad kāpēc tu man neko nepateici?

— Vai tu būtu precējusies ar mani, ja nedomātu, ka tas ir absolūti nepieciešams?

— Nē.

— Tāpēc jau es tev neatklāju patiesību.

Viktorija sabruka vīram uz krūtīm, bezpalīdzīgi smiedamās par viņa bezprincipiālo apņemšanos panākt gribēto un pilnīgo nožēlas trūkumu par izdarīto.

— Vai tad tev nemaz nav nekādu principu? — viņa smiedamās bargi noprasīja.

Džeisons pasmīnēja.

— Acīmredzot nav.

30

Kad todien vēlā pēcpusdienā Viktorija sēdēja salonā, gaidīdama atgriežamies uz īsu brīdi izgājušo Džeisonu, uz sliekšņa nostājās Londonas mājas pavecais virssulainis

— Milēdij, jūs vēlas redzēt viņas augstība Klermontas hercogiene Es viņai sacīju. .

— Viņš man sacīja, ka jūs nepieņemot viesus, — viņas augstība neapmierināta pārtrauca sulaini, tam par lielām šausmām iesoļodama salonā. — Šis muļķis nesajēdz, ka es neesmu nekāda viešņa, ka es esmu ģimenei piederīgs cilvēks.

— Vecmāmiņ! — Viktorija, pielēkdama kājās, iesaucās, nervozā pārsteigumā par vecās, īgnās dāmas negaidīto ierašanos.

Hercogiene pagrieza ar turbānu rotāto galvu pret satriekto kalpotāju.

— Nu re! — viņa noskaldīja, pavicinādama spieķi. — Vai dzirdēji? Esmu vecmāmiņai —viņa apmierināta uzsvēra.

Sulainis apjucis murmināja atvainošanās vārdus un klanīdamies atmuguriski izgāja, pametot Viktoriju piesardzīgi vērojam savu radinieci, kas tikmēr bija apsēdusies krēslā, salikusi zili dzīslotās rokas uz spieķa dārgakmeņiem rotātā roktura un uzmanīgi pētīja Viktorijas seju

— Tu izskaties visai laimīga, — viņa konstatēja, šķietami pārsteigta.

— Vai tāpēc jūs braucāt šurp pāri visai valstij? — Viktorija noprasīja, apsēzdamās viešņai pretī. — Lai palūkotos, vai esmu laimīga?

— Es atbraucu pie Veikfīlda, — viņas augstība draudīgi paziņoja

— Viņa te nav, — Viktorija paskaidroja un iztrūkās, redzot, ka vecā dāma neapmierināta sarauc pieri.

— Tā jau es domāju Visai Londonai ir skaidrs, ka viņš nedzīvo kopā ar tevi! Gan es viņu notveršu un likšu viņam pildīt savus pienākumus, kaut arī man tāpēc nāktos vajāt viņu pa visu Eiropu!

— Gluži vai jābrīnās, — neizpratnē novilka Džeisons, ienākdams salonā, — ka gandrīz visi, kas mani pazīst, daļēji baidās no manis — visi, tikai ne mana mazā sieviņa, mana sievasmāsa un jūs, kundze, kaut arī esat par mani trīsreiz vecāka un trīsreiz vieglāka Atliek tikai secināt, ka drosme — vai pārgalviba — iedzimst kopā ar fiziskajām īpašībām. Un tomēr, — viņš smīnēdams pabeidza, — turpiniet vien. Es jums jauju notvert mani tepat manis paša salonā.

Hercogiene piecēlās un nikni uzlūkoja viņu.

— Ak tā! Tātad tu beidzot esi atcerējies, ka tev ir mājas un sieva! — viņa valdonīgi uzsauca. — Es jau tev teicu, ka tu būsi atbildīgs par Viktorijas laimi, bet tu neesi darījis viņu laimīgu. Nepavisam ne!

Džeisons uzmeta Viktorijai aizdomu pilnu skatienu, taču viņa papurināja galvu bezpalīdzīgā neziņā un paraustīja plecus. Apmierināts, ka hercogienes viedoklim iemesls nav bijuši Viktorijas vārdi, viņš aplika roku ap Viktorijas pleciem un pieklājīgi pavaicāja:

— Kā tad es izvairos no saviem vīra pienākumiem-5

Hercogiene iepleta muti

— Kā? — viņa neticīgi atkārtoja. — Te nu tu stāvi, apskāvis viņas plecus, bet man no drošiem avotiem ir zināms, ka tu Veik-fīldā viņas gultā esi bijis tikai sešas reizes!

— Vecmāmiņ! — Viktorija šausmās sastinga.

— Klusē, Viktorij! — viņa uzsauca, atkal pievērsa Džeisonam savu vanaga skatienu un turpināja: — Divi tavi kalpotāji ir rados ar diviem manējiem, un viņi man stāsta, ka viss Veikfīld-parks esot sašutis, redzot, ka tu vēl nedē|u pēc kāzām neesi pārgulējis ar savu sievu.

Viktorija klusi novaidējās, bet Džeisons mierinot paspieda viņas piecus.

— Nu, — hercogiene pieprasīja, — ko tu par to teiksi, jaunais cilvēk?

Džeisons domīgi sarauca pieri

— Es teikšu, ka man acīmredzot būs jāpārmij pāris vārdu ar saviem kalpotājiem.

— Neuzdrošinies viņiem atklāt, ka tu to zini! Lai nu kam, bet tev gan vajadzētu prast noturēt sievu gultā un sev līdzās. Dievs ir mans liecinieks, ka visus šos pēdējos četrus gadus tev pakaļ elsdamas ir skraidījušas vai visas Londonas precētās sievietes. Ja tu būtu kāds gjēvs švīts, kura krekla apkaklītes stūri duras pašam zodā, es vēl spētu saprast, ka tu nejēdz pagādāt man mantinieku...

— Esmu apņēmies izvirzīt sev galveno uzdevumu — jūsu mantinieka pagādāšanu, — Džeisons uzjautrināts nopietni paziņoja.

— Es vairs necietīšu nekādu kavēšanos, — hercogiene brīdināja, jau mazliet nomierinājusies.

— Jūs esat bijusi ļoti pacietīga, — Džeisons paklausīgi piekrita.

Izlikdamās nedzirdam ķircinošos vārdus, viņa pamāja.

— Tagad, kad esam sapratušies, tu drīksti ielūgt mani vakariņās. Ilgi es gan nevarēšu palikt.

Viltīgi pasmīnējis, Džeisons piedāvāja viņai elkoni.

— Bez šaubām, jūs esat apņēmusies pēc kāda laika ierasties pie mums ilgākā vizītē, sacīsim, pēc deviņiem mēnešiem, skaitot no šīs dienas?

— Tieši tā! — hercogiene sparīgi piekrita, taču skatienā, ko viņa pievērsa Viktorijai, pavīdēja jautrība. Kad visi devās uz ēdamistabu, viņa paliecās tuvāk mazmazmeitai un pačukstēja: — Viņš nu gan ir izskatīgs kā velns, vai ne, mīļā?

— Ir gan, — Viktorija piekrita un papliķēja viņai pa roku

— Un, par spīti tām tenkām, ko esmu dzirdējusi, tu taču esi laimīga, vai ne?

— Neizsakāmi, — Viktorija atteica.

— Es priecātos, ja tu drīzumā ierastos pie manis ciemos. Klermonthausa ir tikai piecpadsmit jūdžu attālumā no Veikfīl-das, braucot pa upes ceļu.

— Es būšu klāt ļoti drīz, —Viktorija apsolīja.

— Vari paņemt līdzi arī savu vīru

— Paldies!

Turpmākajās dienās Veikfīldas marķīzs un marķīze apmeklēja vairākus augstākās sabiedrības greznākos sarīkojumus. Cilvēki bija pārstājuši slepus čukstēties par viņa šķietamo nežēlību pret pirmo sievu, jo nu visiem bija skaidrs, ka Džeisons, lords Fīldings, ir uzticamākais un dāsnākais vīrs.

Atlika tikai palūkoties uz šo pāri, lai saprastu, ka lēdija Viktorija staro laimē un ka viņas garais, izskatīgais vīrs viņu dievina. Patiesībā sacēlās pat zināma jautrība, kad tika pamanīts, ka agrāk atsvešinātais, saltais Džeisons Fīldings mīļi uzsmaida jaunajai sievai, dejodams ar viņu valsi, vai arī teātra izrādes laikā ska|i iesmejas par kādu viņas čukstus izmestu piezīmi.

Ļoti drīz visi bija vienisprātis, ka marķīzs līdz šim ir neiedomājami pārprasts, aizskarts un apvainots. Tie paši lordi un lēdijas, kas agrāk bija izturējušies pret viņu ar bijīgu piesardzību, nu sāka cītīgi tiekties pēc viņa draudzības.

Piecas dienas pēc tam, kad Viktorija bija mēģinājusi apklusināt baumas par savu vīru, kura nebija klāt, visvisādi slavējot viņu, lords Ārmstrongs ieradās vizītē pie Džeisona, lai lūgtu viņa padomu jautājumā par to, kā izpelnīties savu kalpotāju un zemnieku uzticību un paklausību. Lords Fīldings sākumā bija izskatījies pārsteigts, tad pasmaidīja un ieteica lordam Ārmstron-gan parunāt par to ar lēdiju Fīldingu.

Tajā pašā vakarā Vaitu ballē lords Brimvertijs labsirdīgi pārmeta Džeisonam, ka viņa vainas pēc lēdija Brimvertija nesen nopirkusi neticami dārgu safīru rotu. Lords Fīldings uzmeta runātājam jautrības pilnu skatienu, ierosināja spēli par pieciem simtiem mārciņu un jau pēc mirkļa eleganti atbrīvoja lordu Brimvertiju no šīs summas.

Nākamajā pēcpusdienā Haidparkā, kur Džeisons mācīja Viktorijai vadit jaunos, greznos atsperratus, ko bija viņai nopircis, netālu no abiem strauji apstājās kariete, no kuras pabāza galvu trīs mūžvecas dāmas.

— Apbrīnojami! — Dreimoras grāfiene uzrunāja savas draudzenes, caur monokli pētīdama Džeisona seju — Viņa tik tiešām ir precējusies ar Veikfīldu! — Viņa pagriezās pret pārējām. — Kad lēdija Viktorija sacīja, ka viņas virs esot "maiguma un mī|uma iemiesojums”, es nodomāju, ka viņa runā par kādu citu!

— Viņš ir ne vien maigs, bet arī drosmīgs, — iesmējusies teica vecākā dāma. noskatīdamās, kā atsperrati bīstami zvārodamies, aizjoņo pa celiņu — Viņa jau divas reizes ir gandrīz apgāzusi ratus!

Viktorijas dzīve bija pārvērtusies par starojošu varavīksni. Naktīs Džeisons mīlēja viņu un mācīja, kā mīlēt pašai. Viņš lika izjust baudu, izvilinot no sievas vētrainu un agrāk nepiedzīvotu kaisli, lai dalītos tajā ar viņu. Viktorija bija iemācī|usi viņam uzticēties, un nu viņš bija pilnīgi atdevies viņai ar miesu, sirdi un dvēseli. Viņš neliedza neko un deva Viktorijai visu — savu mīlestību. uzmanību un visas iespējamās dāvanas, kādas vien varēja iedomāties, gan jocīgas, gan neticami dārgas.

Viņš lika nomainīt savas jahtas nosaukumu ar "Viktoriju" un pierunāja sievu kopā ar viņu doties braucienā pa Temzu Kad Viktorija paziņoja, ka burāšana pa Temzu viņai esot sagādājusi daudz lielāku prieku nekā kuģošana pa okeānu. Džeisons tūdaļ pasūtīja vēl vienu jahtu īpaši viņai, viscaur gaiši zilā un zelta krāsā, lai Viktorija un viņas draudzenes tajā varētu justies ērti. Šī nepiedzīvotā pārmērība lika Vilberas jaunkundzei kādā ballē greizsirdīgi izmest grupai paziņu:

— Nespēju vien nociesties, lai redzētu, ko Veikfīlds viņai vēl nopirks, lai pārspētu šo jahtu!

Roberts Kolingvuds sarauca uzacis un uzsmaidīja skaudības pārņemtajai jaunajai sievietei.

— Varbūt visu Temzu?

Džeisonam. kas vēl nekad nebija izjutis prieku, kādu sagādā apziņa, ka esi mīlēts un dievināts nevis par to, kas tev pieder vai kāds izskaties, bet gan par to, kas patiesībā esi, viņa izjustais klusais, iekšējais miers vairāk atgādināja svētlaimi. Naktīs viņš nespēja vien atdzerties Viktorijas tuvuma. Dienā viņš veda sievu piknikos un peldējās ar viņu strautā pie Veikfīldas. Kamēr viņš strādāja, domas par Viktoriju lika viņam pastāvīgi smaidīt. Viņš vēlējās guldīt pie sievas kājām visu pasauli, taču Viktorijai vajadzēja vienīgi viņu pašu, un šī apziņa pildīja Džeisonu ar milzu maigumu. Viņš ziedoja veselu bagātību, lai netālu no Veikfīldas uzbūvētu slimnīcu, kam deva Patrika Sītona vārdu, un tad sāka rūpēties par to, lai Portidžā, Ņujorkā, tiktu uzcelta vēl viena slimnīca, kam arī bija paredzēts dot Viktorijas tēva vārdu.

31

Kad kopš viņu kāzu dienas bija pagājis mēnesis, Džeisons saņēma ziņu, ka tiek aicināts doties uz Portsmutu, kur ostā nupat bija ienācis viens no viņa kuģiem.

Aizbraukšanas rītā viņš uz Veikfīldparka kāpnēm atvadoties noskūpstīja Viktoriju tik kaislīgi, ka viņa pietvīka, bet kučieris apslāpēja smieklus.

— Es negribu, ka tu brauc prom, — Viktorija sacīja, piespiedusi vaigu pie vīra muskuļotajām krūtīm un apķērusies viņam ap vidu. — Sešas dienas man šķiet vesela mūžība, un man bez tevis būs briesmīgi skumji.

— Čārlzs tev pakavēs laiku, mīļā, — Džeisons smaidīdams atteica, neizrādīdams, cik ļoti pats nevēlas aizbraukt. — Maiks Ferels dzīvo tepat līdzās, un tu vienmēr vari viņu apciemot Vai arī vēlreiz aizbrauc ciemos pie savas vecvecmāmiņas Es atgriezīšos otrdien tieši uz vakariņām.

Viktorija pamāja un paslējās pirkstgalos, lai noskūpstītu viņu uz gludi skūtā vaiga.

Lielā apņēmībā viņa visas sešas dienas centās sevi cik iespējams nodarbināt, strādādama bāreņu namā un uzraudzīdama saimniecību, taču dienas neciešami vilkās garumā. Naktis šķita vēl garākas. Vakarus viņa pavadīja ar Čārlzu, kas bija ieradies paciemoties, taču, kad viņš devās pie miera, likās, ka pulkstenis apstājas

Vakarā pirms Džeisona atgriešanās viņa staigāja pa savu istabu, cenzdamās novilcināt brīdi, kad būs jākāpj tukšajā gultā. Viņa iegāja Džeisona istabā, pasmaidīdama par kontrastu starp viņa vīrišķīgajām, smagnējām, tumšajām mēbelēm un pašas istabu, kas bija iekārtota franču stilā, ar caurspīdīga zīda aizkariem un rožu un zelta baldahīnu Viņa maigi pārlaida pirkstus pār viņa matu suku Tad, negribīgi atgriezusies savā istabā, beidzot aizmiga.

Pamodusies nākamās dienas rītausmā, viņa, satraukuma pilna. sāka plānot īpašu maltīti par godu Džeisona atbraukšanai.

Pamazām pienāca vakars, un beidzot iestājās salta, zvaigžņota tumsa, bet viņa gaidīdama sēdēja salonā un klausījās, vai nedzirdēs piebraucam Džeisona karieti.

— Viņš ir atgriezies, tēvoci Čārlz! — Viktorija priecīgi iesaucās, pa logu pamanījusi karietes lukturus, kas pa ce|u šūpojās uz mājas pusi.

— Tas būs Maiks Ferels. Džeisonam vajadzētu pārrasties tikai pēc pāris stundām, — tēvocis atteica, ar smaidu noraudzīdamies, kā viņa sāk kārtot tērpu — Es zinu, cik ilgs laiks vajadzīgs viņa braucienam, un viņš jau tā būs steidzies, lai atgrieztos nevis rīt, bet gan šonakt.

— Laikam jau tev taisnība Ir vēl tikai pusastoņi, un es ielū-

dzu kapteini Ferelu vakariņās uz astoņiem. — Viktorijas smaids pagaisa, kad viņa, ieraudzījusi karieti, kas apstājās mājas priekšā, pārliecinājās, ka tā nav Džeisona greznā ceļojumu kariete. — Es laikam palūgšu Kredoka kundzei, lai viņa uz laiku atliek vakariņas, — viņa paziņoja, kad uz salona sliekšņa parādījās Nortraps. kura bargajā sejā vīdēja savāda, saspringta izteiksme.

— Pie jums ieradies kāds džentlmenis, milēdij, — viņš paziņoja

— Džentlmenis? — Viktorija neizpratnē atkārtoja.

— Tas ir Endrū Beinbridža kungs no Amerikas.

Viktorija pieķērās pie tuvākā krēsla atzveltnes tik cieši, ka viņas pirkstu kauliņu kļuva balti.

— Vai lai lūdzu viņu ienākt?

Viktorija nervozi pamāja, pūlēdamās apvaldīt neprātīgo aizvainojumu, kas bija viņu pārņēmis, atceroties Endrū nežēlīgo atraidījumu, un lūgdamās, kaut spētu viņu uzlūkot, neizrādot savas jūtas. Viņa bija tik aizņemta ar savu vētraino emociju apvaldīšanu, ka pat nepamanīja, cik bāls pēkšņi kļuvis Čārlzs un kā viņš lēni pieceļas un nostājas ar seju pret durvīm, it kā gatavodamies sagaidīt šāvēju komandu.

Pēc mirkļa pa durvīm gariem, gaitīgiem soļiem ienāca Endrū Viņa smaidošā, izskatīgā seja likās tik aizkustinoši pazīstama, ka Viktorijas sirds iekliedzās protestā pret viņa nodevību.

Viņš nostājās Viktorijai priekšā, skatīdamies uz eleganto jauno skaistuli pavedinošajā zīda tērpā, kas cieši piegūla viņas krāšņajam augumam, ar lieliskajiem matiem, kas nevaldāmi plūda pār viņas pleciem un taisno muguru.

— Torij, — viņš klusi izdvesa, ieskatījies viņas dziļajās, zilajās acīs. Bez brīdinājuma viņš pasniedzās, gandrīz rupji pievilka Viktoriju sev klāt un iespieda seju viņas smaržīgajos matos.

— Es jau biju aizmirsis, cik tu esi skaista, — viņš saraustīti noteica un piespieda Viktoriju sev vēl ciešāk.

— Tā jau izskatās gan! — Viktorija atcirta, atguvusies no apstulbuma pilnā sastinguma un atgrūzdama viņa rokas. Viņa nikni uzlūkoja jaunekli, brīnīdamās par viņa uzdrošināšanos vispār te rādīties un paust pilnīgi neiederīgu kaisli. — Šķiet, ka tu ļoti ātri mēdz aizmirst cilvēkus, — viņa asi piebilda.

Viktorijai par lielu pārsteigumu. Endrū iesmējās

— Tu esi dusmīga, jo es ierodos pie tevis divas nedēļas vēlāk, nekā biju rakstījis savā vēstulē, vai ne? — Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja: — Nedē|u pēc izbraukšanas no ostas mans kuģis vētrā novirzījās no kursa un mums vajadzēja kādā salā to remontēt. — Sirsnīgi apskāvis Viktorijas stīvos plecus, viņš pagriezās pret Čārlzu un smaidīdams pastiepa roku — ļūs laikam esat Čārlzs Fīldings, — viņš draudzīgi teica. — Nespēju vien jums pienācīgi pateikties, ka esat gādājis par Viktoriju, kamēr es varēju ierasties pēc viņas. Dabiski, es jums atmaksāšu visus izdevumus, kas jums radušies viņas dēļ, — arī par šo brīnišķīgo tērpu, kas viņai mugurā.

Viņš pagriezās pret Viktoriju

— Man ļoti negribētos tevi steidzināt, Torij, bet esmu aizrunājis kajīti uz kuģa, kas atiet pēc divām dienām. Kuģa kapteinis jau piekrita mūs salaulāt...

— Vēstule? — Viktorija viņu pārtrauca, juzdama, ka viņai sareibst galva. — Kāda vēstule? Tu neesi man uzrakstījis ne vārda, kopš es aizbraucu no mājām

— Es tev uzrakstīju vairākas vēstules. — Endrū neizpratnē iebilda. — Savā pēdējā vēstulē paskaidroju, ka turpināju rakstīt tev uz Ameriku Māte tīšām nepārsūtīja man tavas vēstules, un nemaz nezināju, ka tu atrodies Anglijā. Torij, es to visu

tev pastāstīju savā pēdējā vēstulē — tajā, kuru nosūtīju uz Angliju ar īpašu ziņnesi.

— Es neesmu saņēmusi nekādu vēstuli! — viņa jau histēriski iesaucās.

Endrū dusmās saknieba lūpas.

— Pirms mūsu aizbraukšanas man būs jāiegriežas kādā Londonas firmā, kam tika samaksāta vesela bagātība, lai viņi pārliecinātos, ka manas vēstules tiek nogādātas personiski tev un tavam radiniekam hercogam. Es gan gribētu dzirdēt, kā viņi taisnosies!

— Viņi teiks, ka ir šīs vēstules man nogādājuši, — Čārlzs iejaucās sarunā.

Viktorija dedzīgi papurināja galvu, ar prātu jau apjauzdama to, kam sirds vēl atteicās ticēt.

— Nē, tu neesi saņēmis nevienu vēstuli, tēvoci Čārlz. Tu kļūdies Tu runā par to vēstuli, ko es saņēmu no Endrū mātes, — to, kurā viņa paziņoja par Endrū kāzām

Endrū acis iegailējās niknumā, pamanot vecā vīra vainīgo seju. Viņš sagrāba Viktoriju aiz pleciem.

— Torij, uzklausi mani! Būdams Eiropā, es uzrakstīju tev duci vēstuļu, bet nosūtīju tās uz Ameriku. Es uzzināju par tavu vecāku nāvi tikai pēc diviem mēnešiem, kad biju atgriezies mājās. Kopš tavu vecāku nāves dienas mana māte pārstāja man sūtīt tavas vēstules Kad atgriezos mājās, viņa man paziņoja, ka tavi vecāki esot miruši, bet tevi pašu aizvedis uz Angliju kāds bagāts radinieks, kas piedāvājies tevi apprecēt Viņa apgalvoja, ka viņai neesot ne jausmas, kur tevi meklēt. Es tevi pazīstu diezgan labi, lai spētu noticēt, ka tu būtu gatava mani pamest kāda augstdzimuša, bagāta radinieka dē). Pagāja labs laiks, līdz beidzot uzmeklēju doktoru Morisonu, kas

man pastāstīja patiesību par tavu došanos uz Angliju un pateica, kur tevi meklēt. Kad paziņoju mātei, ka braucu tev pakaļ, viņa atzinās arī visā pārējā. Viņa pastāstīja par vēstuli, kurā tev uzrakstījusi, ka es Šveicē esot apprecējies ar savu māsīcu Madlēnu Tad viņai tūdaļ uznāca kārtējā lēkme, tikai šoreiz jau pa īstam Es nespēju viņu pamest vienu, līdz kļuva skaidrs, ka viņa izdzīvos, un tāpēc uzrakstīju vēstuli tev un tavam radiniekam. . — Endrū veltīja Čārlzam iznīcinošu skatienu. — Bet viņš nez kāda iemesla pēc nav tev pateicis par manām vēstulēm. Tajās es paskaidroju, kas īsti noticis, un apliecināju, ka ieradīšos pēc tevis, cik drīz vien spēšu.

Endrū saņēma Viktorijas satriekto seju plaukstās, un viņa balss atmaiga.

— Torij, — viņš sacīja, sirsnīgi pasmaidīdams, — esmu tevi mīlējis kopš dienas, kad ieraudzīju tevi joņojam pāri mūsu laukiem indiāņu ponija mugurā. Es neesmu precējies, mīļā.

Viktorija norija siekalas, pūlēdamās izrunāt vārdus par spīti sāpīgajam kamolam, kas bija savilcies kaklā

— Es esmu.

Endrū atrāva rokas no Viktorijas sejas, it kā viņas āda būtu viņu apsvilinājusi.

— Ko tu teici? — viņš strupi noprasīja.

— Es teicu, — Viktorija sāpīgā čukstā atkārtoja, cieši skatīdamās mīļotajā sejā, — ka esmu precējusies.

Endrū ķermenis sastinga, it kā viņš mēģinātu pārciest fizisku triecienu. Viņš nicīgi uzlūkoja Čārlzu

— Ar viņu? Ar šo veci? Vai tu esi pārdevusi sevi par dažiem dārgakmeņiem un kleitām? — viņš nikni izgrūda.

— Nē! —Viktorija gandrīz iekliedzās, trīcēdama dusmās, sāpēs un žēlumā.

Beidzot ierunājās arī Čārlzs. Viņa balss skanēja bez jebkādas izteiksmes, seja nepauda nekādas emocijas.

— Viktorija ir precējusies ar manu radinieku.

— Ar tavu dēlu! — Viktorija iemeta šos vārdus viņam sejā un strauji apcirtās. Viņa ienida Čārlzu par viņa meliem un ienīda arī Džeisonu par to, ka viņam palīdzējis.

Endrū rokas cieši sažņaudzās ap viņas delmiem, un Viktorija izjuta viņa sāpes tik joti, it kā ciestu tās pati.

— Kāpēc? — viņš iekliedzās un sapurināja meiteni — Kāpēc?

— Tā ir mana vaina, — Čārlzs strupi teica. Viņš izslējās visā augumā, nenovērsdams acis no Viktorijas un klusi lūgdamies viņas sapratni. — Esmu baidījies no šā brīža kopš tās dienas, kad saņēmu Beinbridža kunga vēstules. Tagad, kad tas ir pienācis, ir vēl |aunāk, nekā biju iedomājies.

— Kad tu saņēmi šīs vēstules? — Viktorija noprasīja, sirdī jau zinādama atbildi, un tā viņu plosīja gabalos.

— Tovakar, kad man uznāca lēkme.

— Tu to notēloji! —Viktorija pārlaboja, balsij trīcot rūgtumā un dusmās.

— Tieši tā, — Čārlzs negribīgi piekrita un tad pagriezās pret Endrū. — Kad es izlasīju, ka jūs braucat šurp, lai atņemtu mums Viktoriju, es izdarīju vienīgo, ko spēju izdomāt, — notēloju sirdslēkmi un lūdzu viņu apprecēties ar manu dēlu, lai viņai būtu kāds aizstāvis.

— Nelietis! — Endrū izgrūda caur sakostiem zobiem.

— Diez vai jūs tam noticēsiet, taču es biju pilnīgi pārliecināts, ka Viktorija un mans dēls kopā būs loti laimīgi

Atrāvis nikno skatienu no sava ienaidnieka, Endrū pievērsās Viktorijai.

— Brauc man līdzi! —viņš izmisīgi lūdzās. — Neviens tevi nevar piespiest palikt laulībā ar nemīlamu vīru Tas noteikti ir nelikumīgi — tu tiki piespiesta apprecēties. Torij, lūdzu! Brauc man līdzi, un gan es izdomāšu, kā to visu atrisināt. Kuģis dodas ce|ā pēc divām dienām. Mēs tik un tā apprecēsimies. Neviens nekad neuzzinās...

— Es nevaru! — Šie vārdi izlauzās no viņas krūtīm mokpilnā čukstā.

— Lūdzu..

Asaru pilnām acīm Viktorija papurināja galvu

— Es nevaru, — viņa izdvesa.

Endrū dziļi ievilka elpu un aizgriezās.

Roka, ko Viktorija pastiepa viņam pretī klusā, bezpalīdzīgā lūgumā, nokrita viņai gar sāniem, kad Endrū izgāja no istabas. No mājas. No viņas dzīves

Draudīgā klusumā pagāja minūte, tad vēl viena Ieķērusies kleitas krokās, Viktorija žņaudzīja to, līdz pirkstu kauliņi kļuva balti. Viņa nespēja izdzēst no domām Endrū sāpināto seju. Viņa atcerējās, kā bija jutusies, kad uzzināja par viņa laulībām, to, cik mokoši viņai bija pārdzīvot katru dienu, pūloties smaidīt, kaut arī dziji sevī viņa bija mirusi.

Piepeši kvēlās sāpes un dusmas uzliesmoja viņā. un Viktorija pagriezās pret Čārlzu niknuma neprātā.

— Kā tu drīkstēji! — viņa iekliedzās — Kā tu drīkstēji tā izrīkoties ar diviem cilvēkiem, kas tev ne reizi mūžā nav nodarījuši pāri! Vai tu redzēji viņa seju? Vai tu apjēdz, cik ļoti mēs esam viņu sāpinājuši? Vai tu to apjēdz?

— |ā, — Čārlzs aizsmakušā balsī noteica.

— Vai tu vispār zini, kā es jutos visas šīs nedēļas, domādama, ka viņš ir mani pievīlis un man vairs nav neviena? Es biju

\

kā ubadze tavās mājās! Vai tu zini, kā es jutos, domādama, ka precos ar vīrieti, kurš mani nemaz negrib, bet man nebija izvēles... — Viktorija aprāvās un uzlūkoja Čārlzu Viņas acis bija tik pilnas asaru, ka viņa nespēja saredzēt skumjas Čārlza skatienā.

— Viktorij, — Čārlzs klusi sacīja, — nevaino Džeisonu par to, kas noticis. Viņš nezināja, ka es tēloju savu sirdslēkmi, viņš nezināja par vēstu...

— Tu melo! —Viktorija trīcošā balsī iekliedzās.

— Nē, es tev zvēru!

Viktorija strauji pacēla galvu, un viņas acis iemirdzējās sašutumā par to, ka viņa tiek uzskatīta par muļķi.

— |a tu domā, ka es noticēšu kaut vārdam, ko kāds no jums abiem man vēl sacīs... — viņa aprāvās, izbijusies par Čārlza ārkārtīgi bālo seju, un izmetās no salona. Uzskrējusi pa kāpnēm, steigā klūpot, viņa pa gaiteni aizšāvās uz savu istabu Tur viņa atspiedās pret aizvērtajām durvīm un, galvu atmetusi, zobus tik cieši sakodusi, ka žokļi sāka sāpēt, pūlējās apvaldīt sabangotās jūtas.

Viņas cieši aizmiegto acu priekšā atkal parādījās Endrū sāpēs savilktā seja, un viņa skaļi ievaidējās. "Esmu tevi mīlējis kopš dienas, kad ieraudzīju tevi joņojam pāri mūsu laukiem indiāņu ponija mugurā... Torij, lūdzu! Brauc man līdzi..."

Viktorija atskārta, ka ir bijusi tikai bandinieks spēlē, ko spēlējuši divi egoistiski, nežēlīgi vīri. Džeisons visu šo laiku bija zinājis, ka Endrū brauc šurp, tāpat kā to, ka Čārlzs savas "sirdslēkmes" naktī spēlējis kārtis.

Viktorija atgrūdās no durvīm, norāva kleitu un uzvilka jātnieces tērpu. |a viņa paliks šajā mājā vēl kaut stundu, viņa zaudēs prātu. Viņa nevarēja kliegt uz Čārlzu, riskējot ar viņa dzīvību. Un Džeisons... viņam šovakar bija jāatgriežas mājās. Ja viņa tagad Džeisonu ieraudzīs, viņa tam iegrūdīs dunci krūtīs, Viktorija his-

I

teriski nodomāja. Paķērusi no skapja baltu vilnas apmetni, viņa metās lejā pa kāpnēm.

— Viktorij, pagaidi! —Čārlzs sauca, kad viņa pa gaiteni skrēja uz sētaspuses durvīm

Viktorija apcirtās, viscaur trīcēdama.

— Netuvojies man! — viņa iekliedzās. — Es došos uz Kler-montu Tu jau esi izdarījis gana daudz!

— O'Malij! — Čārlzs izmisis iekliedzās, kad viņa izskrēja pa durvīm.

— ļā, jūsu gaišība?

— Tu, bez šaubām, "netīšām dzirdēji", kas nupat te notika...

Ziņkārīgais O Malijs drūmi pamāja, pat nemēģinādams to

noliegt.

— Vai tu proti jāt?

— |ā, bet...

— Jāj viņai pakaļ! — Čārlzs izmisīgā steigā skubināja. — Es nezinu, vai viņa izvēlēsies zirgu vai karieti, bet tev viņa jānotver Tu viņai patīc, viņa tevi uzklausīs.

— Viņas augstība nebūs tādā noskaņojumā, lai kādu uzklausītu, un diez vai viņu tajā var vainot.

— Beidz taču kult tukšus salmus, nolāpīts! |a viņa neatgriezīsies, tad vismaz seko viņai uz Klermontu un pārliecinies, lai viņa tur nonāktu drošībā. Klermonta atrodas piecpadsmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes, jājot pa upes ce|u

— la nu viņa sadomās doties uz Londonu un aizbēgt ar to amerikāņu džentlmeni?

Čārlzs izlaida pirkstus caur sirmajiem matiem, tad papurināja galvu.

— Viņa to nedarīs. ]a Viktorija gribētu doties viņam līdzi, viņa būtu to darījusi tad, kad viņš lūdza.

— Bet es nemaz neprotu tik labi turēties zirgam mugurā — ne jau tik labi kā lēdija Viktorija.

— Tumsā viņa nespēs jāt ātri Skrien uz staļļiem un panāc viņu!

Kad O'Malijs pieskrēja pie staļļiem, Viktorija jau izauļoja pa vārtiem Matadora mugurā, un Vilks sekoja jātniecei.

— Lūdzu, pagaidiet! — viņš iekliedzās, taču viņa to nedzirdēja. Viktorija zemu noliecās pāri zirga kaklam, laizdama spēcīgo ērzeli tādos auļos, it kā viņu vajātu pats nelabais.

— Apseglo pašu ātrāko zirgu un pasteidzies! — O'Malijs pavēlēja zirgupuisim, nenolaizdams skatienu no Viktorijas baltā apmetņa, kas nozuda aiz Veikfīldu garā piebraucamā ceļa līkuma uz lielceļa pusi.

Matadora dimdošie pakavi bija pieveikuši jau trīs jūdzes, kad Viktorija Vilka dēļ bija spiesta samazināt ātrumu. Uzticamais suns skrēja viņai līdzās, zemu noliecis galvu, gatavs sekot saimniecei, līdz nokritīs beigts aiz pārguruma. Viņa nogaidīja, kamēr dzīvnieks atgūst elpu, un jau grasījās turpināt ceļu, kad piepeši izdzirdēja sev aiz muguras pakavu klaboņu un nesaprotamu vīrieša kliedzienu.

Nebūdama pārliecināta, vai viņai seko laupītājs, kas naktī mēdz uzbrukt vientuļiem ceļotājiem, vai arī Džeisons, kurš varbūt ir atgriezies un nolēmis viņu panākt, Viktorija lika Matadoram iesoļot mežā blakus ceļam un palaida viņu zigzagveida rikšos, lai vajātājs pazaudētu pēdas. Par spīti viņas pūlēm, jātnieks lauzās cauri krūmājiem viņiem pakaļ.

Viktoriju sagrāba panika un niknums. Izjājusi no koku patvēruma, kam vajadzēja viņu paslēpt, Viktorija aizauļoja pa ceļu. ļa viņu vajāja Džeisons, tad viņa labāk nomirs nekā ļaus sevi nomedīt kā zaķi. Nē, viņš pārāk bieži bija uzvarējis. Bet tas neva-

rēja būt Džeisons! Aizjājot no Veikfīldas. viņa nebija sastapusi nevienu karieti un nebija redzējusi nevienu, arī nogriežoties uz upes ce|a.

Viktorijas dusmas pārvērtās stindzinošās bailēs. Viņa tuvojās upei, kur nesen noslēpumainā kārtā bija noslīkusi kāda meitene. Viņa atcerējās vikāra stāstus par asinskāriem bandītiem, kas naktīs uzbrūk ceļiniekiem, un, pārbīlī atskatījusies pāri plecam, aizauļoja uz vienu no tiltiem, kas šķērsoja līkumaino upi. Vajātājs uz mirkli bija palicis aiz ceļa līkuma, taču viņa sadzirdēja to tuvojamies, sekojot viņai tik droši, it kā viņu vadītu gaisma.. apmetnis! Viņas baltais apmetnis taču zibēja vajātājam acu priekšā kā lāpa!

— Ak, mīļais Dievs! — viņa iekliedzās, kad Matadors metās pāri tiltam. Ceļš vijās uz priekšu, bet pa labi vīdēja kāda taka, kas aizlocījās gar upes krastu Strauji apturējusi zirgu, viņa nolēca zemē un atsprādzēja apmetni. Izmisīgi lūgdamās, kaut viltība izdotos, Viktorija pārmeta apmetni pāri segliem, pagrieza zirgu uz taku līdzās upei un no visa spēka iecirta Matadoram pa gurnu ar jājampātagu tā, ka zirgs aizauļoja Kopā ar Vilku viņa ieskrēja mežā un notupās krūmos, sirdij strauji dauzoties krūtīs. Pēc brīža viņa izdzirdēja uz tilta noklaudzam vajātāja zirga pakavus. Uzmanīgi palūkojusies caur krūmiem, viņa pamanīja, ka jātnieks nogriežas uz upes taku, taču nespēja saskatīt viņa seju.

Viņa neredzēja arī to, ka Matadors apstājas ifT nokāpj pie upes padzerties. Viņa neredzēja, kā apmetnis noslīd no zirga muguras straumē, kamēr dzīvnieks dzēra, un aizpeld dažus jardus tālāk, kur tas aizķērās aiz vecas siekstas.

Viktorija to visu neredzēja, jo bija jau metusies skriet cauri mežam blakus lielceļam pārliecībā, ka bandīts noticējis labāka-

jai viltībai, ko viņai kādreiz bija iemācījis vecais indiānis. Lai sajauktu pēdas, atlika tikai aizdzīt zirgu vienā virzienā un pašai kājām doties uz pretējo pusi Apmetņa pārmešana pāri segliem bija pašas Viktorijas ideja.

O'Malijs strauji apturēja zirgu līdzās Viktorijas ērzelim bez jātnieces. Izmisīgi grozīdams galvu, lai izpētītu stāvo krastu, viņš meklēja kādu dzīvības zīmi, nospriedis, ka zirgs būs Viktoriju izmetis no segliem.

— Lēdija Viktorija! — viņš sauca, pārlaizdams acis krastam sev aiz muguras, mežam pa kreisi un beidzot arī upei. . kur ūdenī atradās balts apmetnis, aizķēries aiz siekstas. — Lēdija Viktorija! — viņš šausmās iekliedzās, nolēkdams no zirga. — Nolādētais zirgs! — viņš elsa, raudams nost svārkus un zābakus. —Tas nolādētais zirgs ir iemetis viņu upē... — Viņš ieskrēja duļķainajā, ašajā straumē, lai peldētu pie apmetņa. — Lēdija Viktorija! — viņš atkal iesaucās un ienira. Tad iznira, nemitīgi saukdams viņas vārdu un cīnīdamies pēc elpas, lai tūdaļ atkal pazustu zem ūdens.

32

Kad Džeisona kariete apstājās pie durvīm, visos mājas logos dega ugunis Nespēdams vien sagaidīt, kad varēs ieraudzīt Viktoriju, viņš uzskrēja pa kāpnēm

— Labvakar, Nortrap! — viņš smaidot uzsauca, uzsizdams vecajam virssulainim pa muguru un pasniegdams tam savu apmetni. — Kur mana sieva? Vai visi jau paēduši vakariņas? Es aizkavējos, jo karietei salūza ritenis.

Nortrapa seja atgādināja sasalušu masku, un viņa balss skanēja sāpīgā čukstā.

— Salonā jūs gaida kapteinis Ferels, milord.

— Kas tad noticis tavai balsij? — Džeisons labsirdīgi painteresējās. — ļa tev sāp kakls, pasaki to lēdijai Viktorijai. Viņa lieliski prot ārstēt tādas kaites.

Nortraps krampjaini norija siekalas, bet neko neteica.

Mazliet ziņkārīgi nopētījis viņu, Džeisons pagriezās un strauji aizsoļoja uz salonu Plati smaidīdams, viņš atgrūda durvis.

— Sveiks, Maik, kur ir mana sieva? — Viņš pārlaida skatienu omulīgajai telpai, kuru sildīja kamīna liesmas, cerēdams, ka viņa iznāks no kāda ēnaina stūra, taču pamanīja tikai Viktorijas apmetni, kas bija pārmests pār krēslu No tā malas pilēja ūdens. — Piedod manu nepieklājību, mans draugs, — viņš sacīja Mai-kam Ferēlam, — bet es tik ilgi neesmu redzējis Viktoriju lešu viņu uzmeklēt, un tad mēs visi apsēdīsimies un jauki parunāsimies Viņa laikam būs augš...

— Džeison, — Maiks Ferels drūmi iesāka. — Ir noticis nelaimes gadījums...

Džeisona prātā sāpīgi iecirtās atmiņas par kādu citu līdzīgu vakaru — vakaru, kad viņš bija atgriezies mājās, cerēdams sastapt savu dēlu, bet Nortraps bija uzvedies tik savādi; vakaru, kad šajā pašā salonā viņu bija gaidījis Maiks Ferels. Kā cenzdamies padzīt šausmas un sāpes, kas jau sāka plosīt viņa ķermeni, Džeisons papurināja galvu un atkāpās.

— Nē! — viņš nočukstēja, un viņa balsī skanēja izmisīga neticība. — Nē, nolādēts! Nesaki man, ka...

— Džeison...

— Neuzdrošinies man to teikt! —viņš sāpēs iekliedzās.

Maiks Ferels tomēr ierunājās, aizgriezis galvu, lai nevajadzētu

noskatīties neciešamajās mokās otra vīrieša sejā.

— Zirgs no tilta iesvieda viņu upē apmēram četru jūdžu attālumā no šejienes. O Malijs mēģināja viņu atrast, tomēr nespēja. Viņš...

— Ej prom! — Džeisons nočukstēja.

— Man ir joti žēl, Džeison Tik žēl, ka es to pat nevaru izteikt.

— Ej prom!

33

Kad Maiks Ferels bija izgājis, Džeisons pastiepa roku pēc Viktorijas apmetņa. Pirksti lēni satvēra slapjo audumu, pievelkot to klāt. Džeisona kaklā krampjaini noraustījās muskuli, kad viņš piespieda izmirkušo apmetni pie krūtīm, maigi glāstīdams to, un tad iespieda tajā seju, lai paberzētu vaigu pret vilnu. Visu viņa būtību pārņēma neizturamas sāpes, un no acīm sāka ritēt asaras.

— Nē! — Džeisons iešņukstējās neizsakāmās skumjās Un tad izkliedza savas mokas.

— Pietiks, pietiks, mīļā, — sacīja Klermontas hercogiene, pa-pliķēdama mazmazmeitai pa plecu. — Man sirds vai lūst, noskatoties tavā izmisumā.

Viktorija iekoda lūpā, pa logu noraudzīdamās uz rūpīgi apcirpto mauriņu, un nebilda ne vārda.

— Es nemaz nespēju noticēt, ka tavs vīrs vēl nav ieradies šeit, lai atvainotos par neticamo viltību, ko viņš un Etertons izspēlējuši ar tevi, — hercogiene aizkaitināta izmeta. — Varbūt viņš vakar nemaz neatgriezās mājās. — Nemierīgi viņa sāka soļot pa istabu šurpu turpu, balstīdamās uz spieķa, un viņas dzīvīgās acis ik pa brīdim pašāvās uz logu, it kā tur kuru katru mirkli varētu parādīties Džeisons Fīldings. — Kad viņš beidzot ieradīsies, ar lielu prieku noskatīšos, kā tu viņam liksi nomesties cejos!

Viktorijas maigajās lūpās pavīdēja greizs, drūms smaids

— Tad jums būs jāviļas, vecmāmiņ, jo esmu pilnīgi pārliecināta, ka to nu Džeisons nedarīs. Visticamāk, viņš ienāks pa durvīm un mēģinās mani noskūpstīt un, un...

— Un tad pavedināt tevi tā, lai tu piekristu atgriezties mājās? — hercogiene strupi vaicāja.

— Tieši tā.

— Un vai viņam tas varētu izdoties? — pieliekusi sirmo galvu, viņa painteresējās, juzdamās viegli uzjautrināta par spīti bargajai sejas izteiksmei.

Viktorija nopūtās un aizgriezās, atbalstīdama galvu pret loga rāmi un sakrustodama rokas uz krūtīm.

— Droši vien.

— Nevarētu gan teikt, ka viņš īpaši steigtos. Vai tu tiešām domā, ka viņš zināja par Beinbridža kunga vēstulēm? )a viņš to zināja, tad ir rīkojies ārkārtīgi bezprincipiāli, tev to noklusēdams.

— Džeisonam nav principu, — Viktorija gurdās dusmās atteica. — Viņš tiem netic.

Hercogiene sāka atkal domīgi soļo? pa istabu, piepeši saraudamās, ieraudzījusi Vilku, kas gulēja pie kamīna. Nodrebinājusies viņa mainīja virzienu

— Nezinu gan, ko esmu nogrēkojusies, ka man viesos jāuzņem tāds mežonīgs zvērs

Viktorija skumji iesmējās

— Vai lai pieķēdēju viņu pagalmā?

— Augstais Dievs, nē! Viņš šorīt saplēsa Maiklsonam'bikšu dibenu, kad tas mēģināja viņu pabarot

— Viņš neuzticas cilvēkiem.

— Gudrs dzīvnieks. Kaut arī neglīts.

— Man gan liekas, ka viņš ir skaists savā mežonībā un plē-sīgumā... — Kā Džeisons, Viktorija nodomāja, bet tūdaļ atvairīja šo domu

— Pirms es aizsūtīju Dorotiju uz Franciju, viņa jau bija pamanījusies kaut kur pievākt divus kaķus un bezdelīgu ar salauztu spārnu Kaut arī man tas nepatika, viņi vismaz nemēdza mani vērot tā, kā to dara šis dzīvnieks Es tev saku, viņš klusībā cer, ka varēs mani saplosīt Pat šajā brīdī viņš prāto, kā gan es varētu garšot

— Viņš jūs uzmana, jo uzskata, ka sargā jūs, — Viktorija smaidīdama paskaidroja.

— Viņš uzskata, ka sargā savu nākamo maltīti! Nē, nē, — hercogiene iebilda, pacēlusi roku, kad Viktorija paspēra soli pie Vilka, gribēdama piesiet viņu pagalmā, — lūdzu, nevajag pakļaut briesmām manus kalpotājus. Turklāt, — viņa nekautrējās atzīties, — es neesmu jutusies tik droši savās mājās kopš tā laika, kad vēl bija dzīvs tavs vecvectēvs.

— Jā. tagad nav jābaidās, ka mājās varētu ielavīties kāds laupītājs. — Viktorija piekrita, atgriezdamās pie loga.

— Ielavīties? Mīļā, šajā telpā nevienu laupītāju nevarētu ne ar naudu ielabināt

Vēl mirkli pastāvējusi pie loga, Viktorija pagriezās un bezmērķīgi piegāja pie nospodrināta koka galda, uz kura gulēja grāmata.

— Apsēdies, Viktorij, un ļauj man brīdi izlocīt kājas. Nebūs nekādas jēgas, ja mēs nemitīgi saskriesimies. Interesanti, kas gan kavē tavu skaisto sātanu ierasties mūsu midzenī?

— Varbūt labi vien ir, ka Džeisons vēl nav atnācis, — Viktorija atteica, noslīga uz krēsla un sāka pētīt savas rokas. — Es vēl neesmu īsti nomierinājusies.

Hercogiene piesoļoja pie loga un pameta acis uz ceļu

— Vai tu domā, ka viņš tevi mīl?

— Man tā šķita.

— Protams, mīl! — viņas augstība pārliecinoši paziņoja. — Visa Londona par to vien runā. Bez šaubām, tieši tāpēc viņš piekrita Etertona viltībai un nepastāstīja tev par Endrū vēstulēm Par to nu gan Etertons man dabūs dzirdēt! Kaut arī, — viņa nekaunīgi piebilda, joprojām lūkodamās pa logu, — es droši vien tādos apstākļos būtu rīkojusies tāpat.

— Es tam neticu.

— Protams, būtu! |a man nāktos izvēlēties, vai ļaut tev apprecēties ar kādu nepazīstamu kolonistu, par kuru man nav ne mazākās jausmas, vai arī saskaņā ar manu vēlēšanos izprecināt tevi Anglijas visvairāk iekārojamam vīrietim — bagātam, augst-dzimušam un izskatīgam —, es droši vien būtu izdarījusi tāpat kā Etertons.

Viktorija atturējās aizrādīt, ka tieši tādas pašas iedomas pēc viņas mātei un Čārlzam Fīldingam bijis jāpiedzīvo tik daudz bēdu.

Hercogiene viegli saspringa.

— Vai tu tiešām esi pārliecināta, ka gribi atgriezties pie Veik-fīlda?

— Es nemaz negribēju viņu pamest uz visiem laikiem. Laikam gan vēlējos sodīt Džeisonu par to, kādā veidā Endrū bija spiests uzzināt, ka esmu precējusies, — vecmāmiņ, ja tu būtu redzējusi Endrū seju. tu to spētu saprast. Mēs jau kopš bērnības esam bijuši vissirsnīgākie draugi; Endrū man iemācīja peldēt. šaut un spēlēt šahu Turklāt es biju pārskaitusies uz Džeisonu un Čārlzu, ka viņi izmantojuši mani kā rotaļlietu, kā bandinieku, priekšmetu, kura jūtas neko nenozīmē. Tu pat nespēj iedomāties, cik vientuļa un bēdīga es jutos vēl ilgi pēc tam, kad bijuViospriedusi, ka Endrū mani nežēlīgi pametis.

— Nu. mana mīļā, — hercogiene domīgi noteica, — ilgi tu vairs nebūsi vientuļa. Veikfīlds nupat ir klāt. nē, pag, viņš ir atsūtījis sūtni! Kas ir šis cilvēks?

Viktorija metās pie loga.

— Tas taču ir kapteinis Ferels — Džeisona senākais draugs.

— Ha! — hercogiene pārsteigta uzsita ar spieķi pa grīdu

— Ha! Viņš ir atsūtījis sekundantu Es nu gan nemūžam nebūtu gaidījusi no Veikfīlda kaut ko tādu, bet tā nu tas ir!

Viņa ar rokas mājienu norādīja uz durvīm.

— Skrien uz viesistabu un nerādi šeit savu glīto sejiņu, iekams nebūšu tevi saukusi

— Ko? Nē, vecmāmiņ! — Viktorija ietiepās.

— )ā! — hercogiene uzsauca. — Un tūdaļ pat! Ja jau Veikfīlds nolēmis uzskatīt to par divkauju un atsūtījis savu sekundantu, lai vienotos par noteikumiem, tad lai tā būtu! Es būšu tavs sekundants. Turklāt visai nelokāms, — viņa stingri piebilda.

Viktorija negribīgi paklausīja un iegāja viesistabā, nolēmusi, ka nekādā ziņā ne|aus kapteinim Ferelam aizbraukt, iepriekš neparunājusi ar viņu la vecvecmāmiņa pēc piecām minūtēm nenāks viņu saukt, tad viņa pati atgriezīsies salonā un runās ar kapteini Ferelu

Nepagāja ne trīs minūtes, kad viesistabas durvis tika strauji atrautas, un uz sliekšņa nostājās vecvecmāmiņa, izskatīdamās diezgan komiski - reizē satriekta, uzjautrināta un šausmu pārņemta.

— Mīļā, — viņa paziņoja, — šķiet, ka tu, pašai nezinot, tomēr esi nolikusi Veikfīldu uz ceļiem.

— Kur ir kapteinis Ferels? — Viktorija uzstājīgi noprasīja

— Vai viņš jau ir aizgājis?

— Nē, nē, viņš vēl ir tepat, vari man ticēt. Nabaga satriektais kungs šajā brīdī sēž sabrucis uz mana dīvāna, gaidīdams atsvaidzinošu dzērienu, ko es viņam tik devīgi piedāvāju. Manuprāt, viņš uzskata mani par nežēlīgāko radījumu zemes virsū, jo, kad viņš man paziņoja jaunumus, es biju tik izklaidīga, ka līdzjūtības vietā izteicu piedāvājumu kaut ko iedzert.

— Vecmāmiņ? Kādas aplamības jūs runājat? Vai Džeisons ir atsūtījis Fereiu, lai tas lūgtu mani atgriezties mājās? Vai tāpēc viņš ir ieradies šeit?

— Nekādā ziņā, — viņas augstība atteica. — Čārlzs Fīldings ir atsūtījis viņu šurp ar bēdīgām ziņām par tavu priekšlaicīgo nāvi

— Ko?

— Tu esot noslīkusi, — hercogiene paskaidroja. — Upē. Vai vismaz tavs baltais apmetnis ir noslīcis — Viņa uzmeta skatienu Vilkam. — Un šis plēsoņa esot ieskrējis atpakaļ mežā, no kurienes nācis, pirms tu viņu pieradināji. Visi Veikfīldas kalpotāji sēro, Čārlzs ir ielicies gultā — jāsaka gan, šoreiz pelnīti —, un tavs vīrs ir ieslēdzies kabinetā un nevienu nelaiž iekšā.

Šausmās un satricinājumā Viktorija gandrīz pakrita; tad viņa apcirtās.

— Viktorij! — atraitne uzsauca, steigdamās paka) mazmaz-meitai, cik ātri vien spēja, taču Viktorija jau bija izskrējusi cauri gaitenim un kopā ar Vilku iejoņoja salonā.

— Kapteini Ferel!

Salēcies viņš blenza uz meiteni tā, it kā būtu ieraudzījis spoku, un tad viņa skatiens pievērsās otrai "parādībai", kas skrējienā nobremzēja ar visām četrām kājām un sāka uz viņu rūkt.

— Kapteini Ferel, es neesmu noslīkusi, — Viktorija teica, apjukusi no kapteiņa plati ieplesto acu skatiena. — Vilks, mierā!

Kapteinis Ferels neticīgi cēlās kājās, un viņa neticību pamazām aizstāja prieks un tad arī niknums.

— Vai tu to uzskati par joku? — viņš izgrūda. — Džeisons aiz bēdām ir vai prātu zaudējis..

— Kapteini Ferel! — hercogiene skanīgi un valdonīgi viņu pārtrauca, izsliedamās visā savā sīkajā augumā — Es būšu pateicīga, ja jūs, runājot ar manu mazmazmeitu. izturēsieties pieklājīgi. Viņa līdz pat šim brīdim nezināja, ka Veikfīldam nav ne jausmas par viņas atrašanos šeit, kaut arī viņa bija īpaši uzsvērusi, ka dosies šurp

— Bet apmetnis...

— Man kāds dzinās pakaļ, manuprāt, tas bija kāds no jūsu pieminētajiem laupītājiem, un es uzmetu apmetni zirgam uz segliem un aizdzinu viņu pa taku gar upi, cerēdama, ka sajaukšu pēdas.

Dusmas pagaisa no kapteiņa sejas, un viņš nogrozīja galvu.

— Tas, kurš tevi vajāja, bija O'Malijs, un viņš gandrīz noslīka, pūlēdamies tevi atrast un izvilkt no upes, kur bija pamanījis tavu apmetni.

Viktorija atgāza galvu un dzi|ā nožēlā aizvēra acis; tad viņas garās skropstas pacēlās un viņa sāka strauji rosīties Viņa apskāva vecvecmāmiņu un steigā iesaucās:

— Vecmāmiņ, paldies par visu! Man tagad jābrauc. Es došos mājup...

— Tikai kopā ar mani! — Hercogiene drūmi pasmīnēja. — Es ne par kādu naudu nevēlos palaist garām iespēju redzēt tavu atgriešanos mājās. Neesmu piedzīvojusi tādu jautrību kopš... ak, vienalga...

— Jūs varat man sekot karietē, — Viktorija ieteica, — bet es jāšu — tā būs ātrāk.

— Tu brauksi karietē kopā ar mani, — viņas augstība valdonīgi iebilda. — Cik saprotu, tu vēl neesi apjēgusi, ka pēc tam, kad tavs vīrs būs atguvies no sajūsmas, viņš sāks izturēties tieši tāpat kā viņa satriecoši nepieklājīgais sūtnis. — Viņa bargi noskatījās uz nabaga kapteini Ferelu. —Tikai viņš liks lietā fizisku spēku Vārdu sakot, mans mīļais bērns, pēc tam, kad viņš būs tevi noskūpstījis, par ko esmu pilnīgi pārliecināta, viņš droši vien būs gatavs tevi nogalināt par to, ko uzskatīs par tavu atbaidošo joku. Tāpēc man ir jābūt līdzās, lai steigtos tev palīgā un palīdzētu visu izskaidrot. Un tā tas arī būs! —Viņa braši uzsita pa grīdu ar spieķi, saukdama kalpotāju — Norton! Liec tūdaļ iejūgt manus zirgus!

Pagriezusies pret kapteini Ferelu. viņa, acīmredzot gribēdama vērst par labu savu iepriekšējo nosodījumu, karaliski atvēlēja:

— jūs varēsiet braukt ar mūsu karieti... — Un tūdaļ iznīcināja ilūziju, ka ir mīļi piedevusi viņa pirmītējo rupjību, piebilzdama: — Lai es jūs varētu paturēt acīs Es nevēlos riskēt, ka Veik-fīlds tiktu brīdināts par mūsu ierašanos un sagaidītu mūs uz sliekšņa, gatavs nogalināt

Viktorijas sirds krūtīs neprātīgi dauzījās, kad kariete īsi pirms krēslas apstājās pie Veikfīldas durvīm. No mājas neiznāca neviens kalpotājs, lai palīdzētu nolaist karietes kāpnītes un pasniegtu roku atbraucējiem, un pret parku vērstajos logos dega tikai dažas ugunis. Viktorijai šķita, ka māja izskatās pamesta — un tad, sev par lielām šausmām, viņa pamanīja, ka visi apakšstāva logi aizklāti ar melnu drānu un pie durvīm karājas melns vainags.

— Džeisons taču necieš neko, kas saistīts ar sērām... — viņa iesaucās, izmisīgi pūlēdamās atgrūst karietes durvis. — Sakiet Nortrapam, lai aizvāc no logiem šos aizkarus!

Līdz šim klusējošais Ferels uzlika plaukstu viņai uz rokas un saudzīgi iebilda:

— To lika izdarīt pats Džeisons, Viktorij. Viņš ir gandrīz zaudējis prātu aiz bēdām. Tavai vecvecmāmiņai ir taisnība — man nav ne jausmas, kā viņš varētu reaģēt, ieraudzījis tevi.

Viktorijai tas bija vienalga — galvenais, lai Džeisons zinātu, ka viņa ir dzīva. Izlēkusi no karietes un pametusi kapteini Fere-lu palīdzēt vecvecmāmiņai, viņa metās pie durvīm Sapratusi, ka tās ir aizslēgtas, viņa sāka sparīgi klaudzināt. Šķita, ka paiet vesela mūžība, līdz durvis beidzot pavērās.

— Nortrap! — Viktorija iesaucās. — Kur ir Džeisons?

Virssulainis samirkšķināja acis krēslainajā gaismā, tad pamirkšķināja vēlreiz.

— Lūdzu, neskaties uz mani tā, it kā es būtu rēgs! Tas ir tikai pārpratums! Nortrap, — viņa izmisīgi iesaucās, piekļāvusi viņa aukstajam vaigam siltu plaukstu, — es neesmu mirusi!

— Viņš ir... viņš ir... — Nortrapa stingajā sejā piepeši atplauka plats smaids. — Viņš ir savā kabinetā, milēdij, un vai drīkstu sacīt, cik laimīgs jūtos, ka.

Pārāk steigdamās, lai noklausītos līdz galam, Viktorija pa gaiteni metās uz Džeisona kabinetu, pa ceļam aši izlaizdama caur matiem pirkstus.

— Viktorij! — no augšstāva balkona atskanēja Čārlza kliedziens. — Viktorij!

— Vecmāmiņa tev visu paskaidros, tēvoci Čārlz, — Viktorija atsaucās, turpinādama skriet.

Nonākusi pie Džeisona kabineta, viņa uzlika uz roktura trīcošo roku, mirkli sastingdama no pašas radītās katastrofas apmēriem; tad saraustīti ievilka elpu un iegāja kabinetā, aizvērdama durvis.

Džeisons sēdēja krēslā pie loga, atbalstījis elkoņus uz ieplestajiem ceļiem, iespiedis galvu plaukstās. Viņam līdzās uz galda atradās divas tukšas viskija pudeles un Viktorijas dāvinātā oniksa pantera.

Viktorija paspēra soli uz priekšu

— Džeison... —viņa klusi ierunājās.

Lēni pacēlis galvu, viņš uzlūkoja Viktoriju. Viņa seja atgādināja moku plosītu masku, izmisušās acis lūkojās viņai cauri kā parādībai.

— Torij, — viņš novaidējās.

Viktorija apstājās kā zemē iemieta, šausmās noskatīdamās, kā viņš atbalsta pakausi pret krēsla atzveltni un cieši aizmiedz acis.

— Džeison, — viņa izmisusi iesaucās, — paskaties uz mani!

— Es tevi redzu, mīļā, — viņš nočukstēja, neatvēris acis. Viņa roka aizslīdēja līdz panterai turpat uz galda un miji noglāstīja tās muguru — Runā ar mani, — viņš sāpīgi palūdza. — Nekad nebeidz runāt ar mani, Torij Tas nekas, ka esmu zaudējis prātu, ja vien spēju dzirdēt tavu balsi...

— Džeison! — Viktorija iekliedzās, pieskrēja viņam klāt un izmisīgi satvēra viņu aiz platajiem pleciem. — Atver acis! Es neesmu mirusi! Es neesmu noslīkusi! Vai dzirdi, esmu dzīva!

Džeisona stiklainās acis pavērās, tomēr viņš turpināja runāt tā, it kā Viktorija būtu mī|š rēgs, kuram kaut kas nekavējoties jāpaskaidro.

— Es nezināju par tava Endrū vēstuli, — viņš aizlauztā balsī čukstēja. — Tu taču to tagad zini, vai ne, mīļā? Tu to zini... — Piepeši, pacēlis pret griestiem izmocīto skatienu, viņš sāka lūgt Dievu, saliecies, it kā juzdams milzīgas sāpes. — Ak, lūdzu! — Džeisons briesmīgi ievaidējās. — Lūdzu, pasaki viņai, ka es nezināju par vēstuli. Nolādēts! — viņš kliedza Dievam. — Pasaki viņai, ka es to nezināju!

Viktorija panikā atrāvās.

— Džeison! —viņa drudžaini iesaucās. — Padomā taču! Es pro*:u peldēt kā zivs, vai atceries? Apmetnis bija tikai viltība. Es manīju, ka man kāds dzenas pakaļ, taču nezināju, ka tas ir O'Ma-lijs Es nodomāju, ka tas ir laupītājs, tāpēc norāvu apmetni un uzmetu to zirgam, tad kājām devos pie vecvecmāmiņas un . ak Dievs! — Izlaidusi rokas caur matiem, viņa pārlaida skatienu krēslainajai telpai, pūlēdamās izdomāt, kā panākt, lai Džeisons viņu uzklausītu, un tad metās pie viņa rakstāmgalda Iededzinājusi lampu, viņa piesteidzās pie kamīna un aizdedzināja arī vienu no abām lampām, kas stāvēja uz kamīna dzegas. Viņa jau pasniedzās pēc otras, kad piepeši divas rokas dzelžainā tvērienā sagrāba viņas plecus, strauji apgrieza un piespieda pie krūtīm. Viņa vēl paguva ieraudzīt saprāta dzirksti Džeisona acīs, un tad viņa lūpas piekļāvās Viktorijas mutei izsalkušā dedzībā, bet rokas slīdēja pār viņas muguru un gurniem, spiežot viņu sev klāt tik spēcīgi, it kā vēlētos padarīt abu ķermeņus par vienu. Džeisona garais augums nodrebēja, kad viņa izliecās tam pretī, cieši jo cieši apķerdamās viņam ap kaklu.

Pēc laba brīža Džeisons izslējās, atrāva Viktorijas rokas sev no kakla un cieši uzlūkoja viņu Viktorija steidzīgi atkāpās, pamanījusi draudīgo niknuma mirdzumu viņa skaistajās, zaļajās acīs.

— Tagad, kad esam ar to tikuši galā, — viņš drūmi paziņoja, — es tevi nopēršu tā. ka tu nevarēsi ne apsēsties.

No Viktorijas krūtīm izlauzās skaņa, kas daļēji atgādināja smieklus, daļēji — izbailes. Džeisona roka pašāvās uz priekšu, un viņa pēdējā mirklī paguva atlēkt nost.

— Nē, tu to nedarīsi. — viņa drebošā balsī atteica, juzdamās laimīga, ka viņš atkal atguvies, un nespēja apvaldīt smaidu.

— Uz cik tu esi gatava derēt, ka es to nedarīšu? — Džeisons klusi pavaicāja, soli pa solim tuvodamies Viktorijai, kas tikmēr atkāpās.

— Necik daudz... — viņa atteica un aizmetās aiz rakstāmgalda.

— Un, kad bušu beidzis, tad pieķēdēšu tevi sev klāt.

— To tu vari darīt, — viņa piekrita, virzīdamās apkārt rakstāmgaldam

— Un es tevi vairs nekad neizlaidīšu no acīm

— Es. . es tevi nevainoju par to. — Viktorija aši pameta acis uz durvīm, novērtēdama attālumu līdz tām.

— Nemaz nemēģini! — viņš brīdināja

Pamanījusi mirdzumu Džeisona acīs, Viktorija izlikās nedzirdam šo brīdinājumu Reibinošas laimes un spēcīga izdzīvošanas instinkta vadīta, viņa atrāva durvis, sacēla svārkus un pa gaiteni aizjoņoja uz kāpņu pusi. Džeisons sekoja viņai ar gariem lēcieniem, gandrīz panākdams tāpat bez skriešanas.

Bezpalīdzīgi smiedamās, viņa izskrēja cauri vestibilam, garām Čārlzam, kapteinim Ferelam un vecvecmāmiņai, kas visi izsteidzās no salona, lai labāk redzētu, kas notiek.

Uzskrējusi līdz kāpņu vidum, Viktorija pagriezās un sāka atmuguriski kāpties augšā, uzmanīdama Džeisonu, kas apņēmīgi sekoja viņai.

— Paklau, Džeison, — viņa teica, nespēdama apvaldīt smaidu, un lūdzoši pastiepa roku viņam pretī, cenzdamās izskatīties nožēlas pilna. — Lūdzu, esi taču prātīgs...

— Kāp vien augšā, mī|ā, tu dodies pareizajā virzienā, — viņš atbildēja sekodams —Tu vari izvēlēties savu vai manu guļamistabu...

Viktorija pagriezās un metās augšup pa kāpnēm, lai pa gaiteni aizskrietu uz savu istabu. Viņa jau atradās telpas vidū, kad Džeisons atrāva durvis, aizcirta tās un pagrieza atslēgu.

Viktorija apcirtās pret viņu, sirdij dauzoties gaidās un mīlestībā.

— Nu, mī|ā... — viņš klusi un zīmīgi iesāka, uzmanīgi vērodams, kurā virzienā viņa grasās mesties.

Dievinot ieskatījusies viņa skaistajā, bālajā sejā, Viktorija metās skriet — tieši viņam pretī, viņa apskāvienos, lai cieši jo cieši piespiestos viņam klāt.

— Nevajag! — viņa aprauti iesaucās.

Džeisons mirkli palika nekustīgi stāvam, cīnīdamies ar vētrainajām izjūtām, un beidzot spriedze atstāja viņa sastingušo ķermeni. Viņa rokas pacēlās līdz Viktorijas viduklim, lēni apvijās ap to un tad ar mežonīgu spēku pierāva viņu sev klāt

— Es mīlu tevi, — viņš aizsmacis čukstēja, iespiedis seju Viktorijas matos, — ak Dievs, cik |oti es tevi mīlu!

Tikmēr kāpņu lejasgalā kapteinis Ferels, hercogiene un Čārlzs atviegloti pasmaidīja, dzirdēdami, ka augšstāvā iestājas klusums.

Pirmā ierunājās hercogiene.

— Nu, Eterton, — viņa bargi sacīja, — ceru, ka tagad tu saproti. ko nozīmē jaukties jaunu cilvēku dzīvē un pēc tam izjust savas aplamās rīcības sekas Esmu bijusi spiesta ciest visus šos gadus

— Man tūda| jākāpj augšā un jāparunā ar Viktoriju, — Čārlzs paziņoja, nenolaizdams acis no tukšā balkona. — Man viņai jāpaskaidro, kāpēc es tā rīkojos. Es domāju, ka ar Džeisonu viņa būs laimīgāka. — Viņš jau paspēra soli uz priekšu, taču hercogienes spieķis aizšķērsoja viņam ceļu.

— Pat neiedomājies viņus traucēt! — hercogiene augstprātīgi pavēlēja. — Es gribu tikt pie mazmazmazdēla, un, ja vien es kaut ko nepārprotu, šajā mirklī viņi cenšas man to pagādāt — Tad viņa vēlīgi piebilda: — Toties tu man vari piedāvāt glāzi heresa

Atrāvis skatienu no balkona, Čārlzs cieši uzlūkoja veco sievieti, kuru bija ienīdis vairāk nekā divdesmit gadu. Viņš par savu iejaukšanos bija dabūjis ciest tikai divas dienas; viņa to izjuta jau divdesmit divus gadus. Nedroši viņš pasniedza hercogienei roku Viņa labu brīdi lūkojās uz to, saprazdama, ka tas ir piedāvājums noslēgt mieru, un tad lēni uzlika izdilušo plaukstu uz Čārlza piedurknes.

— Eterton, — hercogiene paziņoja, abiem ejot uz viesistabu, — Dorotija ir ieņēmusi galvā kaut kādas aplamības, ka gribot uz visiem laikiem palikt jaunava un kļūt par mūziķi. Esmu nolēmusi, ka viņai jāprecas ar Vinstonu, un man ir plāns...

Džudita Maknota

UZ MŪŽĪGIEM laikiem

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Silvija Sīlīte Operatores Ilona Smirnova, Dace Puzure Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 333

Content

Maknota Džūdita Uz mūžīgiem laikiem

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33