Brodele Anna

Uzticība. Klusā pilsētiņa

Anna Brodele

Uzticība

Klusā pilsētiņa

Romāni

UZTICĪBA

..

PIRMĀ DAĻA

.

1. NODAĻA

Autobuss naktī traucās pa balto lielceļu. Gludā šoseja jau labu brīdi palikusi aiz muguras, sīkas, viļņveidīgas grambas tricināja mašīnas korpusu. Garām aizslīdēja nakts melnumā ievilktas gaišas svītras — tur ceļmalā palika bērzi. Tad atkal dziļa, akla tumsa un vienmuļais motora troksnis.

Autobusā valdīja klusums, pasažieri snauda. Inga bija vienīgā, kas turējās taisni un šad tad centās caur logu ielūkoties svešajā apkārtnē. Viņa jutās ļoti nogurusi no ilgās sēdēšanas un vienmuļā tricinājuma, bet, lai kā arī pūlējās, iesnausties neizdevās. Blakus resnais pavecais tēvocis miegā nepārtraukti kņupa uz viņas pleca, un Inga nepārtraukti ar visu spēku bīdīja to atpakaļ. Reiz viņai sanāca dusmas — iegrūda tam sānos asu dunku, tad viņš uztrūkās, neko neaptverošām nelaimīgām acīm paskatījās visapkārt, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un ar dziļu nopūtu atkal saguma sēdeklī, tūlīt iemigdams un tikai šad tad paraustīdams uz ceļgaliem nolikto roku sarepējušos pirkstus.

Dzin-dzin-dzin — džinkstēja autobusa vaļīgā rūts.

Pēkšņi mašīna it kā paklupa, šoferis strauji bremzēja un visi gulētāji sakrita uz priekšu.

— Kas ir? Kas ir? — apjukumā iesaucās Ingai priekšā sēdošā sieviete ar biezā lakatā ietītu galvu un baltu saini klēpī.

— Ko viņš brauc kā akls? Tā jau var zobus izdauzīt, — sodījās kāds vīrelis, samaukdams dziļāk uz pieres apnēsātu platmali un dusmīgi noraudzīdamies uz vadītāja kabīni.

Autobusā sacēlās kņada. Mašīna stāvēja. Šoferis, ārā izkāpis, līkņāja ap priekšējo labo riepu. Visi jautājoši lūkojās turp — vai ilgi te būs jāpaliek uz vietas?

— Jāmaina riepa, — pasludināja kasiere, iekāpdama mašīnā un ienesdama sev līdzi vilni vēsa, smaržīga nakts gaisa.

— Ak, tikai riepa .. . paldies dievam! Es jau domāju, nez kas tur, — nomierinājās ar lakatu apsējusies sieviete.

Visi sakustējās, izstaipījās, ierunājās. Tēvocis Ingai blakus skaļi, no visas sirds nožāvājās.

— Ek, ta nogulējos gan, — viņš teica. — Nezi kas šitā par vietu? Tā kā būtu Klāvu sils, tā kā nebūtu? . ..

— Es te braucu pirmo reizi, — Inga atbildēja, piecēlās un izkāpa no autobusa. Un tūlīt pēkšņi, strauji viņa jutās ierauta milzīgā, dziļā klusuma okeānā, kas tik raksturīgs naktīm tālu laukos un ir tik spēcīgs, ka spiež ausis. Smaržoja zāle, koki, puķes. Priekšā abās pusēs ceļam melnēja mežs. Klusums. Klusums. Nekur nevienas skaņas — nedzird ne sienāža, ne putna, ne cilvēka, ne suņa. Un nekur neviena gaismas stariņa. Tikai no mākoņiem pāri mežam nupat pamazām sāka iznirt balts augoša mēness sirpis, nespodriem stariem iegaismodams stalto egļu robainās galotnes, kas saplūda ar tumšajām debesīm. Nekustīgas, ne mazākās vēsmas nešūpotas, tās klusi izauga pret bālo gaismas apli mākoņos un palika stāvot iemigušas, noslēpumainas un cēlas.

— Kaut velns parāvis šo ceļu! — Ingai blakus, zemē tupēdams, ierunājās šoferis. — Aizvakar arī pāršāva riepu.

— Un kas par iemeslu? — Inga painteresējās, pūlēdamās tumsā saskatīt, ko īsti viņš tur dara.

— Vai tad jūs neredzat? Pirmās kategorijas kājceliņš. Grambas pilnas ar pakavu naglām.

— Vai līdz Taurenei vēl tālu? — Inga iejautājās.

— Kilometri trīsdesmit. Jums līdz pašam galam?

— Man vēl tālāk. Desmit kilometru ar zirgu.

— Tam vajag būt pašā elles kaktā, — šoferis konstatēja, ar troksni nomezdams zemē nomontēto riepu. — Ciemos braucat?

— Apmēram tā, — Inga noteica aizgriezdamās. Negribējās sniegt sīkākus paskaidrojumus. Viņa atgāja gabaliņu no autobusa, apstājās grāvmalā un klusēdama dziļi, dziļi elpoja tumšo, zāles un lapu smaržas piesātināto gaisu.

Bet austrumos pāri mežam jau tikko jaušami bija iegaismo-jusies bāli zaļgana strēle. Tur nāca jauna diena.

Pie autobusa ieejas Inga tumsā sagrūdās ar kādu pasažieri un spēcīgi nodauzīja pieri.

— Lēnāk, lēnāk, — jauna vīrieša balss ierunājās. — Tumsā nevar tā skriet.

— Tumsā arī nevar stāvēt citiem ceļā! — sasisto vietu berzēdama, Inga dusmīgi atsaucās un iekāpa mašīnā.

Drīz autobuss turpināja ceļu.

Kad viņi apstājās gala punktā, nakts bija kļuvusi palsa. Mašīnas durvis plaši atsprāga, un īgnie, miegainie pasažieri, saiņus, grozus un koferus stiepdami, cits citam uzgrūzdamies, sāka izkāpt.

Inga nolika savu nesamo zemē un pavērās apkārt. Viņa bija cerējusi, ka iebraucot būs lielāka gaisma un tūlīt varēs uzzināt, uz kuru pusi jādodas, kādā ceļā nokļūt līdz gala mērķim. Bet mazā, svešā pilsētiņa, cieši ietīta nakts ēnās, vēl gulēja dziļā miegā. Tikai pavisam neskaidri no biezās krēslas izdalījās tuvāko namu silueti, tepat priekšā pacēlās stabs, uz kura bija saskatāma kāda afiša vai laikraksta lapa. Sēdi nu uz ielas, kamēr šai mazpilsētai ienāks prātā mosties! Un ja vēl būtu kur sēdēt...

Tas pats cilvēks, kas viņai pirmīt bija nodauzījis pieri, tepat blakus kādam uzsauca:

— Labrīt, Smildziņ! Klāt esi gan? Es jau bažījos, kā savas paunas dabūšu mājās, ja tu nebūsi.

Viņam atsaucās tumsā neredzams večuks:

— Kā ta var nebūt, ja ir jābūt? Es te dižurēju jau vairāk nekā stundu.

— Kur tev zirgs — tepat? — jautāja pirmais, un viņi, nesdami kaut ko smagu, devās Ingai garām. Inga mirkli svārstījās, bet redzēdama, ka visi izklīst un viņa paliek pilnīgi viena, steidzīgi ierunājās:

— Sakiet, lūdzu, — jūs gadījumā nezināt, kā lai nokļūst Silmalas ciemā?

Abi vīrieši apstājās, un jaunais it kā izbrīnījies pārjautāja:

— Silmalā?

— Jā ... ir tāds ciems . .. desmit kilometrus no šejienes, — Inga skaidroja.

Jaunais pasmējās:

— Taisnība, ir gan tāds ciems.

Bet večuks nobeidza ar jautājumu:

— Kur ta šis paliks?

Biezajā krēslā iebubinājās zirgs. Viņi iecēla nesamo ratos.

Tad jaunais panāca atpakaļ un, it kā vēl neticēdams, noprasīja: — Tad jūs uz Silmalu?

— Jā, protams, — Inga nepacietīgi atsaucās.

- Nu tad nāciet, ja nav bail, — aizvedīsim, — jaunais īsi noteica.

Nevilcinādamās Inga devās pie ratiem.

— Lieciet savas pekeles te! — Večuks izņēma viņai no rokām koferi. — Un pate rāpieties iekšā. Sāksim kustēt.

Sasēdās visi trīs, Inga vidū. Bija saspiesti un neērti, viņa jutās neveikli un gandrīz jau sāka nožēlot, ka sēdusies ratos.

— Nū, Salni, nū! Laižam!

Rati sāka ripot un kratīties pa nelīdzeno bruģi. Reizē ar to tie sacēla milzu troksni agrajā klusumā, un šī grabošā dārdoņa, veldamās līdzi ratiem, spalgi sitās pret namu sienām un logu aizvērtņiem. Inga ar šausmām nodomāja, ka tūlīt visa pilsētiņa būs kājās un nikni metīsies uz ielas. Bet rati netraucēti un neapklusdami dārdēja aizvien tālāk, nogriezās pa kreisi un tad pēkšņi sāka klusi ripot pa mīkstu zemes ceļu.

Vai jums nav neērti? — iejautājās jaunais. Inga juta, ka viņš rauga atvirzīties uz ratu malu.

— Nē, man ir ļoti labi, — viņa steidza atsaukties.

— Vai ta nu jaunkundzei var būt slikta sēža starp diviem kavalieriem, Juri? — pajokoja večuks.

īsu brītiņu dzirdēja tikai ratu rīboņu, tad par Juri sauktais atkal ierunājās:

— Uz kādām mājām braucat?

— Es nezinu, — Inga novilka, — redziet... es braucu uz turieni strādāt.

— Strādāt?!

— Jā. . . strādāt! — viņa atkārtoja ar nelielu izaicinājumu.

— Tieši uz ciema padomi? — jautāja jaunais.

— Uz bibliotēku.

— Tad būsim pazīstami — Juris Beika ... es esmu kolhoza «Silmala» priekšsēdētājs, — viņš sniedza Ingai roku.

Priekšsēdētājs!? Šis puika? Lielies vien! Inga klusēdama pasniedza roku, bet balsī ieskanējās neticības vēsums, kad viņa teica:

— Ingrīda Laure.

Nu jau rīta blāzma bija apņēmusi visu pamali, ceļmalās skaidri izdalījās koki un krūmi. Bāls miglas mākonītis stiepās pāri nelielai ielejai. No kupla krūma šaipus grāvja pēkšņi ar izbiedētu lēcienu izšāvās tumšs kamols un nozuda otrpus ceļa labībā.

— Re, kā garausis aizļipā, — piezīmēja večuks.

Inga zagšus centās ieskatīties jaunākajā ceļa biedrā. Palsajā krēslā zem žokejcepures iegarena seja un patumšas acis. Nē, tu noteikti par jaunu, lai būtu priekšsēdētājs!

Bet tas, šo skatienu pamanījis un it kā viņas domas uzminējis, nopietni piebilda:

— Kaut gan tikai pirmo gadu . . . pareizāk, dažus mēnešus.

— Bet man likās, jūs jokojat, — Inga nomurmināja.

Nu jau kuru katru mirkli vajadzēja parādīties saules maliņai pāri mežam. Svaiga, nepasakāmi tīra un smaržīga rīta dvesma sitās sejā. Viņi brauca gar krūmiem un baltiem bērziem noaugušām nokalnītēm, garām pļavām, kur raibo puķu ziedos un leknās lapās zvīļoja smaga sidraba rasa. No tumši zaļajiem rudziem gaisā uzspurdza pelēks putns. Pēkšņi aiz smilšaina pakalna, ko rotāja tikai daži priežu puduri, kā sārti zaļgana, līdz malām pildīta bļoda atmirdzēja neliels ezers. Bet aiz tā, otrajā krastā, tumši, tumši zaļa egliena kā noslēpumaina siena.

— Cik te skaisti! ... — Inga gluži neviļus sajūsmināta iesaucās.

— Te ir jau mūsu valstība, — sacīja priekšsēdētājs. — Starp citu, šai ūdens peļķītē daudz zivju.

Viņi iebrauca biezā egļu mežā, un tos apņēma valga, asa sūnu smarža. Zem kuplajiem zariem valdīja vēl dziļa krēsla.

Te nu ir šī tava tālā, svešā puse, par kuru tu tik ilgi lauzīji galvu, nevarēdama izšķirties. Tā jau nemaz nav, ka šādus jautājumus izlemj uzreiz. Tu pati zini — vienā dienā tevi spārnoja jūsma un nešaubīga gatavība, otrajā — uzmācās skeptiskas pārdomas: bet ja tas būs pārāk grūti, ja es tomēr nevarēšu izturēt lauku nostūra vientulību, atrautību no ierastās pilsētas, ja es sākšu nožēlot? Protams, cilvēku nekur nevar piesiet, katrā laikā viņš var salikt savu ceļa somu un doties atpakaļ uz turieni, no kurienes nācis ... Tomēr tas gan laikam atkarīgs no rakstura. Ir cilvēki — dažreiz tiem tikko apritējuši divdesmit gadi, — bet jau radusies diezgan stipra sava pienākuma izpratne un tas, ko sauc par pašlepnumu. Un tādai meitenei neiedomājami pēc mēneša vai diviem atkal kulties ar visām mantām līdz autobusam, naktī ceļa vidū gaidīt, kamēr šoferis apmaina pārdurto riepu, ar mazliet kaunīgu smaidu piezvanīt pie Rīgas dzīvokļa durvīm un pārsteigtajai mātei pateikt:

— Tā, esmu atkal mājās... jums tomēr taisnība — nevarēju izturēt..

Ai nē, tas viss nelīdzinātos tev, Inga! Labāk paskaties, kādas diženas egles slienas abās pusēs ceļam! Skaties, tālu priekšā jau pamirdz iesārta gaisma — tātad mežam tūlīt būs gals. Un vai nav brīnišķīgi, ka tūlīt, tūlīt tavu acu priekšā atvērsies atkal pavisam jauna, neredzēta ainava, un tu vēl nezini — vai tas būs kalns vai ieleja, kupls labības lauks vai ziedoša pļava, vai varbūt atkal mazs zaļgani iesārts ezers. Ūdens peļķīte ...

Bet interesanti, kur tu tur paliksi? Viesnīcas taču nebūs. Neviena pazīstama cilvēka. Kas zin, ne jau ikreiz ieteicams rīkoties uz savu galvu, dažreiz ir prātīgi uzklausīt māti un tēvu, ja tie dod padomu: «Vispirms aizbrauc un apskaties, pēc tam izlem.» Bet kādēļ tad cilvēks ir jauns, ja viņš uz to nevarētu atbildēt: «Ko tur skatīties? Esmu izlēmusi un braucu.»

Un pēkšņi — mežs ir. galā. Sārta, tikko uzlēkušās saules gaisma ietver visu pasauli spožos viļņos. Šī gaisma apskauj, glaužas apkārt, silda ar nepasakāmu maigumu, un tu jūti, ka sirdī iesitas neizskaidrojams, ass līksmes vilnis — kādēļ, tu nezini, bet laikam tas ir spēcīgs dzīves prieks, kas tevi caurstrāvo no galvas līdz kājām, laikam tā ir tava jaunība, Inga! Bet varbūt tā ir nojauta, ka tu tomēr esi darījusi pareizi, atrazdamās te, šī tumši zaļā egļu sila malā, kurā nupat sāk viegli šalkt rīta vēji, mostas putni un pazarēs mirgo smaga rasa; ka varbūt tieši tur, tajā pelēkajā māju pudurī nokalnītē, ap kuru zaļo neliels dārzs un plešas labības lauki, būs tava īstā vieta?

Jā, noteikti, tam tā jābūt. Galvu augšā, Inga, tu esi atbraukusi mājās!

Aiz nākamā ceļa līkuma jaunais priekšsēdētājs apturēja zirgu un pamāja ar roku pret kuplu koku apņemtu sarkanu ķieģeļu celtni:

— Ciema kultūras nams . . . tur arī jūsu bibliotēka.

Inga strauji sakustējās.

— Es jums ļoti, ļoti pateicos par vedumu, — izkāpt grasīdamās, viņa sniedza priekšsēdētājam roku.

— Pagaidiet, — tas atturēja. — Kā tu domā, Smildziņ, ja jau mēs biedreni tiktāl esam atveduši, vai nevajadzētu sameklēt viņai arī pajumti?

— To nu es nemāku pateikt, tā i bišķīt grūtāka lieta, — norūca vecais.

— Derētu kaut kur tuvumā, — Beika domīgi turpināja. — Sermuļos neņems, nav tādi ļaudis ... Apšukalnos varētu, bet turp vest man negribas, jums nepatiks . .. pag, pag, var būt, ka mēģināt. . . Klausies, Smildziņ, griez uz Sebriem!

— Nū! — iesaucās Smildziņš, pavilkdams grožus, un zirgs nogriezās pa kreisi vēl šaurākā celiņā, kam vienā pusē pletās nezālēm pieaudzis auzu lauks, otrā — baltām un dzeltenām pīpenēm izraibota atmata.

Ceļš pārtecēja lēzenam uzkalniņam un aiz prāva alkšņu pudura pavēra skatienam nelielu lauku sētu. Maza, pelēka dzīvojamā māja, divas vēl mazākas saimniecības ēkas, augļu dārziņš, puķu dobes mājas galā pret rītiem — to visu Inga ievēroja, iebraucot pagalmā. Bija ļoti neērti. Svešus, nelūgtus viesus nekur negaida. Un uzbāzties cilvēkiem ... Mieru, mieru! Pa galvu jau nesitīs, — viņa domās atkārtoja sava tēva iemīļoto izteicienu.

— Kāpsim nu ārā, — uzaicināja priekšsēdētājs, un Inga paklausīgi sekoja.

Māja bija nomodā. Pa durvīm pretī iznāca pusmūža vīrs — kalsns, tumši iededzis, izbalējušā zilā kreklā un gumijas zābakos.

— A, pilsētnieks mājā gan! — viņš iesaucās, sarokodamies ar priekšsēdētāju. — Nu, kā?

— Zini, vispirms tāds jautājums, — pēdējais viņu pārtrauca, — redzi, kas par lietu: ieradusies ciema jaunā bibliotekāre ... esiet pazīstami!

Inga paspēra soli uz priekšu un ielika savu roku cietajā plaukstā, kas nesteigdamās pastiepās pretī. Vīrs pētoši, viņai likās, diezgan neuzticīgi noraudzījās viešņā.

— Sebris, — viņš teica.

— īsi un skaidri — cilvēkam vajag kur dzīvot, — sacīja priekšsēdētājs.

Šai brīdī durvīs aiz saimnieka muguras strauji iznāca gaišmataina pusaudze meitene ar jautrām acīm un mazliet uzrautu de guntiņu.

— Labrīt, — uz vietas palikdama, viņa atturīgi sveicināja un tēvam pār plecu ar neslēptu ziņkāri apskatīja Ingu.

Sebris pabraucīja zodu un sarauca pieri.

— Hm, — viņš noteica, — tādā darīšanā gan jārunā ar

Mariju. Es tur nevaru spriest. Vijolīt, — viņš pagriezās pret meitu, — pasauc mammu!

Meitene pārskrēja pāri pagalmam, nozuda kādās atvērtās durvīs un vēja ātrumā atgriezās.

— Tūlīt nāks!

Pagalmā iznāca sieviete, nesdama rokā spaini ar tikko slauktu pienu.

— Labrīt, — viņa par gabaliņu sveicināja, aiziedama pie akas nomazgāt rokas silē. Tās priekšautā noslaucījusi, viņa nāca klāt.

— Svešs ciemiņš, — saimniece teica, laipni noraudzīdamās Ingā.

— Te, redzi, dzīvokļa vajagot, — Sebris skaidroja. — Es nezinu, kā tu domā, Marij?

Priekšsēdētājs atkārtoja savu lūgumu.

Saimniece mazliet sastomījās, vēlreiz paraudzījās uz Ingu, tad uz savu vīru un teica:

— Bet mums jau liekas istabas nemaz nav.

«Negrib,» nodomāja Inga.

— Bet vai viņa nevar pie manis? — atskanēja meitenes balss. — Vecāsmātes istabiņā!

Tēvs aprādams paraudzījās uz runātāju. — Tai istabiņā . .. vai tad tur ir rūme otrai gultai?

— Tur... — meitene uz mirkli pieklusa, tad priecīgi iesaucās: — Ir gan, ja iznes galdu! Tagad jau man galda nevajag!

Inga juta saimnieces pētošo skatienu vērstu uz sevi. Tad viņa izdzirda tās rāmo balsi:

— Ja citur nav kur palikt, mēs jau varētu ielaist... tikai šauri būs gan. Vienīgā vieta ir vecāsmātes istabiņā pie Vijolītes.

— Tas nekas, es iztikšu, ja tikai kur pārgulēt, — Inga pateicīgi iesaucās.

Smildziņš izcēla no ratiem viņas ceļa somu.

— Tas pūrs gan tāds pamazs, — viņš pajokoja, nolikdams koferīti pie istabas durvīm.

— Es ienesīšu! — Vijolīte pamanījās viešņai pa priekšu un, paķērusi nesamo, nozuda ar to durvīs.

— Tad nu ejiet iekšā, — saimniece aicināja, — apskatiet, kā patiks.

Inga sekoja meitenei. Durvīs viņa atskatījās, pamanīja, ka priekšsēdētājs noraugās pakaļ, un steigdamās pateica: — Es jums ļoti pateicos .. . par visu!

— Nav par kof — viņš atbildēja. — Tad uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, — Inga atsaucās un iegāja mājā.

Vispirms viņa iekļuva nelielā, zemā, bet ļoti tīrā istabā.

Grīda bija krāsota, tai pāri stiepās no lupatām austs raibs celiņš. Pie sienas plata, ar svītrotu segu apklāta gulta, balti spilveni. Tikpat balts, kaut ļoti vienkāršs aizkars pie loga, uz kura ziedēja fuksija un zaļoja mirte.

— Nāciet šurp! — Vijolīte atvēra durvis uz citu telpu.

Inga pārkāpa pār slieksni un atradās tik mazā istabiņā, kurā

bez šauras gultiņas, galda un viena krēsla, likās, vairs nekam nebija telpas. Grāmatu kaudzīte, māla krūzītē pīpenes un rudzupuķes.

— Te es dzīvoju, — Vijolīte teica. Platām, spriganām acīm viņa vērās Ingā, uzticīga, kaut ko gaidoša, dzīves priecīga. Inga juta, ka šī pusaudze meitene ar uzrauto deguntiņu viņai patīk.

— Galdu mēs iznesīsim šķūnītī, — Vijolīte turpināja, savākdama grāmatas un sakraudama tās savā gultā.

— Bet. .. kur tad vecāmāte? — Inga neizpratnē ieprasījās. Meitene strauji pacēla galvu.

— Vecāmāte? Vai, vecāmāte mums nomira pirms trīs gadiem . .. Viņas istabiņa palika man. Bet Emīlam ir pašam sava.

— Un kas ir Emīls?

— Brālis, — Vijolīte skaidroja. — Viņš vecāks par mani. Viņam jau deviņpadsmit, bet man tikai piecpadsmit.

— Kur tu ņēmi tik neparastu vārdu — Vijolīte? — Inga jautri ieprasījās.

— Mani jau pa īstam sauc Violeta, — uz gultiņas sēdēdama un grāmatas kārtodama, meitene stāstīja. — Tas no vienas operas . .. māmiņa reiz redzējusi, un tur bijusi viena Violeta . .. viņai ļoti patikusi. Bet vecāmāte nemācēja izrunāt — iesauca par Vijolīti, un tā sāka saukt arī citi. Jocīgi, vai ne? Es taču neesmu puķe.

— Esi gan! — Inga smiedamās apņēma to ap pleciem, un viņas abas juta, ka kļuvušas draudzenes.

Ingrīda jeb Lauru Inga, kā viņu saukāja kaimiņi un draudzenes, bija izvēlējusies savu profesiju nevis tādēļ, lai tikai kaut ko darītu. Viņa kļuva bibliotekāre tādēļ, ka kaislīgi mīlēja grāmatas.

Ar «lasīšanas slimību» Inga saslima jau sešu gadu vecumā; māte sūrojās par to, viņai tas nepatika, bet vainīgie bija vecmā-mūļa un tēvs, kuri katrā brīvajā brītiņā bāza degunus grāmatās. No tiem alkatīgā lasīšanas sērga piemetās arī meitenei.

Kas tur par jēgu — sešu gadu vecumā iemācīties lasīt? Smadzenes vēl par jēlām un acis nenobriedušas .. . Bet Inga bija ziņkāra, ar sava tēva neatlaidīgo dabu, visu gribējās zināt, un tā viņa, pašai un citiem nemanot, uzzināja, kā no melnajiem raibumiem uz papīra lapas iznāk runājams vārds. Un visiem atlika tikai sasist rokas: — Cilvēki mīļie, tā meitene taču lasa!

Meitene auga un reizē auga lasīšanas kāre. Līdzko iemācījusies tekoši lasīt, viņa pastāvīgi sāka līst pie vecmāmuļas skapīša un galda atvilktnes — atkauties no viņas nevarēja. Vecmāmuļa bārās, teica: — To tu neņem, tā nav domāta maziem bērniem! — un iedeva Ingai grāmatu ar bildēm. Meitene apskatīja bildes, izlasīja, kas tur rakstīts, bet, līdzko vecāmāte bija projām, gāja pie atvilktnes un izvilka tieši to, kura nav domāta bērniem. Lasīja, bieži vien nekā nesaprazdama, brīnīdamās par svešādiem vārdiem un izteicieniem, pati piedomādama klāt pēc sava prāta. Dabūjusi tādu neatļautu grāmatu savās rokās, Inga aizlīda projām kaut kur kaktā, pustumsā. Viņu pieķēra un brīdināja:

— Pieraugi tik, gan sabeigsi acis!

Sabeidza arī. Jau ar otro skolas gadu nācās iegādāties brilles, lai skaidri saredzētu to, ko raksta uz tāfeles. Inga raudāja un negribēja tās nēsāt. Beidzot atrada izeju — stundās sēdēja ar brillēm, bet starpbrīžos iebāza tās solā. Zēni zobojās:

— Laure, zvans jau bija .. rauj nu nost!

Bet, neraugoties ne uz ko, tieksme pēc grāmatām nepārgāja, tā auga aizvien lielāka. Viņa lasīja ēzdama, gulēt iedama, matus pīdama. Mātei apnika cīnīties pret šo nejauko niķi, un viņa atmeta ar roku.

Ingas tēvs buržuāziskās iekārtas laikā bija ilgi sēdējis cietumā, kara gados, kad Inga bija vēl pavisam maza, viņš aizgāja ar padomju karaspēku un, karam beidzoties, atgriezās kopā ar to.

Tēva grāmatas bija savādākas nekā vecmāmuļas. Lielāka paaugusies, Inga aizvien vairāk sāka pievērsties tām. Starp visām bija viena, kas meiteni satrieca un visasāk iegriezās apziņā, — bieza grāmata, «1905. gads», veltīta pirmās revolūcijas upuru piemiņai. Pie šīs grāmatas traģiskajām lappusēm, pie fotouzņēmumiem, no kuriem raudzījās gan dzīvas un enerģiskas jauniešu acis, gan revolūcijas mocekļu pēcnāves stingās sejas, — pie šīs grāmatas lappusēm Inga drebēja šausmās un raudāja karstas asaras. Viņa izlasīja visas biogrāfijas, visus kauju aprakstus. Toreiz viņai bija četrpadsmit gadu. Ar šo grāmatu Inga kļuva pieaugusi. Viņas sirdī uz visiem laikiem iekvēlojās sajūsmas un apbrīna pilna mīlestība pret tiem, kas gājuši nāvē par brīvību. Viņas iztēlē tie kļuva dzīvi. Skarbi un bezbailīgi, kauju liesmu svilināti, katorgas izmocīti, bet lepni un nesalaužami viņi raugās šurp uz dzīvi, kura pieder viņiem.

Protams, tā pieder viņiem. Un viņi ar pilnām tiesībām varētu šodien atnākt pie mums un pajautāt: kā jūs esat saglabājuši savu mantojumu, ko mēs ielikām jums rokās? Vai tas ir tikpat tīrs un neaptraipīts, vai jūs to turat tikpat svētu kā mēs? Vai jūs esat dzīvojuši tā, lai mūsu priekšā nebūtu jānosarkst?

Ingas tēvabrālis bija kritis sarkano strēlnieku pulkos pie Perekopa. Viņa fotogrāfija, kaut jau miglaina, dzeltenīgi izbalējusi, vēl šodien stāv goda vietā uz tēva grāmatplaukta. No tās mazliet draiskulīgi uz sāniem sašķiebtu strēlnieku cepuri galvā, siksnu pār plecu, ar šķelmīgu smaidu raugās Ingas tēvocis. Šis senais uzņēmums izdarīts deviņpadsmitajā gadā, Padomju Latvijas laikā. Toreiz Kārlim Laurim ir bijis divdesmit viens gads. Un nez kādēļ Ingai, uz šo attēlu raugoties, likās, ka priekšā ir dzīvs, tuvs cilvēks, kurš smaida tieši viņai. Un sāpēja sirds, ka viņa savu tēvoci nekad nav redzējusi un neredzēs. Viņa mīlēja tā piemiņu, viņai gribējās būt tās cienīgai, un bieži meitene sev jautāja: vai es tāda esmu?

Klases audzinātāja, literatūras skolotāja, teica, ka Ingai ļoti dzīva fantāzija. Laikam tas bija tiesa, jo grāmatu varoņi viņas iztēlē dzīvoja visapkārt. Bieži meitenei likās, ka tie redz visu, ko viņa dara, seko ik uz soļa. Un tādēļ gribējās būt labai un godīgai.

Tā, bez šaubām, bija savādība raksturā, varbūt tā Ingu padarīja nopietnāku par saviem gadiem, varbūt atņēma pusaudzei meitenei daļu no parastās vieglprātības šai vecumā, varbūt tādēļ viņa neaizrāvās ar dejām un bija prasīgāka pret sevi un citiem. Ingas kaislība bija grāmatas.

Ingai bija sveša un neizprotama savu biedreņu lielākās daļas attieksme pret to, kas viņai pašai kļuvis tik dārgs.

— Ek! — teica meitenes. — Atkal filma par revolūciju. Apnicis.

17

2 — A. Brodele

Bet kā var apnikt filmas vai grāmatas par revolūciju, ja tas ir skaistākais un lieliskākais, kas vien kādreiz bijis pasaulē? Kā var nemīlēt vislabākos, visdrosmīgākos un lepnākos cilvēkus, kādi vispār dzīvojuši uz zemes? Padomājiet tikai — vai tad arī viņi nevarēja dzīvot pieticīgi, samierināties ar to, kas ir, un nodzīvot līdz sirmam vecumam? Bet viņi izvēlējās sev skarbu un briesmu pilnu ceļu, viņi metās ugunīs par brīvību — pret tumsu un varmācību. Vai tad viņi nezināja, ka noliks savas galvas brīvības vārdā? Viņi zināja. Un tomēr gāja, jo saprata, ka ir tie, kuriem jāziedo sevi nākotnei. Un viņi ziedojās mierīgi, bezbailīgi, ar leģendāru drosmi un izaicinājumu. Tā ir slavas un nemirstības apmirdzēta paaudze, kas gluži kā liesma pārbrāzu-sies pasaulei, sagraudama veco iekārtu, sirds kvēlajās asinīs dzemdēdama jauno, un tagad klusi trūd savos kapos. Un viss, viss, kas mums šodien ir, sakņojas un aug no šiem trūdiem, tajos kā ziedi šūpojas viņu sapņi un nākotnes ideāli. Šo cilvēku piemiņai jādzīvo mūžīgi. Un nevis tā — tikai bildēs, avīžu rakstos un grāmatās, bet katra jaunieša sirdī. Tad nebūs pasīvo, vienaldzīgo un ciniķu. Tad būs īsti, dedzīgi jaunieši — aizrautīgi un jūsmīgi, tādi, kas sapņo un ilgojas, reizēm arī kļūdās, pārsteidzas, bet savās krūtīs nes tīru nākotnes ideālu un ikdienas skarbajās cīņās aizvien ir tur, kur visgrūtāk.

Vai ideja ar gadiem drīkst zaudēt asumu un spožumu, vai tā drīkst no cīņas uguns pārvērsties birokrātiskā remdenībā? Nē, tas nedrīkst tā notikt, un, ja tomēr ir, — tad vaina un atbildība gulstas uz tiem, kam šī liesma bija jāsargā, bija jābūt par to nomodā. Ja viņi nav bijuši modri, tad tas nozīmē, ka viņos pašos ir palikuši tikai pelni, ka viņu sirdis kļuvušas remdenas un gļēvas, ka tie vairs nav un nekad nebūs cīnītāji.

— Laure, jūs esat uzrakstījusi savu sacerējumu labi stilistiski, bet tajā daudz pārdrošu apgalvojumu, — literatūras skolotāja izsacīja savu spriedumu, izsniegdama burtnīcas ar domrakstu «Kādam jābūt komjaunietim?». — Pārāk kategoriski slēdzieni.

Jā, varbūt tiešām tu esi pārak kategoriska savās jūtās, savā domāšanā, Inga? Varbūt tā nevar — visu prasīt bez kompromisa, bez nolaides, visu — simtprocentīgu? Varbūt nedrīkst prasīt tik daudz? Varbūt nav vērts uztraukties arī par tādu komjaunatnes organizācijas darbu, kur viss kļuvis par tukšu, nedzīvu formalitāti? Nē, tu tiešām esi pārdroša un neapdomīga savos spriedumos, Inga; var jau būt, ka citās organizācijās tā nav, var jau

būt, ka citur viss ir tā, kā vajag, — dzīvs, sajūsmas pilns darbs, radoši strīdi, dedzīga jauniešu iniciatīva, lieli uzdevumi un jauneklīga trauksme. Nevar būt, ka visur ir tā ka tava tehnikuma organizācijā un tavā rajonā.

No tēva Inga bija mantojusi drosmi un enerģiju. Un dedzīgu taisnības mīlestību. Lielā enerģija un drosme viņu arī atveda tālajā Taurenes ciemā.

2. NODAĻA

Tā bija drūma, nemīlīga ziemas diena, kad Juris Beika pirmo reizi ieradās kolhozā «Silmala». Ceļi aizvilkti, rajona komitejas gaziks aizrīdamies cīnījās pa ragavu iebraukto šauro sliedi. Smagas, stingas debesis uzgūlušās tumšajam silam, pelēki baltajiem laukiem un mājām, kas melnēja klajumā vientuļas un pamestas. Jā, tiešām, no tālienes raugoties, tās likās pavisam neapdzīvotas, un kailie koki tām apkārt slējās kā nobraucītas slotas. Pat dūmus kāpjam neredzēja šai dienā, jo miklums tos spieda atpakaļ un izklīdināja uz zemes, nepacēlis gaisā.

Juris Beika novērsās no šīs ainavas un, pieri saraucis, cieši raudzījās uz priekšu. Uz mirkli pārņēma gurdums, un viņš pievēra acis. Tas, protams, no šīs nolādētās atmosfēras . . . janvāris, bet gaiss mitrs kā pirtī! Ar asu kustību viņš saslējās un ātri aiztrieca šo noskaņu.

Vēl pēc pāris kilometriem gaziks iestiga. Šoferis klusēdams sameklēja lāpstu un sāka rakt sniegu. Abi pasažieri — rajona komitejas sekretārs Gulbis un jaunais kolhoza priekšsēdētājs — pārmaiņus centās tam palīdzēt. Jau krēsloja agrais ziemas novakars, kad viņi ar mokām nokļuva galā.

Kolhoza kantorī, kur netīri pelēkās sienas greznoja viens vienīgs pērnā gada sējas kampaņas plakāts un petrolejas lampas «dzeltenajā gaismā pie griestiem kustējās ēnas, cilvēku bija pavisam nedaudz. Tie paši sanāca vilcinādamies, stundu pēc noliktā laika. Vecāki un jau pavisam veci vīri, dažas pusmūža sievas un tikai pāris jauniešu.

— Vai tad kolhozā tik maz ļaužu? — Jaunais priekšsēdētājs neizpratnē pārlaida skatienu krēslainajai istabai.

— Viņi uz sapulcēm nenāk... bet neko daudz jau arī nav, — paskaidroja tuvāk sēdošais vīrs, kuru sauca par Pēteri Sebri.

Toreiz, kad Juris Beika galīgi izlēma atstāt rūpnīcu un deva piekrišanu braukt uz kolhozu tālajā Taurenē, viņš zināja, ka dodas smagā kaujā. Viņš zināja, ka iepriekšējā gadā «Silmalā» uz izstrādes dienu izmaksātas . .. septiņpadsmit kapeikas un simt piecdesmit grami graudu. Pavisam skaidri viņš saprata arī to, ka līdzšinējā kolhoza vadība pagalam nolaidusi ne tikai saimniecību, bet pārvērtusi pašu kolhozu par biedēkli ļaužu acīs.

Tomēr tikai tagad, sēžot nemājīgajā telpā un noraugoties cilvēku nepacietīgajās sejās, kurās skaidri lasāma vēlēšanās ātrāk tikt no šejienes projām, jaunais priekšsēdētājs īsti izprata, ko tas nozīmē. Viņam pār muguru pārskrēja karstas trīsas. Un tad viņš jutās pilnīgi bezspēcīgs, nožēlojams un muļķīgs. Vai tam visam būs kāda jēga? Tu vari uz savas muguras iznest vezumus, tu ar savām rokām vari izstrādāt divas un trīs normas — bet ko iesāksi pret to vienaldzības mūri, ko šie ļaudis uzcēluši sev priekšā? Kā tiksi tam pāri un vai vispār tiksi? Lūk, neviens pat neklausās, ko runā rajona komitejas sekretārs, izņemot šo Sebri, kurš sēž rāmi, domīgi klausās un brīžam pakrata galvu. Arī tas nav skaidrs: piekrīt vai protestē? Pie sienas tumsā skaļi sačukstas sievietes ... ei, mīļā, lai viņi tarkšķ, šie atbraucēji, tas viņu darbs, bet mums no viņu runām ne silts, ne auksts.

Un, atrazdamies šo neuzticīgo, vienaldzīgo cilvēku vidū dzelteni drebulīgās gaismas aplī, Juris Beika ar visiem spēkiem centās izdomāt: ko darīt? Kā iesākt? Ko sacīt?

Viņš bija nodzīvojis rajonā trīs dienas un pēc iespējas sīki izdibinājis kolhoza stāvokli. Un viņš zināja, ka tas ir katastrofāls. Kādi vārdi būtu jārunā, lai pārliecinātu šos ļaudis, ka visu var pagriezt pavisam citādi, ka nav vainojams kolhozs, bet atsevišķi cilvēki, kas to ieveduši strupceļā? Kas būtu jāteic, lai izrautu viņus no stinguma, kā sapurināt un iedvest gribu — sak, atlocīsim piedurknes un sāksim vēlreiz no gala! Bez paļāvības nevar, bez tās nav sperams solis uz nākotni.

Varbūt es pārāk riskēju, varbūt man nav tiesību mētāties ar solījumiem, bet kaut kā jāpanāk, lai cilvēkiem rastos reāla nojauta par sava darba augļiem, lai izzustu šī drausmīgā vienaldzība, lai viņi atdzīvotos!

Un, pūlēdamies pavērt nākotnes perspektīvu, jaunais priekšsēdētājs teica:

— Esmu pārliecināts, ka jau nākamajā gadā mums izdosies izstrādes dienu pacelt līdz diviem rubļiem dienā . ..

Septiņpadsmit kapeikas un divi rubļi — tā taču ir starpība, vai ne? Un tas būs tikai pirmais solis, biedri... pirmais solis!

Viņš gaidīja piekrišanu, atzinību, vismaz interesi. Bet istabā nekas nemainījās. Tikai pāris galvu pagriezās uz galda pusi, bet kaut kur no tumsas paskaļa un vienaldzīgi stiepta vīrieša balss noteica pāri visai telpai:

— Piesvied vēl! Pasoli vairāk!

Juris Beika juta, ka galvā sakāpj asinis.

— Vai jūs, biedri, domājat, ka te kaut ko pārdod vairāksolīšanā? Nav jau ko pārdot, viss izsaimniekots, — ar jūtamu īgnumu ierunājās rajona komitejas sekretārs.

— Neba mēs tur esam klāt bijuši, — sekoja iesmakusi atbilde.

Kāda sieviete kodīgi iejaucās:

— Biji vai nebiji — atbildi!

— Lai nu kā būtu, redzat, iznāk atbildēt visiem, — cenzdamies runāt mierīgi, turpināja Gulbis. — Acīm redzot, pārāk mīksti esam bijuši savā laikā, ļāvām taču notikt tādām nejēdzībām. Bet kaut arī tā, nekas nav zaudēts. Partija mūs māca . ..

— Bet vecais priekšsēdētājs tak arī bija partijnieks! — Pusvārdā viņu pārcirta pirmītējā izsmējīgā sievietes balss. Un, laikam pati savas drosmes iedrošināta, viņa, jau gandrīz ņirgādamās, pusbalsī pabeidza: — Ir gan labi būt tai partijā!

Telpā iestājās klusums, kurā nedzirdēja pat elpu. Sīca tikai petrolejas lampa. Jurim likās, ka krūtīs pēkšņi ieurbtos karsti nokaitēts iesms. Un, aizsteigdamies priekšā sekretāram, kurš sakustējās, lai pieceltos, viņš strauji pietrūkās kājās un, mokoši meklēdams vārdus, iesaucās:

— Vai tad pēc jūsu domām ... nelieši, kas ielien partijā ar zemiskiem nolūkiem ... ir komunisti? Nu, nē! Arī jūsu Maču-lim bija partijas biļete . . . bet viņš nebija komunists. Un viņu izmeta. Tā visus viņam līdzīgos agri vai vēlu izmetīs . ..

Runādams viņš raudzījās cieši uz sievieti, kura lakatā ietīto galvu bija pagriezusi sāņus un, pie viņas vien vērsdamies, turpināja:

— Es neticu, ka jūs to nesaprotat. Kādēļ jūs jautājat?

Gulbis uzlika roku uz viņa pleca un apsēdināja:

— Kādēļ gan uztraukties par jautājumu, biedri? Jautāt var visu. Vajag jautāt.

Un, kamēr viņš runāja, Juris Beika nekustīgi lūkojās pelēkajā galda dēlī un krūtīs viņam verda rūgtas dusmas. Es taču brīvprātīgi pametu savu iedzīvoto kaktu tik pierastajā pilsētā ar trolejbusiem un gaismas reklāmām ... ar kino un teātriem .. . ar gludām, tīrām ielām . .. Caur sniega kupenām atkūlos šai elles kaktā. Ne jau savtīgā nolūkā, pašlabumu tīkojot! Kāds gan te var būt pašlabums? Vai tad šī svešā sieviete to nesaprot?

O, un kā vēl! Viņa grib uzmest tev dubļu piku . .. viņa saņem ar neslēptu naidu. Bet tu, protams, gaidīji, ka visi nāks tev pretī ar sālsmaizi sudraba bļodā, slavēdami tavu augstsirdību un labo gribu. Tā, tā, biedri Beika, lieliski! Redzams, tev jau kļūst pašam sevis žēl. Nabadziņš! Mīkstčaulis trīsdesmit-tūkstošnieka ādā!

Jaunais priekšsēdētājs zem galda nikni sažņaudza dūres, tā ka nagi sāpīgi iespiedās delnās, un spītīgi pacēla galvu.

Arā gaudoja vējš un grieza puteni.

Naktī viņš ilgi gulēja bez miega svešajā mājā, kur viņam piedāvāja pajumti, un klausījās, kā pažobelē grauza peles.

Jaunā dzīve bija sākusies. Viņš juta sevī dīvainu tukšumu. Nē, tās nebija bailes. Varbūt nedrošība — ne vairāk.

Istaba bija tik silta, klusa un smacīga. Viņš gulēja apdullis no iespaidiem, satraukts par rītdienu. Čīkstēdams, čērkstēdams sienas pulkstenis sita stundas. Ar mokām iesnaudies, viņš juta kaistam galvu simts grūtās domās un zili palsajā rīta gaismā pietrūkās kājās neatspirdzis un nomākts.

Kopā ar Sebri, līdz ceļiem pa sniegu brizdami, viņi tad gāja apskatīt lopu novietnes un barības krājumus šķūņos.

Tās visas bija vecas kūtis, kur nebija pielikts ne pirksts, lai kaut cik uzlabotu un atvieglotu lopkopju darbu. Viena no tām bija tik bīstami greiza, zemei pieplakusi, ar kūkumu jumtā, ka atgādināja milzīgu, pelēku kupri. Brīnums, kā tā iztur stiprus vējus un vētras. Tikai Sermuļos un Skaistaiņos kūtis bija pamatīgas un siltas. Bet govis visur vājas, nolešķējušiem sāniem.

Vienīgi Vanagu fermā, jau ieejot vien, bija jūtama rūpīgāka roka. Kūts gan arī veca, bet lopi tīrāki, apaļāki. Te viņi sastapa pusmuža sievieti ar sārtu, platu seju, aitādas puskažociņu mugurā.

— Biedrene Silabriede, — Sebris iepazīstināja. Viņa nesteigdamās nolika zemē spaini, noslaucīja roku un pasniedza to jaunajam priekšsēdētājam. Jurim likās, ka viņš saņem saujā nevis sievietes roku, bet smilšpapīru — tik cieta un asa bija āda.

— Un kā jums te klājas? — viņš nedroši jautāja.

— Barības nav, — atbildēja kopēja. — Griežu salmus un sutinu, mānu kā mācēdama. Paldies dievam, ka runkuļi saauga — bez tiem gan nezinātu, ko iesākt.

— Par tiem jau nu pati sev un saviem bērniem saki paldies, nevis dievam, — Sebris iebilda. — Viņi visu vasaru pa piefer-mas lauciņu vien nodzīvoja, — viņš pabeidza, pievērsdamies Beikam.

Sieviete paraustīja plecus.

— Kaut kā jāsitas ... — viņa pakasīja tuvākās govs tumšo galvu. — Manām gotiņām jau vēl labi... mēs ar vīru arī sienu sapļāvām ... iznāk pa klēpītim ko iemest.

— Sakiet man — kas te notiek? — Juris Beika jautāja Seb-rim, kad viņi bija iznākuši ārā. — Vai tad kopējas pašas uz savu roku gādā barību?

Sebris kaut ko norūca pie sevis, tad atbildēja:

— Pie mums tā ir gājis, ka te katrs dzīvo uz savu roku.

Atkal gaisā virpuļoja viegls putenis, aizvilkdams pāri tumšajam mežam un klajumā izkaisītajām mājām bālganu plīvuru.

Viņi gāja gar vecu riju. Durvju vietā melnēja caurums, bet ārpusē sniega kārtai cauri slējās kaut kādu vecu mašīnu daļas, pat salauzts zirgu grābeklis un sakrituši rati ar vienu riteni gulēja šai kaudzē.

Tā bija postaža. Te bija koncentrēta vienaldzība, panīkums un bezizeja. Jaunais priekšsēdētājs apstājās un skatījās, kā vējš ar sniegu drāžas iekšā pa melno caurumu rijas sienā.

— Bet te jau iet postā ēka! To taču varēja salāpīt.

Sebris ar kāju paspēra sniega kukulzu un noklepojās.

- Par ko nevar, ja grib? Bet kas tad to darīs? Nevienam nav intereses.

Priekšsēdētājs sarauca uzacis, gribēja ko teikt, ieskatījās Sebrim sejā, kurā pat ziema nebija izdzēsusi tumšo iedegumu, un brida tālāk.

Nezin kādēļ tieši šonakt Juris Beika sevišķi spilgti atcerejas savas pirmās dienas Silmalā. Varbūt šīs atmiņas modināja jaunās ciema bibliotekāres atbraukšana, kura Taurenē bija izkāpusi no autobusa naktī un ar koferīti stāvējusi ielas vidū, nezinādama, uz kuru pusi griezties. Šī nakts atgādināja to laiku, kurā viņš pats bija juties kā tā jaunā . .. tikai katrā ziņā nesalīdzināmi ļaunāk!

Veselu nedēļu viņš toreiz mētājas pa kolhozu ka zvērs pa sprostu, izmisis un nikns, tad aizbrauca uz Taureni un noziņoja rajona komitejas sekretāram Marēnam:

— Es apkauju alavas aitas, alavas govis un nederīgos zirgus!

— Cilvēk, jūs esat traks! — iesaucās Mārēns. — Lopus iznīcināt... Vai jūs nezināt noteikumus?

— Tie jau nav noteikumi! — iekaisis atcirta Beika. — Tas ir pēdējais absurds! Vai tad man līdz pavasarim visi lopi jānomērdē badā? Saprotiet taču — man nav barības! Un vispār . .. es nezinu, kādēļ jāvelk līdzi nederīgs balasts?

— To jūs nedrīkstat darīt, — brīdināja sekretārs. — Mums jācīnās par lopu skaita pieaugumu, bet jūs gribat apkaut tos, kas ir.

— Bet vai tad mums vajadzīgs tikai skaits? Kāds labums no tā, ja pavasarī tie paši nespēs piecelties kājās? Nesaprotu!

Tālruņa klausuli paņemdams, Mārēns paraudzījās Jurī ar tādu skatienu, ar kādu raugās uz tukšu vietu.

— Jūs daudz ko nesaprotat.

Juris Beika tajās dienās izdomāja daudz smagu domu: vai rīkoties pēc prāta apsvērumiem un reizē ar to pašam riskēt? Bet kur šajos apstākļos ir izeja, ja nerīkojas radikāli un pat pārdroši? Jābūt skaidrībā, kas ir galvenais — mana darba rezultāts vai tas, ko man sacīs. Viņš bija laukstrādnieka zēns, vēlāk arodskolnieks, beidzot rūpnīcas metālists un partijas biedrs. Vecajam meistaram Timmam arodskolā bija savs iemīļots izteiciens: «Domā ar galvu un turies ar sirdi! .. .» To viņš bija centies ieaudzināt arī zēnos, diendienā stāvēdams ar tiem pie darbgalda un pacietīgi mācīdams izvirpot sarežģītās detaļas. Domā ar galvu ... ja domā ar galvu, tad mūsu iekārtā ikvienam likumam jāpastāv tādēļ, lai veicinātu dzīves augšupeju, nevis to bremzētu. Tātad ... ja kaut kur ir kļūda ... tad uz savu galvu ... uz savu atbildību! Skaidrāks par skaidru, ka nederīgie lopi ir kā akmens, kas velk uz leju. Un es rīkošos tā, kā atzīstu par pareizu.

Nu jau pagājis gandrīz pusgads. Gandrīz pusgads grūta un trauksmaina darba. Likvidējot nederīgos lopus, viņš toreiz bija izrāvis saimniecību no katastrofas. Par saņemto naudu iepirka barību, izvilka pārējos līdz pavasarim. Ar pūlēm izvilka.

Bet pašu aizsauca uz partijas rajona komiteju, un tur biroja sēdē pār viņa galvu nolija smagi apvainojumi.

— Ko nozīmē šī patvaļīgā rīcība? — dusmīgi runāja Mārēns. — Es jūs brīdināju no šī soļa. Kas jūs esat — anarhists? Jūs nedomājat par lopu skaita pavairošanu, bet ņemat un apkaujat tos!

— Man citas izejas nebija. — Juris Beika stūrgalvīgi palika pie sava. Un šī tiepīgā atbilde vēl vairāk saniknoja sekretāru.

— Kā lai to saprot? Tātad apkaut lopus, pēc jūsu domām, ir izeja?

Juris stāvēja drūms, nikns, uz visu gatavs. Un par lupām pret paša gribu lauzās asi vārdi:

— Bet ko jūs būtu darījuši manā vietā, biedri Mārēn? Noskatījušies, kamēr apkrīt visi? Naudu par nokautajiem lopiem es savā kabatā neiebāzu ... mēs nopirkām sienu, tiesa, ne visai labu, tomēr sienu. Un ar to mēs izvilksim lopus līdz pirmajai zālei. Ja man par kolhozu jāatbild, vai tad es varēju citādi?

— Jums būs jāatbild par patvarīgu rīcību, — sašutis teica Mārēns. — Lieku priekšā izteikt rājienu ... un ieteicu jums, biedri Beika, vairāk cienīt disciplīnu un visiem saistošus noteikumus. Ceru, ka jūs to sapratīsiet.

Viņš saņēma rājienu klusēdams, ar asu un rūgtu netaisnības izjūtu.

Otrais sekretārs Gulbis, kurš bija centies Juri aizstāvēt, pēc biroja sēdes satvēra to aiz pleca un, cieši saspiedis, noteica:

— Dzīvē visādi gadās. Eh, arī mēs dažreiz esam birokrāti! Es tavā vietā būtu rīkojies tāpat.

Šie vārdi palīdzēja Jurim atgūt līdzsvaru.

Šajā reizē viņš iepazinās arī ar «Ezerlejas» priekšsēdētāju Dimdānu — vīru cienījamos gados. Bez Gulbja viņš vienīgais iedrošinājās runāt pretī Mārēnam un aizstāvēt Juri.

Vēlāk uz ielas Dimdāns pienāca Jurim klāt un ar platu, uzmundrinošu smaidu uzrunāja:

— Kā jūties pēc pirts? Nieki. Bet ar Mārēnu sākt strīdu — ir tikpat kā liet ūdeni sietā. Vai tad viņš cenšas iedziļināties? Činavnieks. Labāk jau saki «jā, jā» un dari pa savam.

— Bet, — Juris iesāka pilns neizpratnes.

— Zinu, ko tu gribi sacīt, — Dimdāns pārtrauca. — Visu zinu. Bet diemžēl tas tā ir. Un tā ir mūsu nelaime.

— Es tomēr nesaprotu, — Juris neatlaidās. — Te kaut kas ...

— Redzi, draugs, — Dimdāns atkal pārtrauca. — Mārēnam par visu vairāk rūp fasāde. Aizmugurē var būt neaptēsti baļķi, bet fasādei jāspīd. Gulbim nē, tas ir pavisam citāds, bet Mārēnam tas ir galvenais.

— Bet...

— Pagājušā gadā pie mums bija saulespuķu kampaņa. Redzi, pa rajoniem braukāja kāda valdības komisija, un viens tās loceklis bija pajautājis Mārēnam, kādēļ rajonā skābbarībai nesēj saulespuķes. Ar to pietika. Nākamajā dienā sasauca visus priekšsēdētājus, stingra instrukcija — tik un tik hektāru katrā saimniecībā saulespuķēm. Velti raudzījām strīdēties, ka mūsu augsnei ir citas izdevīgākas kultūras. Nekā — dūre uz galda un draudīgs ultimāts. Jābūt saulespuķēm.

— Un ko jūs?

Dimdāns paraustīja plecus.

— Ko mēs? Iesējām gar ceļmalām saulespuķes, lai sekretāram papriecē acis. Bet govis ēda āboliņu un bietes.

Juris sašutis atmeta galvu.

— Bet tā taču nevar! Tā jau nav partejiska nostāja, tā ir vienkārša mānīšanās!

— Pilnīgi pareizi, — piekrita Dimdāns.

— Mani nepiespiedīs, — Juris apņēmīgi teica.

Dimdāns uzlūkoja viņu ar smaidu.

— Tu jau pats redzi. Tu iesāki atklātu gājienu, par to tevi šodien paglaudīja.

— Nu lai!

— Bet es esmu mierīgs cilvēks. Man nepatīk plēsties. Man tikai vajag, lai saimniecība ietu uz augšu. Par ko man jāstrīdas un jālec uz ecēšām? Gan jau arī tu padzīvosi un kļūsi gudrāks.

Pie loga rūts, pēkšņa vēja pūsmas sašūpoti, liegi piesitās pīlādžu zari. Juris uzrāva sērkociņu un ieskatījās pulkstenī: divi. Viņš apsviedās uz otriem sāniem. Pietiks pārdomu. Jāguļ. Visā lielajā mājā valdīja dziļš klusums. Kaut tikai neceltos vējš un neatdzītu lietu. Kā par brīnumu, saulains laiks pieturējās jau otro nedēļu. Vajadzētu vēl dienas desmit, tad siens būtu nokopts. Cik nepatīkami — bet par cūku fermu Caunītēs kaut kas jāizdomā. Un uzreiz atkal vieglais snaudiens vējā, kā ar roku norauts viss nogurums. Juris atmetās atkal uz muguras un, vaļējām acīm tumsā raudzīdamies, turpināja domu. Caunei cūkas jāatņem, kaut arī kūts atrodas viņas mājās. Protams, tas tad būs atklāts naids, bet vai nav vienalga, jo šī sieva visu laiku noskaņota naidīgi, strādā pa roku galam — it kā izsmiedama. Cik reižu var aizrādīt? Viņa tikai parausta plecus un sakniebj plānās lūpas:

— Kā māku, tā daru ... uz to vislabāko.

Bet balsī ledus, un acīs ledus. Par ko? Par to, ka dēls Teodors nozudis kaut kur ārzemēs? Varbūt. Un mātes iedomās ne jau viņas dēliņš pats vainīgs savā liktenī, bet padomju vara, kolhozs un arī tu personīgi, priekšsēdētāj .. . Taču pašos pamatos tā ir traģēdija — liela, cilvēciska traģēdija. Kā atdot dzīves prieku mātei, kuras sirds nebeidz asiņot par dēlu? Šīs smeldzīgās sāpes liedz viņai redzēt saules spožumu un zāles zaļumu, tās visu pasauli ietin pelēkā sēru plīvurā, bet, caur plīvuru raugoties, nekad neredz skaidrību. Var pārmest, var nosodīt, tomēr tā tas ir. Jāparunā vēlreiz .. .

Juris Beika sameklēja papirosu. Laikam jau šonakt vairs neiemigt, bet augšā celties un degt lampu arī negribējās. Un viņš turpināja gulēt, smēķēdams tumsā un neapzinīgi aizklīzdams dažādos atmiņu ceļos. Ceļi nebija visai gari un tāli, taču ieti ar grūtībām, maz tajos gaišu, vieglu brīžu.

Viņam nebija vēl deviņpadsmit gadu, kad nomira māte. Tai gadā zēns beidza arodskolu un uz laukiem vairs neatgriezās. Viņš pārgāja uz dzīvi rūpnīcas kopmītnē — seši puiši vienā istabā.

Vilšanās iesākās tūlīt. Divi gadi Juris bija diendienā stāvējis pie skolas darbgalda un svīzdams mācījies izvirpot vissmalkākās detaļas. Ai, cik daudz neveiksmju un rūgtuma bija sākumā! Cik daudz kļūmju! Pamazītiņām, soli pa solītim viņš bija gājis uz priekšu, aizvien vingrāki un jūtīgāki kļuva pirksti un asāka acs, aizvien precīzākas veidojās apstrādājamās detaļas. Bet rūpnīcas direktoram, acīm redzot, gar to nebija nekādas daļas.

— Pagaidām pastrādāsiet pagalmā, — viņš norīkoja, — pie iesaiņošanas.

Juris mierināja sevi: nekas, rūpnīcai trūkst ļaužu ... tas nevar ilgt vairāk par dažām dienām .. . Sestās kategorijas virpotājam, speciālistam, par kuru valsts izdevusi tik daudz līdzekļu, taču neliks nēsāt pa pagalmu kastes un caurules ... Bez šaubām, tas ir tikai pagaidām. Dažas dienas, nu, kaut vai pāris nedēļu katrs cilvēks var samierināties ar daudz ko. Un tā katru jaunu rītu Juris gaidīja, ka to aizsauks uz cehu, pievedīs pie meistara un ierādīs darbgaldu.

Bet neviens nesauca. Iesākās otrais mēnesis. Juris jutās galīgi nomākts. Skolā viņiem bija teikuši: «Centieties! Jūs gaida rūpnīcu darbgaldi un vismodernākā tehnika! Neaizmirstiet, ka jūs ar savām rokām veidosiet nākotnes mašīnas.»

Bet kur tad viņa ir, šī modemā tehnika? Un Jurim iekrita prātā meistara Timmas nostāsti par savām mācekļa gaitām, kad tam veselu gadu likuši slaucīt grīdu, nest alu un papirosus, kurināt krāsnis un skaldīt malku. Tas bija toreiz... bet kādēļ tagad?

Trīs reizes Juris gāja pie direktora, kurš aizvien bija ļoti aizņemts, aizvien steidzīgi solījās nokārtot, un bija skaidri redzams, ka par jauno virpotāju viņš nemaz nedomā. Un, kad trešais mēnesis jau nāca pusē, Juris neizturēja un devās uz skolu pie sava vecā meistara.

Timma pats ieradās rūpnīcā. Nezin ar kādiem līdzekļiem, bet viņš piespieda nevaļīgo direktoru uzklausīt to, kas viņam sakāms, iznāca no kabineta ļoti dusmīgs un Jurim, kas pagalmā krāva metāla caurules, strupi pateica:

— Būs kārtībā! Tu tikai pielūko — neizgāzies!

Tad viņš pameta ar roku sveicienu, — un Juris dzirdēja, kā aizgriezdamies vecais vīrs, aizvien vēl sašutis, norūc:

— Vienaldzīgais, es saku ... tas tik ir vienaldzīgais!

Juris neizgāzās. Viņš taču pats saprata, ka izgāzties nedrīkst nekādā ziņā. Viņš centās visiem spēkiem.

Un, kad bija jau aizritējis pusgads, Oktobra svētkus sagaidot, uz rūpnīcas goda dēļa parādījās jauni fotouzņēmumi un paraksts: «Mūsu labākie ...» Starp tiem trešais no kreisās platām acīm raudzījās Juris.

Viss būtu labi, tikai māju nebija. Viņš vēl aizvien dzīvoja kopmītnē — vecā, barakai līdzīgā ēkā, kas no iekšpuses atgādināja ar šķērssienām sadalītu šķūni. Gaitenī oda pēc pelējuma un kāda nenosakāma skābuma. Istabā sienas bija kādreiz krāsotas jēli zilā krāsā, tagad nobružātas, netīras, no griestiem daudzās vietās nodrupis apmetums. Plikajai spuldzei, kas karājās drūmās telpas vidū, par abažūru kāds aplicis no karstuma aprūsējušu avīzes lapu.

Nepatīkama bija šī istaba, un puiši ne labprāt tajā kavējās. Paēduši un uz brīdi cietajās gultās atkrituši, viņi cēlās un gāja projām — uz kino, uz deju vakariem vai tāpat klīda pa ielām.

— Garlaicīgi dzīvot, — reiz teica vājais, mūžam kustīgais Liepiņš, un puiši viņam piekrita. Garlaicīgi, jā ... līdz nāvei apnicīgi! Cik ilgi var nīkt tādos apstākļos?

— Jūs, vecīši, nekā nesajēdzat — tās tak ir rūpes par cilvēku ... Vai konstitūciju neesat studējuši? — iezviedzās Viktors, gulēdams gultā un ņirgdams zobus.

Puiši nekā neatbildēja. Tikai tas, kurš skaitījās istabas vecākais, — garš, plecīgs jauneklis ar šaurām, labsirdīgām acīm, bārdu skūdams, caur zobiem atsaucās:

— Tu jau nemaz nezini, kas ir konstitūcija, Viktor. Tev slikts paradums — pļāpāt par lietām, kuras nesaproti.

Toreiz klusībā Juris ar rūgtumu domāja par Viktora ņirdzīgajiem vārdiem. Tiešām, kādēļ mēs dzīvojam šai kazarmā, kur nav pat kārtīga ūdensvada, kur mēs jūtamies nevis kā mājās, bet kā vissliktākajā stacijā? Kas vainīgs? Vai vainīgā nav? Nē, konstitūcija te nav vainīga, vainīgs ir cilvēks, kuram konstitūcijas labā doma jāiemieso dzīvē. Ja direktors būtu nopietni ieskatījies šais telpās, ja viņam krūtīs pukstētu atsaucīga un biedriska sirds — viņš pazaudētu savu ērto naktsmieru, viņš nevarētu gulēt, kamēr nepārveidotu savu strādnieku dzīvokļus. Bet direktors nedomā par cilvēku. Viņš domā tikai par plānu. Un tas ir viņa noziegums, kurš nav pārāk acīs krītošs, kuru bieži vien nepamana, bet kura sekas kā ļauna rūsa ēd mūsu dzīvi. Nē, nevar nedomāt par cilvēku — tas ir galvenais un izšķirošais!

Galvenais un izšķirošais tas būs arī tavā kolhozā, jaunais priekšsēdētāj. Tādēļ tu esi tik nemierīgs, tādēļ tev naktīs nenāk miegs.

Miegu aizdzen arī atmiņas. Dažreiz tās ir pavisam nevajadzīgas un liekas. Nav jau patīkami atcerēties to, ka tu kādreiz esi bijis bērnišķīgi naivs, ka esi pieļāvis muļķību, par ko vēlāk kauns. Bet no apziņas to izsvītrot nevar. Vienīgais — vēl vari meklēt un atrast izskaidrojumu un attaisnojumu, jo parasti apstākļi ir tie, kas tevi līdz muļķībai noved.

Sestdienu un svētdienu vakarus kopmītnes puiši pavadīja klubos, spaidījās zili piedūmotajās, pēc kroga smirdošajās bufetēs, grūstījās dejās pa pārpildīto zāli, atkal gāja lejā uz bufeti. Tā pagāja atpūtas vakari.

Vienā no šādiem sarīkojumiem Juris Beika iepazinās ar kādu no kluba pašdarbniecēm, kura tovakar dziedāja solo dziesmiņas. Ne jau pats meklēja šo pazīšanos, bet viņu iepazīstināja tas pats Viktors.

— Atļauj tevi stādīt priekšā māksliniecei, — Viktors ceremoniāli no vaibstījās, izlauzdamies no dejotāju drūzmas un pievezdams Jurim klāt savu partneri — vidēja auguma meiču ar tieksmi uz apaļumu. Viņai bija liela, neizskatīga seja un līdz pleciem nokārušies gaiši mati. Ap kailo kaklu medaljons.

— Mūsu pirmrindnieks, ļoti apzinīgs pilsonis, — Viktors noākstījās vēlreiz, — bet šī dāma, Jurīt, ir topoša māksliniece, tā sakot, nākamā zvaigzne — Ilma Stūrīte.

— Man ļoti patīkami, — topošā māksliniece nočivināja, pasniegdama Jurim mīkstu, siltu roku. — Bet jūs esat dikti izlaidies, Viktor. Es dusmojos!

— Es bēgu projām, — tas attrauca, ar elkoņiem pašķirdams sev ceļu. — Amizējieties, bērni!

Juris palika ar meiču un pirmajā brīdī neattapās, ko iesākt. Tā noraudzījās viņā ar nedabiski tumšām, apaļām acīm. Šīs acis Jurim lāgā nepatika — tajās bija kaut kas uzbāzīgs. Bet viņš piespiedās būt laipns un uzaicināja jauno paziņu dejot. Pēc tam viņi nogāja bufetē iedzert limonādi. Jurim pēkšņi iegribējās patēlot īstu kavalieri, un viņš nopirka šokolādes plāksni.

— Ļoti pateicos, — uzsmaidīja Ilma Stūrīte. — Jūs uzminējāt manu garšu ... tiešām, tiešām — dievinu šokolādi!

Vēlā nakts stundā viņi abi kopā atstāja klubu.

— Uz kuru pusi jums? — Juris apjautājās.

— Esiet bruņinieks un pavadiet mani līdz tramvajam, — Ilma Stūrīte pieķērās viņam pie rokas. — Es dzīvoju tālu, tālu — Pārdaugavā. Ziniet, šausmīgi nepatīkami tur staigāt pa naktīm, bet ko lai dara ...

Viņa teatrāli nopūtās un draiski iesmējās. Viņi gāja pa pustukšajām ielām. Ilma pļāpāja bez mitas.

— Tas laikam ļoti grūti — būt pirmrindniekam, — viņa teica bērnišķi naivā balsī, — vai ne? Es gan tā nevarētu ... nē, nē! Sakiet — kad gan cilvēks lai dzīvo, ja viņam vienmēr jābūt apzinīgam un vienmēr jāpilda kāds sabiedrisks pienākums? Jūs esat komjaunietis un spiests to darīt, bet.. .

— Kas par niekiem! — Juris iededzies pārtrauca. — Vai tad jūs domājat, ka cilvēks tikai tad var strādāt labi, ja viņu piespiež?

Neveikli, vārdus meklēdams, viņš centās pierādīt, cik aplamas šādas domas. Šīs meičas neapzinīgums viņu reizē kaitināja un reizē radīja vēlēšanos to pārliecināt. Ilma Stūrīte klausījās, klausījās, tad pēkšņi zemā tembrā iedziedājās:

Mīļais, nesteidzies, kam jānotiek — notiksies,

Jo nākotni paredzēt mums nav lemts, nav lemts.

— Neņemiet ļaunā, — viņa smējās, ciešāk pieķerdamās Jurim pie rokas. — Es esmu neapzinīga ... esmu slikta ... jā, jā! Bet mani jau neviens nepamāca. Jūs esat pirmais dlvēks, kas ar mani runā nopietni. Vīrieši parasti izturas vieglprātīgi... jūs esat pavisam citāds.

Viņa apklusa un ar melnajām acīm paraudzījās Jurī.

Šie vārdi Juri aizkustināja. Nabaga meiča, acīm redzot, viņai trūkst kārtīgu biedru, kas paskaidrotu un palīdzētu ... droši vien tādēļ viņai tik dīvaini un aplami spriedumi.

Un, it kā viņa domas uzminēdama, jaunā paziņa ierunājās:

— Es dzīvoju divatā ar māti. Viņa tic dievam un iet baznīcā. Ah, kā es gribētu izrauties, es gribētu mācīties dziedāt, bet man nav neviena cilvēka, kas palīdzētu ar labu padomu, kas atbalstītu .. . cik tas grūti!

Viņa smagi nopūtās. Jurim sirdī ieplūda silts līdzjūtības vilnis. Klusajā ielā atbalsojās viņu abu soļi. Tuvojās tramvaja pietura.

— Mēs varētu vēl kādreiz satikties... ja jums nekas nav pretī, — Juris, mazliet stomīdamies, teica.

Ilma Stūrīte dedzīgi satvēra viņa roku.

— Ai, paldies ... es ar lielāko prieku! Jūs nemaz nezināt, ko man nozīmē parunāties ar tādu cilvēku kā jūs! Man bija tik patīkami!

Viņi norunāja nākamajā sestdienā kopīgi aiziet uz kino.

Sestdienas vakarā pēc filmas Juris vadīja Ilmu uz mājām, un viņi iegriezās Arkādijas parkā. Bija dzestrs pavasaris. Ziedēja ievas. Zem tiltiņa šalca ūdens. Ilma apstājās un, pret margu atspiedusies, klusi nodziedāja kādu smeldzīgu dziesmu — Juris tādu nekad nebija dzirdējis. Tad viņa, galvu noliekusi, teica:

— Ziniet, man ir grūtsirdīgi. Liekas, ka dzīvei nav nekādas vērtības. Vismaz — manējai.

Tumsā smaržoja viņas garie mati, melnēja apaļās acis. Un atkal Juris dedzīgi metās uzmundrināt:

— Jums ir aplami uzskati! Kā var runāt, ka dzīvei nav vērtības.

— Ak! — Ilma Stūrīte tikai nevarīgi atmeta ar roku un, atbalstu meklēdama, piekļāvās pavadonim pie pleca.

Jurim nekad vēl nebija piederējusi neviena meitene. Varbūt tā bija kautrība, varbūt apstākļu sagadīšanās, tomēr nekad viņš nebija tā stāvējis tik cieši un intīmi kopā ar kādu sievieti kā ar šo dziedātāju no kluba. Pirmā sajūta bija — atrauties, bet viņš to pārvarēja. Kādēļ aizvainot meiču, kura meklēja draudzīgu atbalstu, kurai viņš patika?

— Jūs esat pavisam, pavisam savādāks nekā citi, — Juris dzirdēja Ilmas Stūrītes čukstu. Viņas mati pēkšņi pieskārās tam pie vaiga un lūpām. Viņa guldzoši iesmējās, likās, ka tai trīs krūtis.

«Man viņa jānoskūpsta,» satraukts domāja Juris un juta, ka pēkšņi mute kļūst sausa. Laikam taču, laikam! Un kādēļ gan ne? Citiem visiem ir meičas . .. Bet Ilma arvien vēl, plecus drebinādama, klusi smējās. Tad viņš saņēmās, ātri noliecās un uzspieda lūpas uz prāvās, valdzinošās mutes. Un tūlīt sajuta ap savu kaklu vijīgas rokas. Sieviete ar visu ķermeni karsti pie-plaka klāt.

— Ak tu, — klusi smējās Ilma, — ko tu drebi?

Tad viņi apsēdās uz soliņa zem ievām, no kurām krita retas ziedlapas.

— Atnāc pie manis rīt, — šķiroties čukstēja Ilma. — Priekšpusdienā. Māte ies uz baznīcu. Man tik daudz ar tevi ko runāt...

Rītā Juris atnāca. Ilma izveda viņu cauri istabai, kas bija pieblīvēta smagām, veclaicīgām mēbelēm, gumijkokiem un mirtēm. Pie sienas saules spožumā mirdzēja krustā sistā tēls ar staru kroni ap galvu, mazliet zemāk bildē trīs smaidoši eņģeļi ar nedabiski gariem, baltiem spārniem. Bet virs augsti uzčubinātās gultas greznojās oranžkrāsas paklājs ar divās rindās uzšūtiem vārdiem: «Nu es gribu gulēt iet. Tēvs, slēdz manas acis ciet!»

Juris izgāja cauri šai telpai apmulsis un izbrīnījies.

Ilma cieši aizvēra savas istabas durvis un apsēdināja viņu uz pazemās tahtas pie apaļa galdiņa, kur stikla vāzē smaržoja ievas zars un atradās pusdzerta vīna pudele.

— Tas atlicis no manas dzimšanas dienas, — viņa teica, atsēzdamās viesim blakus. Viņai mugurā bija kaut kas līdzīgs rīta tērpam ar žilbinoši spilgtām puķēm un platām piedurknēm kā spārniem. Viņa saldi un asi smaržoja.

Ilma ielēja vīnu, un viņi saskandināja.

— Uz mūsu pazīšanos... un draudzību! Bet jādzer tukšu ...

Vīns bija garšīgs, Juris izdzēra ar patiku.

— Stāsti kaut ko par sevi.. . par savu darbu, — Ilma aicināja, atlaidusies pret dīvāna spilveniem un salikdama rokas aiz pakauša. Piedurknes atslīga līdz plecam, atklājot baltos dilbus.

— Ko lai stāstu ... nezinu, kas tevi interesē, — Juris vilcinādamies teica.

Bet Ilma pēkšņi iesmējās un ieslēpa seju spilvenā:

— Es esmu noreibusi... tik tiešām — no vienas glāzes! Galva griežas . .. vai!

Viņas apaļie pleci trīsēja smieklos, smiedamās viņa aizvien ciešāk piespiedās Jurim. Puisis juta, ka šīs trīsas pārņem arī viņu. Paļaudamies spējai tieksmei, viņš apskāva sievietes plecus un sažņaudza tos.

— Ko tu dari, — viņa čukstēja, spiezdamās klāt aizvien ciešāk un apsvilinādama Jura lūpas ar savu karsto muti. Pēkšņi viņa strauji pagriezās, tērps pavērās, pavīdēja kaila miesa.

Tā sākās Jura sakars ar Ilmu Stūrīti. Viņš nejautāja sev, vai tā ir mīlestība. Reiz šo sievieti ieguvis, viņš apzinājās pret to pienākumu, bez tam bija labi izrauties no derdzīgās kopmītnes un pabūt tīrā, cilvēcīgā istabā. Viņš nesa tai saldumus un citas dāvanas.

Bet kādā sestdienas vakarā, kad viņš atkal sēdēja Ilmai blakus un gribēja to apskaut, viņa izvairīdamās nepacietīgi iesaucās:

— Ak, man šodien sāp galva ... man ir tādas nepatikšanas!

— Kas par nepatikšanām?

— Ak, tu jau to nesapratīsi! Nav vērts stāstīt.

— Kādēļ nesapratīšu? Runā taču.

Ilma vēl brītiņu tielējās, tad izberza ar roku acis un teica:

— Esmu nokļuvusi ļoti nepatīkamā stāvoklī. Aizņēmos no draudzenes naudu un nopirku kleitu. Tagad viņa pieprasa, bet man nav ...

— Cik daudz? — Juris jautāja.

— Seši simti, — Ilma atbildēja, galvu noliekusi.

— Seši simti... — Juris atkārtoja. — Tik daudz man nav.

Un viņam pēkšņi kļuva bezgala neērti.

Ilma pacēla galvu, un acīs tai iegailējās dusmu uguntiņa.

— Brīnums ... tu esi pirmrindnieks, un tev nav pat seši simti rubļu, — viņa nicīgi teica.

Bet, kad viņš gribēja pārvērst to par joku un apskāva meičas plecus, viņa sirdīgi atgrūda.

— Neķeries klāt!

Galvenais, protams, nebija vārdi, bet sievietes acīs Juris ieraudzīja tik neviltotu, aukstu īgnumu, tur spīdēja kaut kas svešs — ne ēnas no sirsnības un pieglaudības ... tātad tikai tādēļ?

Un viņu pārņēma dziļš kauns. Klusēdams Juris atkāpās, paņēma cepuri un aizgāja, aiznesdams savā sirdī vilšanos un apkaunojumu. Un vēl tagad, pēc veseliem četriem gadiem atminoties šo īslaicīgo sakaru, viņā modās nepatika, it kā pieskaroties kaut kam netīram.

Tagad tās, protams, jau pavisam tālas atmiņas, tomēr uzvanda netīkamās nogulsnes.

Nē, vai tad tiešām šonakt nevarēs aizmigt? Bet vajag! Paguli taču mazliet, neprātīgais! Austrumos jau svīst diena, un tā nebūs viegla.

3. NODAĻA

Sašūpojas zari, no egles uz egli pārlec vāvere — pārlec un ar skaļu čakstienu uzvijas galotnē. Kā zibens tai pakaļ šaujas otra — nopland sārti brūnā kuplaste un nozūd tumšajos zaros. Čabēdams, no zara pret zaru sizdamies, lejā nāk čiekurs un ar mīkstu troksni ieveļas sausajā sūnā. Bet abi veiklie zvēriņi jau tālu projām.

Galvu atgāzis, smaidīdams kultūras nama vadītājs Kārlis Dižbajārs noskatījās vāveru rotaļā.

— Mazie velnēni, — viņš noteica, tad, nolicis zemē spiningu un piena kanniņu, sameklēja papirosu. Pāris dūmu ievilcis, viņš ieskatījās kanniņā. Tur ūdenī spārdījās divas paprāvas līdakas. Varbūt derēja pasēdēt stundiņu ilgāk — saule vēl tikai brokastlaikā, bet ko tur — šai reizei pietiks. Viņam nebija paraduma tupēt pie ūdens vai uz ūdens veselām dienām, kā darīja tie, kas makšķerēšanu pārvērtuši sportā. Dižbajārs nāca uz upi tikai tad, kad viņam ar Līviju iekārojās svaigu zivju, izcēla savu pieticīgo lomu, un viņam bija diezgan.

Lai gan jau piecdesmit gados, sirmiem matiem, saulē iededzis kapara brūnumā, ko spilgti pasvītroja baltais krekls, Dižbajārs izskatījās vēl tīri jauneklīgs. Arī zobi mutē bija veselīgi balti un acis aiz briļļu stikliem žirgtas un dzīvespriecīgas.

Lielās egles karstajā rīta saulē klusi izsmaržoja sveķus. Ēnā zāles lapiņās vēl patvērušies reti rasas pilieni kā mazas sudraba lodītes. Pļava visapkārt nopļauta, bet izkapts pasaudzējusi netālu no eglēm kuplu zilo zvaniņu puduri. Tas spilgti zilgoja saulē un izskatījās tik dekoratīvs, it kā būtu no papīra. Dižbajārs noliecās un saplūca lielu pušķi jauko ziedu.

Kad viņš bija sasniedzis jau pakalnlti, no kuras varēja redzēt kultūras namu, ceļa līkumā parādījās piena rati. Tajos sēdēja Krišjānis Vilks — tepat no Vilkupu mājām, kur atradās viena liellopu novietne.

— Ehe, labrīt! — Vilks sauca, pievilkdams grožus un apturēdams zirgu. — Vai tad zupa būs gan?

Viņš izvilka pīpi, jo ļoti gribēja papļāpāt; viņi dzīvoja Vilk-upos ar sievu divi vien. Visi bērni aizklīduši uz pilsētu.

— Ne tikai zupa, būs arī cepetis, — Dižbajārs palielījās.

— Vai esat dzirdējuši jaunas ziņas? — Vilks aši pajautāja. Bija redzams, ka viņš ļoti kāro ko pastāstīt.

Kas tās par ziņām?

— Caunīšu dēls atlaidis vēstuli no Kanādas!

Dižbajārs sarauca pieri:

— Caunītēm? Vai tad viņiem?

— Jā, Jā, — Vilks steidzīgi māja ar galvu. — Aizlaidās ar vācieti reizē, kā tad! Un visu laiku nebija nekādu ziņu ... bet te uzreiz vēstule — še tev!

— Tā, tā, — Dižbajārs novilka. — Tad nu gan prieki.

Viņam bija bezgala vienaldzīgi kā Caunītes, tā viņu dēls, bet

pieklājības dēļ viņš painteresējās:

Tad jau laikam brauks mājās?

— Kas to nu lai zin ... kas to lai zin ... — Vilks stiepa vārdus. — Re, kā dažubrīd ir — domā, beigts un pagalam, bet, še tev — vēstule! Skāde, skāde, ka vecais nesagaidīja. Viņš jau tā dēla dēļ. . .

Dižbajārs redzēja, ka Vilks taisās uz garu runāšanu. Tādēļ viņš pacilāja kanniņu, ātri pateica:

— Jānes zivis uz mājām ... — un devās tālāk.

Tukšajām kannām grabot, Vilks aizrībināja projām.

Ap kultūras namu ziedēja vecās liepas un sanēja jau pa gabalu kā smaržīgi milzu stropi. Kuplo zaru ēna zaļā gredzenā ieskāva sarkano ķieģeļu celtni — Ulmaņa diktatūras gados būvēto aizsargu namu, kas tagad kļuvis par ciema kultūras centru. Darbojas dziesmu ansamblis un dramatiskais pulciņš, ir pašiem savs orķestris. Tiesa, pēdējais stipri paputējis — trūkst spēlētāju. Otrā mājas pusē divās istabiņās mīt ciema bibliotēka. Tai veselus trīs mēnešus trūka vadītāja, tagad nu bibliotekāre ir klāt. Kaut tik neapniktu jaunai meitenei šai nomalē un neaiz-lasītos prom tāpat kā iepriekšējā.

Tuvodamies mājai, Dižbajārs pameta acis uz sava dzīvokļa logu baltajiem aizkariem — vai Līvija redz vai neredz, ka viņš nāk ar zivīm? Būs jāpaaicina arī tā jaunā uz zivju zupu — jāpalīdz cilvēkam iejusties un iedzīvoties. Tadai biedriskai sirsnībai dažreiz ļoti liela nozīme ...

Pāri pagalmam no ceļa puses nāca pasta večuks — ar nelielu kūkumu mugurā un sirmām, kuplām ūsām.

— Biedri Dižbajār, — večuks iesaucās, — paķeriet nu avīzītes!

— Paldies, — Dižbajārs pateicās, saņemdams pastu. Kad to nosauca uzvārdā, viņš aizvien izjuta mazu nepatiku un nosirdījās pats par savu muļķību. Tiešām, kāds nelabais gan toreiz Ulmaņa laikā dīdīja mainīt uzvārdu un nosaukties par Diž-bajāru? Protams, toreiz jau visiem bija piemetusies tā tautisko vārdu slimība, bet kur viņam bija ienācis galvā tik kundzisks un augstmanīgs vārds? Dižbajārs ... tagadējā laikmetā tas pavisam neiederas. Tad jau daudz labāks būtu vecais — Kārlis Eihmanis. Nenozīmīgs vārds, toties bez pretenzijām.

— Kārlēn! — No mājas durvīm atskanēja Līvijas priecīgais sauciens, un viņš ieraudzīja to uz sliekšņa puķotā halātiņā, sarkanām sandalēm basās kājās. Brūnie mati zalgoja saulē.

— Nu, — viņa sauca, — loms ir?

Dižbajārs smīnēdams nolika zemē kannu ar zivīm un apskāva sievu.

— Ak tu zvirbulēn, — viņš tai teica, — tu man kļūsti ar katru dienu jaunāka un daiļāka.

Līvija sapurināja vīru aiz auss un iesmējās:

— Pļāpa! Dod šurp zivis! Vai puķes arī man? Brīnišķīgi, tās liksim brūnajā vāzē ...

— Es domāju, ielūgsim pusdienās jauno bibliotekāri, — Dižbajārs sacīja. — Lai cilvēkam vieglāk pierast svešā pusē.

— Jā, labprāt, — Līvija jautri atsaucās. — Skat, kas par pamatīgām līdakām! Tu esi malacis, Kārlēn!

Un, par zivīm jūsmodama, viņa iegāja virtuvē.

Līvija bija divdesmit gadus jaunāka par savu vīru, zaļganām acīm un ļoti baltu ādu, kas negribēja iedegt pat vissaulainākajā vasarā. Viņa bija mācījusies teātra fakultātē, domājusi par aktrises karjeru — nu, bet... labāk nerunāsim! Katram cilvēkam savs liktenis. Un vai galu galā arī tas nav labi, ja tu vari būt savam vīram palīgs un padomdevējs darbā?

Pa atvērtajām virtuves durvīm ieskatījās jaunā bibliotekāre.

— Labrīt. Vai drīkstu jūs traucēt? — Inga jautāja.

— Lūdzu, lūdzu, bez ceremonijām .. . nāciet tik iekšā! — Līvija laipni nāca pretī.

— Vai nevarat man aizdot spaini un lupatu? Man tur tik daudz putekļu.

— Vai, labprāt — ko vien vēlaties! Ņemiet arī šo slotu . . . un te būs ziepes ... ja vajag — varat dabūt arī siltu ūdeni.

— Paldies, nu jau būs pavisam lepni, — Inga pateicās.

— Bet jums jānāk pie mums uz pusdienām, — Līvija draudzīgi čaloja. — Kārlēns grib, lai jūs nogaršojat šī rīta lomu . . . redziet, kas par līdakām!

— Paldies, ienākšu, — juzdamās ļoti pateicīga par sirsnību, Inga apsolījās.

— Kārlēn! — Līvija skanīgi sauca. — Ja gribi dabūt kafiju, nāc uz virtuvi! Man nav laika.

Dižbajārs ielēja sev kafiju un dzerdams noskatījās, kā sieva veiklām rokām sadalīja zivi bālgansārtos gabalos.

— Paklau, kā tev liekas, Līvi, — viņš teica, — es, upmalā sēdēdams, pārdomāju — vai tomēr mums Lavīzes lomai nepa-meklēt citu? Lapiņu Austra, nudien, ir pārāk . . . pārāk zirdziska.

Līvija iesmējās.

— Kas par izteicieniem! Nu, tas jau tieši labi — jo zirdzis-kāk, jo labāk. Es lieku galvu ķīlā — publika mirs aiz smiekliem. Un ko tev vēl vajag?

— Daļēji jau tev taisnība, — Dižbajārs vilcinādamies piekrita. — Bet katlā krist gan viņai nevajag. Iznāk par traku.

— Noteikti vajag! Noteikti! — Līvija dedzīgi iesaucās, nomezdama nazi. — Tā tak ir nagla! Saproti — lomas nagla.

Aizrāvusies viņa ar zvīņaino roku atgrūda matus no pieres. Brūnās cirtas piebira ar sudrabainām lāsēm. Dižbajārs noraudzījās viņā un sajūsmināts nodomāja, ka sieva ir ļoti glīta un meitenīga. «Mēs, nudien, dzīvojam laimīgi,» siltu jūtu uzplūdā viņš sev teica, «un tādā saskaņā!»

Inga stāvēja uz galdam uzliktā ķeblīša un ņēma grāmatas no augšējiem plauktiem. Sakrāvusi tās kaudzēs, viņa sāka rūpīgi noslaucīt putekļus. Kāda bieza kārta uz vienas otras, it kā te nekad nebūtu pieskārusies cilvēka roka. Putekļu smaka — tā atgādina pamestību un aizmirstību un rada cilvēka sirdī grūtsirdību. No galda zemē nolēkusi, Inga nopūtās un sāka likt atsevišķi grāmatas ar izjukušām lapām un pavisam nodriskātiem vākiem. Zemākajos plauktos tādu radās aizvien vairāk. Pavisam bez vākiem kaktā iebāztu viņa atrada «Annu Kareņinu». Labāk

\

nebija klājies ari Džeka Londona «Mēness ielejai». Tās abas, liekas, bijušas viena lasītāja rokās, jo tai pašā rokrakstā uz lapu malām neskaitāmi uzraksti. Labi, ka ar zīmuli, viņa domāja, varēs izdzēst... jāieliek citos vākos.

Šīs istabiņas vienīgais logs skatījās uz ziemeļiem. Aiz tā — pagalms, malkas šķūnis, ziedošās liepas. «Ziemā te laikam būs drūmi,» uz kaktā nolikto petrolejas lampu raudzīdamās, Inga sev teica.

Augšējās rūts stūrī zirneklis saaudis biezu tīmekli, tajā šūpojas pāris sažuvušu mušu. Inga paķēra lupatu un notrauca to lejā. Iztraucētais zirneklis lieliem lēcieniem metās uz augšu un nozuda pie griestiem. Skrej vien, tīklus noaust tev še vairs neizdosies! . .. Bet sirdī tomēr kaut kur dziļi grauž nemiera tārpiņš. Ak, kas par to — tā ir visiem, tā ir visiem, sākot jaunu dzīvi svešā nezināmā pusē!

Darbs veicās lēni. Inga arī nesteidzās. Viņa gribēja iztīrīt pamatīgi, lai nākamajiem lasītājiem būtu patīkami te ienākt. Caur atvērto logu strāvoja saulē sakarsis gaiss. Pat te iekšā varēja dzirdēt, kā pa zariem dūc bites un šad tad nikni aizspindz lapsenes.

Inga nebija vēl tikusi galā ar diviem plauktiem, kad pie durvīm pieklauvēja Līvija. Un, ieraugot viņas jautro, pie plīts sasārtušo seju, vientulības sajūta uzreiz atkāpās un nozuda. Blakus ir draudzīgi cilvēki. Visapkārt ir cilvēki.

— Lūdzu uz zivīm ... tūlīt, lai neatdziest!

Viņi trijatā sēdēja ap apaļu galdu telpā, kurā viss bija ļoti tīrs un mājīgs, ēda garšīgu zupu un pēc tam ceptu līdaku ar lapu salātiem.

— Jums par godu būs arī saldais, — Līvija paziņoja, — zemenes ar putu krējumu.

Inga skatījās viņā ar sajūsmu: cik pievilcīgi ir tādi dzīves prieka pilni cilvēki! Viņa droši vien nekad nav sīkumaina un saīgusi, katram tās tuvumā labi un tīkami.

Visā istabā jūtama tās saimnieku labā gaume — gan loga aizkaru rakstā, gan gleznā ar zeltainu rudens ainavu un māla vāzē sakārtotajos ziedos galda vidū.

— Mēs sen neesam bijuši Rīgā, — Līvija sacīja, pasniegdama viešņai zivi. — Neesam redzējuši pēdējās izrādes ... koncertus tikai pa radio ... atpalicība uz visas līnijas.

— Labi gan, ka mūsu kultūras frontē ierodas jauns spēks, —

Dižbajārs teica. -— Kaut tik jums te patiktu un jūs nemuktu atpakaļ!

— Nē, — Inga atsaucās. — Es nemukšu.

— Mēs šeit raujamies jau trīs gadus, — teica Līvija. — Un es varu apgalvot, ka kultūras līmeni mums ir izdevies pacelt — jā gan! Kārlēn, vai tu atceries, ka jaunieši te staigāja tikai pa kaktu ballītēm? Bet tagad nāk uz kultūras namu. Bez šaubām, tas Kārlēna nopelns... jā, jā, neliedzies un nekautrējies — vai tad bez kultūras nama tev kaut kas cits eksistē? Ak jā, piedod, — vēl tu šad tad izvelc pa līdakai, bet arī tas nenotiek bieži. Ziniet, — viņa čaloja, pievērsdamās Ingai, — esmu īsta pilsētniece, un sākumā man likās, ka te būs šausmīgi. Bet ja cilvēks prot radīt pats savu apkārtni... jūs redzat, grāmatas, radio, kādreiz būs arī televizors, un kur tad pats galvenais — tīrs, veselīgs lauku gaiss! Nemaz nebaidieties — būs labi!

— Es nebaidos, — Inga teica.

— Kad jau svētki jums par godu, tad es iešu uzvārīt kafiju, — Līvija piecēlās. — Bet Kārlēns pa to laiku var pastāstīt visu, ko mēs te darām.

Dižbajārs ieveda Ingu otrā istabā, kurā bija rakstāmgalds, grāmatas, plata tahta un radio. Blakus grāmatu plauktam pie sienas piekārtas vairākas afišas ar roku zīmētiem gan melniem, gan sarkaniem burtiem.

— Vai tie visi jūsu uzvedumi?

— Jā, — Dižbajārs pamāja ar roku, — trīs gadu darbs. Dramatiskais pulciņš mums ir rosīgs. Galvenām kārtām komplektējas no skolotājiem un izpildkomitejas darbiniekiem.

— Un kolhoza jaunieši?

— Kūtri, pārāk kūtri, — Dižbajārs paņēma papirosu. — Jūs atļausiet smēķēt? Jā, diemžēl grūti iekustināmi, izņemot dažus. Jūs redzat, te viss mūsu darbs hronoloģiskā kārtībā. Kā pašu pirmo paņēmām viencēlienu «Millijas precības», tad ķērāmies pie «Trīnes grēkiem». Diezgan paciets rieksts tas mums bija, bet nekas — pārkodām. Pagājušajā gadā uz Sieviešu dienu iestudējām «Čaukstenes» — ar to braucām arī uz Radzenes Kultūras namu, bija liela piekrišana. Tagad esam iesākuši gatavot «No saldenās pudeles», bet pa vasaru, kamēr skolmeistariem suņu dienas, arī mums zināms klusums.

Inga paraudzījās Dižbajārā:

— Bet mūsu . .. padomju lugas?

Dižbajārs dzīvi pamāja ar roku.

— Tas ir ļoti sarežģīts jautājums, biedrene Laure. Ar pašdarbniekiem vispār nav viegli, viņi taču neprot... kā ar karoti mutē jālej. Mana sieva visas lomas tiem nospēlē priekšā, tad tikai... Un tādēļ, redziet, dabiski, ka mēs esam spiesti meklēt augstvērtīgus darbus ... meistariskus darbus, tā sakot, jo diemžēl mūsdienu dramaturģija . . .

Ienāca Līvija ar kafiju.

— Kārlēn, — viņa teica, — paskaties bufetē, tur vēl vajag būt vīnam.

Pēc kafijas Inga devās atpakaļ pie savām putekļainajām grāmatām. Sarkanais ķieģeļu nams karsa pusdienas svelmē. Kāds klusums visapkārt, tikai bišu nemitīgā sanoņa gaisā, bet arī tā, šķiet, it kā piemiguši. Pavisam zemu un, slinki spārnus kustinādams, pāri galvai pārlido stārķis. Pažobelē iečirkstas putns. Kas tas par putnu? Visa zeme elpo karsti un gurdi. Sakļāvušās koku lapas, tvīkdamas ēnas un veldzes. Vīst zaļie lupstāji žogmalā. Matiolas, puķu dobes malā cieši aizvērušas savu violeto ziedu kausiņus, pacietīgi gaida vakaru un nakti, lai tad applūdinātu visu pagalmu ar stipru un reibinošu smaržu. Taisni brīnums, ka tāda sīka, niecīga puķe var tik spēcīgi smaržot.. .

Inga piemiedz acis un jūt vasaras ugunīgo dvašu. Bet kaut kur — ļoti tālu aiz rudzu laukiem, aiz ziedošā āboliņa paklājiem, aiz pļavām, kurās smeldzīgi izsmaržo siens, kaut kur aiz rotaļīgi mirdzošajiem ūdeņiem un zaļu ēnu pilnajiem mežiem — īgna un nepielūdzama nāk ziema aizvien tuvāk un tuvāk. Un tad nebūs saules, liepu kailajos zaros šņāks nemīlīgs vējš un visapkārt būs sniegs, sniegs un klusums — vēl dziļāks nekā tagad. Kā tad tev būs ap dūšu, Inga?

Un kas tur sevišķs? Vai man visapkārt nebūs cilvēki? Būs cilvēki un būs ļoti daudz darba!

Viņa dzirdēja, kā caur vaļējo logu Līvija uzsauca vīram:

— Kārlēn, vai tu neredzēji, kur mans «Montē Kristo»? Es atstāju uz tava galda.

Kaut kas šajā sievietē bija pievilcīgs, laikam viņas kustīgums, viņas sprēgājošā aktivitāte, smaidu dzirkstis brūnajās acīs. Bet kaut kas arī svešs. Kas īsti — grūti pateikt. Viņi abi tik bezgala laipni un draudzīgi, no viņiem strāvo tāds sirsnības vilnis, kas gribot negribot katru rauj līdzi. Pret šādiem cilvēkiem grūti būt nelaipnam, neērti, gandrīz neiespējami pasacīt skarbu vārdu.

Saule slīga uz vakariem, bet jaunā bibliotekāre aizvien vēl tīrīja un kārtoja apdriskāto grāmatu kaudzes. Rokas un seja viņai bija vienos putekļos.

4. NODAĻA

Uz galda gulēja avīze. «Cīņa».

Alīne Caune sagrāba to un nikni aizmeta prom. Atkal Dace . . . politiķe atradusies! Būtu lasījusi savus romānus, dievs ar tevi, bet nu pasākusi avīzes un avīzes!

Alīne negrib nekā, kam sakars ar tagadējo iekārtu. Viņa norobežojusi sevi no tās ar naidīgas vienaldzības sienu. Viņa dzīvo un velk garu. Jā, nomirt, protams, cilvēks nevar, kad iedomājas, — nāve nemaz tā nenāk, ja arī viņu vēlētos.

Alīne sirdīgi grieza maizi, ielēja šķīvī zupu, izzvejoja no katla liesāku gaļas gabaliņu. Nolika to visu uz galda tai vietā, kur parasti sēž meita. Tad paskatījās pa vaļējo logu — jā, atkal pietupusies pie puķēm, ravē.

— Tu nāksi vai nenāksi? — viņa strupi pasauca. — Ēdiens atdziest.

Dace ārā noskaloja rokas un nāca istabā. Jau divdesmit piektais gads, nekāda sevišķa glītuma, mazliet par apaļu. Mati gaiši, uzacis gaišas, skropstas arī. Rokas sastrādātas kā grāvracim.

Alīnei i žēl meitas, i reizē dusmas. Cilvēki visādi dzīvo — dažs aiziet kolhoza darbā pāris dienu nedēļā, dažu ar kāsi jāvelk, bet viņa kā vientiesīte: kā pasauc, tā skrien, ko liek, to dara.

Bet mātes sirdi tas kaitina, mātes sirdī īgnums, ka meita it kā aizmirsusi to visļaunāko, ko nodarījusi tagadējā iekārta. Vai tad kāds cits, ja ne viņi — šīsdienas valdnieki, ir vainojami Teodora liktenī? Vai tad citādi viņš būtu bēdzis?

Alīnei atkal acis pielīst ar svelmi. Tā tas vienmēr, kad iedomā dēlu, kaut nu jau apritējuši četrpadsmit gadi. Pietiek paskatīties uz bildi istabā pie sienas, uz veco radioaparātu, ko viņš reiz meistaroja, vai pavērt skapi un ieraudzīt gaišo vīrieša uzvalku un trīs kakla saites atvilktnē virs rūpīgi izgludinātiem krekliem, kad krūtīs skaudri, skaudri iesmeldzās sirds. Dēls mans, puisītis mans ... jā, es mīlēju abus, bet tu man biji vairāk pie sirds, tu biji tuvāks. Dace ir sirsnīga, Dace ir laba meita, bet pret viņu es nekad neesmu jutusi tik dziļu maigumu ...

varbūt tādēļ, ka man ar tevi bija tik grūti, ka es tevi maziņu ar varu izrāvu nāvei no rokām.

Alīne aizmirsusies tur rokā nolauztu maizes kumosu, tad attopas no domām un gausi sāk ēst.

Jau trīs gadi kopš viņas ar Daci divas vien. Tēvs nomira pēkšņi — pakrita, siena vezumu kraujot. Ārsts sacīja — asinsizplūdums smadzenēs. Abu vairs nav — ne dēla, ne vīra, un, ja par pēdējo nevienu nevar vainot, tad par dēlu Alīne nekad nepiedos.

— Mamm, ko tu atkal domā? — Dace iztraucēja māti.

— Neko, — tā strupi atmeta, tad paskatījās uz meitu un jau siltāk piebilda: — Ko tu knābā kā putns ... paņem vēl gaļu!

— Negribas, — Dace teica, izsmeldama no šķīvja pēdējo karoti, — šodien pārāk karsts.

— Kas tevi dzen? Ko tu skrien kā traka? Paliec mājā un atpūties.

Dace papurināja galvu un ar sastrādāto roku atglauda matu šķipsnu no pieres.

— Jāiet. Mums pats labākais siens izlaists. Uz vakaru ņemsim kopā. Tāda zāle šogad gar upīti, ka prieks .. .

Bet Alīne tālāk neklausījās. Viņa aizvien iedegās asā iekšējā īgnumā, kad meita izteica vārdiņu «mums», «mēs» ... Tad viņa uzreiz atsala un ierāvās sevī.

Nē, mums nav pa ceļam. Ja tu izdari nodevību pret savu vienīgo brāli, tad es pret savu dēlu nekad to nedarīšu. Es būšu viņa pusē.

Vairāk nerunādama, Alīne piecēlās un ar troksni sameta karotes bļodā. Viņa sāka mazgāt traukus, bet, kad Dace paņēma dvieli, lai tos noslaucītu, māte nelaipni izrāva dvieli no rokām:

—• Laid, es pati! Tev jau jāskrien.

Dace zināja, ka nav vērts turpināt sarunu. Viņa izgāja pagalmā un atkal notupās pie puķēm. Rokas naski zibēja, izplūcot nejauko vārpatu un balandas. Kauns, tā pieaugušas! Tagad tūlīt būs jāiet, bet vakarā gan jāpabeidz. Aizrāvusies viņa plūca nezāles un tāpat ar pirkstiem irdināja un rušināja zemi, priecādamās, kāds košs un liels kļūst katrs apravētais puķu pudurītis un kā sāk elpot visa dobe. Bet laika jau nav, jāpamet un jāskrien.

Dace nopurināja smiltis no priekšauta un piecēlās. Māte iznāca durvīs.

— Būtu gājusi labāk aprušināt kāpostus, es nepaspēju, — viņa īdzīgi teica, — tagad jāskrien atkal pie tās varzas.

Par varzu Alīne sauca kolhoza cūkas, kas atradās tepat kūtī un ko viņa kopa. Toreiz tā bija iznācis, ka viņai šīs cūkas gandrīz vai ar varu uzspieda: nu, ņem un ņem, tavās mājās tās mitināsies, tev arī visizdevīgāk ... Tad Alīne apdomājās, ka tas tiešām būs labāk nekā iet uz lauka un diendienā satikties ar ļaudīm, klausīties viņu priekos un bēdās. Viņai šķauda svešs prieks un bija vienaldzīgas svešas bēdas. Viņa dzīvoja ar savām, nēsādama un auklēdama tās sirdī.

— Es vakarā visu padarīšu, — Dace teica, uzsiedama lakatiņu un sniegdamās pēc grābekļa. — Tagad nav vairs ne minūtes laika ...

Viņa bažīgi paskatījās gaisā — nē, debesis tīras, tikai rītu pusē neliels sārti violets mākonis, bet tas neizskatās pēc lietus. Grābekli un ūdens kanniņu nesdama, Dace steidzīgi izgāja no pagalma un nogriezās pa grāvmalu gar rudziem — taisnā ceļā uz pļavu.

Alīne gāja uz kūti. Nojumītē viņa iekāpa koka tupelēs, aizsējās priekšautu un sāka gatavot cūkām ēdienu. Tas nu gan ir ēdiens barokļiem, viņa pasmējās sevī. Ne kārtīgas miltu saujas, ne kartupeļu, kaut kādas sapelējušas pelavas, i tās pašas ar daļu. Tie nu gan ir — ar lapām vien domā nobarot. Nu jā ... izgudro, ka baroklim jāsver tik un tik, un viņš, zāli vien rīdams, audzēs taukus. Ko tad — tagad jau viss pa savai modei.

Vakar atkal bija ienācis «jaunais».

— Slapjas garujums tās aizgaldas.

— Kā jau cūkām, — Alīne atbildēja, sakniebdama lūpas, — palagus neklāšu.

Viņš pētoši paskatījās Alīnē, pagriezās un aizgāja.

«Un ko tu vari man teikt?» Alīne īgni noraudzījās viņam pakaļ. «Atved pāris vezumu salmu un tad meklē sausumu. Bet kur gan salmus ņems — tos ziemā lopiem izbaroja ... kolhoza govīm laikam salmi labāk iet pie sirds nekā siens un āboliņš!» Alīne klusībā ļauni pasmējās. «Nē, es jūsu cūku dēļ neiešu traka palikt kā Vanagu Irma ... to gan negaidiet!»

Viņa uzšāva ar vicu tām, kas visvairāk plēsās un kviekdamas slējās gar aizgalda malu, salēja silēs ēdienu un gāja nomazgāt rokas.

Kaut arī jau pēcpusdiena, saule svilināja bez žēlastības. Dace pārlēca pāri grāvim un steidzās pa dzeltenu, baltu un zilu ziedu paklāja nosegtu papuvi. Mīkstas, pelēkas smilgas sitās gar kājām.

Sirds viņai bija smaga. Aizvien kā akmens spieda mātes īgnums. Ak, ja varētu dzīvot tā vieglāk, priecīgāk, kā dzīvoja daudzi citi... Dace saprata mātes sēras par brāli, bet līdzēt tur taču nevarēja neviens. Tomēr māte brīžam izturējās tā, it kā viņas bēdās vainojama visa pasaule, Daci ieskaitot. Bet galu galā vainīgs tikai brālis pats. Toreiz Dace bija vēl maza, viņa nesaprata, kādēļ Teodoram jābēg. Tagad viņa zināja, ka tā nemaz nevajadzēja. Būtu palicis, neviens viņam neko nedarītu. Teodoram nebija nekāda nozieguma, savas muļķības dēļ, kā daudzi citi, viņš bija meties bēgt no Padomju Armijas. Draudzējās ar Skaistaiņu Artūru — tas arī bija sabaidījis . .. Protams, Artūrs gan zināja, ko ēdis, tam palikšana nebija, bet Teodors tikai neprātības dēļ aizskrēja līdzi. Kas to zina, kurā pasaules malā savu galvu nolicis, — ja dzīvs būtu, vismaz mātei atrakstītu, tagad jau viens otrs saņem vēstules.

No ātrās iešanas aizkususi, Dace īsu mirkli apstājās uz šaurā tiltiņa pāri upītei. Nolika grābekli un kanniņu, atraisīja pakausī atslīdējušo lakatiņu, rāmajā ūdenī spoguļodamās, sakārtoja matus. Nolaida rokas un raudzījās savā attēlā. Neglīta, protams, neglīta. Seja sarkani iedegusi, uzacis gaišas, augums bez grācijas. Dace smagi nopūtās... kur ņemt grāciju, ja diendienā jāstiepj ūdens nēši, jācilā siena klēpji, jāravē dārzs un pat malka jāskalda pašai... kopš tēvs miris. Uzacis ... uzacis viņa reiz mēģināja krāsot, bet tās gaišajā sejā izskatījās tik nedabiskas, ka bija ar steigu jāmazgā nost.

Ar skumju vaibstu Dace skatījās ūdenī. Nē, viņa teica sev ar rūgtumu, nekas man nevar līdzēt... esmu neglīta, un nevienam manis nevajag. Arī viņam droši vien patīk tādas kā Sermuļu Valija, Dace nodomāja ar naidīgu greizsirdību. Tā vēl ne reizi šovasar nav uz pļavu atnākusi, sirds vāja, bet Sieviešu dienā kultūras namā nevienu deju garām nelaida. Un skaista arī, mati frizēti, rociņas mīkstas, kājās ziemišķa kurpes. Skaidrs, Dace ar viņu sacensties nevar.

Kādēļ gan cilvēki radīti ar tik muļķīgām sirdīm? Kādēļ ir tā, ka tu nevari būt auksta un lepna un nemaz nedomāt par cilvēku, kurš arī par tevi nedomā? Dzīvo viena, strādā savu darbu un ar paceltu galvu, nemaz nepaskatīdamās, mierīgi ej viņam garām. Zināms, tu jau ej, tu jau neskaties, bet sirds sāp kā dumja, sirds kļūst gļēva un tik grūti ir dzīvot ar gļēvu, nemierīgu sirdi.

Nav taču tava daļa, ka ballē viņš vairākas reizes uzlūdza Valiju, bet tevi ne. Taisni labi, ka ne, jo tu jau diez kā neproti un tev arī nemaz negribējās dejot... ir taču daudz interesantāk pasēdēt malā un paskatīties uz citiem. Bet pēc tam tu gāji uz mājām un raudāji. Naktī jau var paraudāt, nakts nevienam to neteiks, bet, ja kāds zinātu, būtu briesmīgs kauns.

Upītē noplunkšķēja zivs — sakustināja rāmo līmeni un jocīgi sašķobīja Daces sejas attēlu. Viņa atliecās, paķēra grābekli un sāka steigdamās iet.

Netālu pakalnītē kokos noslēpies kultūras nams. Ziemā Dace ņēma no bibliotēkas grāmatas. Tagad arī gribētos lasīt, bet laika nav tikpat kā nemaz. Tomēr būs kādā vakarā jāaiziet — kamēr jaunā bibliotekāre, nav būts. Dace ar skaudību domāja par tiem, kas mācījās teātri spēlēt un dziedāt. Kas attiecas uz teātri -viņa pati saprata, tur vajag izskatīgāku un iznesīgāku, atkal kā tā pati Valija, skolotāja un ciema padomes sekretāre. Ko tad es tur ... ne uziet, ne pagrozīties neprastu. Bet dziedāt — dziedāt jau nu gan varētu. Tikai te māte kā siena pretī.

— Lai dzied tie, kuriem ir par ko priecāties, — viņa teica, kad meita par to iemiņējās. — Tev nav tur ko meklēt.

Dace negribēja ķildoties ar māti. Viņai bija tās žēl un skumji pašai. Reizēm sirds kļuva neizprotami grūta, tad uzmācās tāda sajūta, it kā būtu gluži viena starp šiem mežiem un laukiem, bet visi cilvēki kaut kur projām neaizsniedzami tālu. Šāda noskaņa mēdza uznākt tikai mājās. Kad Dace bija kopā ar brigādi tīrumā vai pļavā, viņa pilnīgi pārvērtās. Tad viņai kļuva viegli un jautri, gribējās pasmieties un padziedāt.

Tā arī šodien, nonākusi pļavā un ieraudzījusi no otras puses nākam Vanagu Irmu, Mežalāču Dārtu un abus Sebrus ar meitu un dēlu, Dace atdzīvojās un aiztrieca skumjās domas.

— Tu arī atnāci, — viņa uzrunāja Irmu, — kas tev pa kūti?

— Meitenes izrīkoju, — Irma teica, — viņas jau man dūšīgas. Uz slaukšanu pārskriešu pati.

Mežalāču Dārta slimoja ar astmu. No karstuma un iešanas aizelsusies, viņa dusmīgi runāja:

— Ja jau citi šitā, tad es rīt arī nenākšu. Par muļķi jāpaliek. Es ar esmu slims cilvēks. Ko domājies — Sermuļu Valija, meita kā lāva, guļ izmetusies plika saulē ... smird aiz slinkuma! Būtu vēl aizlīdusi, kur cilvēki neredz, bet pašā dārza vidū — kā uz galda! Tpū!

Viņa paķēra grābekli un pasvaidlja plaši izārdīto sienu, tad pataustīja ar roku:

— Sauss gan.

Bērzu pudura ēnā Mārtiņš Mežalācis jūdza orē zirgu. Pienāca vēl Mežalāču Raimonds un Vilks no Vilkupiem. Viņi sāka sauso sienu velt gabanās un vest uz šķūnīti.

— Es ņemšu pa priekšu to lielumu, — Dace teica Sebru Vijolītei, kura turējās viņai blakus, — bet tu nāc aiz manis un nogrāb tīru.

Meitene saulē iedegusi tumša kā čigānēns, mati zeltaini spīguļo vien. Tikai rokas vēl mazas, tomēr jau pieradušas turēt grābekli.

— Zini ko, Dace, — viņa teica, — es šodien iesāku ļoti skaistu grāmatu. Inga pati atnesa. Par Pugačovu. Tu tādu zini?

— Nē, — Dace atsaucās, veldama lielu siena klēpi.

— Tad es tev iedošu ... gribi?

— Labi, Vijolīt... kad tu beigsi. Tev jau gan ilgi neiet.

— Kad atnāks priekšsēdētājs, vajag viņam teikt, — Dārta aģitēja Sebru Mariju un pārējos. — Mēs tā neesam ar mieru. Kas tad Sermuļu mamzelei par īpašām tiesībām, ka viņa nenāk uz lauka? Vai mums nav grūti? Ja brigadieris netiek ar viņiem galā, tad lai pats priekšsēdētājs.

— Brigadieris? — Mežalācis iesmējās. — Tas jau nu gan tiks galā! Ar Valiju padancot — to viņš var ...

Dacei pār muguru pārlija karstums un iesitās sirdī. Viņa zemu nolieca galvu, lai citi neredzētu seju, un pasteidzās aiziet tālāk.

Pamazām krājās gabana pie gabanas. Gaisu pildīja karsta siena smarža, kā sīki akrobāti lēkāja simtiem sienāžu. Tepat zem kājām sūnā iztraucētas dusmīgi zuzēja zemes bites, gan aizlidodamas, gan līzdamas mājoklī.

Ar otru zirgu atbrauca priekšsēdētājs, brigadieris Atis Reinholds un vecais Smildziņš. Viņi stājās pie vešanas.

Juris Beika uzlocīja krekla piedurknes, atgrūda cepuri atpakaļ un sāka celt klēpjus uz vezuma. Strādādams viņš pameta skatienu gaisā un uzsauca pārējiem:

— Vakaru pusē lasās tādi kā kamoli, bet, ja arī līs, ātrāk kā uz nakti tas nebūs! Šito jau nu mēs sarausim.

— Tie nav uz lietu, — Sebris, ari paskatījies, zinoši noteica.

Atis Reinholds pēkšņi nosvieda dakšas, aizgāja pie pļavmalā nomestajiem svārkiem un, kaut ko baltu no kabatas izvilcis, tuvojās Dacei.

— Gandrīz aizmirsu ... pastnieks iedeva vēstuli.

Dace saņēma aploksni un samulsusi paskatījās uz svešādajām markām un zīmogiem. «Pārskatīšanās,» viņai iešāvās prātā. «Mums neviens neraksta. «Indriķim Caunem» ... tēvam, kurš kopš trīs gadiem jau miris.» Vēl vairāk apjukusi, viņa raudzījās uz nepazīstamo rokrakstu. Tad viņa iedomājās izlasīt pasta zīmogu. «Otava» ...

Alīne pa to laiku bija aizgājusi uz netālo kapsētu kokiem kupli noaugušajā kalniņā un, pie vīra kapa zemē nometusies, aprušināja un aplaistīja nesen iestādītās atraitnītes. Viņa apkopa arī tēva un mātes kapus un apsēdās uz soliņa zem bērza, kura zari nokarājās gandrīz līdz zemei. Te bija miers, klusums, kokos klusi svilpoja putni, visapkārt ziedi un kapu smilts smarža. Būtu arī Teodora kapiņš te, būtu visi kopā . .. bet viņš savu galvu nolicis svešā, nezināmā pusē, un nekad mātes roka nenoliks ziediņu uz viņa miera vietas. Tas ir nežēlīgi, tas ir necilvēcīgi, bet nevienam gar to nav daļas, tikai mātes sirds sāp. Liktenis ir nepielūdzams, un neko vairs nevar atsaūkt.

Alīne pacēla smilšaino roku un ar delnas virspusi norausa asaru. Smaržīga vēja pūsma viegli sašūpoja krūmus. Kaut kur lejā pa ceļu rībēja rati. Saule slīga virs meža — piesārtusi un rāma. Jāiet. Viņa nopūtās un kāpa lejā.

Dace gaidīja māti pagalmā. Viņa bija savāda, uzbudināta, priecīga. Dacei rokā spīdēja balts papīrs. Viņa skriešus nāca mātei pretī un pastiepa roku.

— Mamm ... tu tikai neuztraucies . . . vēstule no Teodora.

Alīne raudzījās meitā ar stulbu skatienu. Vārdu jēga viņai

iesitās ausīs un aizslīdēja garām. Nevar būt-.. . nevar but!

— Ko tu teici? — viņa piesmakuši prasīja. Dace atkārtoja nepacietīgi un uzstājīgi: — No Teodora. Viņš dzīvs. Kanādā.

Alīne sagrāba nelielo papīra lapiņu un aizvilkās līdz soliņam sienmalā. Kājas pēkšņi bija kļuvušas pavisam bez spēka.

Viņa gribēja lasīt pati — burti lēkāja un drebēja.

«Mīļie vecāki...»

Alīne pastiepa vēstuli meitai, viņai balss trīsēja:

— Še ... lasi tu!

Vēstule bija ļoti īsa: «Par jums nekā nezinu. Pats esmu dzīvs un vesels. Pašlaik strādāju. Ļoti ilgojos pēc dzimtenes, gribētos redzēt mājas un jūs visus. Vai Dace jau liela? Nezinu, kā man izdosies, bet var būt, ka mums būs lemts redzēties. Ar nepacietību gaidīšu to brīdi. Uz redzēšanos, mani dārgie, Jūsu Teodors.»

Kad vēstule bija izlasīta, brīdi valdīja klusums. Tad Alīne, ka atbildi meklēdama, ieskatījās meitai sejā.

— Kā tas ir? — viņa čukstus prasīja, un sejā pavīdēja bailes. — Vai tad viņš brauks ... paslepen? Bet ja noķer? Es nekā nesaprotu.

— Kādēļ tu domā — paslepeni? — Dace, vēstulē skatīdamas, jautāja. — Viņš grib braukt mājās.

— Mājās... — Alīne, it kā vēl neticēdama, atkārtoja. — Mājās. Teodors ... ak kungs, man galva iet riņķī!

Šovakar Dace aizgāja pabarot cūkas, kuras nežēlīgi kvieca. Saule jau bija norietējusi un pagalms tumsas apņemts, bet Alīne vēl sēdēja uz soliņa. Tumsā baloja papīra lapa. Viņa to turēja cieši sažņaugtu rokā, no kuras vēl nebija nomazgātas kapsētā pielipušās smiltis.

Rīts atausa pilnīgi rāms, bez vēja pūsmas. Debess bija zaļgani skaidra tāpat kā vakar, tikai rietumu pusē pie pašas apvāršņa malas ievilkusies šaura, tumši pelēka svītra. Viens otrs to pat nepamanītu, bet tiem, kuriem pļavās žūst siens, acis ir vērīgas.

Tādēļ arī brigadieris Atis Reinholds jau pavisam agri, tikko saulei lecot, pamodies un šo svītru ieraudzījis, kļuva nemierīgs. Viņš negaidīja brokastis, tāpat, kājās stāvēdams, apēda gabalu maizes un uzdzēra pienu, tad metās virsū divritenim un aizdrāzās uz Sebriem.

— Būs lietus, — viņš tikai īsi pateica Sebrim, kurš iznaca durvīs.

Tas paskatījies sarauca pieri:

— Nepaspēsim.

— Jārauj, cik var. Tu steidzies ar savējiem, es apskriešu pārējos.

— Grūdīsim kaudzē! — Sebris nosauca pakaļ brigadierim, kura divritenis jau zibēja aiz vārtiem.

Atis bija jauns un izdarīgs. Pilnīgs pretstats otras brigādes Silapēterim, šim tūļīgajam vīram. Atim nupat kā apritējuši divdesmit divi gadi. Par brigadieri viņš tikai divus mēnešus — jaunais priekšsēdētājs panāca, ka Ati ieliek šai amata Alberta Brikšņa vietā, kurš vairāk laika pavadīja ciema veikalā, sapīpo-dams un iemezdams pa glāzītei dzidrā ar paziņām, nekā savā brigādē. Un kādu traci toreiz sacēla vecā brigadiera draugi:

piena puiku pieredzējuša vīra vietā... nekaunība un muļķība! .. . Skaidrs, tas var notikt tikai tādēļ, ka jaunais priekšsēdētājs arī pats piena puika vien ir. Gan jau, gan jau nolauzīs kaklu.

Bet Atim kakls bija stiprs. Tēvs bija slimīgs, māte paveca un māšele maza. Skolā netika vairāk gājis kā tikai septiņas klases. Ko lai dara — viņi abi ar māti galvenie pelnītāji! Atis sapņoja par tehnikumu — viņam ļoti gribējās strādāt elektrības nozarē, — pagaidām nekas no tā nav iznācis. Pagaidām viņš ir palicis uz vietas un kopā ar savu brigādi uzlocītām piedurknēm raujas pa siena pļavu.

Atis strauji iegrieza divriteni Caunīšu pagalmā, ilgi un nepacietīgi strinkšķināja zvanu. Suns atskrēja riedams, sāka luncināt asti. Durvis strauji atvērās, iznāca Dace. Viņa bija gatava iet.

— Nez kādēļ šī meiča mūžīgi sarkst? — Atis iedomājās, vērdamies viņas gaišajā sejā. — Kā skolniece. Līdzko viņai vārdu pateiksi — uzreiz samulst. Tiešām jocīga, mūsdienu meitenes tādas vairs nav.

— Jāskrien, Dace, — viņš tai teica, nenokāpdams no velosipēda, — šodien dabūsim lietu.

— Jā, es tūlīt eju, — Dace ātri novērsās un sniedzās pēc grābekļa.

Brigadieris aizdrāzās tālāk. Meiča uzsēja lakatiņu un teciņus devās pāri pagalmam. Atcerējās, ka nav paņēmusi nekā dzerama, bet neatgriezās — gan jau kāds iedos.

Tuvojoties pusdienas laikam, saules svelme kļuva neizturama. Pļavā nejuta ne vēsmas — bija tā, it kā būtu kāds iegrūdis šos ļaudis milzīgā krāsnī, kur no visām pusēm izstaro ugunīga kvēle. Koki pļavmalā nekustīgi, lapas sakļāvuši. Krūmi zemei pieplakuši. Putni nozuduši.

Cilvēki strādāja klusēdami. Sviedri lija pār seju un sūrstēja acīs. No sākuma norausa tos ar delnu vai galvas lakatiņu, bet acumirklī piere norasoja atkal.

— Uh, kā smacē ... — noelsās Mežalāču Dārta un pieplaka pie ūdens kanniņas. Bet ūdens tikpat kā uzvārīts — nekādas veldzes.

Atim bija izdevies izdzīt uz pļavu arī dažus tādus kolhoza ļaudis, kurus parasti neredzēja nemaz vai redzēja ļoti reti. Tāda bija Vilkupu Lūcija, sieva pāri piecdesmit, Sermuļa brālis, kurš noņēmās ar bitēm, un Sermuļu Valija. Sebriem līdzi brīvprātīgi atnākusi jaunā bibliotekāre. Pēdējo ieraudzījis, brigadieris pasmīnēja mazliet nicīgi — meitenīte laikam gan pat grābekli neprot turēt rokā ... bet nu nekas, šādā brīdī katra dzīva dvēsele no svara! Vismaz pierāda, ka ir apzinīgs cilvēks.

Inga tiešām grābekli rokā turēja pirmo reizi. Vispirms viņa apjuka, jo nezināja, kā rīkoties, iedomājās, ka maisās citiem pa kājām, un, Vijolītei blakus turēdamās, pavisam nelaimīgi čukstēja:

— Saki — vai es daru pareizi?

— Turi grābekli vieglāk, — Vijolīte mācīja. — Skaties, kā es ... un tikai velc pa zemi. Nav jau nekāda māksla.

Tā tiešām nebija nekāda māksla, Inga to apguva ātri un drīz vien vairs nejutās starp pārējiem sveša.

Viņai blakus klusēdama strādāja meiča ar tik gaišiem matiem un uzacīm, kādas Ingai nebija gadījies redzēt. Grābeklis tā vien zibēja viņas rokās, siena klēpji lidoja. Arī viņa ar ziņkāri bieži vien paskatījās Ingā. Lai iesāktu sarunu, Inga to uzrunāja:

— Vai daudz vēl nenovākta siena?

— Mūsu brigādei vesela liela pļava ... pavisam nepļauta, — meiča labprāt atsaucās.

— Jūs tālu dzīvojat? — Inga gribēja turpināt sarunu.

— Daces māja mums turpat kaimiņos, aiz kalniņa, — iejaucās Sebru Vijolīte. — Es tev vakar rādīju Caunītes ...

Šai mirklī pāri pļavai atskanēja skaļš sievietes kliedziens:

— Vai! Čūska! Čūska!

— Kas? Kur? Iekoda? — visi apstājās darbā. — Kam iekoda?

Otrā pļavas malā sākās kņada. Sarkani svītrotā kleitā tērpusies meiča sarkanu lakatiņu galvā izbijusies vicināja līdz pleciem kailās rokas. Grābekli viņa bija nosviedusi zemē un atbēgusi no tā gabaliņu nost. Visi sanāca apkārt.

— Valijai laikam iekodusi čūska, — iesaucās Vijolīte un metās pie pārējiem. Arī Inga devās turp. Dace grasījās sekot, bet atskatījās uz izlaisto siena klājienu un pagriezās atpakaļ. Čūska, ta nu liela lieta! Kas tur būtu ko kliegt. Un dziļi apslēptais īgnums, kas vienmēr gruzdēja Dacei krūtīs pret šo slinko skaistuli, iedūrās vēl asāk.

Kad Inga ar Vijolīti pienāca klāt, Sermuļu Valijai pirmais izbīlis bija garām.

— Tāda melna un gara ... kā ritenis, — viņa rādīja. — Es nesaprotu, kā man laimējās pamanīt... būtu ar rokām sagrābusi.

— Tiš, tiš... nešķīstais rāpuli! — Mežalāču Dārta ar grābekļa kātu padauzīja Valijas pamesto siena klēpi, baidīdama čūsku projām.

— Vajadzēja nosist, nevis kliegt, — teica Sebris.

— Valija laikam nekad čūsku nav redzējusi, — Atis pazobojās. — Un vēl skaitās lauciniece.

— Tur jau tā lieta, ka tikai skaitās, —kodīgi noteica Dārta, iedama atpakaļ pie savas siena gabanas. Un, vēl nostāk atgājusi, piemetināja: — Kliedz kā ķēms.

— Man traki bail no čūskām, — Valija taisnodamās pievērsās Ingai. — Ciest nevaru.

— Žēl, ka es nedabūju redzēt, — Inga sacīja. — Neesmu nekad redzējusi čūsku brīvā dabā. Tikai zooloģiskajā dārzā.

— Ko tur skatīties tādu riebekli, — Valija paraustīja plecus. — Gan jau ieraudzīsiet vairāk, nekā vajag. Te ir tādas vietas, kur kāju nevar paspert.

Viņa bija glīti noaugusi, gadu divdesmit veca, brūnganiem matiem un apaļu seju. Ādas tumšais iedegums jauki saskanēja ar sarkani svītroto tērpu. Spītējot karstumam, Valijai ap kaklu vizēja baltu pērļu virkne. Sudraba pulkstenītis uz rokas. Gredzens pirkstā. Vispār viņa izskatījās svētdienīga un likās ienākusi pļavā tikai uz brītiņu.

— Kā jums še patīk? — Valija vaicāja, pārsiedama lakatiņu. — Vai drīz jau varēs dabūt grāmatas?

— Kaut vai rīt, — Inga atbildēja. — Tās, kuras ir kārtībā, varu dot.

— Es gan lielāko daļu esmu jau izlasījusi, — Valija pastāstīja, kārtodama no pleca noslīdējušo rozā krekla lentīti. — Nav vairs ko ņemt. Ja nu būtu jaunas ...

— Sarauj! Sarauj! — Pāri visai pļavai aizskanēja brigadiera sauciens. — Lietus nāk virsū kā nakts.

Ļaudis sāka rosīties. Tumšais mākonis, kas no rīta bija gulējis tālā pamalē kā violeta svītra, tagad lēni, bet draudīgi kāpa augšup pret sauli. Pāri zemei gulās sabiezināts klusums.

Juris Beika ar Ati un pārējiem vīriešiem trakā steigā rāvās ap siena vezumiem. Cits pēc cita, pāri ciņiem gāzelēdamies, tie peldēja uz šķūni mežmalā. Bet pļava bija liela, un negaiss tuvojās aizvien ātrāk. Kokos iemetās neliels vējš — pārskrēja pirmā pūsma, noplaka, tad cēlās ar jaunu vilni jau draudīgāka un spēcīgāka. Gaisā atskanēja šņākoņa. Mākonis, saulei tuvodamies, kļuva melns. Tad pāri galvām plīsa pirmais apdullinošais grāviens — zibeni neviens nebija pamanījis.

Viņi visi vēl nepaguva paglābties zem šķūņa jumta, kad pāri pļavai sāka gāzties balts ūdens.

— Ak vai, kā dod! — noelsās Dārta, pēdējā iespiezdamās kaktiņā blakus durvīm un cīnīdamās pēc elpas. Uguns svītras staipījās mākoņos, gaiss dārdēja.

— Briesmīgi baidos pērkona, — Valija pie katra uzliesmojuma aizmiedza acis un plaka Atim aiz muguras.

— Labi, ka šķūnis vēl nav pilns, — kāds noteica, — kur tad paglābtos?

— Jums arī bail? — Juris Beika apvaicājās Ingai, kura klusu sēdēja maliņā uz siena blāķīša. Viņš stāvēja tai blakus un skatījās lejup. īsi apgriezto matu cirtas lipa ap pieri, viņa kārtoja tās ar vienu roku. Kleitiņas audums piemircis, piekļāvies pleciem.

Inga paraudzījās uz augšu un atbildēja:

— Neteiksim, ka bail, bet... nepatīk.

— Nav ko baidīties, — viņš sacīja.

Šo meiču nevar saukt par skaistuli, seja pavisam ikdienišķa, un, tālāk raugoties, viņa aizvien piemiedz acis. Bet nenoliedzami, šajās pelēcīgajās acīs jūtama dzīva dedzība un liels iekšējs spēks. Patīkami tas, ka viņa izturas ļoti vienkārši un biedriski. Tikai nevar vēl zināt, vai atturība nozīmē kautrību jeb arī zināmu augstprātību.

Ārā aizvien vēl trakoja negaiss. Kā no atvērtām, varenām slūžām gāzās bieza ūdens siena, aizklādama tuvo mežu un krūmus. Šķūnī bija smacīgi — jaunā siena asā smarža, saules siltums, ko izgaroja cieši sablīvētais strēķis, cilvēku elpa un āra mitrums, — viss sajaucās spiedīgā tvanā.

Kāda nelaime, ka nepaspējām saņemt... siens sauss kā pulveris, tagad viss ūdenī, — Juris Beika drūmi vēroja tumši pelēko mākoņu klāstu, kas tik cieši apņēma visu apvārsni, ka nevarēja redzēt ne mazākās spraudziņas. Viņš klusēdams piegāja pie durvīm, pavēra tās plašāk un papētīja debesis.

— Nevajag stāvēt durvīs, ka nenosper, — bailīgi iesaucās Vilkupu Lūcija, iespiedusies kaktiņā pie sienas.

— Ko nu pļāpā, — norūca pats Vilkups. — Ja spers, tad spers tāpat. Lien kaut vai pagrabā ... kā tai pasakā ...

— Diez ko manas meitenes dara, — bažījās Vanagu Irma.

Sebru Marija viņu mierināja:

— Nemaz neuztraucies, viņas tev prātīgas. Izdarīs visu, kā vajag.

— Nezin vai lopus būs paguvuši sadzīt? — Irma nemierīgi turpināja.

— Vai nu gans bez prāta? — Iejaucās Mežalāču Dārta* — Redzēja, ka nāk negaiss, un laida mājās.

Sebru Marijai blakus sēdēja gadus četrdesmit veca, apģērbā stipri noplukusi sieviete — Terēze Goba. Viņa visu laiku klusēja, ap muti tai iegriezušās noguruma un pāragra vecuma deviņas. Kad lietus šaltis sāka sisties vaļējās šķūņa durvīs un tuvāk sēdošie pabēga nost, Terēze nopūtās un norūpējusies sacīja:

— Ja Mārītei neienāks prātā palikt vanniņu un bļodas, tad man mājā būs ezers. Jumts kā siets. Ja slapja vasara .. . tāpat rudeņos un pavasaros — istabā visas sienas appelējušas. Es jau par sevi neko .. . bet bērnu dēļ.. .

Viņa to sacīja paklusu, tikai Marijai, tomēr šos rūgtos vārdus dzirdēja arī kolhoza priekšsēdētājs. Viņš strauji pacēla galvu un paskatījās Terēzē. Terēzei Gobai sejā vienaldzība un pagurums. Viņš zināja, ka tai vīrs miris un mājās ir divas mazas meitenes. Viņš bija gājis garām tās mājai, tikai nekad nebija iegriezies. Terēze Goba nebija skaļa, nesūrojās, sapulcēs sēdēja kaut kur malā un neteica ne vārda. Un Juris Beika atcerējās drūmo kopmītni, pēkšņi atkal skaidri un asi apzinājās vienui pirmais un izšķirošais ir cilvēks!

Vēl veselu stundu bez apstājas lija. Pērkona grāvieni bija aizdārdējuši, zibens šautras vairs nešķēla mākoņus. Bet šķūnis ar cilvēkiem vientuļās pļavas malā bija kā ielenkts cietoksnis, no kura nevienam negribējās līst ārā un acumirklī izmirkt līdz ādai.

Juris Beika sēdēja klusēdams un, uzacis saraucis, kaut ko spraigi domāja. Viņam ļoti gribējās smēķēt, to, protams, te nevarēja. Viņš lauzīja galvu, kā palīdzēt tādiem cilvēkiem kā Goba. Labi, cīņa par augstām ražām un izslaukumiem — tas ir viens, bet vai drīkst pieļaut, ka cilvēkam uz galvas tek ūdens? Tātad jāizdomā, ko darīt.. . pie tam nekavējoties.

— Tev noteikti jānāk, Ati, — žirgti runāja Valija, — citādi viss izput. Mēs esam tikai septiņi... trūkst viena vīrieša.

Atis atgāzās pret siena strēķi, iesmiedamies platu smieklu.

— Dancot? — viņš pārprasīja. — Tas numurs man neder. Nav tik lokana figūra.

— Ej nu! — Valija skaitās. — It kā tur būtu kāds īsts dejotājs. Mēs taču visi nekā neprotam, bet mūs mācīs.

— Nē, nē, — Atis enerģiski papurināja galvu. — Labāk es tevi uzlūgšu uz vienu kārtīgu fokstrotu nākamajā ballē, tā ir pavisam cita lieta ... bet lēkāt uz skatuves — uz to man prāts nepavisam nenesas!

— Tā nu ir viena neapzinīga runa! — Valijas balsī ieskanējās sašutums. — Iznāk, ka mēs tie citi esam kādi muļķi?

— Tā neesmu teicis, — Atis aizstāvējās. — Es tikai saku, ka tas nav priekš manis. Ak tu nolāpītais laiks — nemaz nedomā pārstāt! Juri, cik ilgi mēs te sēdēsim kā cietumā?

Juris Beika atgrūda durvis pavisam vaļā un izgāja ārā. Sijāja biezs, smalks lietus. Pelēks mākoņu vāks no vienas apvāršņa malas līdz otrai. Mežs smagi šalca.

— Sauli šodien nesagaidīs, — Juris teica. — Un lietus arī tik drīz nepāries. Jālūko tikt mājās un jāsāk domāt ko citu.

— Zināms, nav ko sēdēt, — piebalsoja Vilks. — Varbūt dod līdz vakaram.

Arī pārējie sakustējās, cēlās kājās, sievietes apsēja lakatiņus. Vanagu Irma kopā ar savu vīru pirmā atstāja pajumti, lietus acumirklī bija cauri plānajai jaciņai, un pāri mugurai pārskrēja nemīlīgi šermuļi. Irma tikai nopurinājās un teciņus aizsteidzās pāri pļavai. Viņai bija nemierīga sirds par meitenēm un par lopiem.

Iznāca ārā arī pārējie.

— Žēl, žēl, — Sebris nosūkstījās, vērodams nesaņemto sienu. Viņi abi ar Mežalāci atsēja pie šķūņa piebrauktos pajūgus un visi, kam bija pa ceļam, sakāpa orēs, saspiezdamies kopā un sasegdamies pret lietu. Atis novilka žaketi un uzsedza to Valijai un Vilkupu Lūcijai, kuras sēdēja blakus.

— Lai dāmas neizkūst, — viņš smējās, pats palikdams zilā sporta krekliņā.

Dace novērsa acis sāņus. Cik vienmuļi un skumji līst.. . Visa pasaule pēkšņi kļuvusi drūma un nemīlīga, garlaicības un pamestības piemirkusi. Zirgam zem kājām šļakst ūdens. Kā pieplūdušas ceļa grambas! Šovakar atkal būs garš vakars ... jāizdomā, ko darīt! Ja tā līs, tad jau no ravēšanas nekas neiznāks. Mājās nevienas grāmatas . .. Pēkšņi kaut ko atcerējusies, Dace kautrīgi pieskārās Ingai pie pleca:

— Es dzirdēju, jūs pirmīt teicāt, ka grāmatas varot jau dabūt.

— Var! Lūdzu, lūdzu, — Inga priecīgi atsaucās. — Es būšu bibliotēkā visu vakaru. Tikai pārskriešu mājā pārģērbties. Atnāciet noteikti, — viņa piebilda, no sirds vēlēdamās, lai pirmā lasītāja katrā ziņā ierastos. — Lūdzu visus, kas vēlas!

— Kam nu vaļa vasarā grāmatas lasīt! — atsaucās Mežalāču Dārta, turēdama pār galvu prāvu alumīnija bļodu, pa kuru skanēdams bungoja lietus un lija klēpī.

Nākamajās krustcelēs Sebris apturēja zirgu un izlaida dažus braucējus. Izkāpa arī priekšsēdētājs.

— Ko tad tu? — Sebris vaicāja. — Sēdi iekšā, aizvedīšu līdz mājai.

— Nē, man pa citu ceļu, — atsaucās Juris, sekodams Terēzei Gobai. Viņš pēc dažiem soļiem to panāca un, sākdams iet blakus, paskaidroja: — Es gribu redzēt jūsu māju.

Terēze apjuka: — Ko nu jūs... pa tādu lietu.

— Nekas! — Viņš nepacietīgi teica.

Gobas atradās netālu no lielceļa, taču tā koku aizsegtas, ka, tikai sētā ienākot, kļuva redzams dzīvojamās mājas ielīkušais jumts. Ceriņu un jasmīnu krūmi, kupli saauguši, ieskāva pagalmu no dienvidiem. Sēta bija tīra, žogmalā rūpīgi sakrauta sacirstu žagaru grēda, ziedošu kliņģerīšu dobe pie mājas loga, gar kuru snaikstījās divas mazas, gaišmatainas galvas.

Terēze Goba atvēra durvis uz tumšo priekšnamu. Viņi iegāja. No istabas skanēja ūdens plīkšķēšana. Maza meitene izskrēja pretī.

— Mammucīt, es jau izlēju divas bļodas ... — viņa steidza stāstīt, gaidīdama uzslavu.

— Labi, Mārīt, labi, — māte atbildēja.

— Bet Inesei kleita samirka pavisam slapja, — mazā turpināja, — mēs novilkām nost un uzvilkām jauno.

Istabas vidū un uz loga pusi zemē noliktas divas bļodas, gandrīz pilnas ar lietus ūdeni, kas vienmuļi tecēja no griestiem. Uz grīdas peļķe.

Juris Beika neteica nekā. Viņš stāvēja un skatījās uz ielīkušajiem griestiem. Tad pievērsās Terēzei:

— Jūs taču nedrīkstat te palikt. Griesti var uzgāzties uz galvas. Nekādā ziņā nedrīkstat palikt.

— Mārīt, padod krēslu, — teica Terēze. — Piesēžiet. Es tūlīt iekuršu plīti. .. Vismaz būs drusku siltums ... jums drēbes slapjas.

Viņš sēdēja un skatījās, kā pa žagariem sāk vīties sārtas liesmas. Mazās tinās ap māti, viņa katrai iedeva darbu.

— Manas palīdzes ... — ar skumju smaidu teica Terēze.

Juris Beika apņēmīgi piecēlās kājās.

— Darīsim tār — viņš teica, — es šovakar pat sameklēšu ļaudis no būvbrigādes. Rit viņi nāks pie jums.

— Bet... — Terēze noraidoši pacēla roku.

— Māju remontēs uz kolhoza rēķina.

— Jūs jau aizejat? Varējāt pagaidīt, kamēr pāriet lietus . . . Es uzliešu ķimeņu tēju ... — Terēze apjukusi rosījās gar plīti un galdiņu, — iedzersiet siltu . . .

— Paldies, citā reizē, tagad nav laika, — Juris atraidīja, jau stāvēdams uz sliekšņa. — Paliek, kā teicu, rīt viņi būs klāt.

Mežs šņāc klusi un vienmuļi, vakara krēsla kāpj no pielijušiem krūmiem un garās ceļmalas zāles. Traktoru aiz bērziem vairs nedzird, arī to lietus aizdzinis no lauka. Otrā brigāde pametusi pļaujmašīnu grāvmalā ... pārāk lielā steigā Silapēteris mucis no negaisa. Jurim krūtīs ieplūda dusmu vilnis. Viņš nespēja ciest nolaidību pret mašīnām. Un ja nebūtu par to runāts ... Kas to lai zin — lietus varbūt nepārstās veselu nedēļu, un visu laiku pļaujmašīna gulēs zem klajas debess. Grūti cilvēkus atradināt no nevīžības pret kolektīvo mantu. Silapēteris jau vīrs gados, būtu simtkārt patīkamāk, ja tādi aizrādījumi nebūtu jādod, bet... ko lai dara!

Silapēteris bija atlaidies gultā un pīpēja, kad Juris iegāja istabā.

— Ko ta priekšsēdētājs pa tādu lietu, — viņš teica, nolikdams lasīto avīzi un pasliedamies augšā.

— Tava brigāde aizmirsusi laukā pļaujmašīnu, — Juris sacīja, nopurinādams pie durvīm no cepures ūdens lāses. — Esi tik labs un liec, lai tūlīt pievāc.

— Eh, negribas līst ārā tādā slapjumā! — brigadieris nožāvājās un pakasīja aiz auss. — Es jau teicu, lai aizrauj līdz fermai, bet atstājuši.

Negribīgi Silapēteris vilka kājās zābakus un, kad Juris bija jau aiz durvīm, paklusi nosodījās:

— Skraida pa lietu apkārt un traucē cilvēkus. Nevarēja pagaidīt.

Tomēr pēc mašīnas bija jāiet, viņš zināja, ka priekšsēdētājs mierā neliksies, kamēr tā nebūs zem jumta. Un, ap ūdens peļķēm laipodams, Silapēteris sevī nobrīnījās: kur gan radies tik kašķīgs un nemierīgs cilvēks?

5. NODAĻA

Vakars pēc trakā negaisa bija vēss un visu laiku lija, lijaf lija. Visi ceļi un celiņi pludoja, no kokiem vējš gāza lejā veselas ūdens šaltis.

Šaipus Sebriem ielejā, kur pāri šaurajai urgai koka tiltiņš, dēļi tik glumi, ka Inga ar saviem gumijas zābakiem gandrīz nogāzās gar zemi. Lietus triecās tieši sejā, cirta acīs, vējš rāva nost mēteļa kapuci. Drēgnums līda gar piedurknēm. Uz ceļa neredzēja neviena cilvēka. «Diezin vai pirmā lasītāja atnāks?» Grūti ticams, ka tai pietiks dūšas šādā laikā līst ārā no mājas. Bet bibliotekārei, protams, jābūt, ja reiz tā ir norunāts. Jābūt katrā ziņā, lai gan atpakaļ nākt pa tumsu un lietu nebūs visai patīkami.

Dižbajāra logos spīd iedzeltena gaisma. To ieraugot, cilvēkam uzreiz kļūst siltāk un mājīgāk ap sirdi. Tumšajā priekšnamā nopurinājusi no mēteļa ūdens lāses, Inga slēdza vaļā durvis uz bibliotēku. Viņa vēl nepaguva to izdarīt, kad Dižbajāru durvis atvērās un uz sliekšņa nostājās Līvija.

— Vai jūs tā esat, biedrene Laure? — viņa sauca.

— Es, — Inga atbildēja.

— Tādā laikā! — Līvija brīnījās. — Viscauri slapja, vai ne?

— Nemaz, — Inga teica, atslēdza durvis un novilka lietus mēteli.

— Nāciet pie mums iedzert karstu tēju, — Līvija aicināja, — iepazīstināšu ar vienu jaunu cilvēku.

— Paldies, bet es nevaru, pie manis nāks pēc grāmatām.

— Nu, tad pēc tam! — Līvija jautra un smaidīga pameta ar galvu.

— Paldies!

Inga iededza lampu, nelielo telpu pielēja blāva gaisma, tā pārslīdēja pār tumšajiem grāmatu plauktiem, atmirgoja dzelteno ziedu pušķī uz galda un sakļāvās ap baltajiem aizkariem, kurus Inga bija atvedusi līdz no Rīgas savas istabiņas logam, bet tie bija nokļuvuši te.

Kaut jel atnāktu šī meiča ar gaišajām uzacīm!

Aiz durvīm atskanēja soļi, īss, drošs piesitiens, un uz sliekšņa parādījās garš jauneklis spilgtā kreklā.

— Esiet sveicināta! — Viņam bija drošas kustības, droša balss un acis.

Viņš nāca uz priekšu un palocījās:

— Atļausiet iepazīties ... Egons Briksnis... students agronoms.

Sasveicinoties viņš cieši saspieda Ingas roku unf to uzreiz vaļā neatlaizdams, familiāri turpināja:

— Jauns kultūras nesējs mūsu atpalikušajā stūrī? Vareni! Man jau stāstīja... Bet vai nav riebīgi ap dūšu mūsu laikmetīgajos dubļos?

— Kādēļ laikmetīgajos? — Inga izvilka savu roku no puiša stiprās plaukstas. Viņai nepatika ne lielā drosme, ne pašpārliecinātais tonis, ne familiaritāte. Arī smaids ap viņa lūpām nebija pievilcīgs — zobgalīgs, visu zinošs, augstprātīgs.

— Nu, kā!? — viņš izsaucās. — Viss taču pie mums laikmetīgs, tātad arī dubļi dzimtenes ceļos. Loģisks gājiens — vai ne?

— Bet man liekas, tas nav laikmetīgi, — Inga centās slēpt antipātiju, — tas ir nolaidīgi un pavisam nelaikmetīgi. Laikmetīgi būtu asfaltēti ceļi... tā es domāju.

— Meitenīt, jūs esat ideāliste, — jauneklis samiedza acis un bezcerīgi paraustīja plecus. — Jums dzīvē draud pilnīga pazušana.

— Nedomāju vis, — Inga atcirta. Viņa sēdēja pie galda un kārtoja katalogu. — Es par savu nākotni esmu gaišākās domās.

— Vai apsēsties pie jums drīkst? — Egons Briksnis jautāja, paņemdams krēslu. — Jeb es varbūt traucēju?

— Nevēlaties ko lasīt? — Inga piedāvāja.

— O, nē! — Egons atmeta ar roku. — Jums jau te nekā laba nav.

— Ko, piemēram, jūs cienāt? — Inga ciešu skatienu raudzījās puisī. — Mums ir viss — gan klasika, gan padomju ...

Bet Egons viņu pārtrauca ar nepacietīgu žestu:

— Dievs ar viņām! Vai tad cilvēkam nav tiesību arī uz atpūtu? To taču, kā liekas, paredz arī konstitūcija?

Neteikdama ne vārda, Inga skatījās studentā. Glīta seja, ja nebūtu uzpūstās garlaicības izteiksmes, pārgudrā pārākuma s_mī-niņa ap lūpām, nekaunības acīs ... O, šādas sejas daudz redzētas un līdz apnikumam vienādas! Tādi bija tehnikumā Ojārs, Haris, Osvalds ... Tāds bija Uldis, kuru izslēdza no skolas un komjaunatnes par sistemātisku dzeršanu un huligānismu.

— Nu tad pūtieties vien, ja esat noguris, — Inga vēsi noteica, aizgriezdamās pie grāmatu plaukta.

— Tādēļ jau nav jākļūst lepnai, — Egons samierinoši sa-

clja. — Jums jau te publikas daudz nebūs. Es šo tautu pazīstu. Viņi nealkst pēc gara gaismas. Vispār te ir tumša mala, to es jums saku kā iedzimtais. Varat ticēt.

— Pateicos jums par informāciju, — Inga zobgalīgi teica.

Egons Briksnis ar tēvišķu smaidu šūpoja pārkrustoto kāju.

— Varat man arī neticēt, bet jūsu entuziasms un aktivitāte izkūpēs kā pelni vējā. Laikam ar komjaunatnes ceļazīmi, vai ne? Nu, katrā ziņā ar zīmi, to redz pēc jūsu actiņām. Jā, jaunība alkst varoņdarba, tā nu tas ir, cienītā. Bet, kad cilvēks nāk vecāks, tad viņš redz, ka šī pasaule tāds zaņķis vien ir... nav vērts tās dēļ savas aknas bojāt.

— Ar jums ļoti interesanti sarunāties, — Inga sacīja ar iznīcinošu laipnību. — Tik daudz jaunu, apgarotu domu!

Egons jau pavēra muti, lai atbildētu, bet šajā mirklī pieklauvēja pie durvīm.

— Lūdzu! — Inga iesaucās. — Nāciet iekšā!

Ienāca Dace un palika nedroši pie sliekšņa — lietus mēteļa kapuci viņa bija atgrūdusi atpakaļ, tagad sēja nost lakatu.

— Kā tad! — Egons iesmējās. — Dace! Iepazīstieties — tā ir mana māsīca.

— Jūs esat nokavējies, mēs jau iepazināmies siena pļavā, — Inga nevērīgi atmeta, pieceldamās ienācējai pretī. — Tomēr atnācāt... bet es domāju, diez vai tādā laikā ...

— Nu, mana dārgā radiniece grāmatas dēļ velnam atdos dvēseli, — Egons jaucās vidū. — Vot jums būs viena apzinīgā ... es saku, visu labo tikumu iemiesojums ... nedzer, nesmēķē, ar puišiem nestaigā.

Dace stāvēja klusēdama un noraudzījās viņā ar pārmetuma pilnām acīm. Egons smiedamies piecēlās un, garām iedams, pieskārās tai pie pleca.

— Neuzmet lūpiņu! Kas tās par baumām — man teica, Teo atrakstījis?

— Jā. Vakar saņēmām ...

— Nu, nu? — Egons bija dziļi ieinteresēts. — Kur tad viņš atrodas?

— Kanādā. Cer, ka tiks mājās.

— Kā? Viņš grib braukt uz Latviju? — Egona acis kļuva pavisam platas. Viņš neticīgi smaidīja.

— Jā. Tā viņš domā, — Dace apstiprināja.

Egons tēvišķīgi sapurināja meiču aiz pleca.

— Negaidi, meit. To viņš raksta, māti mierinādams. Ko tr viņš te darīs? Uz redzēšanos, biedrene Laure ... jūs jau ienāksiet pie Līvijas uz tēju? Mēs gaidīsim.

Viņš galanti palocījās un aizvēra aiz sevis durvis.

Inga paraudzījās Dacē, kura stāvēja klusēdama, pievērsusi skatienu degošajai lampai, it kā sildītos pie tās, un pajautāja:

— Kas jūs interesētu?

— Es lasu visu no vietas, — meiča atdzīvojās. — Bet sevišķi man patīk vēsturiskās .. . Man patīk lasīt par pagātni, cilvēku dzīvi, visu, kā toreiz bijis.

— Saprotu, — Inga teica, — tūlīt sameklēsim. Sēdieties.

Un, pie plauktiem stāvēdama, viņa pār plecu jautāja:

— Jūs daudz lasāt?

— Lasu, — Dace nopūtās, — cik nu iznāk laika. Vasarā gan pavisam maz.

— Bet man jūs esat pirmā, — Inga atgriezās pie galda ar grāmatām. — Kaut nu jums būtu laimīga roka.

Dace pacēla acis.

— ... Vai jūs te paliksiet ilgi?

— Kādēļ jūs tā jautājat?

— Tāpat vien ... es domāju, varbūt nepatiks. Tā, kas bija pirms jums, aizbraucot sacīja, ka te normāls cilvēks varot sajukt prātā.

— Es tomēr pamēģināšu nesajukt, — Inga sacīja. — Tātad jūs ņemsiet šo? Jā, tā ir ļoti interesanta.

Kad Dace, grāmatu avīzē ietinusi un rūpīgi noslēpusi uz krūtīm zem lietus mēteļa, atvadījās, Inga palika stāvam vaļējās durvīs. Arā kokos vienmuļi šalca lietus. Jāiet mājās... bet iepriekš gribot negribot jāieskatās pie Dižbajāriem. Tie taču gaida.

Siltajā, mājīgajā telpā klusi skanēja radio. Sieviete zemā krūšu balsī dziedāja estrādes dziesmu. Dziesmai bija muļķīgi vārdi: varbūt mīlu, varbūt nemīlu, varbūt šķiršos, varbūt palikšu ... kaut kas salkans, sentimentāls un reizē — izlaidīgs. Inga šādas dziesmas necieta.

Pats Dižbajārs ar Egonu Briksni spēlēja šahu. Uz galda kūpēja tēja.

— Nāciet pie mums kompānijā, — Līvija teica, ieliedama tēju glāzē, — mēs cenšamies radīt bohēmu, citādi jau nemaz nav iespējams pārdzīvot šos lietainos vakarus.

Nolikdama glāzi ar zeltaino šķidrumu Ingai priekšā, viņa smaidīdama rotaļīgi turpināja:

— Mes ar Egonu visu vakaru strīdamies par mākslu ... mēs to izprotam pilnīgi dažādi. Viņš atzīst tikai estrādi.

— Līvij, atļaujiet jautāt, vai tiešām pienākusi tik drūma nabadzība, ka sakarā ar klimatiskajiem apstākļiem pie tējas nekas netiks izsniegts? — Egons ar piemiegtu aci paskatījās namamātē. Līvija iesmējās un viegli piegrūda vīram pie pleca.

— Kārlēn, varbūt tev kaut kas ir krājumā? Varbūt apžēlosimies?

— Ja nu jūs reiz esat tik nelabojami dzērāji — ko lai ar jums iesāk? — Dižbajārs piegāja pie bufetes un izņēma aizsāktu pudeli.

— Konjaks? — Egons pietrūkās kājās. — Nē, jūs taču esat ģēniji! Ar to cilvēks var atgūt dzīves tonusu.

— Jums abiem ar Līvi būtu noderīgi atgūt tonusu, — Dižbajārs sacīja, liedams konjaku glāzītēs, — tad jūs tā neilgotos pēc bohēmas.

— Pro! — Egons iesaucās, paceldams glāzi. — Uz dzīves tonusu, Līvij!

— Uz īstu mākslu! — Līvija skaļi atsaucās. Tad viņa nolika glāzīti uz galda un pievērsās Ingai.

— Sakiet jūs kā pilsētniece — vai jums patīk mūsdienu lugas?

— Kuras tieši? — Inga jautāja.

— Nu, vispār ...

— Nezinu... vispār jau nemaz nevar ... citas patīk, citas nepatīk.

— Protams, protams! — Egons skaļi iesmējās un pacēla glāzi. — Arī pelavās varot atrast graudus. Tad uz graudiem un pelavām . . . pro!

Inga izdzēra savu tēju, pateicās un atvadījās. Līvija negribēja viņu laist projām, visādi cenzdamās atrunāt.

— Dzirdiet — līst... šņāc kā rudenī. Kur jums jāskrien? Varbūt drīz pāries.

— Nē, nevaru traucēt cilvēkus pārāk vēlu, — Inga neļāvās pierunāties. — Citādi man uzteiks dzīvokli. Arī gulēt gribas, esmu nogurusi.

Viņi visi izgāja līdz ārdurvīm Ingu pavadīt. Egons spieda tās roku un ar tēvišķu labsirdību teica:

— Man žēl, ka jūs esat piedzimusi daudz par vēlu, goda vārds! Cilvēks ar tik stingriem un dīvainiem uzskatiem šodien noder tikai kā vēstures uzskatāmības līdzeklis .. . priekš lekcijām, cienītā!

— Ko tas līdz, ja jums tās neiet labumā, — Inga sacīja, atvilkdama roku.

— Kas tad? — Egons ieprasījās.

— Lekcijas, — Inga sacēla mēteļa kapuci. — Vai tad vērts klausīties, ja galva neņem pretī?

Viņa noskrēja pa kāpnītēm, tūlīt iebrida dziļā peļķē un pazuda tumsā.

— Pārgudra, — Egons nicīgi noteica, atgriežoties gaišaja istabā. — Un absolūta idejiskā. Es pēc deguna redzu. Sausiņš. Ieliesim konjaku, lai kļūst priecīgāk! No idejām vien nevar dzīvot.

— Cilvēks bez redzes apvāršņa, — piekrita Līvija. — Ta viņa liekas lāga, bet ir bez saviem uzskatiem.

Nakts bija darvas melnumā. Visapkārt tumsa un ūdens, tas gāzās no debesīm, metās virsū no koku lapotnēm un skalojās ap kājām. Redzēt nekā — dur kaut vai acī. Inga taustījās uz priekšu kā akla. Ieskrēja krūmos, atkal uzkļuva uz ceļa un gāja, rokas uz priekšu izstiepusi, baidīdamās ar pieri iedrāzties kokā. Pār seju tecēja ūdens.

— Patīkami, vai ne? — viņa sev skaļi jautāja, uz mirkli piestādama, lai ar delnu nobrauktu pār seju.

— Kas te jums tik patīkams? — gandrīz turpat līdzās atsaucās pazema vīrieša balss.

— Ai! — Ingai pret pašas gribu izlauzās kliedziens, un viņa metās sāņus.

— Kur jūs skrienat? Te gar malu grāvis ... — viņu brīdināja, un Inga pazina Juri Beiku.

— Vai tas esat jūs? — viņa priecīgi iesaucas. — Bet es domāju . ..

— Ko jūs klīstat apkārt šādā laikā? — viņš pienaca klāt.

— Es eju uz mājām, — Inga atbildēja, tumsā nevarēdama nekā saskatīt. — Bet neapjēdzu, kur atrodos.

— Dodiet man roku, — Juris Beika sacīja, — es jūs vedīšu.

Un viņš paņēma Ingu aiz rokas gluži kā mazu bērnu, sākdams iet uz priekšu. Viņa paklausīgi gāja līdzi, ļaudama saviem pirkstiem gulēt stingrajā, siltajā delnā. Viņa smaidīja tumsā: labāk jau piederētos zem rokas, šādi ir ļoti bērnišķīgi un tomēr jauki...

— Bijāt kultūras namā? — viņš jautaja.

— Jā. Izsniedzu pirmo grāmatu.

— Nuf vai netaisāties bēgt atpakaļ?

— Vai tad es izskatos pēc bēgles? — Inga aizvainota atbildēja.

Juris Beika iesmējās. Iesmējās skaļi kā puika un kā puika paraustīja viņas roku.

— Es jau nedomāju, bet kas to lai zin, te nav viegli.

Šai mirklī pār viņu galvām vējš sašūpoja zarus un iegāza aukstu šalti tieši sejās.

— Tā gan ir duša! — Inga noelsās. Viņa gāja, pīdamās aiz koku saknēm, akli paļaudamās sava vedēja rokai.

— Kur mēs esam? — viņa pēc brītiņa jautāja.

— Tūlīt būsiet mājās, — Beika atbildēja. — Te ir tiltiņš. Uzmanīgi.

— Vai, tad jūs manis dēļ tādu līkumu! ... — Inga iesaucās.

— Kas tur, pāris soļu, — viņš atteica. — Jūs jau vēl viešņa. Vēlāk vairs nevadāsim. Nu, tepat arī ir jūsu pagalms, nē, nē, vārti ir šeit... — viņš paspieda Ingas roku un atlaida vaļā.

— Paldies, — viņa teica, taustīdamās gar vārtiem, gar šķērsām aizšauto kārti, un pieliekusies ielīda pa tās apakšu pagalmā. — Ar labu nakti!

6. NODAĻA

Terēze Goba priecīgi un pateicīgi vēroja abus vīrus, kas plēsa nost viņas mājas jumtu. Visas mantas bija aizvāktas uz klētiņu, jo vajadzēja noārdīt arī griestus un sijas.

— Nu, Goba, ja apsoli magaričas, tad tev būs tikpat kā jauna māja, — teica viens no vīriem. — Sienas vien jau paliks, visu citu tu esi tā nodzīvojusi, ka uz goda vārda vien turas. Bišķīt stiprāks vējš, un jumts pa gaisu.

Abas mazās — Mārīte un Inese sēdēja uz klētiņas sliekšņa un ēda maizes rikas. Viņām bija aizliegts tuvoties, lai neuzkrīt uz galvas no jumta mestie dēlīši un spāru gabali.

Terēze posās uz pļavu. Mantas pārvācot aizkavējusies, jāskrien mudīgi. No sirds bija novēlusies kā nasta. Nav vairs jādomā, kā darīt — palikt «Silmalā» vai pārcelties uz Taureni, uz kurieni aicināja nelaiķa vīrabrālis, piesolīdams viņai un meitenēm istabiņu savā mājelē. Arī darbā solīja iekārtot. Pavasarī Terēze jau gandrīz bija izšķīrusies par braukšanu uz Taureni — jādomā taču par bērniem, nevar tos turēt mājā, kur pelē sienas un uz galvas tek ūdens. Tā vien skaties, kādā jaukā dienā iegāzīsies griesti.

Bet pamest šo veco graustu un pāriet uz Taureni — tas nemaz nav tik vienkārši. Te kā maza, lēna upīte aiztecējis viss viņas četrdesmitgadīgais mūžs, te pa šo zaļo mauru skraidījusi basām, sasprēgājušām kājelēm, te diendienā smēlusi no vecās akas ūdeni un pa vītoliem apaugušo celiņu steigusies uz tīrumu un pļavu; tur pie tā bērzu pudura nokalnītē aiz mājas tajā laimīgajā pavasarī ik vakaru pēc saules rieta gaidījusi Mārtiņu Gobu. Te piedzimušas un augušas viņu meitenes, te viņas Mārtiņš dzīvojis savu pēdējo stundu. Terēze nopūtās. Viss, viss mūžs te ieausts katrā lietiņā, katrā stūrītī kā audekla metos. Un tik labi, ka nekas nebūs jāatstāj, ka var palikt uz vietas un katru rītu, pa durvīm izejot, ieraudzīt veco, sudrabaino vītolu rindu un aiz tiem Vilkupu māju jumtus, bet tālāk — gandrīz melno egļu joslu, kas liecas visapkārt «Silmalai».

Darbs ... no darba Terēze nebīstas, pat no visgrūtākā — ne. Spēka vēl pietiekami, viņa nekad nav tīkojusi viegluma. Ja tikai ir kur dzīvot un var nopelnīt.

— Jums tur kapeikas vien iznāk, — bija teicis vīrabrālis. — Vai tad ar to var dzīvot? No tāda plosta labāk pie laika nost. ..

Protams, ja saņem septiņpadsmit kapeikas par dienu ... tad jau nolaižas rokas, tad jau nepatīk pat domāt.. .

Daudzi pa šiem gadiem pametuši mājas un aizgājuši projām — cits uz Taureni, cits pat uz Rīgu. Citi atkal vairās no kolhoza darba, kopj savus lopiņus un putnus, brauc uz tirgu ar gaļu, krējumu un olām. Tādēļ ir tāds darba roku trūkums. Bet ko lai dara, jāstrādā, tikai jāstrādā, gan varbūt piedzīvos arī labākas dienas.

Redzams jau, ka jaunais ir pavisam cita lējuma cilvēks — vai tad vecajam kādreiz ienāca prātā paskatīties, kā dzīvo atraitne ar diviem maziem bērniem? Tam nu gan ne par ko nebija daļas. Ja tikai pudele priekšā un kāds no draugiem klāt. Ja vispār kādreiz āzis ir celts par dārznieku, tad tas ir bijis Mačulis ... Ne velti vecais Briksnis nevar beigt žēlot un gausties par savu sirdsdraugu. Tagad nu arī pats nost no brigadiera amata . .. jaunajam tomēr ir nags!

Un pakalnītē Terēze vēlreiz ar pateicību atskatījās uz savu māju, kur uz jumta kustējās divi vīri, plēsdami nost sapuvušās skaidas.

Tad viņa ieraudzīja pa gabalu uz ceļa uznākam sievieti ar meiteni — tā bija Sebru Marija ar meitu. Terēze sāka iet ātrāk un drīz vien panāca tās.

Sebru Vijolīte ļoti līdzinājās savai mātei, jo viņām abām bija pilnīgi vienādas acis. Tikai mātei tās nopietnas, mazliet skumjas, bet meitenei kā divas zilas liesmiņas.

Sebru Marija bija tikpat liela grāmatu mīlētāja kā viņas meita. Jau no jaunības viņas sirdi grauza kāds vārdā nenosaucams nemiers. Viņai gribējās mācīties, bet par pamatskolu vairāk neiznāca. Viņai gribējās tikt projām no smagās jaunsaimnieku ikdienas, izrauties, aiziet kaut kur un atrast citādu dzīvi — interesantāku, skaistāku, gudrāku. Nokļūt Rīgā — tas bija Marijas sapnis. Likās, tikai jātiek tur, tad laimes vārti paši no sevis atvērsies un viņa ieies pa tiem jaunā pasaulē. Bet viņai neizdevās tur nokļūt. Vismaz toreiz ne. Tikai vēlāk, kad Marija jau bija Pētera Sebra sieva, jaunais vīrs aizveda sievu parādīt galvaspilsētu. Un pirmo reizi mūžā Marija skatījās operu. Izrādīja «Traviatu». No izrādes Marija kā slima pārnāca iebraucamajā vietā, kur viņi bija apmetušies. Visas apslāpētās ilgas un apspiestais nemiers krūtīs bija uzvandīts par jaunu. Vārdos nepasakāmas jūtas žņaudza elpu.

«Kaut es tā varētu... kaut es tā varētu ...» ar sāpošu sirdi viņa domāja, gulēdama blakus savam jaunajam vīram un juzdama ap vidukli viņa cieto, sastrādāto roku. Viņa tam neteica ne vārda, tikai visu nakti nogulēja bez miega, būdama tālu projām, sveša un nelaimīga.

Protams, dzīvē viss pāriet un izsāp. Norima arī Sebru Marijas gruzdošais nemiers. Bet, kad piedzima meitenīte, viņa to nosauca par Violetu.

Tagad viņa jau liela — šī Violeta jeb Vijolīte un, liekas, no mātes pārņēmusi arī tās nemierīgo garu un trauksmīgo raksturu. Laikam no mātes arī tieksme uz dziesmām un teātri. Ja kultūras namā notika kāda izrāde, meitene bija klāt kā nagla.

— Es arī spēlēšu teātri, — viņa teica mātei.

Tā tikai pasmaidīja:

— Redzēs, redzēs, Vijolīt.

Terēze viņas panāca un sāka iet reizē.

— Tu dzirdēji, fermā atkal baroklis nobeidzies. Tas Caunī-tienei šovasar jau trešais, — Marija stāstīja.

— Tā jau līdz rudenim apkritīs visi! — Terēze iesaucās.

— Tāda skāde.

— Viņa jau neliekas zinis, iegrūž kaut ko silēs un prom uz kapiem ... vai tad tā var kopt lopus?

Pa ceļu pretī no krūmiem aizsegtā līkuma izdrāzās riteņbraucējs.

— Jaunais, — Terēze to ieraudzīja pirmā.

Ticis blakus sievietēm, Juris Beika nolēca no velosipēda. Viņa seja bija drūma un neganta.

— Klausieties, — viņš strauji iesāka, bez labrīta griezdamies pie Sebru Marijas, — vai jūs varat pārņemt cūku fermu? Tūlīt! Šodien pat!

Marija raudzījās viņā platām acīm.

— Es? Cūku fermu?

— Ilgāk tas nav ciešams, — ar pūlēm dusmas slēpdams, priekšsēdētājs turpināja. — Tā mums aizlaidīs visu fermu. Pat veterinārārstu nav pasaukusi. Jums jāuzņemas, citas izejas nav!

Marija bezpalīdzīgi iepleta rokas:

— Kā tad tā? Mēs taču norunājām par sakņu dārzu .. .

— Bet ko lai iesāk ar cūkām? — viņš nepacietīgi pārtrauca.

— Kādam taču jāuzņemas. Vai tad beigu beigās es pats tās lai kopju? Jeb laidīs visas mežā — lai skrien pie meža cūkām. Tā?

Jaunais bija sarūgtināts līdz pēdējam. Papirosu izņemot, viņam drebēja pirksti. Marija nopūtās:

— Būtu kaut bijusi barība ... kāds miltumiņš vai kartupelis. Viņš paskatījās tai acīs tieši un pārmetoši.

— Bet, ja nav, ko tad? — Juris Beika pēkšņi jautāja pavisam klusi. — Vai tad tiešām mēs neizvilksim līdz rudenim? Vai tad tiešām mums nebūs tik daudz dūšas?

Tad Terēze, pati sev pilnīgi negaidot, pēkšņi ierunājās:

— Ja jau nav kas ņem ... varbūt es varētu?

Juris Beika strauji pacēla galvu, un viņa acis kļuva gaišākas.

— Vai jūs gribētu, biedrene Goba? Esat ar mieru?

Un Terēze vairs nevarēja atkāpties. Viņa tikai bažīgi pajautāja:

— Bet vai pie manis varēs tik daudz?

— Iesim tūlīt atpakaļ, paskatīsimies, kas darāms!

Un viņš, divriteni pie rokas vezdams, sāka iet tik platiem, steidzīgiem soļiem, ka Terēze tikko jaudāja tikt līdzi.

Pievakarē viss jau bija izdarīts — Terēzes govs no kūts pārceļoja uz blakus nojumīti, atsauktie būvbrigādes vīri ierīkoja

»

siles un uzcēla pie kūts aploku. Siles ielika arī šķūnīti, jo kūts, kā izrādījās, bija par mazu.

— Tas viss pagaidām, — jaunais teica. — Līdz ziemai ierīkosim kārtīgu fermu.

— Kas tā par putras strēbšanu? — Mežalācis raustīja plecus, kopā ar Brikšņu Albertu pārvezdams no Caunītēm uz Gobām cūku barību. — Kā aizsvilis. Kas tur par brīnumu, ka cūka nosprāgst?

— Nedrīkst vis, nedrīkst sprāgt, — Briksnis smējās, — tas kolhoza statūtos nav paredzēts.

— Vienas cūkas dēļ tādu traci. Varēja to visu pamazām ... — Mežalācis sodījās. Taču jaunajam acīs viņi neteica nekā.

Bet Terēze Goba, pavisam nedomājot, bija uzņēmusies lielu atbildību. Pirmajā brīdī, kad pateica, tas likās nekas, bet vakarā, kad, ar mokām visu pulku pabarojusi, viņa stāvēja pie durvīm un klausījās, cik nemierīgi visos stūros urkšķ un cīnās par lieso ēdienu, viņu pārņēma dziļas šaubas: vai vajadzēja? Bet nu jau bija par vēlu.

Tovakar Briksnis pa ceļam iegriezās Mežalāčos, un Dārta uzlika galdā krūzi vēl no vārda dienas sataupītā alus. Alus bija nostāvējies un stiprs. Vīrieši iedzēra un pārrunāja dažādus saimnieciskus jautājumus. Briksnis parīt taisījās uz Taureni — uz tirgu, un tad viņš gribēja pameklēt ūdenszābakus, jo bija liels vēžotājs, un Melnupītē šovasar varēja ķert tīri smuki. Taurenē viņam aizvien bija vēl pulka šādu tādu darīšanu, starp citu, jāsatiek vecais draugs — rūpkombināta grāmatvedis, ar kuru kopā viņi aizvien izdzēra pāris pudeļu baltā.

— Kas man tagad nekaiš? — Briksnis lielījās, izmetis glāzi putojošā alus. — Brīvs cilvēks. Ja tas piena puika domā, ka viņš man briesmīgi iezāģējis, noceldams no brigadiera goda, tad viņš stipri vien pārskatās. Man tas tikai pa rokai.

— Ak vai, — Dārta noteica, likdama galdā vakariņas, — kas tur no tiem amatiem ir? Tikai tā noskriešanās. Labāk jau, ka tevi neviens neaiztiek.

Viņa zināja, ka Briksnis briesmīgi ēdas uz jauno par to, ka tas viņa vietā ielicis citu brigadieri, pie tam vēl īstu piena puiku. «Ko nu tu, dzērāja dvēsele, te plāties,» viņa pie sevis nodomāja, «vai tad nu kāds tevi nepazīst? Reinholds — tas vismaz raujas pats līdzi brigādei melnās miesās, bet tu tikai bufetē sēdēji.» Tā

Dārta domāja, bet teica pavisam ko citu, jo neies jau ar tuvu kaimiņu sanaidoties.

Mežalācis nesacīja nekā, iedzēra alu un sāka ēst.

Bet Briksnis aizvien vēl sodījās. Viņš teica:

— Par ko tad galu galā uz kolhoza rēķina jāremontē personīgās mājas? Tie nu ir numuri! Mans Egons saka, ka tā nav brīv darīt. Draugu būšana, nekas cits. Vai nu tā Goba pratusi pielīst, vai kādi citi aprēķini. Būtu jaunāka, gandrīz vai varētu domāt... He, he, he!

— Stājies nu muldēt! — Dārta uzsauca nosmīnēdama.

— Šitā viņam neies cauri, — Briksnis nerimās. — Kas viņš te galu galā ir? Ieklīdenis nez no kurienes. Kā ta, ar svešu mantu svaidīties ir viegli... nav jau žēl.

Viņš pastiepa tukšo glāzi.

— Ielej, ja tev tai krūzē vēl ir.

7 NODAĻA

Caur vaļējo logu istabā plūst nakts elpa. Nevar izšķirt, kas tās par smaržām — kriņģelītes, baltie flokši vai brūnās samtenes, jeb varbūt tām piejaukts arī diļļu un briestošo ābolu aromāts. Bet var būt, ka tā smaržo vieglais vējš, kuru nakts atšūpo no tālienes un mierīgiem viļņiem sviež logā.

Vijolīte sen iemigusi, Inga jau ilgi guļ tumsā un raugās, kur melnajās debesīs vizuļo neskaitāmi zelta putekļi. Bet viņa nedomā par zvaigznēm un planētām. Viņa uzmanīgi klausās sarunā, kas notiek aiz plānās dēļu sienas. Viņi runā jau veselu stundu. Vīrieši vien — arī Marija aizgājusi gulēt. Viņi jau cenšas runāt klusām, bet tad aizmirstas un iet vaļā. Sevišķi Silabriedis — tam ir bass, kurš laužas visām sienām cauri.

— Es nepavisam neesmu pretī, — Silabriedis saka. — Vai ta kādam negribas gaismas? Es tikai saku, ka būs par smagu.

— Spēlīte jau nebūs! — Tas ir brigadieris Reinholdu Atis.

Tad atskan jaunā priekšsēdētāja padobjā balss:

— Es arī savā laikā aizbēgu no laukiem. Ne jau no laukiem, bet no tumsas, no dubļiem, no vientulības ... jā, es neciešu to visu! Un nevaru ciest sašķiebušās mājas un šķūņus ar plikām ribām. Mēs kaucam, ka cilvēku nav, ka jaunie aizlaižas projām .. . Brīnums gan! Ko tad viņi te darīs? Ja kolhozs pastāv jau gandrīz desmit gadus, tad var arī pajautāt — kas labs nācis klāt cilvēku dzīvē? Bet, protams, ja uz izstrādes dienu septiņpadsmit kapeikas ... nu, to jau mēs visi zinām!

— Šogad nebūs tikai kapeikas, — mierīgi iebilst Sebris. — To jau tagad var pateikt.

— Nebūs «tikai»! — iesmējās jaunais. — Cik tad būs? Un cik varētu būt, ja mums būtu ļaudis un ja visi strādātu pēc labākās sirdsapziņas? Viss taču atkarīgs no tā.

— Eh, kabata mums tukša, — runā Silabriedis. — Atsperties nekā nevar.

— Var! — Juris Beika tiepīgi saka.

— Kā tad var? — Silabriedis neatlaižas. — Tu esi jauns un domā ar pliku krūti mūri apgāzt?

— Es domāju, ka vienaldzības iznīdēšana ir vairāk nekā nauda! — Juris Beika strauji runā, un Inga dzird, ka viņš ātri staigā pa istabu. — Es te esmu jau pusgadu un zinu, ka, izņemot jūs un vēl vienu otru, pārējiem ir gluži vienalga, vai tāds kolhozs pastāv vai nepastāv. Vai nav tiesa, ja runā skaidru valodu? Bet, ja tā, tad ko tur! Tā ir galvenā nelaime. Pie katra pasākuma jābūt interesei.

— To tu pareizi pateici, bez intereses nevar, — piekrīt Sebris. — Bet kur ņemt interesi, ja visu laiku tikai uz leju vien brauc? Un atkal otrādi: ja nav intereses, tad arī nekā nevar gaidīt. Grozi, kā gribi: iznāk koks ar diviem galiem.

— Ko te runāt par interesi, ja skaidri redzams, ka darās bez aprēķina? — jautā Silabriedis. — Kaut vai par to pašu labību. Nu, kāda jēga? Ja mums ir ganības, tad no mums vajag prasīt pienu, bet «Ezerleja» savos līdzenumos lai audzē graudus. Katrs saimnieks to sapratīs. Bet mums tas viss sagrozīts pavisam aplam. No mums prasa, lai sējam labību tikpat, cik viņi.

— Jā, — nopūšas Sebris, — ja visu nediktētu no rajona, būtu pavisam cits ieskrējiens.

— Reiz tomēr vajadzētu par to atklāti runāt, — saka priekšsēdētājs. — Pavisam atklāti rajona komitejā. Cilvēki paši vainīgi, ka klusē. Klusēt vai runāt aiz stūriem nav liela māka. Bet kādam taču jālec arī uz ecēšām!

Brīdi klusums. Tad Sebris īsi pasmejas.

— Tā jau gan. Tikai neviens negrib lēkt.

— Nu tad es lēkšu.

— Pielūko, pielūko... tev jau iznāca ziepes par lopiem. Ja par daudz saiesi ragos ...

— Par lopiem? Brīnums gan! — Juris izsaucas. — Vai tas bija nepareizi darīts? Pareizi. Un, ja pareizi, tad ko vēl? Tad ... es parasti nekā nebaidos. Labi vai slikti, bet tā tas ir.

Inga guļ pavisam klusu, gandrīz neelpodama. Un, kaut arī starp viņiem ir siena, pārņem tāda sajūta, ka būtu jāuzliek roka Jurim Beikam uz pleca, cieši, draudzīgi jāuzliek roka, lai viņš zinātu, ka arī Inga ir par to... simtprocentīgi par to, par ko viņš runā. Runā, runā vēl! Saki un pārliecini, ka tev taisnība, lai viņi visi tic. Es nemaz nezināju, ka tu esi tik kareivīgs . .. «Bet kādam taču jālec uz ecēšām .. .»

Balsis aiz sienas apklust. Viņi atvadās. Noklaudz durvis, un pagalmā sāk dipēt soļi. Sebris pavadīdams brīdina:

— Uzmanīgi — te ir nokrauti dēļi!

— Jā, tumsā jau nekā nevar redzēt.

- O, tev ir baterija, — saka Atis, — es aizmirsu paņemt.

Viņi iet gar logu. Silabriedis kaut ko norūc savā basā, tad izdziest soļu troksnis mīkstajā zemē un Sebris aizšauj durvju bultu.

Inga guļ bez miega un domā. Lieliski viņš to pateica: «Brīnums gan! Es parasti nekā nebaidos. Labi vai slikti, bet tā tas ir ...» Protams, ka tas ir labi! Tāds, kurš baidās, — kas tas par cilvēku! Tādu jau daudz, kuri trīc un dreb, bieži vien saprot, ka būtu jādara citādi, bet sīkās bailītēs par savu reputāciju dara pavisam aplami. Tie samierinās ar ļaunumu, piemiedz acis, tiem nesāp sirds par rītdienu. Tie ir ļaudis, kuriem nav savas galvas. Tiešām, bez savām domām dzīvot ir visvieglākais. Izpildīt noteikumus, instrukcijas un tā tālāk. Mainīt savu pārliecību, atteikties no saviem vārdiem un uzskatiem, vienalga, kādā jautājumā, tikai tādēļ, ka tas nāks par labu karjerai? Būtībā tas ir pretdabiski tam, ko mēs saprotam ar jēdzienu «padomju cilvēks». Mēs tik bieži lietojam šo vārdu, bet tik maz domājam, ko tas nozīmē. Šis vārds taču uzliek lielu morālu atbildību kā nākotnes, tā arī to cilvēku priekšā, kuri atdusas varoņu kapos. Ne jau tādus jūs viņi gribēja redzēt — tie bezbailīgie, drosmīgie, kuri par ideju atdeva savas dzīvības. Viņi nepazina vārdu «karjera». Viņi jūs nicinātu un ienīstu.

Un, kā vienmēr par to domājot, Ingai atmiņā atblāvo vecā, iedzeltenā fotogrāfija ar sarkanā strēlnieka Kārļa Laura drosmīgajām un sirsnīgajām acīm.

Inga nomet segu, jo istabā ir karsti, nemaz nejūt, ka logs atvērts. Vajag taču dzīvot citādi... citādi vajag dzīvot. Cilvēkam jābūt godīgam. Ko darīs komunismā visādi konjunktūristi un personīgā labuma aprēķinātāji, un vai vispār ar tādiem būs iespējams ieiet komunismā? Komunisms — tas taču nenozīmē tikai materiālo pārpilnību, komunisms — tas ir jauna, morāli tīra cilvēka jēdziens.

Inga citādi domāt neprot. Tādu viņu ir izaudzinājis tēvs un tie grāmatu varoņi,' ko viņa nes sirdī. Neteiksim, ka tā ir viegli dzīvot. Bet citāda viņa nespēj būt. «Tu esi ideāliste,» kādreiz teica viņas draudzene. «Nu, lai!» Inga atbildēja. «Tāda arī palikšu ...» — «Dzīvē taču parasti viss ir pavisam citādi,» draudzene filozofēja.

Jā, bet kādēļ tad citādi? Kādēļ jābūt citādi? Nesaprotu. Un negribu saprast. Tā tikai gļēvuļi var sevi mierināt, lai attaisnotos sirdsapziņas priekšā. Es negribu attaisnoties. Es droši vien reizēm kļūdīšos, bet aizvien gribu būt godīga un bezbailīga.

Mums abiem ir radniecīgas dvēseles, Juri Beika. Un ir tik labi to apzināties. Tā rodas vēl vairāk drosmes un pašpaļāvības. Labi, ka tu esi tieši tāds. Jaunais. Cik pareizi tevi iesaukuši...

Vai tiešām tas būtu jau rīta blāzmas blāvs atspulgs uz pretējās sienas? Koki aiz vaļējā loga sāk klusi šalkt. Mēness kā bālgana apelsīna šķēle karājas tieši virs klēts jumta. Ausmas stunda. Jaunās dienas pirmā elpa, kas neredzama strāvo gaisā.

Neizprotams, nemierīgs spirgtums Ingai neatļauj palikt gultā. Jaunā diena viņu sauc ārā — pēkšņi tā iegribas redzēt rītu visā tā jaukumā kā toreiz, pašā pirmajā dienā. Viņa klusi saģērbjas un uz pirkstgaliem iziet ārā.

Smaržo rīta dzestrums un pelēkā rasa, kas klāj zāli. Zilganajā krēslā pa celiņu no klēts puses nedzirdami attek raibā kaķene Murka un attupstas Ingai pie kājām. Ābelē pie mājas stūra jau tik daudz pusgatavu ābolu... Viens atraisās no zara un, caur lapām viegli čabēdams, iekrīt garajā zālē. Vēl smaržo baltā puķu tabaka, ko Vijolīte sastādījusi dobē zem loga. Bet, kad uzlēks saule, zvaigznītēm līdzīgie ziedi būs nozuduši. Un tikai nākamajā vakarā, visu dienu snaudusi, no jauna atvērtām dzidrām acīm šī puķe, saldi elpodama, sagaidīs nakti.

Inga aiziet līdz vārtiem, pakāpjas uz žoga kārts un atsēstas. Murka padevīgi seko un uzlec uz vārtu staba Ingai līdzās, pārlaiž pāris reižu ar ķepu pār purnu, tad sāk uzmanīgi vērot klēts jumtu, kur pažobelē, no miega mozdamās, iečiepstējusies bezdelīga.

Visi, visi vēl guļ. Klusums ieskāvis zemi garām, miegainām rokām, un tā gandrīz neelpo. Tikai koki pavisam viegli šalc, bet tas padara klusumu vēl dziļāku, vēl miegaināku. Un tomēr, ja tu labi ieklausies, vari sadzirdēt — varbūt ne sadzirdēt, bet sajust, ka šai klusumā aug zāle, briest un veras pumpuri, gatavojas augļi. Un tu zini, ka ar katru mirkli tuvāk un tuvāk nāk saules spoži sārtais lēkts, tuvojas brīdis, kad visa debesu mala, kas pašlaik vēl ir zaļgani iesārta, pēkšņi iedegsies liesmās un iesāksies jaunā diena.

Inga sēž uz žoga un gaida šo mirkli ar tādu nepacietību, kādu nav sajutusi vēl nekad savā mūžā. Kaut kas viņā strāvo, kaut kas tirda, gribas tūlīt iet, kustēties, darīt. Un kā nu ne — patiesību sakot, viņa taču vēl itin nekā nav izdarījusi. Atbrauca, noslaucīja no grāmatām putekļus, iemācījās sienu grābt un izdeva lasītājiem divas grāmatas. Vai tad garu vilkt esmu te ieradusies? Sēdēšu un gaidīšu, kamēr paiet vasara un rudens vakaros kādam iekārojas palasīt romānu? Nu, nē!

Inga tik strauji nolec no žoga, ka satrūkstas arī līdzās sēdošā kaķene un ar izbiedētu lēcienu nokrīt mitrajā zālē. Samērcētās ķepas purinādama, tā uzcilpo uz taciņas un ar pārmetuma pilnām acīm paraugās, kur Inga enerģiskiem soļiem aiziet projām pa ceļu. Lai viņa iet, ja tai patīk mērcēt kājas riebīgajā rasā! Murka, prātīgi lavierēdama, manās uz istabas priekšu un tur, sausumā notupusies, sāk kārtīgi mazgāties un gaidīt, vai saimniece šorīt govi slauks vai neslauks?

Bet Inga, sandales rokā paņēmusi, brien pa visbiezāko, balti saziedējušo ceļmalas āboliņu un priecājas, ka rasa mazgā kājas. Un liekas, ka tikai šorīt viņa pirmo reizi pa īstam ierauga tās pasaules seju, kurā dzīvo. Viņa iet un jūsmo par visu, kas nāk ceļā, — par vīgriežu smalkajiem ziedu čemuriem, kas viņu rindiņā pavada gar pļavmalu, par pelēko alkšņu krūmu, kurš, garām ejot, noglauž ar mīkstu, slapju zaru, un par stārķu plato ligzdu nokalnes ozolā.

Inga apsēstas laukmalā uz iesārta akmens ar ļoti gludu, apaļu virsmu. Visapkārt pudurīšos aug baltas un rožainas kaķpēdiņas. Platā strēlē turpat blakus melnē nesen traktora uzartā atmata.

Debesis pāri tumšajam sila lokam jau kvēlo. Un Inga zina, kādēļ viņai viss liekas tik neparasti jauks — viņa vairs nav viešņa. Viņa sākusi te dzīvot. Tas viss, kas te apkārt, — tas ir viņas.

— Oho! No kurienes tad šādā agrumā? — iesaucās Dižba-jārs, nākdams Ingai pretī kultūras nama pagalmā ar spiningu rokā. Viņš bija ceļā uz upi. — Šodien taču ir svētdiena.

— Tik skaistā rītā miegs nenāk, — Inga atbildēja, paiedama garām. — Jūs jau ari uz darbu.

— Jārauga noķert kādu līdacēnu zupai.

Inga iegāja bibliotēkā. Gaiss bija sasmacis. Viņa atgrūda logu līdz galam vaļā. Grāmatas gulēja plauktos cieši cita pie citas, mēmas, nedzīvas, aizmirstas. Skumjas.

Inga sāka izvēlēties, ņemdama un likdama kaudze uz galda — romānus, stāstus, dzejas.

Tad viņa sasēja tās divos sainīšos un devās ceļā. Līvija, pa logu palagus purinādama, uzsauca:

— Vai jūs te pa nakti gulējāt, biedre Laure?

— Jā! — Inga atsaucās, aiziedama pāri pagalmam, un Līvija neizpratnē paraustīja plecus. Viņa netika gudra — kādēļ bibliotekāre stiepj sev līdzi tādus grāmatu saiņus.

Kad Inga ienāca Vilkupos, saimnieks ar saimnieci pašlaik sēdās pie brokastu galda. Tāpat kā pagalms, arī istaba nebija visai kārtīga, jo Vilkupu Lūcijai neatlika vaļas — viņa kopa vienpadsmit govis, ieskaitot personīgo, vārīja ēdienu saviem trim barokļiem, baroja astoņpadsmit vistas un veselu baru cālēnu. Arī desmit balti pelēkas zosis gāzelējās pa Vilkupu pagalmu. Dārzā sakņu dobes pieauga ar virzu un balandām — visur Lūcija viena, bet viņai taču tikai divas rokas un divas meitas pa Rīgu. Kaut arī abas iekārtojušās darbā, tas nenozīmē, ka tās negaidītu no mājām pa oliņai, sviesta pikai un krējuma kanniņai. Vai tad nezināms, kā tas noder, dzīvojot uz plikiem akmeņiem?

Vilkups Ingu saņēma laipni. Viņam patika katrs cilvēks, kas iegriezās, jo ar katru varēja papļāpāt un uzzināt ko jaunu.

— Ciemiņš uz pašām brokastīm, — viņš smējās. — Lūgtu, lūgtu pie galda! Lūcij, ko tu tur daries tik ilgi... stiep tos pankokus šurp!

— Paldies, esmu jau paēdusi, — Inga teica. Tomēr atrunāties viņai neizdevās. Viņu piespieda sēsties pie galda un ēst pankūkas ar skābu krējumu.

Ēdot Vilkupu Lūcija gandrīz nekā nerunāja. Pretstatā savam vīram viņa bija pavisam mazrunīga, stipri kalsna sieviete ar šauru seju un smailu degunu. Likās, savā nodabā viņa aizvien ar kaut ko nemierā, un Inga jutās visai neveikli. Toties pats Vilkups omulīgi dūra uz dakšas dzelteni brūnās pankūkas, kārtīgi apmērcēja krējumā un ēda ar lielu patiku.

— Ņemiet droši, — viņš ar pilnu muti mudināja viešņu, — mums olas pašiem. Milti — tie gan no Rīgas .. . kad brauc ciemā, tad atved. Mums jau tie kvieši pērngad bija reti kā cūkai sari un tos pašus ušņas nomāca. Re, paņemiet šito te — tas tāds smuki apcepis.

— Lieciet krējumu ... kurš tad ēd sausus, — Lūcija vienaldzīgi ierunājās un atkal apklusa. Bet saimnieks bija varen runīgs. Viņš nebeidza izprašņāt Ingu par tās vecākiem un par to, kā viņai ienācis prātā doties projām no Rīgas uz pavisam svešu pusi. Viņš interesējās, vai viņa pie Sebriem ēd savu jeb pie kopēja galda, gari un plaši stāstīja par savām meitām, no kurām viena strādāja par friziereni, bet otra kopa piecgadīgu bērnu kādā ģimenē, kur visi bija aizņemti darbā.

— Jauniem jau te uz laukiem nav ko sēdēt, — Vilkups stāstīja. — Ko ta te sagaidīs? Tur, vismazākais, sava kapeika droša ... nostrādā divi nedēļas un saņem. Tāpat i kur aiziet — i klubs, i ķinītis . . . nevar tak prasīt, lai jauns cilvēks sēž kā susurs savā alā. Ņemiet tos pankokus drošāk ... tā jau tik tāda knakstīšanās. . . Jaunam cilvēkam jāieturas, kā nākas. Lūcij, ielej jaunkundzītei pienu!

Beidzot Inga atstūma šķīvi, pateicās un paņēma savas grāmatas, kuras bija nolikusi sienmalā uz soliņa.

— Es jau zinu, ka tagad pats darba laiks, — viņa vērsās vairāk pie paša saimnieka, — nav jau kad .. . tomēr ... es domāju ... kad uznāk lietaina diena vai vakaros ... varbūt paņemsiet kaut ko palasīt?

Vilkups ar delnu rūpīgi nobraucīja savas iesirmās ūsas uz vienu un otru pusi, tad paskatījās uz grāmatām, ko Inga krāva uz galda.

Lūcija ar netīrajiem šķīvjiem rokās apstājās pusceļā uz virtuvi, uzmeta Ingai īsu, neizteiksmīgu skatienu un klusēdama izgāja pa durvīm.

— Te, mīļā jaunkundzīt, gan mums nekāda andele nesanāks, — Vilkups pasmējās, krāmēdamies pa galdiņa atvilktni un izceldams no turienes lādīti ar tabaku. — Ko nu mēs ar grāmatiņām ... Tā jau var tikai tie, kam nav kur laiku nosist. Bet mēs ar veco ejam klupdami krizdami. Jūs jau pate redzat — mums nav neviena, kas palīdz, bet saimniecībā salasās solītis pie solīša, spēj tikai tecēt...

— Kādreiz, ja izgadās brīvs brītiņš ... — Inga mēģināja pārliecināt. — Es jums izmeklēšu kaut ko ļoti interesantu. Kaut vai, piemēram, šo . . .

Inga sniedza Vilkupam «Mērnieku laikus» stipri apbružātā iesējumā, bet tas tikai atmeta ar roku:

— Lai stāv! Lai stāv!

— Un jūs nekad nelasāt? — Ingas balsī ieskanējās nevarība. — Nevar būt! Vai tad var pavisam bez grāmatas? Nu, pamēģiniet ... paņemiet šo — te apraksti par ziemeļiem. Interesanta!

— Ej nu, meit, nes vien citiem, — smēķi tīdams, Vilkups tēvišķīgi pamācīja. — Nav mums laika ne par kādiem ziemeļiem, tiec tik galā pa pašu sētu.

Viņš viesmīlīgi izvadīja Ingu ar visām grāmatām pa durvīm, bet priekšnamiņā to pasauca Lūcija:

— Nāc nu palīgā nocelt katlu! Sveiki! — Viņa īsi atbildēja Ingas sveicienam.

Visa māja smaržoja pēc mundieros vārītiem kartupeļiem un vēl pēc kaut kā nenosakāma.

Neizdošanās. Neizdošanās. Inga cieši saknieba lūpas un ātriem soļiem gāja uz vārtiem. Kādēļ vispirms vajadzēja ienākt tieši šeit? Bet nekas. Tas ir tikai pats iesākums.

Viņa gāja uz Pauguriem, kur dzīvoja Mežalāči.

Šīs mājas tiešām attaisnoja savu nosaukumu, paceldamās divu pauguru vidū. Pāri pirmajam pauguram no lielā ceļa atte-cēja šaurs ar kļavām apstādīts ceļš, nozuzdams māju pagalmā, bet viņpus sētas, gar laidaru, tas atkal iztecēja ārā, šoreiz gar pelēku vītolu rindu un, pakāpies nākamajā pauguriņā, nolaidās gar lēzeno piekalnīti pāri norai uz mežu.

Ingai pretī pie vārtiem, briesmīgi riedams, izskrēja dzelten-balts šunelis un, zobus atņirdzis, draudēja ieklupt kājās, ja viņa spers vēl solīti uz priekšu. Inga sastomījās, palūkodamās visapkārt pēc cilvēkiem.

— Neron, ei, Neron, vai liksies mierā! — No žogmalas, kur auga kupli ceriņi, atskanēja vārga, vecīga balss. Šunelis kārtības dēļ izgrūda vēl pāris rējienu un tad, vienaldzīgi pagriezies, slinki ievilkās pagalmā.

— Viņš jau nekož, tikai troksni taisa, — teica vecs vīrs ar pavisam baltu galvu, sēdēdams uz maza soliņa krūmu paēnā. Starp ceļgaliem, abām rokām aptvēris, viņš turēja resnu spieķi.

— Labdien, — Inga sveicināja, pienākdama tuvāk.

— Labdieniņ, labdieniņ, — večuks atņēma. — Vai uz mūsmājām nākdama?

Viņa acīs zem baltajām uzacīm staroja ziņkāre.

— Jā, vecotēv, pie jums, — Inga apstiprināja. — Vai ir mājās?

— Kur ta citur, kur ta citur, — večuks atsaucās, vērodams saiņus nācējas rokās. — Nez vai nebūsi no pasta? Biruta būs kādu pekeli atsūtījusi.

— Nē, vecotēv, es neesmu no pasta ...

— Ak ne? — Vecais novilka un tad pratināja tālāk: — No kurienes tad?

— Es no bibliotēkas, — Inga, neveikli juzdamās, skaidroja. — Tās te man grāmatas.

— Ak grāmatas... — viņš brīnījās. — Tad būsi laikam skolotāja?

— Nē, vecotēv, es neesmu skolotāja ... bet vai mājinieki ir istabā?

— Kur nu kurais, — večuks teica, — cits istabā, cits sētā — gan jau sadzīsi. Bet es vēl pasēdēšu. Te man tāda smuka vieta. Te es varu saredzēt, ja kāds iet vai brauc.

Inga iegāja pagalmā. Šunelis ar lepno romieša vārdu bija atgulies pie mājas durvīm un vienaldzīgi raudzījās nācējai pretī. No dārza iznāca Mežalāču Dārta un, roku virs acīm uzlikusi, paskatījās viešņā.

— Labdien, labdien, — viņa atbildēja sveicienam. — Gandrīz vai nepazinu. Maz vēl redzēta. Nāciet nu droši. Velcies projām, Neron! Es no tālienes skatos — domāju, pastniece. Roku nevaru dot... ar zemēm ... iegāju sīpolus paravēt — nezāles tā aug, tā aug, ka briesmas. Nemaz jau nejaudā iztīrīt. Uzmanīgi te pār slieksni... dēlis atplīsis ... vienmēr tā paliek nesataisīts.

Mežalāču Dārta, kaut gan mūžīgi mocījās ar aizdusu, mīlēja runāt daudz un gari. Viņa bija pilnīga miesās, paplatu, atklātu seju un skaļu balsi.

— Mēs ar vecotēvu vieni paši pa māju, — Ingu istabā ievedusi, viņa stāstīja. — Šodien uz lauku nesauca, tad abus puisiešus palaidu ciemā... Mums radi sila otrā pusē. Nāciet piesēdiet te. Nav jau gan nekādas kārtības istabā — bet vai tad atliek laika? Un no vīriešiem palīga nav — tie tik gaida, ko cels priekšā uz galda ...

Ar zemēm aplipušo priekšautu viņa nosēja nost, bet rokas mazgāt tā ir negāja, acīm redzot, cerēja, ka viešņa ilgi nekavēsies un viņa varēs atkal turpināt ravēšanu.

Inga to juta un nezināja, ko darīt: piedāvāt grāmatas vai palūgt ūdens malku un aiziet? Tomēr viņa saņēmās un teica:

— Ienācu pie jums ar grāmatām. Man taču jāsāk apkalpot lasītāji. Bet uz bibliotēku staigāt jau tagad nevienam nav laika. Varbūt jūs paskatītos, kas patīk? — Inga steidza atraisīt saini. — Man te ir visādas.

— Es-e gan nezinu, — Dārta vilcinādamās atbildēja, paskatīdamās uz grāmatām. — Būt bijis mājā Raimondiņš ... tas varbūt ko paņemtu. Kam nu tagad vaļas lasīt? Ziemā, tad gan šad tad pa vakariem i vecais ko palasa ... Bet vasarā jau labi, ka to pašu avīzi pārskata. Es nu nezinu vis ...

— Bet varbūt man tomēr kaut ko atstāt Raimondam? — Inga neatlaidās, — vismaz vienu grāmatu.

Dārta paraustīja plecus.

— Kā nu ziniet, mīļā, ja patīk, — atstājiet ar. Nekur nepaliks. Cik nu tagad pie tās lasīšanas tiks, bet zust jau nezudīs.

Ko lai dara? Vai ar visu paunu atgriezties atpakaļ? Nē, jāatstāj vismaz viena ... Un, grāmatas cilādama, Inga ierunājās:

— Kaut tik es neiedotu tādu, kas lasīta ...

— Jā, to nu gan es nemāku teikt, — Dārta sacīja.

— Viņziem viņš šad tad atnesa pa biezai grāmatai. Vienu atminu — tur bija stāstīts par tādu smalku dāmu... kas nu šī par dāmu — tāds izlaidīgs sievišķis, pašas vīrs apnicis, sasitusies ar kādu oficieri, pat bērnu pametusi... laikam Anna bija vārdā, uzvārdu gan neatminu. Vēl prātā, ka beigas bija briesmīgas — pati paskrējusi zem vilciena ...

— Ziniet ko, es tomēr neatstāšu. Es atnākšu, kad Raimonds būs mājā, — Inga izlēma, atcerējusies «Annas Kareņinas» drausmīgi aprakstītās lapas. Vispirms ar šo jaunekli jāparunā, tad tikai var dot viņa rokās jaunu grāmatu.

Inga atsveicinājās un gāja taisni pa laukmalu uz Vanagiem. Silabrieži droši vien gribēs lasīt. Sebri bija stāstījuši, ka Irma pati esot liela grāmatu mīļotāja.

Irmu Inga sastapa kūtī. Govis vēl bija ganībās. Irma lika silēs tikko sapļautu zāli un, nācēju ieraudzījusi, noberzēja rokas priekšautā. Viņas seja un kakls, tāpat kā līdz pleciem kailās rokas, par spīti saulei, bija sārti baltas. Nu jā, viņai taču mati ar vara nokrāsu. Irma nebija glīta, bet ļoti dzīva un izdarīga.

— Tūlīt iesviedīšu silē pēdējo klēpi, tad iesim uz istabu, — viņa žirgti runāja, noliekdamās un sagrābdama visu palikušo zāli uzreiz. Kad viņa atgriezās, Inga tūlīt pateica sava nāciena iemeslu.

— Mēs jau ziemā vienmēr ņemam grāmatas, — Irma teica, vezdama viešņu uz istabu. — Bet pa vasaru jau tā ir, kā ir. Viens darbs dzen otru. Palīgi jau nu man ir, bet... Re, tur jau viņas strādā .. . Ilze, Ārija, noskalojiet rokas un sasveicinieties, — viņa uzsauca divām nelielām meitenēm, kuras sēdēja istabas priekšā uz ķeblīšiem un nopietnām sejām darbojās ap grozā sabērtiem, balti noberztiem kartupeļiem, ar maziem, apdilušiem duncīšiem rūpīgi izkasīdamas tumšās actiņas. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka tās ir dvīņu māsas. Meitenes paklausīgi piecēlās un pēc kārtas pasniedza Ingai savas mitrās rociņas.

Irma ieveda viešņu istabā. Tā bija ļoti vienkārša, ar vecmodīgām mēbelēm, bet tīra un kārtīga telpa. Bija jūtams, ka saimniece par šo kārtību aizvien nomodā, pat māla vāzīte ar dzeltenām kriņģelītēm uz galda. Nelielo logu rūtis spodras, uz palodzēm ziedošas fuksijas. Un Inga ieraudzīja arī mazu plauktiņu ar grāmatām un brošūrām. Tātad te cilvēki par kaut ko interesējas.

Irma pati izvēlējās no Ingas saiņiem divas grāmatas. Viņa paņēma Annas Sakses «Dzirksteles naktī» un Katrīnas Pričardes «Deviņdesmitie gadi».

— Kad jau grāmata mājā, tāpat šad tad iekrīt brītiņš vaļas, — viņa smiedamās teica, — un, ja iesācis, nevar arī nociesties nelasījis. Nozodz kaut vai no miega.

No Vanagiem pavisam pacilāta Inga devās tālāk uz Sermuļiem. Ceļš veda pāri mālainai nokalnei, kur nesenā lietus laikā izbrauktas dziļas grambas. Tepat aiz pelēkajiem alkšņu puduriem, ar dunduriem kaudamies, ganījās lopu bariņš. Paveca, sīka sieva ar baltu lakatiņu dziļi pār acīm sēdēja grāvmalā. Bālgani mākonīši klīda augstu gaisā virs saulē tvīkstošajiem laukiem, ķērās augsto egļu galotnēs, aizslīdēja un izzuda zilajā tālumā. Karstā vēsma iesvieda Ingai sejā saldu smaržu. Tepat jau sanēja bites ap sarkanā āboliņa ceriem. Bet rudzu laukam tur tālāk vairs nav sulīgā zaļuma — vārpas jau liecas uz leju un kļūst bālganas. Tas taču laikam nozīmē, ka vasara tuvojas savam norietam, saule atiet aizvien tālāk un tālāk ... Tas taču nozīmē, ka tuvojas baltā ziema. Bet varbūt nemaz nebūs balta, būs dubļi un tumsa, kā jau bieži pēdējos gados ... Nu labi, tad bridīsim pa dubļiem, tad paņemsim bateriju un iesim pa tumsu — liela bēda!

Divriteņa zvans notinkšķēja tieši priekšā, kāds jauneklis ar saules brillēm nolēca Ingai blakus. Pirmajā mirklī viņa nepazina, bet tad ieskatījās — Egons Briksnis, topošais agronoms.

— Uz kādu augstāku mērķi, ja drīkst zināt? — Egons familiāri apjautājās. — Ja nemaldos, tās izskatās pēc grāmatām.

— Jūs nemaldāties, — Inga apstiprināja.

— Vai tās tiek piegādātas lasītājiem mājās? Uz darbaļaužu vēlēšanos, tā sakot... Nu, tādā gadījumā izsniedziet arī man kaut ko aizraujošu par mīlestību. Tādu, kas dvēseli izceļ no eņģēm.

— Es stipri šaubos, — Inga mierīgi teica, — vai tāda, kas spētu izcelt jūsējo, maz uzrakstīta?

— Jūs tā domājat? — Egons smaidīja, neatkāpdamies no ceļa.

— Un jūs laikam domājat, ka esat asprātīgs? — Inga jautāja. — Tas nozīmē pilnīgu paškritikas trūkumu.

— Meitenīt, te nav komjauniešu pilnsapulce, — Egons ar pārākuma apziņu sacīja, — te ir kol-hozs ... pie tam atpalicis, nolemts dabīgai nāvei... vai tas nav dialektiski, ko? Jau no dzimšanas sākas miršanas process!

— Novēlu jums vieglas smiltis, — Inga pamāja ar galvu, iedama tālāk.

Egons kaut ko vēl teica, viņa neklausījās. Acis piemiedzis, smīnēdams viņš noraudzījās tai pakaļ. Idejiskā! Dons Kihots sieviešu brunčos! Svētā! O, viņš ar intuīciju nojauta, ka tā ir svētā .. . nav vērts pat mēģināt. Protams, būtu interesanti, viņam patika mazliet atskabargainas sievietes, bet nekas jau neiznāks . .. klārs kā tinte! Viņš nāvīgi garlaikojās šovasar un jau gaidīja rudeni, kad atkal varēs atgriezties akadēmijas kopmītnē, kur gandrīz ik sestdienas vakaru viņu istabiņā gāja vaļā pavisam augsti. Atbrauks no Dundagas melnacainā Silva — tā nu ir meitene uz goda! Visur un vienmēr tur līdzi. Bet kas te? īstu sieviešu gandrīz nemaz nav — tikai tādas pusaudzes un vecenes .. . Sermuļu Valija būtu daudz maz, bet tā ir zoss — ielaidīsies ar tādu un vaļā netiksi. Tad jau var teikt, ka visforšākais sievišķis ir kultūras nama Līvis. Viņa tikai čiepst savā saldajā balstiņā: «Kārlēn ... Kārlēn ...» — bet acīs velniņi danco.

Egons uzstūma divriteni kalniņā un tad laidās uz leju, pie trim bērziem pagriezdamies pa kreisi — tiešā ceļā uz kultūras namu.

Jau Sermuļu pagalmā ieejot, bija redzams, ka te dzīvo kārtīgs un rūpīgs saimnieks. Par to runāja glīti salabotais zediņu žogs, kuplie jāņogu krūmi, zem kuriem nemanīja nezāles, tīrais celiņš, kas veda uz māju un pašā durvju priekšā pagriezās pa kreisi, ietecēdams nelielā, bet labi koptā dārzā. Tur zem ābeļu, bumbieru un plūmju zariem, kuros jau vizēja dažādu nokrāsu augļi, aizstiepās sīpolu, gurķu un burkānu dobes. Zeme te bija melna un irdena. Gar mājas logiem jau plauka pirmie ziedi sarkanraibajām dālijām, ziedēja liels balto flokšu puduris.

Bet, apejot ap mājas galu, — ziemeļu pusē, mazliet uz leju blakus nelielajam dīķim — kūts. Arī te kolektīvās saimniecības liellopu novietne, pavisam divdesmit galvas. Tikai ne Sermu-liene pati, ne viņas Valija kūtī nestrādāja — ne vienai, ne otrai tas nebija pa spēkam. Viņas abas skaitījās Reinholda brigādē un, cik jau veselība atļāva, tik gāja. Bet veselības nebija lāgā ne mātei, ne meitai. Mātei sāpēja mugura un krusti, meitai — galva un sirds. Ja kāds pārmeta, ka Sermuliene neiet darbā, rušina savas sakņu dobes, viņa tikai sasita rokas:

— Bet, mīļie, kā es varu noskatīties, ka man acu priekšā aug nezāles? Te jau, kaut beigts būdams, jāiet tupu rāpu ...

Ko var uz to atbildēt? Arī Reinholdu Atis tikai nogrozīja galvu un paraustīja plecus. Ļaudis melsa, ka brigadieris neesot vienaldzīgs pret Sermuļu Valiju, tādēļ arī neuzstājot. Ej nu sazini!

Kad Inga, neviena cilvēka nesastapusi, apgāja visai mājai apkārt, kaut kur aiz krūmiem viņa izdzirda spārnu švīkstoņu, vistu kladzināšanu un kādas sievietes balsi, kas paklusi rājās. Viņa gāja turp un ieraudzīja savā priekšā Valiju. Tai apkārt ņirbēja, ņudzēja un plūcās pēc barības vesels bars baltu, brūnu, un pelēku vistu. Valija meta uz visām pusēm ēsmu, gaiņāja ar roku nekaunīgās, bārās un smējās.

— Tiš... — viņa sauca. — Neleciet viena otrai uz galvas!

Valija un vistas atradās drāšu sieta iežogotā laukumā, un

Valija, viešņu ieraudzījusi, nolika bļodu un iznāca pa vārtiņiem ārā.

— Tā izsalkušas, — viņa teica, — ka rauj viena otrai no mutes. Biju aizmirsusi pabarot. Ja māte zinātu, tad arī man tiktu ...

Valija apsēdināja Ingu dārzā uz soliņa pie zemē iestiprināta galda un, pa zariem pasnaicīdamās, norāva dažus ābolus.

— Nogaršojiet, tie ir baltie dzidrie.

Apskatīja visas atnestās grāmatas, tomēr neviena viņu neie-jūsmoja. Dažu paņēma un palapoja, izlasīja beigas, tad nolika atpakaļ.

— Es nezinu, — viņa teica, — tās te visas laikam par kariem un revolūcijām ... tādas man nepatīk lasīt.

— Un kādas jums patīk? — Inga jautāja, nolikdama ābola serdi zālē.

— Nu, visādas ... par šo un par to, — Valija, zālīti košļādama, atbildēja. — Visinteresantāk jau nu ir un paliek par mīlestību. Un jums ne?

— Kādēļ? Man arī patīk par mīlestību ... Bet tikai par mīlestību vien — vai tad neapniktu? Tā es domāju. — Inga paņēma vienu no grāmatām. — Ņemiet šo. Arī te ir par mīlestību.

— Labs ir, — Valija neticīgi novilka. — Reiz nu jūs esat atnesusi... atstājiet arī.

Viņa nolika grāmatu uz galda un ar interesi apskatīja Ingu.

— Jums gan te dikti garlaicīgi, vai nav tā? — viņa jautāja.

— Ja nav ko darīt, tad visur ir garlaicīgi, arī Rīgā, — Inga atteica, savākdama grāmatas. — Es vienmēr cenšos atrast sev darbu, ja ne citādi — eju sienu grābt. Un vispār te ir tik skaisti...

— Skaisti! Pie mums? — Valija pārsteigta iekliedzās, tad sāka smieties. — Esat gan jūs jocīga. Kas tad te par skaistumu! Un pagaidiet vien, kad nāks rudens dubļi un tumšie vakari... visi ceļi būs kā jūra.

— Es nebīstos, — Inga teica.

Valija paraustīja plecus:

— Es nu gan te nedzīvotu nevienu dienu, ja tikai varētu. Bet man tie vecie ir nāvīgi tiepšas — ne dzirdēt negrib, māte raud ar asarām ... nu jā, ko tu padarīsi, kā par nelaimi, es esmu vienīgā ...

Saule jau bija launaga laikā, kad Inga gausi nāca atpakaļ pa lielceļu. Pēc Sermuļiem viņa bija iegājusi vēl trijās mājās. Vienā vietā kāds večuks paņēma «Mērnieku laikus» un bija varen priecīgs, ka grāmata atnesta mājās, jo ar savām slimajām kājām viņš nekur nevarēja tikt. Nākamajās mājās visi bija aizņemti, pļaujot sienu pašu govij, un atmeta Ingai ar roku. Trešajā vietā mājās bija tikai mazs puišelis un sirdīgs suns.

Tai vietā, kur šaurais lauku ceļš pienāca pavisam tuvu mazajai Melnupītei, ne visai stāvā krauja kupli noaugusi ar alkšņiem, bērziņiem, lazdām.

Zarus atvairīdama, Inga līda tiem cauri, atrada nelielu, sausu klajumiņu, nolika zemē grāmatas un visā augumā nometās zālē. Karsts. Cik jocīgi — kājas nogurušas kā večiņai... Jāatpūšas un tad jāiet. Atpakaļ uz kultūras namu. Ar visu grāmatu paunu.

Viņa atmetās uz muguras, palika vienu roku zem galvas. Lazdas zarā tur augšā starp lapām zaļi riekstu čemi. Mazs, pelēks putniņš iespurdza krūmā un tikpat zibenīgi aizšāvās prom. Kukainis uzrāpās uz rokas, un viņa sajuta skudras sūrstienu. Nokratīja nost.

To sauc par neveiksmi. Ir grūti, ja tu iesāc kaut ko ar lielu jūsmu, ar enerģiju un milzu gribu un nekas no visa tā neiznāk. Krūtīs saveļas melns rūgtuma kamols, un acis pielīst svelmes, kas uz brīdi salauž dienas dzidrumu, aizvelkot tam priekšā pelēku zirnekļa tīklu. Divām sīkām, karstām straumītēm šī svelme izplūst no acīm, tek pār deniņiem un saslapina matus. Nekas. Neviens to neredz. Te ir labi. Te var palikt līdz tumsai, lai nevajadzētu pagalmā sastapt Līviju un dzirdēt jautājumu: «No kurienes jūs, biedre Laure?»

Ko darīt tālāk? Dzīvot tā līdz pat ziemai, apkalpojot četrus piecus lasītājus un saņemt algu? Vai tad bija jēga braukt darbā uz šejieni? Kam prasīt padomu? Ciema izpildkomitejā? Nē, tur visi aizņemti ar kaut ko citu .. . tāda bibliotēka viņiem bijusi nebijusi.

Cik briesmīgi, ja ļaudis ir vienaldzīgi. Tas ir visļaunākais pasaulē. Kultūras darbiniece! Sirds var sadegt krūtīs aiz tieksmes izdarīt to, ko tu vēlies, piepildīt to, kādēļ esi šurp atnākusi, — bet, ja nav pa spēkam iekustināt ļaužu prātus, iemest arī viņos sajūsmas dzirksti, tad viss velti. Un, ja tu nepratīsi tiem jauniešiem, kas vēl nav aizbēguši uz pilsētu, pamezdami kolektīvās saimniecības nākotni likteņa varā, iedvest lielu ticību saviem spēkiem, iedegt viņos trauksmi un pašapziņu, — tad kāda tev šeit nozīme?

Pagaidām neveiksmes. Uz brīdi tevi, šķiet, pametusi pat tava dedzīgā enerģija, tavs mundrums un drosme. Tu esi ielīdusi biezos krūmos, noslēpusies un ar rūgtumu gaidi, kad rietēs saule. Tev kauns ar visām grāmatām atgriezties atpakaļ. Vai tas nav muļķīgi? Bez šaubām, jā. Bet cilvēki nez kādēļ aizvien par savām neveiksmēm kaunas. No kā tu kaunies, Inga? No Līvijas, kura tik glīta un pašapmierināta, palīdz savam vīram iestudēt «Saldeno pudeli» un vienmēr ir omulīga un jautra? Nezin vai viņai arī par kaut ko sāp sirds?

Inga paslējās sēdus un ar delnām nobraucīja acis. Sasukāja matus. Muļķīgi gulēt krūmos, pinkšķēt un bojāt redzi, kas jau tā nav sevišķi laba!

Viņa izspraucās caur zariem un gāja. Saule jau sēdās uz augsto egļu galotnēm. Inga soļoja ātri, viņas seja bija atkal mierīga un acis skaidras, it kā nemaz nebūtu raudājusi.

Krustcelēs viņa nogriezās pa ceļu, kura malā pie staba piesists dēlītis ar uzrakstu «L. a. «Silmala»».

Ar staltiem ošiem un ozoliem iežogotajā Skaistaiņu pagalmā no ganību puses uz laidaru pašlaik rāmi nāca govis. Tā te bija pati lielākā ferma, kur strādāja trīs slaucējas. Viena no tām bija brigadiera Reinholda māte — klusa, laipna un ļoti darbīga sieviete. Tieši viņa, lopus sagaidīdama un saņemdama, gadījās Ingai ceļā un, kad tā apjautājās, kur atrast priekšsēdētāju, pasauca mazu meiteni ar divām gaišām peļastītēm un strupu deguntiņu:

— Anniņ, parādi svešajai tantei priekšsēdētāja istabu.

Anniņa, ne vārda neteikdama, devās mājai apkārt, Inga viņai

pakaļ. Mazā uzkāpa uz panīkušām vīnstīgām apaudzēta balkona, iegāja plašā, tumšā priekšnamā, kur Inga nesaredzēja nekā, un, atvērusi pirmās durvis, sīkā balstiņā paziņoja:

— Te ir onkuļa istaba. Tikai viņa paša tur nav.

— Nav? — Inga vīlusies izsaucās, stāvēdama pie svešās istabas sliekšņa.

— Nav, — mazā apstiprināja. — Viņš ar mūsu Ati dīķi rok.

— Vai tas ir tālu?

— Nav tālu, — Anniņa paskaidroja tikpat mierīgi. — Tepat lejā aiz dārza. Pie pirtiņas.

Durvis aizverot, Inga nenoturējās ātri neaplaidusi istabai ziņkāru skatienu. Ļoti liela, rietošās saules sārtuma pielieta, bet pustukša un nemājīga.

— Vai tu mani aizvedīsi pie tā dīķa?

— Aizvedīšu, — mazā atsaucās, nolēkdama pa balkona kāpnēm un tipinādama pa celiņu uz dārzu. Pie biezi noaugušā dzīvžoga, kas norobežoja dārzu no pagalma, viņa apstājās un piedūra pirkstiņu pie Ingas saiņa.

— Kas tev tajā papīrā?

— Te? Grāmatas.

— Grāmatas? — Meitene atkārtoja un dzīvi ieprasījās: — Ar bildēm?

— Nē, Anniņ, bez bildēm, — Inga pasmaidīja.

Mazā atkal tecēja pa priekšu cauri plašajam dārzam, kur auga veci koki un pa starpām daždažādi krūmi — gan ogulāji, gan ceriņu un jasmīnu puduri. Dārzs nolaidās lēzeni uz leju, bet tur, kur tas izbeidzās, sakupusi gulēja maza, pelēka pirtiņa un aiz tās meldriem apaudzis sazaļojis dīķis. Un tur ar lāpstām rokās, sporta kreklos un sporta biksītēs izmetušies, locījās divi vīrieši.

Inga apstājās neziņā, bet mazā jau bija pieskrējusi tiem klāt.

— Tur ir viena sveša tante, — viņa čivināja, — un viņai ir grāmatas, bet bez bildēm.

Juris Beika atliecās, atgrūda matus no pieres, paskatījās mazajā un iesmējās:

— Bez bildēm? Ko tad mēs ar tādām darīsim?

Tad viņš pagrieza galvu un ieraudzīja Ingu.

— Ak, tā ir tā tante! — Juris Beika iesaucās. — Bet tā jau mums nemaz nav tik sveša, Anniņ, ieved viņu dārzā, zini — tur, kur soliņš, un pasēdiet... es tūlīt nākšu.

Kad viņš pēc īsa brītiņa atnāca «lapenē», kur pāri galvai pletās milzu liepas lapotne, bet apkārt mežarožu un jasmīnu kuplie krūmi, — viņš bija apģērbies un iedams pieglauda matus.

— Man nevajadzēja jūs atraut no darba, — Inga vainīgi teica.

— Tas taču nav nekas, — Juris atmeta ar roku. — Mēs ar Ati sākām niekoties ap dīķi. Mums iekrita prātā zivkopības ideja...

Viņam uz kreisajiem deniņiem bija uzšļakstējusi dūņu piciņa. Acīm redzot, viņš to nejuta.

— Bet es, — Inga iesāka, — šodien gāju uzbrukumā ar grāmatām, tikai cietu neveiksmi. Te tās ir... grāmatas bez bildēm. Stiepju atpakaļ. Nu, ienācu arī pie jums. Galu galā nekur nav teikts, ka priekšsēdētāji vasarā nedrīkst lasīt grāmatu ...

— Jā, it īpaši uz siena vāla, — Juris jautri iesmējās. — Ļoti ērti.

Rieta blāzma sārtoja viņa iegareno seju, sevišķi pasvītrodama acu dzīvumu un uzacu enerģisko izliekumu.

— Es jau saprotu, — Inga pazemīgi teica, aizvien vēl raudzīdamās uz dūņām notrieptajiem deniņiem. — Bet, ja man jāsāk šaubīties, kādēļ es vispār šeit esmu ...

— Nu, nu, — viņš viegli sarauca pieri, — kādēļ tādas valodas?

— Es atbraucu šurp strādāt, bet līdz šim tikai mētājos apkārt, — Inga klusi sacīja. — Man tāda sajūta, ka esmu te pilnīgi lieka.

— Kas par blēņām, — viņš nopietni paraudzījās meitenei acīs un draudzīgi pasmaidīja. No šī smaida Ingai pēkšņi kļuva siltāk un vieglāk. Un, paļaudamās pēkšņam sirsnības uzplūdam pret šo cilvēku, viņa paņēma kabatas lakatiņu un vienkārši sacīja:

— Paļaujiet... es jums noslaucīšu deniņus... te pielipušas zemes.

— Vai tiešām? — viņš pielieca galvu. — Paldies. Tas būs no dīķa.

Un viņš sāka stāstīt, ka nolēmuši iztīrīt un paplašināt dīķi, lai ieaudzētu tajā karpas. Vēlāk, rudenī, kad būs vairāk vaļas, varēs padziļināt arī to otro seklo peļķi, kas tepat māju otrā pusē. Tad jau varēs teikt, ka kolhozā ir arī sava zivkopība. Bet zivis — tā ir balta nauda, kas saimniecībai tik ļoti vajadzīga.

— Kaut jūs zinātu, cik ļoti mums vajag naudas, — Juris Beika nopūzdamies teica, ar nelielu zariņu švīkādams zemi.

— Dažreiz es visu nakti nevaru aizmigt, gudrodams, kur to izraut. O, ja mums tā būtu! Tad tikai jūs redzētu. Goda vārds... — viņš pēkšņi aprāvās, nometa zaru un piecēlās.

— Iesim uz istabu. Jūs pirmo reizi pie manis, bet es jūs nevedu iekšā.

Inga nepretojās. Juris paņēma grāmatas, un viņa klusēdama tam sekoja.

Lielajā, pustukšajā un tagad jau tumšajā istabā viņa pastāvēja pie durvīm, kamēr namatēvs sameklēja un iededza mazu galda lampiņu.

— Nāciet šeit un atsēdieties, — viņš uzaicināja. — Tūlīt būs arī vakariņas.

Inga pēkšņi juta, ka ir ļoti izsalkusi. Kā tad, viņa taču nebija visu dienu nekā ēdusi, vienīgi šorīt Vilkupos pankūkas.

— Labi, — viņa sparīgi noteica, — ēst man tomēr gribas.

— Tad jūs būsiet dzīvotāja, — Beika pasmaidīja, — tas ir pilnīgi droši. Aha, vakariņas jau klāt.

Istabā ienāca Reinholda māte, nesdama bļodu, no kuras garoja sausi novārīti kartupeļi. Viņai sekoja Anniņa ar mazāku bļodiņu.

— Reinholdu māt, — Beika sacīja, — man ir viešņa ...

— Zinu, zinu, — viņa atsaucās, nolikdama bļodu uz galda.

— Ēdiet tik droši, man kartupeļu vesels katls. Tūlīt atnesīšu rūgušpienu.

— Vai tad šādu bļodu mēs varēsim veikt? — Inga apjautājās.

— Brīnums gan! — viņš izsaucās. — Te tikai pašam iesākumam.

Un viņš sakrāva Ingai uz šķīvja veselu kalnu kartupeļu un krējumotā biezpiena.

— Pieklājības dēļ man tagad laikam būtu jāsaka, ka tas ir par daudz, — Inga teica, noraudzīdamās uz bagātīgo devu,

— bet es nudien visu apēdīšu.

Viņš skaļi iesmējās:

— Pēc tam uzlikšu vēl.

Taisni neticami, cik labi un vienkārši var justies ar šo svešo puisi.

It kā tu viņu pazītu jau gadiem. Tā dzīvē notiek, ka nejauši sastopas cilvēki un jau no pirmā brīža jūt, ka tiem ir kas kopīgs. Vai to nesauc par dvēseļu radniecību? Varbūt. Citam tu nevari izstāstīt to, ko vari viņam, ar citu tev nav tik nepiespiesti un brīvi. Ar dziļu ziņkāri tu klausies, ko viņš stāsta par sevi, un, kad sāc pļāpāt pati, — nemaz neapjaut, ka esi izklāstījusi tam gandrīz vai visu par savu ne visai ilgo mūžu. Pat ar sīkumiem. Pat to, ko tu parasti nesaki nevienam. Esi izklāstījusi, ko tu mīli un ko ienīsti, pastāstījusi par savu tēvabrāli — sarkano strēlnieku un par to, ka tev skolā bija kauns valkāt brilles un arī tagad nepatīk, kaut vajadzētu . . . Par to, ka tev ļoti patīk dzejas, tikai ne tās vārgulīgās, kur dzejnieks taustas ka pa miglu un grūti izlobīt, ko īsti viņš gribējis teikt, bet spēcīgas, skaidras, dedzīgas. . .

Lampas skopajā gaismā, gandrīz nenovērsdamas, tevī raugas tumši pelēkas acis, un tu redzi, ka viss, ko tu runā, viņu ļoti interesē. Un, līdzko tu esi apklususi, viņš sak stāstīt par savu mirušo māti, par to, cik grūti ir pēkšņi palikt pasaulē vienam, par savas skolas veco meistaru, par pirmo sapulci šeit kolhozā un pirmajiem trakajiem mēnešiem, kad bieži vien nolaidušās rokas, bet nevienam nedrīkst to rādīt, par cilvēkiem, kuru ir tik maz, un par mājām, kas jāceļ.

Un tad atkal aizgūtnēm runā tu un aizgūtnēm viņš, it ka jūs jau sen būtu gaidījuši šo vakaru, lai viens otram atklātu savas domas un izjūtas. Bet sirdī kļūst arvien gaišāk un siltāk. Tā sākas draudzība.

Viņi sen jau beiguši vakariņas ēst. Anniņa novākusi traukus. Nakts aiz loga pavisam melna, un Inga attopas, ka laiks taču domāt par mājām. Viņa atstāj Jurim trīs grāmatas — vienu arī Reinholdu Atim un gatavojas iet.

— Es pavadīšu, — Juris saka, paņemdams kabatas bateriju.

— Es jau vairs neesmu viešņa — Inga atgādina. Viņš neatbild.

Viņi iziet ārā, un Juris satver Ingu zem rokas. Ar brīvo roku viņš šad tad uzspīdina blāvu, nespēcīgu gaismas aplīti, kas kustas tiem pa priekšu pāri zālei, ciņiem, tiltiņam.

— Savādi, — Juris pēkšņi saka, — mēs taču tik maz pazīstam viens otru, bet man ir tāda sajūta, it kā es jau gadiem .. . tiešām savādi!

— Jā, — Inga īsi atbild, un sirdī viņai ieplūst siltums.

Nakts ir tumša, neredz mēness sirpi un nemana arī zvaigznes.

Bet kas par to, lai ir!

— Sakiet man, — Inga jautā, — kā piekļūt cilvēkiem? Baidos, ka te nelīdzēs ne stendi, kādus mēs taisījām tehnikumā, ne albumi...

— Nē, — Juris pārtrauc, — pašlaik tie nelīdzēs. Patlaban jāatrod kaut kas cits.

Un viņš, arvien vairāk aizraudamies, stāsta Ingai par saviem plāniem un iecerēm: par jaunām mājām, par jauniešiem, kuri jādabū šurp no skolām, par kultūras radīšanu šeit uz laukiem, par tādu jauku un gaišu ciematu, kas ne ar ko neatšķirtos no mazas pilsētas.

— Tāds ir mērķis, — Juris saka. — Un šodien mums jāstrādā kā zvēriem. Šodien mums jārauj krūmi un jākultivē pļavas, jābaro liesā zeme un jālāpa pussakritušas ēkas. Eh, ja mums būtu jauni, stipri ļaudis! Ne jau tikai fiziski stipri, bet ar stipru gribu. Tādu taču mums šodien trūkst — tā ir lielākā nelaime!

«Jā, tādus es te neesmu vēl redzējusi, izņemot tevi pašu,» Inga domā pie sevis. «Varbūt vēl jaunais brigadieris .. . Labi un godīgi cilvēki ir visur, bet tas par maz. Labajam un godīgajam jākļūst aktīvam, tikai tad tas ir spēks. Bet, kas attiecas uz mani, es tev palīdzēšu. Jo es taču arī tikai tādēļ esmu nākusi šurp, lai cīnītos. Un es gribu būt izturīga.»

Kad Juris, Ingu aizvadījis, atgriežas savā istabā, pulkstenis jau rāda pusdivi. Laika gulēšanai atlicis pavisam maz. Bet vēl jau nenāk miegs. Gluži otrādi — ir pārņēmis možs mundrums.

Juris sameklē papīru un sēstas rakstīt vēstuli. Viņš raksta vecajam meistaram Timmam. Juris lūdz, lai tas katrā ziņā sarunā ar savu draugu no rūpnīcas, kurš nolēmis pārcelties uz laukiem. Lai noteikti brauc šurp. Dzīvoklis būs.

Tad Juris nodzēš lampu un liekas gultā. Bet, acis aizverot, viņš redz atkal savā priekšā Ingas atklāto seju. Viņa ir pati vienkāršība un laikam nemaz neprot izlikties. Laikam tādēļ kopā ar viņu tik labi... tā kā šovakar.

8. NODAĻA

Caunītēs tagad ir pavisam kluss. Kopš Alīnei atņēma cūku fermu, mājās vairs nav nekādas kņadas. Tikai suns šad tad parej un paretam, savu kopēju ieraudzījusi, nepacietīgi ieīdas Alīnes brūnaļa. Cik labi, ka nav vairs šīs kņadas un jezgas ar svešām cūkām! Tās kopdama, Alīne bija jutusies kā kalpone, kas dara uzspiestu darbu, tagad viņa atkal ir saimniece savā mājā. Tagad viņa ir valdniece par savu laiku un var darīt, kā grib. Neviens nevar pavēlēt un neviens nevar pārmest. Pārmest? Nez no kurienes te atnāks kāds pienapuika un sāks ārdīties, ka viņa neprot cūkas kopt! Taisni jāsmejas — it kā viņai visu mūžu aizgaldā nebūtu rukšķējuši pa trīs, pa četri barokļi! Tad ta brīnums, ka pa šito lielo baru kāds atstiepj kājas, Alīne nav nekāds burvis. Kop pats savas cūkas un gādā, lai tās nobarojas treknas un lai neviena pati nenosprāgst.

Nesteigdamās Alīne apmet mājas soli, nevar teikt, ka arī tas viņai sagādātu lielu prieku. Viņa dara tikai visnepieciešamāko. Un nav jau daudz tā darba — kas viņām, divām sievietēm! Sakņu dārzā pa vakariem un dienasvidiem rīkojas Dace, tur mātei nekas nav darāms. Nu, govi izslaukt, ēdienu paraudzīt ... istabas un veļa arī Dacei — tā viņa pati grib.

Kopsaimniecības darbā Alīne vairs neiet. Viņa ir pietiekami veca, lai tikai liek mierā. Dace strādā no tumsas līdz tumsai — vai vēl nav diezgan?

Reinholdienes puika gan visādi izmēģinājās pierunāt, bet no Alīnes dzirdēja tikai vienu atbildi:

— Kāda kuram daļa, vai es strādāju vai ne? Ja mēs ar meitu iztiekam, kas jums par to? Mums vairāk nevajag.

Atis atmeta ar roku. Labāk jau runāt ar mūra sienu nekā ar šo spītīgo sievu.

Alīne iznes izmazgāto māla podu, uzmauc uz sētas stabiņa, lai žūst, un pārlaiž skatienu pagalmam. Māja bez saimnieka ... ari znota laikam nebūs, jo Dacei jau divdesmit pieci, bet neviens puisis nav ieskatījies. Nav jau smukā, un tad — viņa ari neprot... Iet tik un iet, it kā būtu piespriesta katorga. Citas jaunas meitas vairāk par sevi padomā, viņa — nemaz. Kaut kur dziļi krūtīs Alīnei sakustas žēlums par meitu. Dace ir laba pret māti. Un tomēr... un tomēr — znots Alīnei būtu kā duncis sirdī. Ja viņas dēlam nav tiesību šeit staigāt, tad lai nav ari nevienam citam. Ja Teodoram jānīkst svešumā, tad lai nīkst viss, kas te apkārt! Tad nekam nav nozīmes. Tad lai arī Dace paliek par vecu meitu, un viņas abas kā nekā savu mūžu nodzīvos.

Alīnei ir skaidrs, ka dēls neatgriezīsies. Toreiz, pēc tās priecīgās ziņas, ka dzīvs, viņa gandrīz vai noticēja, ka var gaidīt Teodoru mājās. Bet, kad pārdomāja, saprata, ka tās ir tukšas cerības. Ko viņš te meklēs? Tēva mājas? Kas tās nu vairs par tēva mājām, ja pašam nav nekādas noteikšanas! Katrs dzīvo tur, kur viņam labāk. Un tur — visi dzīvo labi. Arī Brikšņu Egons saka, neesot ko gaidīt, pietiek ar atlaisto ziņu, ka dzīvs. Un lai kā Alīnei gribētos pieglaust sev dēla gaišmataino galvu, dzirdēt viņu ātri un nepacietīgi saucam: «Māt...» — labāk lai nebrauc ar. Te viņam tā kā tā dzīves nebūs. Te viņu noēdīs. Tas pats «jaunais» .. . ķēms no cilvēka!

Duksis, līdz šim mierīgi gulējis pie sliekšņa un ar vienu aci neuzticīgi šķielējis uz zarā lēkājošiem strazdiem, pietrūkās, it kā tam bite iedzēlusi, un, priecīgi smilkstēdams, aizdrāzās gar aku. Nāca Dace.

Dace noliecās un paglāstīja sunim galvu, un tas aplaimots, neveiklo asti kūļādams, sāka tecēt viņai līdzi.

Dace jutās nogurusi. Visu dienu bija strādājusi pie skābbarības — viņa, Mežalācis ar dēlu un brigadieris. Bet priekšsēdētājs un vecais Smildziņš piegādāja «izejvielu», kā viņi paši smējās, — veda klāt atālu un āboliņu.

— Ko ta šodien tik agri? — Alīne saņēma meitu. — Saule vēl nav rietējusi.

— Mēs agrāk beidzām, — Dace atbildēja, izlikdamās nemanām ironiju mātes balsī. — Visu, kas bija sapļauts, — salikām.

— Tad tak vajadzēja izdomāt citu darbu ... kā tad nu tā — pirms tumsas?

Dace neko neatbildēja, ziepes un dvieli paņēmusi, viņa gāja ar bļodu uz aku. Vecajai vindai žēli čīkstot, izvilka spaini ledus auksta ūdens, ielēja bļodā un sāka mazgāties. Iegremdēja seju, rokas līdz elkoņiem, lēja uz kakla. Ada visu dienu sviedros tvīkusi, gribējās vēl un vēl just auksto adatiņu dūrienus. Viņa mazgājās ilgi, tad izgāza ūdeni zālē un slaucīdamās nāca uz istabu. Gaišajos matos trīsēja ūdens pilieni, bet pakausī īsās šķipsnas pavisam slapjas.

Alīne pašlaik lika uz galda iegrieztu maizes klaipu, sviesta trauciņu un salātu bļodu. Dace jau no mazām dienām traka uz salātiem un lokiem, bet Teodors gribēja svaigus gurķus ar krējumu ... un klāt jaunos kartupeļus ar dillēm ... «Tā ēd visi ķeizari,» viņš teica. Ķeizars! . ..

— Esmu briesmīgi izsalkusi, — Dace priecīgi teica. — Cik jauki, ka salāti!

— Tu laikam gan to zāli vien ēstu, — Alīne sacīja, liedama krūzītē pienu.

— Mjā, — Dace ar pilnu muti atteica. Viņa eda ātri un klusēdama, koda maizi baltiem, spēcīgiem zobiem. Ēzdama vairākas reizes pacēla acis pret māti, redzams, gribēja ko teikt, bet pārdomāja. Tikai pabeigusi un traukus novākusi, viņa, ar lupatu galda virsu slaucīdama, beidzot saņēmās un ierunājās:

— Māt... — priekšsēdētājs lūdza parunāt ar tevi... tā kā divas vien esam . .. vai vienu istabu nevarētu izīrēt? No Taurenes uz kolhozu gribot pārnākt kāds būvstrādnieks ar sievu . . .

Alīne skatījās meitā platām, saltām acīm. Rieva ap muti vilkās aizvien dziļāka.

— Ko tu teici? — viņa pārprasīja. — Ielaist maja svešus cilvēkus?

— Tikai uz laiku, — Dace steidza skaidrot. — Viņi cels paši sev mājiņu . .. tikai, kamēr . . .

— Nu, vai zini, — Alīnei uztraukumā sāka trīsēt rokas un balss, — man brīnums, kā tam Beikam nav kauna! Un tu, muļķe, nesaprati, ko viņam atbildēt! He! Es lai ielaistu pasaules klaidoņus savā mājā! Kas tie par cilvēkiem, kas no pilsētas dzīsies uz šejieni, — zagļi un žuļiki! Un tādus lai es .. .

— Māt, — Dace nelaimīgā balsī pārtrauca, — kā tu tā vari teikt? Tagad taču daudzi brauc no pilsētas — vai tad tie ir žuļiki? Priekšsēdētājs pats un bibliotekāre arī. . .

— Es viņus neesmu šurp saukusi, — Alīne kodīgi atcirta. — Manis dēļ viņi varēja palikt, kur bijuši. Man viņu nevajag.

Dace stāvēja nevarīgi nolaistām rokām. Viņa pazina savu māti un zināja, ka runāt veltīgi, tomēr vēl centās mēģināt:

— Bet tie esot labi cilvēki... Sebri viņus pazīst.

— Ej tu pa gaisu ar visiem saviem Sebriem! Lai Sebri paši dod istabu, ja jau tik labi... — un, enerģiski saraustījusi priekšautu, tumša un nepieejama Alīne pagāja meitai garām pa durvīm ārā. Nograbēja slaucene.

Dace brītiņu pastāvēja pie loga, acīs lēni riesās miklums. Viņa mehāniski noplūca nodzeltējušo ģerānijas lapu. Vai tā ir dzīve? Nē, visu mūžu tā nevar. Viņa juta sevī mostamies karstu pretestību. Nesen pārdzīvotais kauns, kad Alīnei atņēma fermu, pamazām izvērsās īgnumā pret māti. Ja māte grib visu laiku nodzīvot kā kurmis alā, savu iedomu dēļ ienīstot cilvēkus, tad lai. . . Bet kādēļ lai tu dari tāpat? Tu gribi dzīvot, tu gribi visur būt līdzi, tu taču no dzīves kaut ko gaidi. Kaut kur dziļi, dziļi tevī gruzd arī laimes alkas, lai gan tu neapjaut, kādai tai jābūt, lai gan tu aizvien centies sev iestāstīt, ka tev nekā nevajag. Tomēr, tomēr ...

Māte ir cieta kā koks. Viņa nekā negrib saprast. Ai, kā tas viss apnicis! . . . Mūžīgā nospiestība un neiecietība pret ļaudīm. Kā no tā izrauties? Pamest māti vienu un aiziet? — Dace norija rūgtu asaru, kas sūcās mutē. «Nē, tu esi par gļēvu, tu to neizdarīsi, tev viņas žēl. Un šī žēluma dēļ notiesāt sevi viņai līdzi? Vienīgā izeja — neklausīt māti, nocietināt sevi pret visiem pārmetumiem, dzīvot pēc sava prāta. Galu galā tev taču ir divdesmit pieci gadi...»

Saules vairs nav, tai vietā, kur ieslīga ugunīgā ripa, pāri sila tumšajai sienai zeltainā sārtumā izdeg garā, svelmainā diena. Krēsla nemanāmi ienāk pagalmā, ietin to necaurredzamā segā, atšķir no visas pasaules.

Dace iet pāri pagalmam un jūt, ka zāle mitra no rasas. Tas sola rīt atkal labu dienu. Rīt sāks pļaut āboliņu. Vasara iet. Bet šovakar tāda tumsa . .. gribētos gaismas un cilvēku. Varētu vismaz grāmatu palasīt, bet jau vakar izbeidzās petroleja, māte nav bijusi tai pakaļ. Un Dacei krūtīs pēkšņi ieduras sāpīgi asa vientulības sajūta, skumjas sažņaudz kaklu. Nē, nedrīkst atkal raudāt, vajag saņemties ... ir kaut kur jāiet, kaut kas jādara, lai atbrīvotos no šīs smagās sajūtas. Ja būtu kāds cilvēks!

— Ko tu te klimsti pa tumsu? — Alīne uzsauca, nolikdama pie durvīm bļodiņu ar ēdienu sunim. — Nāc iekšā, es krampēšu ciet.

«Kā piecgadīgai meitenei pavēlēt uz katra soļa, visur uzspiest savu gribu ... it kā tu nebūtu pieaudzis cilvēks, it kā tev nevarētu būt pašai sava prāta.» Un, pirmo reizi izjuzdama pret māti vienaldzīgu spītību, Dace atsaucās izaicinošā balsī:

— Nē, es neiešu iekšā. Man vēl jāaiziet uz Sebriem.

— Ūja, ko ta nu... naktī apkārt vazāties! — Alīne sāka bārties. — Nez kas tur jāmeklē?

Un, pirmo reizi mātei nekā neatbildējusi, Dace klusēdama aizgāja pāri pagalmam un nozuda aiz kūts. Sirds viņai bija pilna, pilna. Dusmīga un izbrīnījusies Alīne noskatījās meitai pakaļ.

Sebros vēl negulēja. Jau iztālēm Dace ieraudzīja istabas logā gaismu, un viņai kļuva priecīgāk. Viņa pati nezināja, kādēļ šurp nāk, gribējās mazliet laipnības, sirsnības, līdzjūtības.

— Labvakar, labvakar, — Sebru Marija saņem nācēju pagalmā, kur viņa pa tumsu kaut ko žauj uz puķu dārziņa zemā žoga. — Meitenes ir istabā, ej vien iekšā.

Mazajā telpā uz sienas plauktiņa deg lampa ar iedzeltenu kupolu. Starp abām gultām stipri pašauri. Tikai viens krēsls, tas tiek piedāvāts Dacei, bet Inga un Vijolīte sēž uz gultu malām.

— Cik jauki, ka viešņa, — Inga priecīgi izsaucas, un Dace jūt, ka tā neliekuļo. Viņa atsēstas un vienkārši saka:

— Mums mājā izbeidzās petroleja. Es nevarēju izturēt tumsu.

Istabiņā smaržo pēc mākslīgā medus. Tie ir puķu zirnīšu rožainie ziedi, kas ielikti vāzītē blakus lampai. Te tomēr ir brīnum labi, nevis tā kā Caunīšu daudz ērtākās, bet nemājīguma pilnās istabās. Dacei pret pašas gribu izlaužas nopūta, un Inga to dzird. Droši vien meiču kaut kas nospiež, tikai prasīt neērti, jo viņas vēl pārāk maz pazīstamas. Tādēļ Inga saka:

— Jūs gudri darījāt, ka atnācāt pie mums, Dace. Te jau tik tuvu un vienam sēdēt tumsā ir skumīgi.

— Jā, skumīgi, — Dace piekrīt, un Inga redz pēc acīm, ka ne tikai tumsas dēļ šai meičai skumji.

— Jums vispār laikam ļoti vientuļi. .. divām vien, — viņa iesāk.

Dace klusē, novērsusi seju, un ar pirkstiem knibina svītrotās segas malu. Tad viņa nospiestā balsī ierunājas:

— Grūti man ar māti. Viņa atraujas no cilvēkiem un grib, lai arī es... Bet es tā nevaru, un man kauns... jūs jau zināt, pie mums bija cūku ferma — to atņēma ... viņa jau neinteresējas ... Viņa tikai kaut kā... pa roku galam ... Un viņa gribētu, lai es ne soli nesperu cilvēkos, lai es nekur neeju... nekur viņa mani nelaiž ... Bet es taču esmu liela ... man jau divdesmit pieci — un vai tad brāļa dēļ...

Tā vārdu pa vārdam Dace izsūdz Ingai visas savas bēdas. Un Inga saprot, cik ļoti šai meičai gribas visur iet, darboties un būt cilvēkos.

— Pionieros viņa mani nelaida, komjaunatnē tāpat. Visu laiku jūtos kā ieslēgta. Arī tagad māte būs dusmīga, ka es atnācu, bet tas jau nekas... Un mūžīgi viņa ir saīgusi, nekas nav pa prātam, taisni posts... — Dace nopūzdamās pabeidz savu stāstu. Viņa nekad nevienam ne pušplēstu vārdu nav sacījusi par māti slikta. Viņa aizvien ir centusies saprast un piedot, aizvien paklausījusi, piekāpusies. Bet šodien ir tāda sajūta, ka krūtīs kaut kas pārplūdis pāri malām. Un sirdī rūgtums, neapmierinātība ar sevi, augoša trauksme.

Nē, lai māte dara, kā grib, bet ilgāk tā nevar. Lai dusmojas, lai baras — vienalga.

— Gan būs labi, Dace. Tu jau tiešām neesi maziņa, tev ir savas tiesības dzīvot, — saka Inga, pāriedama uz «tu». — Nāc pie mums vienmēr.

Ir jau sen pāri pusnaktij, kad viņas šķiras pakalnītē, pusceļā starp abām sētām. Inga ar Vijolīti aiziet atpakaļ, Dace lēni soļo lejā, kur neredzama, tumsā iegrimusi, guļ viņas māja.

Nākamās dienas vakarā, kad Dace, no lauka pārnākusi, pie akas vanniņā mērca veļu, lai rītā izmazgātu, pagalmā iešāvās Vijolīte.

— Dac, Inga lika pateikt — vai tu nevari atnākt pie mums? Tūlīt! — viņa aizelsusies sacīja.

— Kas noticis? — Dace jautāja.

— Nekas, bet vajag. Inga lūdza. Atnāksi?

— Pagaidi. Tūlīt, — Dace noskaloja rokas un gāja uz istabu uzvilkt tīras drēbes.

Alīne dusmīgām acīm noskatījās, ka meita izņem no skapja savu zaji puķoto kleitu.

— Uja, kas tad nu par svētdienu? — viņa skarbi uzsauca.

— Jāaiziet līdz Sebriem, — Dace pūlējās runāt klusi un laipni. — Un šī pavisam piesvīdusi... es taču nevaru cilvēkos . ..

— Kas nu būs par jaunu modi — katru vakaru skriet un skriet! It kā mājā darba nebūtu! Kas tev tur jāmeklē katru mīļu dienu?

— Es drīz būšu atpakaļ, māt... — Dace pogāja kleitu, uz durvīm iedama, lai ātrāk izkļūtu no istabas. Mātes pikto balsi viņa dzirdēja vēl aiz sliekšņa un, gandrīz skriešus steigdamās pāri pagalmam, satvēra Vijolīti aiz rokas:

— Nāc!

Kad viņas nokļuva Sebros un Vijolīte atvēra mazās istabiņas durvis, Dace satrūkusies apstājās: šaurajā telpā, cits citam piespiedušies, sēdēja Inga, priekšsēdētājs, Vijolītes brālis Emīls un . .. Reinholds.

— Nāc iekšā, Dace, — Inga aicināja, — te vēl ir vieta.

Apjukusi un neveikla Dace gāja un apsēdās Ingai blakus.

Viņa jutās nosarkusi pār visu seju. Brigadiera klātbūtni viņa nebija paredzējusi, ja būtu zinājusi — nenāktu. Vai Vijolīte nevarēja pateikt?

Bet Atis, ienācējai nekādu vērību nepiegriezdams, turpināja, acīm redzot, iepriekš iesākto domu:

— Parēķiniet paši, mēs te esam trīs komjaunieši — Inga, Emīls, es. Kolhoza viņā galā vēl divi. Tā arī visa organizācija. Gāz nu kalnus! Pat krūmus no aizaugušajām pļavām un ganībām nevar izgāzt!

— Un cik pavisam kolhozā jauniešu? — jautāja Inga.

— Uz vienas rokas pirkstiem sanāks, — Atis atbildēja.

Brīdi visi klusēja. Emīls, pagarš, savam tēvam ļoti līdzīgs

puisis, turēja rokās ilustrētu žurnālu un gausi šķīra lapas. Viņš izskatījās noguris. Bet Vijolīte, gultas galā ietupusies, žirgti raudzījās no viena uz otru, ar lielu ziņkāri gaidīdama, kas būs tālāk.

— Ja nebūs jauniešu, nebūs arī kolhoza nākotnes, — teica Juris, — tas ir pilnīgi skaidrs. Jo mēs jau nevaram gaidīt un lēnītiņām vilkties uz priekšu. Mums jāizraujas. Bet kā? Naktī miegs nenāk domājot. Tu teici — uz vienas rokas pirkstiem . . . Ar mokām paveicam kārtējos darbus. Tikai ar mokām sienu, tagad āboliņu ... Bet nevar taču noskatīties, kā tiek aizlaistas pļavas un ganības, kādas mums ēkas un ceļi, nav iespējams turēt rokas klēpī un sēdēt bez elektrības ... Citur govis slauc ar aparātiem, mums kājas jālauž pa tumsu — vai tad tā ir dzīve šodien? Nē! Tā ir mežonība. Es kaut vai no elles izraušu strāvu, bet mums tā būs. Tikai pie tās mēs netiksim, guļot aizkrāsni. Rudenī jāsāk gādāt stabi. Kas mums to visu darīs? Lūk, tas ir nāves punkts.

— Dabūt tos velnus atpakaļ, — Atis enerģiski pacēla galvu. — Kopā sanāk vesela armija. Un ko viņi tur pa pilsētu viens

otrs dara? Smiekli! Vilkupu Zane pat — frizierene! Zeizumu Leons ... dārzniecībā! Tur var dārzniecībā, bet savā kolhozā nevar! Vilkupu Dzidra — tā vēl labāk: bērnaukle un grīdu mazgātāja. Un tā viņi visi — cits veikalā, cits kādā darbnīcā ... kad tik projām, kad tik nav jānāk atpakaļ! Dezertieri, vairāk nekas.

Brīdi visi atkal apklusa. Galda lampa klusi sīca. Dace slepeni paraudzījās uz brigadieri. Nevienam nav tik jautru, bezbēdīgu acu kā viņam un tik veiklu kustību. Brūnie mati, taisni atpakaļ atsukāti, spīd. Ne jau velti viņš patīk meitenēm. Sajuzdama sirdī vieglu smeldzi, viņa tikko dzirdami nopūtās. «Ak, man viņš patiktu arī tad, ja būtu pavisam neglīts, ja būtu neveikls, tikai lai šī draiskā, zēniskā balss un pelēko acu mirdzums ...» viņa skumji nodomāja un novērsās. Bet es taču zinu, ka tas viss velti. Nekad viņš uz mani pat nepaskatīsies.

— Bet... varbūt viņi tomēr nāktu? — Inga ierunājās.

— Kā tu to domā? — Juris jautāja. Viņš pirmo reizi to uzrunāja ar «tu», un Inga nez kādēļ pietvīka, pati uz sevi skaizdamās par to.

— Pavisam vienkārši, vajag ar viņiem runāt, vajag uzrakstīt vēstules, — viņa paskaidroja, skatīdamās lampas gaismā Jurim garām.

— Tu domā, tas līdzēs?

— Nieki! Nekas nelīdzēs! — noteica Atis, grozīdams pirkstos mazu podziņu, ko bija pacēlis no grīdas. Viņš to appētīja no visām pusēm, tad pacēla gaisā: — Atzīstieties, meičas, kurai no jums pieder šī poga?

— Vai, tā ir mana! — iesaucās Vijolīte.

Atis bargi pakratīja galvu:

— Vai, vai, meit, kas tevi precēs — tik nekārtīgu, kas nevīžo pogas piešūt! Kauns!

Iesmiedamās meitene saņēma pogu pāri Daces galvai, un uz mirkli Dace juta pieskaramies saviem matiem brigadiera roku.

— Piedod, es laikam izjaucu tev frizūru, — viņš, roku atvilkdams, atvainojās.

— Nekas, — Dace klusi atbildēja, gandrīz fiziski sāpēja sirds no šī nevērīgā, paviršā toņa, kādā viņš to uzrunāja. It kā būtu tukša vieta.

— Ziniet ko!— Inga pēkšņi strauji iesaucās. — Man iekrita prātā ideja.

— Nu, nu? — Juris ieinteresēts pievērsa tai skatienu.

— Rakstīsim viņiem visiem vienu kopīgu, atklātu vēstuli avīzē ... nosaucot vārdos ... un aicināsim atgriezties kolhozā. Kā jūs domājat — ja varētu tā pavisam sirsnīgi? Varbūt viņi sapratīs, vismaz daži?

— Tā nav slikta ideja, — iesaucās Juris, pietrukdamies kājās, lai strauji pasoļotu pa istabu, kā viņš to darīja vienmēr, kad saviļņoja jauna doma, bet te nebija kur soļot, un viņš bija spiests atkal apsēsties. — Tiešām, ja varētu uzrakstīt tā, lai aiziet līdz aknām. Lai saprot, ka te neviens vairs neguļ, bet strādā. Man šķiet, tas, kurš nebūs gļēvulis, nāks atpakaļ. Bet gļēvie jau arī nav vajadzīgi. Ko mēs ar tiem iesāksim!

— Man nav nekas pret tādu gājienu, — teica Atis. — Ja nelīdzēs, kaitēt nekaitēs. Es redzu, arī Emīls domā tāpat.

Emīls, žurnālu nolicis, vainīgi pasmaidīja.

— Es jau visu dzirdēju, — viņš taisnojās. Viņam bija iedzimusi tēva klusā daba, viņš nemīlēja runas.

— Bet tad tev pašai šī vēstule jāuzraksta, — Juris teica Ingai. Viņa piekrizdama pameta ar galvu.

— To es varu.

— Nevajadzētu atlikt, — viņš turpināja savā parastajā dedzībā. — Ja rakstīt, tad rakstīt tūlīt.

— Uzrakstīšu šonakt pat, — Inga apsolīja. — Man tikai jāzina, kā sauc visus jūsu dezertierus.

— Es varu tūlīt noskaitīt priekšā, — Atis piedāvājās.

Inga paņēma papīra lapu un piezīmēja.

— Šonakt uzrakstīšu un tad tikai parakstus.

Juris ar Ati apmeta mazu līkumu, lai pavadītu Daci. Pēdējā jutās tik neērti, ka vismīļāk būtu aizskrējusi viena pati, bet ko lai dara — nācās soļot blakus, sarkt tumsā un nezināt, ko runāt. Arī Juris un Atis nesaprata, kādu sarunu lai uzsāk ar šo kautro, nerunīgo meiču. Tādēļ viņi iedami pārsprieda savas darīšanas, tikai šad tad ar pāris nenozīmīgiem vārdiem pievērsdamies līdzgājējai. Tikusi pie mājām, Dace pusbalsī ātri nomurmināja:

— Paldies... ar labu nakti, — un iesteidzās pagalmā. Viņa dusmojās un nicināja pati sevi.

Inga visu nakti sēdēja pie vēstules. Uz galda krājās aprakstītas un sasvītrotas lapas. Doma bija laba un skaidra, bet vārdi neradās tik viegli. Viņa svītroja, rakstīja par jaunu un atkal svītroja. Skaitās pati uz sevi. Ausmai svīstot, tomēr pabeidza.

— Atklāta vēstule bijušajiem Silmalas ciema jauniešiem

tādiem un tādiem ... Vai neapvainosies, ka viņus nosauc vārdā? Bet kādēļ? Galu galā, ja mēs rakstīsim bez noteiktas adreses, tam nebūs nozīmes. Jāpanāk, lai tie mūs uzklausa, lai ierauga savu vardu un ir spiesti izlasīt.

— Biedri silmalieši! Mēs rakstām Jums kolektīvu vēstuli tādēļ, ka nezinām, kur Jūs katrs atrodaties, bez tam mēs Jums visiem gribam sacīt vienu un to pašu: atgriezieties savā kolhozā! Nāciet atpakaļ, Jūs esat te nepieciešami. Jūs pametāt «Silmalu» grūtā laikā, kad tai trūka laba un enerģiska saimnieka un dzīve gāja uz leju. Tagad viss ir mainījies. Mums ir cita vadība, un ar šo gadu te sākas lielais lūzums. Mēs padarīsim savu kolhozu bagātu un gaišu, jā — arī gaišu, jo nākamajā gadā mums jau būs elektrība katrā mājā. Tikai tā neradīsies pati, tā prasīs darbu un pūliņus.

Dārgie biedri! Nāciet atpakaļ visi, kas neesat gļēvi un nebaidieties grūtuma. Nāciet palīgā mums audzēt lopus, stādīt dārzus, celt jaunas ēkas un labot ceļus. Mūsu ir maz, un tik ļoti trūkst Jūsu roku. Kopīgiem spēkiem mēs varēsim panākt visu, ko vēlamies, un pārvērst «Silmalu» par bagātu un ziedošu kultūras centru, no kura nevienam negribēsies šķirties.

Te Inga īsos vārdos pastāstīja, kas pašlaik tiek darīts, kāda izpeļņa šogad būs uz izstrādes dienu (salīdzinot ar līdzšinējo, — o, tas ir rāviens uz priekšu!)

Viņa nobeidza vēstuli ar šādiem vārdiem:

— Mēs Jūs gaidām un zinām, ja Jūsu krūtīs ir jaunības drosme un vīrišķība, ja Jūs mīlat savu dzimto pusi, tad Jūs nāksiet...

Ap brokastlaiku ieskrēja Juris, un no viņa sejas Inga redzēja, ka gadījušās nepatikšanas. Tādēļ viņa tieši noprasīja:

— Kas noticis?

— Ak, nekas sevišķs, — viņš izvairīgi atbildēja, bet, pamanījis nemieru Ingas acīs, draudzīgi uzsmaidīja un pastāstīja: — Zvanīja no rajona komitejas. Tur ienākušas dažas muļķīgas ziņas.

— Nu un tad?

— Jābrauc dot paskaidrojumus. Bet laika nav. Tur tā bēda.

— Kad jūs brauksiet?

— Rīt. Ja vēstule gatava, pie viena nosūtīšu arī to, parakstus var savākt šodien.

Viņš izlasīja vēstuli: — Man šķiet, ir labi. Ko gan vairāk. Ja vien viņiem būs sirdsapziņa.

— Kā jums liekas, parakstus prasīt no visiem jauniešiem ... ari no Sermuļu Valijas? — Inga jautāja.

Juris pamāja:

— Katrā ziņā no visiem. Tam vajag būt diezgan audzinoši,

vai ne?

— Varbūt gan, — Inga teica. — Bet pie Brikšņu Egona es neiešu. Jau iepriekš zinu, ka atbildēs ar ņirgāšanos.

— Tur nav vērts, — Juris piekrita un draudzīgi pieskārās viņas plecam. — Bet vai mēs nevarētu pāriet uz «tu»? Šis «jūs» — tas mani nudien traucē.

Un viņš ar aicinošu žestu pastiepa roku.

— Lai notiek, — Inga teica, strauji pasniegdama pretī savējo.

9. NODAĻA

Kad Juris otrā rītā Taurenē izkāpa no kolhoza smagās mašīnas, mazpilsētiņa tikko modās. Šī pilsēta patiesībā sastāvēja no vienas garas ielas, ko šķērsoja dažas īsas un ļoti šauras ieliņas. Visas iestādes un veikali koncentrējās garajā ielā, kas bija bruģēta apaļiem akmeņiem, bet šķērsielas atgādināja lauku ceļus, gar malām te zēla zāle un lietus laikā sakrājās milzu peļķes. Mājas bija mazas, diezgan izklaidus, un ap visām zaļoja augļu dārziņi, auga saknes un ziedēja raibas dālijas.

Pašā pilsētas centrā noplukušā sarkanu ķieģeļu ēkā atradās pasts un vienīgais rūpniecības preču veikals. Mazliet tālāk ielas pretējā pusē dzeltenīgi svaigi krāsotajā divstāvu mājā ievietojusies rajona izpildkomiteja un partijas komiteja. Trešais svarīgākais centrs Taurenē bija rūpkombināts, kur izgatavoja vienkāršas mēbeles, dažādus saimniecības traukus un piederumus, auda lupatu paklājus un maisus. Rūpkombināts aizņēma prāvu, ar melnu papi apsistu ēku un plašu pagalmu ar materiālu noliktavu pilsētiņas viņā galā. Tur izbeidzas ielas bruģis un sākas baltais lielceļš, pa kuru pienāk autobusi no Rīgas. Ja te vēl pieskaita vienīgo ēdnīcu — bufeti, frizētavu, pārtikas veikalu un modes ateljē, tad, lūk, arī visa Taurenes saimniecība. Ak jā, vēl jāpiemin arī kokzāģētava, bet tā atradās puskilometru nost un neietilpa pilsētas teritorijā.

Tieši todien bija trešdiena — vienīgā tirgus diena_nedēļā. Pa ielu brauca viens otrs pajūgs, aizripoja dažas smagās mašī-

nas. Sievietes gāja ar piena kanniņām un somām. Ļaudis te sevišķi nesteidzās; pretī pastam laukumiņā, kur pienāk autobuss, pie kioska stāvēja daži vīri, pīpēja un sarunājās.

Juris piegāja pie kioska un nopirka vakarējās avīzes. Viņš atpleta lapu, lai ieskatītos, bet tai brīdī kāds viņu uzrunāja:

— Labrīt, Beika! Ko tu te dari?

— Sveiki! — Juris atgriezās un pasniedza roku padruknam un smaidīgam vīram. — Tu jau mājā, Laizān? Bet es domāju ...

— Nu, kā ir, vai varam taisīt jurģus? — Laizāns viņu pārtrauca. — Darbus Ezerlejā esmu pabeidzis, un kaut vai rīt varu laisties uz Silmalu.

— Tas man nāk mazliet negaidīti, — Juris atzinās. — Tu teici, uz augusta beigām.

— Nu jā, bet veicās labāk, nekā domāju. Materiālus šoreiz dabūjām kārtīgi. Es jau divi dienas pa Taureni. Nu, kā — rūme, kur piemesties, būs?

Juris norūpējies pabakstīja ar zābaka purnu zemi.

— Šo ziemu tu te nekādā ziņā vairs negribi palikt?

Laizāns papurināja galvu:

— Nē. Dzīvoklis man draņķīgs, sieva vairs ne par ko... Un mēs jau arī gribam ātrāk nogruntēties uz vietas. Nauda savai mājelei man tagad sanāk — ko tad gaidīšu? Kā tev tur sastāv?

— Bēdīgi... nevaru izdomāt, kur lai tevi iemitina?

— Tas jau sliktāk, — Laizāns pašūpoja galvu. — Bet es jau rēķinājos, ka būsi sameklējis.

— Es pats arī rēķinājos, tikai neiznāk, kā domā. Daži cilvēki ir tik dīvaini...

Viņi aizsmēķēja un īsu brītiņu klusēja. Tad Laizāns teica:

— Es varu iet uz Ezerleju. Tur man šai ziemai dzīvoklis būtu. Bet es labāk gribētu pie tevis. Sirds vairāk velk uz Silmalu. Man jau, redzi, tie jūsu meži...

Juris strauji pacēla roku un pieķēra sev pie pieres.

— Paklausies, Laizān, — viņš iejautājās, — vai tev pietiktu ar vienu pamatīgi lielu istabu? Nu, istaba uz goda! Virtuve gan būtu kopā ar kaimiņiem, bet tie ļoti saticīgi.

— Cik tad liela tā istaba?

— Nu, lielsaimnieku goda istaba. Tev pilnīgi pietiktu. Divi lieli logi, ziemā ļoti silts, un turpat lepns balkons. Nu, nav ko runāt — tur tev būs jauka dzīvošana. Krāmējies tik ātrāk no šejienes prom. Kaut vai šodien ... es esmu ar mašīnu.

— Pag, pag, — Laizāns viņu apturēja. — Vēl jau Silmala nedeg. Galvenais, lai viss būtu skaidrs.

— Nu, tad nāksi, jā? — Juris jautāja.

— Norunāsim tā, — Laizāns teica, — rīt, parit es ieradīšos apskatīties.

— Bet principā tu esi ar mieru?

— Principā esmu.

— Nu, tad sit saujā! — Juris smaidīdams pastiepa roku. — Es tevi nekādā ziņā negribu atdot Ezerlejai. Un ceru, ka arī tev būs tik daudz goda jūtu ...

Laizāns iesmējās:

— Ja būs dzīvoklis, tad arī jūtas nekur nepaliks. Nu tad vesels! Es ieradīšos.

Viņi atvadījās, un Juris devās uz rajona komiteju.

— Kas jums tur notiek ar celtniecību? — jautāja Mārēns, kad Juris bija apsēdies viņam pretī.

— Kas notiek? Nekas, — Juris vienkārši atbildēja.

— Kā tā — nekas? No kādiem fondiem ceļ individuālās mājas?

— Individuālās? — Juris iepleta acis. — Bet es taču vel nevienu...

— Vai tā nu būs? — Aizvien vēl rakņājoties pa galda atvilktni, Mārēns ar smīnu paraudzījās Jurī. — Jums tur kolhozā dzīvo tāda Terēze Goba?

— Tā taču nav māja! Tas ir tikai jumts! — Juris saslējās.

— Par kādiem līdzekļiem? — Mārēna acis bija bargas.

— Sakiet man, biedri sekretār, — Juris atbildēja ar pretjautājumu, — kas kolhozam izdevīgāk: uz sava rēķina uzlikt mājai jumtu vai aizlaist projām labu darba darītāju?

Mārēna sejai pārslīda nepatikas ēna, kā vienmēr, kad viņam runāja pretī.

— Jā, jums, biedri Beika, aizvien pašam sava līnija, — viņš kodīgi teica. — Piens un gaļa otrā plānā, bet jums, lūk, rūp individuālo māju celtniecība. Kāpēc? Tai jūs nežēlojat izšķiest kolhoza dārgo rubli. Interesanti!

Brīdi Juris klusēdams raudzījās sekretāra pilnīgajā, pašapzinīgajā sejā, kas šobrīd bija sevišķi salta un nelaipna.

Tad viņš ar skaļu nopūtu teica:

— Es neprotu atdalīt pienu un gaļu no tā cita. Lai ražotu pienu un gaļu, vajag cilvēku. Bet cilvēkiem nepieciešamas cilvēcīgas mājas. Brīnums gan — kas te varētu būt nesaprotams?

— Jūs mākat loģiski runāt! — pikti iesmiedamies, teica Mārēns, paņemdams no galda mapi un iesviezdams to atvilktnē. — Tikai redzat, runas valstij neko nedod. Partija un valdība nav mūs nolikusi šajos posteņos, lai mēs nodarbotos ar daiļrunību un oriģināliem spriedelējumiem, bet tādēļ, lai mēs dotu valstij centnerus. Jā gan.

— Jūs runājat tā, biedri Mārēn, it kā es tiešām nodarbotos ar nekam nevajadzīgu celtniecību, cerībā, ka tā man atnesīs personīgu labumu, — ar rūgtumu sacīja Juris. — Bet patiesībā mēs taču tikai lāpām, lāpām... Vai tad labāk ēkas aizlaist postā? Vai sienu bāzt cauros šķūņos? Un vai tiešām grēks palīdzēt kolhozniecei, kas godīgi strādā?

Mārēns viņu pārtrauca ar nepacietīgu žestu.

— Protams, nav grēks, ja kolhozs ir ļoti bagāts, ja var izdalīt līdzekļus. Bet, ja tā klibo kā jūsējais ... nu, skaidrs, ja tā šķiedī-sies, nekad netiks uz zaļa zara.

Nu Juris savukārt pārtrauca viņu: — Bet man liekas, biedri sekretār, ka galvenais iemesls, kādēļ kolhozs klibo, ir pavisam cits.

— Un kas, pēc jūsu domām, tas būtu? — Mārēns vaicāja nevērīgi.

— Pēc manām domām, tā galvenokārt ir rajona komitejas vaina.

— Kā?

— Jā, ja mēs runājam atklāti, tad liela daļa vainas gulstas uz rajona komiteju, — Juris atkārtoja.

Brīdi Mārēns raudzījās viņā ar stīvu skatienu. Tad viņš paraustīja plecus, nogrozīja galvu un ar smīnu pamudināja:

— Nu, nu, tālāk!

— Lūdzu, nesmīniet! — Juris pēkšņi iesaucās. — Tas nekas, ka jūs esat rajona komitejas sekretārs. Galu galā mēs abi esam komunisti. Tātad es teikšu visu, kā domāju. Citādi taču nav jēgas, ja domā vienu, bet runā otru, kā to bieži dara ...

— Kas par ievadiem!? — Mārēns neveikli, tīri apmulsis ierunājās.

— Manas domas ir tādas, — Juris apņēmīgi teica, — nav labi, ja par daudz komandē. Vajag vairāk uzticēties cilvēkiem un ļaut pašiem strādāt. Tā būtu gudrāk.

— Tas nozīmē bezplāna saimniecību? Anarhiju? — Mārēns, atgāzies krēslā, raudzījās no augšas uz leju.

— Nē, to tas nenozīmē, — Juris mierīgi atbildēja. — Plānu vajag dot lielās līnijās, nevis jaukties sīkumos, ar pirkstu katram rādīt, kas un kā viņam jādara. Cilvēkiem taču tīk domāt pašiem ar savām galvām arī. Cilvēki nav muļķi, un tiem vajag uzticēties...

— Jā, jums it sevišķi tīk domāt ar savu galvu, — sekretārs piezīmēja ar sarkasmu, — to mēs zinām.

Jurim acīs pazibēja īgna uguntiņa. Tad viņš smagi atmeta ar roku:

— Ja jūs manus vārdus uzņemat ar izsmieklu, tad nav vērts runāt. Un tomēr tā ir: šī pusgada laikā es pats esmu pietiekami izjutis, kā ir, kad tevi nepārtraukti tramda. Nē, tas neko nedod. Tikai traucē. Un vai tad jūs nezināt, ka cilvēki smejas par muļķīgām komandām?

— Par kādām muļķīgām komandām? — Mārēns draudoši saslējās.

— Nu, ja gribat piemēru, — Juris droši sacīja, — tad es teikšu. Kaut vai par to pašu saulespuķu kampaņu pērn.

Mārēns raudzījās viņā ar neslēptu ienaidu.

— Pērn jūs te nemaz nebijāt. Ko jūs varat zināt?

— Nebiju, — Juris piekrita. — Bet cilvēki par to runā. Un zobojas.

— Kas runā? — Mārēns spēji paliecās uz priekšu.

— Vai tas nav vienalga? Ne jau tas svarīgi, kas runā ...

— Es nezināju, ka jūs vācat un atkārtojat padomju varas ienaidnieku tenkas. Tiešām laba nodarbība komunistam, neko teikt!

— Kādēļ ienaidnieku? — Juris juta, ka viņam sāk tvīkt seja.

Bet Mārēns pēkšņi trieca dūri uz galda.

— Protams, ienaidnieku! — viņš uzkliedza. — Kas cits ieinteresēts tās izplatīt, lai kaitētu, lai grautu autoritāti?

Juris nez kādēļ no kliedziena bija pietrūcies kājās.

— Kādu autoritāti? Jūsu vai partijas?

«Tūlīt viņš mani apēdīs ar acīm vien,» Juris nodomāja.

— Jūsu zināšanai, — Mārēns beidzot teica, — tas ir viens un tas pats.

— Nē! Nav tiesa! Ja kāds ko izdara aplam, lai ņem to uz sava rēķina ... Kādēļ jaukt iekšā partiju? Iznāk, ka to izmanto kā vairogu, bet vai tas ir pareizi?

— Jūsu domāšanā galīgs sajukums, — Mārēns teica šoreiz ar atklātu izbrīnu. — Nāksies iegrožot jūsu domāšanu, neko darīt.

Juris gribēja jautāt:

— Kādēļ jūs man draudat? Vai savas domas godīgi izteikt ir noziegums? Ļeņins taču mācīja, ka ...

Bet, paskatījies Mārēnam sejā, viņš šos jautājumus noklusēja. Sekretārs bija piecēlies un, tālruņa klausuli ņemdams, stīvām lūpām noteica:

— Tā, biedri Beika. Mums bija interesanta saruna. Es jūs esmu brīdinājis. Pasekosim vērīgāk, lai jūs pavisam neizsaimniekotu kolhozu. Sveiki!

Šoreiz viņš roku nesniedza.

No Mārēna Juris nospiests devās pie Gulbja. Otrais sekretārs reti bija sastopams, bet šodien, kā par laimi, viņš sēdēja savā kabinetā un strādāja.

— A, Beika, — viņš apsveica Juri. — Tu arī esi ieradies? Vēl vakar nodomāju, ka būs jāapciemo. Nu, kā sviežas?

Juris skopos vārdos pastāstīja savas ierašanās iemeslu.

Gulbis izņēma papirosus, piedāvāja Jurim un aizsmēķēja pats. Pirmos pāris dūmu ievilcis, pēkšņi sāka stipri klepot, pietrūkās kājas un atgāja pie vaļējā loga.

— Sasodīts, — viņš teica, atnācis atpakaļ un atsēdies, — kāda nejēdzība! Karstā vasaras laikā saaukstēties. Un netiek vaļā.

— Kur tu tā saaukstējies?

— Nieki, — Gulbis atmeta ar roku. — Lietu dabūju. Pirms nedēļas biju «Druvā», un uz lauka uznāca pamatīgs gāziens. Vai nav jocīgi, ko? No lietutiņa ... Re, ko nozīmē nolaisties! Bet partizāņos pa sniegiem, puteņiem un ūdeņiem — dažreiz veselu dienu ne vīlīte nebija sausa, un ne velns nerāva.

— Neraus jau arī tagad, — Juris drūmi pasmīnēja.

— Es arī domāju tāpat, — Gulbis piekrita, tad pēkšņi, toni mainīdams, iejautājās: — Tu tur kolhozā esi ar kādu saplēsies?

— Nē, — Juris atbildēja.

— Nu, nokaitinājis katrā ziņā.

— Droši vien visiem pa prātam nedaru.

— Vai sienu saņēmāt visu?

— Jā ... cik bija. Tu jau zini, kādas mums pļavas.

— Vai šoruden netaisāties ķerties pie krūmiem?

— Katrā ziņā, — Juris teica, nolikdams papirosa galu pelnu traukā, — vispār mums šoruden pie daudz kā jāpastrādā. Būtu tikai ļaudis. Redzi... Varbūt tevi interesēs... mēs nolēmām šo te ievietot avīzē. Kā tu skaties?

Un viņš pasniedza sekretāram jauniešu vēstuli.

Gulbis to uzmanīgi izlasīja, atdeva Jurim atpakaļ un pamāja ar galvu.

— Kādēļ ne? Protams, var mēģināt. Varbūt kādam pamostas sirdsapziņa. Ak jūs esat pārliecināti, ka pēc gada tiksiet pie strāvas?

— Nu, tā mums jādabū — stāvi vai krīti! — Juris cieti noteica. — Citādi jau nav dzīves.

— Pagrūti būs. Tīkls tālu. Tu painteresējies, vai ļaus pieslēgties.

— It kā varot, — Juris atteica. — Principā varot. Katrā ziņā es ceru, arī tu aizliksi labu vārdu perifērijas nodaļā ...

— Kas tad tu man esi — krustdēls, vai? — Gulbis pasmīnēja. — Nu jā, zināmā mērā krustdēls gan. Es jau tevi ievedu tavā «Silmalā». Vispār teikšu tev atklāti, man patīk plašas programmas. Pat ja tur daļa sasapņota ... jā gan! Kad iet uzbrukumā, arī nevar zināt — izdosies vai ne ... bet vai tādēļ neiet? Ja neietu, nekad nebūtu uzvaras. Tā tas ir. Nu, kā tu satiec ar ļaudīm? Vai viņi tev sākuši ticēt?

Kad pēc brīža Juris cēlās, lai atvadītos, Gulbis, viņam roku sniegdams, nopietni un vienkārši teica:

— Lai tev labi veicas. Neapvainojies uz mums, ja kādreiz šā tā ... Mēs jau arī esam tikai cilvēki.

Viņš ne ar vārdu neieminējās par «celtniecību», un Juris saprata, ka viņš negrib aizskart Mārēnu, jo pats nav ar to vienis prātis.

Vēstuli nosūtījis, Juris Taurenē nekavējās. Pēcpusdienas saule vēl stāvēja augstu, kad viņi brauca caur silu, kur svelmainā gaisā biezēja sveķu un skuju smarža. Slaidi un valdonīgi, kuplās galotnes nešūpodami, garām lēni slīdēja koki. Te bija Silmalas daļa. Te ziemā dziedās zāģi un sprēgās liesmas, te taps stabi jaunajai gaismas līnijai. Nē, viņi neatlaidīsies ne par ko, lai cik grūti nāktos. Tas nozīmētu atteikties no mehanizācijas, bet bez mehanizācijas nebūs arī izslaukumu. Vai tad viņš, kuru tā pievilka tehnika un mašīnas, lai strādā ar sentēvu metodēm? Vienkārši kauns. Juris juta atkal briestam un kūsājam dzīslās karstu enerģiju, un pamazām izgaisa no atmiņas tumšā ēna, ko bija atstājusi saruna ar Mārēnu.

Mājās Juris pārģērbās, uz ātru roku paēda un palūdza šoferi, lai tas viņu aizrauj līdz Vanagiem, kur šorīt bija nosūtīti divi vīri skābbarības tvertņu ierīkošanai, un līdz vakaram nostrādāja kopā ar tiem.

Irma pienāca, paskatījās un apmierināta noteica:

— Nu, šoruden man sirds būs mierīga.

— Bet man nebūs mierīga, — Juris viņai atbildēja, — kamēr šī vecā grausta vietā neuzcelsim modernu fermu.

— Diez kad tas vēl būs, — Irma nopūtās, paņemdama dēli un pasniegdama vīriešiem. Viņa nebija radusi stāvēt dīkā un skatīties, kā citi strādā.

— Un pie katras siles lampu, — Juris optimistiski turpināja.

— Ak ... — Irma pasmaidīja un pakratīja galvu.

Mārēnu saruna ar «Silmalas» priekšsēdētāju bija galīgi izsitusi no sliedēm. Mārēns nespēja un nespēja rimties. Viņš bija pārsteigts, apjucis un noskaities. Tādu nekaunību nācās piedzīvot pirmo reizi un vēl no tāda puikas kā šis priekšsēdētājs!

Mārēns brīnījās un nevarēja saprast, kā Beika bija uzdrīkstējies. Rajona komitejas pirmajam sekretāram pateikt tieši acīs kaut ko tamlīdzīgu! Tad paskat, kas viņam aiz ādas ... paskat, kādi uzskati par vadību! Vismaz labi, ka turpmāk to zinās.

Mārēns strādāja Taurenes rajonā jau ilgus gadus. Tūlīt pēc Lielā Tēvijas kara viņš tika norīkots komjaunatnes apriņķa komitejā par instruktoru. Šai darbā viņš nepiekusdams tramdīja visus pasīvos komsorgus, bargi lamāja tos pa tālruņiem, pavēlēja un pieprasīja. Jau toreiz viņš necieta nekādus iebildumus. Ne pret sevi, ne pret citiem.

Otrs instruktors reiz izteicās, ka Mārēns pat vienatnē ar savu kreklu nepieļaujot sevī ne vissīkāko šaubu dzirkstelīti attiecībā uz domu, ja to izteicis kāds vadošs biedrs.

Gāja gadi, un viņš kļuva par komjaunatnes rajona komitejas sekretāru. Par ļoti cītīgu un aktīvu sekretāru. Toreiz rajona komjaunieši visi zināja šādu gadījumu: pie Mārēna atnācis kāda kolhoza komjaunatnes sekretārs un atklājis tam daudzas nebūšanas. Turpat tā klātbūtnē Mārēns paņēmis tālruņa klausuli un piezvanījis partijas rajona komitejas sekretāram. Taču tam viņš teicis tā:

— Biedri sekretār, es esmu atklājis kolhozā «Brīvais darbs» kliedzošas nekārtības ...

Un visu, ko viņam nupat pastāstījis komjaunietis, viņš partijas sekretāram atklājis kā savu personīgu pūļu un modrības rezultātu.

Tā rīkojoties, viņš soli pa solītim stiprināja savu karjeru. Gadījās cilvēki, kam patika viņa iztapība. Gadījās tādi, kas kļūdījās, karjerisma tieksmi noturēdami par dedzību un aktivitāti.

Mārēns necieta pretējas domas, viņš pat necentās tās uzklausīt. Tādēļ tie rajona komitejas darbinieki, kuri negribēja nīsties, centās izvairīties un bieži vien savas īstās domas slēpa, piekrizdami sekretāram.

Tikai Gulbis nepiederēja pie tādiem.

Starp viņu un pirmo sekretāru bieži notika «saskriešanās», ja nācās izšķirt vienu otru būtisku jautājumu. Dalījās arī viņu abu simpātijas pret atsevišķiem cilvēkiem.

Gulbis cienīja aktīvus un bezbailīgus ļaudis, viņam patika tādi, kuri strīdas pretī, ja atzīst savas domas par pareizām un nicina gļēvus iztapoņas. Taču viņš piekrita, ja otram izrādījās taisnība.

Vēl vakarā, sēdēdams mājā pie galda un pārlasīdams vakarējos laikrakstus, pirmais sekretārs domās atkal un atkal atgriezās pie šīsdienas nepatīkamās sarunas. Nē, šim priekšsēdētājam tas tā nepaies. Kas tā par nepiedodamu nejēdzīgu atklātību, gluži kā spļāviens sejā!

— It kā mēs kopā būtu cūkas ganījuši! — aizmirsies viņš iesaucās.

— Ko tu teici, Alfrēd? — no blakus istabas iznāca sieva.

— Neko. Tāpat.

Nekad nevienā plēnumā, ne citā sanāksmē neviens nav uzstājies tik nekaunīgi. Saulespuķu kampaņa. Tad redzi, kā viņi to sauc. Protams, ienaidnieki. Mārēnam ir skaidrs viens — visi, kas runā pretī, ir ienaidnieki un ienaidnieku līdzskrējēji. Jāpaskatās tuvāk uz šo Beiku. Jāpavēro uzmanīgāk.

Bet par saulespuķēm — tā bija principa lieta. Ja man būtu likts iesēt pat mēnespuķes, es būtu sējis negudrodams un neprasīdams. Tā es saprotu partijas disciplīnu, biedri Beika. Bet tev mēs vēl to iemācīsim.

10. NODAĻA

Jau no paša rīta debesis bija nomākušās, bet nelija. Nebija arī vēja, kas aizdzītu pelēkos gaisa slāņus; tāda laikam būs visa diena — vienmuļa un nepatīkama. Riebīgi, šādās dienās negribas nekā darīt, gandrīz vai ir tā, ka dzīve šķiet apnikusi un tu, cilvēks, nezini, ko iesākt. Pāri visai pasaulei nogulies miglas blāķis, gaiss mitrs, visapkārt sabiezējis klusums. Ak, tad jau labāk lietus — lai līst, šalkdams koku lapotnēs, lai grabina

jumtu un mazgā logu rūtis. Tomēr priecīgāk, jo zini, izlīs šie mākoņi, vēja saraustīti aizklīdīs projām pāri siliem un laukiem, un zilajās debesu spraugās atkal iemirdzēsies spodrā saule. Bet tagad mākoņi guļ kā pelēka sega pāri Sermuļu dārzam, istabas ir krēslainas un drūmas.

Radio raida lekciju par lauksaimniecību, bet diktora balss bieži vien nosmok asā čērkstoņā — tātad kaut kur uz Rīgas pusi staigā pērkoni.

Valija piegāja un izslēdza radio. Vienīgais labums, ka šādā laikā nenāks dzenāt uz lauku. Pie āboliņa nekā nevar darīt, rudzi vēl nav iesākti. Mīcīt bedrēs skābbarību — nu, ar to lai tiek galā paši. Vajadzētu aizbraukt uz Taureni apskatīties, vai nav pienākuši jauni vilnas audumi; tagad, vasarā, vislabāk nopirkt, tad jau neviens neķer. Bet kā tikt, nav tirgus diena, un mašīna neiet.

Valija sameklēja modes žurnālu un no jauna sāka apskatīt jau simtreiz redzētos un pētītos tērpu modeļus. Pārlapoja žurnālu, tad paņēma iesākto izšuvumu un nosēdās pie loga. Vēra adatā krāsainus pavedienus, šuva un domāja. Nedomāja jau neko sakarīgu, šis un tas pazibēja galvā, viena doma ātri nomainīja otru. Ienāca prātā, ka jāaiziet pie Lapiņu Austras pēc apsolītā romāna, iedomājās, ka svētdien droši vien no Ezerlejas atbrauks ciemos mātesmāsa un atvedīs savas Karmenas telīti... Tā gan ir govs, izdod uz reizi veselu spaini — kas par treknu pienu! Telīti gribēja kolhozs, bet krustmāte to bija apsolījusi Sermuļiem, tādēļ tika teikts, ka atskrējis bullēns. Varbūt būs jāaizbrauc tepat līdzi uz Ezerleju. Citu svētdienu Taurenē viesosies Rīgas teātris ... eh, visu nedēļu tur dzīvot nav vērts! Tikpat nebūs ko sadarīt. Un krustmāte katrā ziņā pieliks pie ābolu mizošanas — mizo, kamēr dūša kļūst skāba un pirksti tik melni, ka pat ar jāņogām nevar nost dabūt. Lai viņi mizo un žāvē paši to milzu lērumu ... Tik garlaicīgi, nav neviena kārtīga puiša, ar ko paamizēties ... Reinholds viņvakar nez kādēļ bija ieskrējis, prasīja gan ūdeni, bet skaidrs, ne jau ūdens dēļ, Valija iesmējās. Dejot viņš gan prot un tāds ... uzmanīgs. Tikai uz deju pulciņu nenāca kā muļķis, viņa dēļ viss izputēja. Diezgan glīts, iznesīgs puisis. Cita līdzīga kolhozā nav, ja nu jaunais priekšsēdētājs, bet tas pagaidām nevienai meitai nav vērību piegriezis ... Jāuzraksta atbilde Vilkupu Zanei, kad brauks atvaļinājumā, lai atved kaprona zeķes — te Taurenē nav nekādas izvēles. Kas nu te — nabagmājā, Valija nicīgi sarauca lūpas. Ko varētu izdomāt, lai

tiktu projām? Kad Zane atbrauks, jāaprunājas nopietni, vai nevar pagādāt darbu ... Tad lai māte saka, ko grib, — viņa aizbrauks, un viss. Vispār Valijai trūka dūšas doties projām meklēt laimi... Un ja nu negadās nekas piemērots? Bērnus vākt kā Dzidra vai vispār smagu darbu viņa negribēja. Bet Sermuliene ne vienu reizi vien bija piedraudējusi — ja neklausīs un skries uz pilsētu, tad lai no mājām neko negaida. Tad lai tiek galā pati. Un Valija sev atzinās, ka klusībā viņa no tā baidās visvairāk. Tikt galā pašai — tas nebūt nelikās pievilcīgi. Viņa bija augusi mātes aplidota un aprūpēta, viņa neprata raizēties par rītdienu. Bailes no patstāvības un uzņēmības trūkums arī bija tas iemesls, kādēļ Valija nebija aizskrējusi savām draudzenēm Vilkupu meitām līdzi uz pilsētu, bet palikusi nīkt Silmalā. Tad viņa iedomājās jocīgo vēstuli, ko viņdien bija devuši parakstīt. .. Nu, viņa parakstīja ar, jo Reinholds lūdza. Galu galā vai tad žēl — lai liek avīzē, ko grib, būs amizieris, kad Zane un Dzidra izlasīs. Bet viņas jau nebrauks. Smieklīgi!

Valija dusmīgi nometa šuvekli un piecēlās. Šai mirklī sētā sāka riet suns. Valija piesteidzās pie loga paskatīties, kas nāk.

Atkal šī bibliotekāre! Paldies dievam, nav brigadieris. Nez ko nu atkal vajadzēs, grāmatu viņai līdzi nav. Varbūt atnākusi pakaļ tai, ko toreiz atstāja.

Kamēr Inga pagalmā sasveicinājās ar Sermulieni, Valija plauktā sameklēja pusizlasīto romānu ... Līdz galam viņa vēl nebija tikusi, bet lai jau ņem un nes projām. Patiesību sakot, viņa to bija pārskatījusi un izlasījusi tās vietas, kur stāstīts par mīlestību, bet pārējo nemaz negribējās lasīt — atkal par cīņām, sazvērestībām un cietumiem. Tas viss taču tik neinteresanti, ka bail.

Ievedusi viešņu istabā un apsēdinājusi pie galda, Valija salocīja šuvekli un nolika pie malas.

— Strādājat? — Inga uzprasīja. — Turpiniet vien, es netraucēšu.

— Nekas, — Valija teica. — Gan jau pagūs. Vai jūs nācāt pēc grāmatas?

— Izlasījāt?

— Jā, — Valija meloja.

— Nu, vai patika?

— Tā nekas ... tīri labi.

— Atnāciet uz bibliotēku apmainīt, — Inga aicināja.

— Būs jau jāaiziet kādu vakaru ...

— Ziniet, Valij, kādēļ es atnācu, — Inga teica, — es organizēju bibliotēkas padomi. Man vajag cilvēku, kas palīdzētu šai darbā.

— Kādā darbā? — Valija jautāja. — Ko tad tur dara?

Inga paskaidroja.

— Ak tā? — Valija nezināja, ko teikt. Literārie vakari,, spriešana par grāmatām, avīzes — tas viņā nemodināja ne vismazāko interesi, bet, gribēdama būt pieklājīga, viņa piebilda:

— Tas jau gan interesanti.

— Jums laikam vidusskolas izglītība? — Inga jautāja.

— Man? Astoņas klases.

— Vajadzēja pabeigt.

— Man bieži sāp galva, grūti mācīties, — Valija teica.

— Arī ar sirdi... kaut kas.

— Vajag ārstēties, — Inga sacīja, nezinādama — ticēt vai neticēt, un pati jutās neērti. Saruna nevedās, un viņa apzinājās, ka neprot atrast pavedienu.

— Jums ļoti skaists dārzs, Valij, tik daudz puķu.

— Ja gribat, — iziesim ārā, — Valija piedāvāja.

Pat šajā pelēkajā dienā flokšu un dāliju krūmi greznojās visspilgtākajās krāsās. Ziedēja baltas, sarkanas un zilas astras, dzelteni brūnās samtenes un vēl kādas puķes, kurām Inga nezināja nosaukuma. Aiz puķu dobēm auga ērkšķu krūmi ar lielām, zaļām ogām.

— Ēdiet ogas, — Valija uzaicināja. — Tās ir ļoti saldas. Pameklējiet, kur mīkstākas. Tiš! Tiš projām!

Viņa aiztrieca strazdu baru, kas lēkāja pa ābeles zariem, un piezīmēja: — Nejaukie putni izknābā baltos dzidros tā, ka mizas vien paliek pāri. Gaiņāt vien nejaudā. Redz — uzkrita otrai!

Un, plaukstas sizdama, viņa veikli aizmetās pie kādas tālākas ābeles, kuras zari bija pilni sārtiem augļiem, lai aiztriektu uzmācīgos putnus arī no tās.

Brītiņu paciemojusies, Inga taisījās projām un, Valijai roku sniegdama, jautāja:

— Kā tad paliek, vai jūs atnāksiet šovakar ap desmitiem?

— Redzēs, kā būs, — Valija stiepti un nenoteikti atbildēja. Viņas roka bija tik mīksta un ļengana, ka aiz nepatikas Inga to ātri palaida vaļā. Tā viņa arī aizgāja, nesdama līdzi šo sajūtu un atziņu, ka nav pratusi Valiju ieinteresēt un ka tā nekur neies.

Bet tas nebūt Ingai nelika šaubīties. Gluži otrādi — viņa sevī apņēmās radīt padomi par katru cenu. Kaut arī sākumā tā sastā-

vētu tikai no pāris cilvēkiem. Arī pāris cilvēku var padarīt ļoti daudz. Ja tikai laba griba.

Kad viņa gāja garām Skaistaiņiem, tur pašlaik piebrauca smagā mašīna ar mēbelēm un dažādiem saiņiem. Kravas kastē sēdēja pusmūža virs un gadus piecpadsmit vecs zēns. Kabīnē blakus šoferim bija redzama sieviete.

Atbraucējus saņemt pāri pagalmam steidzās pats priekšsēdētājs atlocītām krekla piedurknēm, bez cepures. Priecīgs.

— Sveiki, sveiki! — viņš sauca jau pa gabalu. Ieraudzījis Ingu, pamāja arī tai ar roku: — Nāc iepazīsties ar jaunajiem kolhozniekiem!

— Jauni kolhoznieki?

Inga paklausīja un iegriezās pagalmā.

Mašīna piebrauca pie verandas, atbraucēji izkāpa, sarokojās. Pretī iznāca Atis un vecie Reinholdi.

— Nu, vai ielaidīsiet čigānus? — jautāja Laizāna sieva Ata mātei sasveicinoties. Tā atvēra durvis.

— Nāciet tik iekšā — jo vairāk ļaužu, jo jautrāk. Mēs jau nupat kā visu pabeidzām tīrīt. Es ar lopiņiem, pašai vaļas maz, bet tie puisieši man gadījušies dūšīgi — grīdu izmazgājuši, ka spīd vien!

Inga acis vien iepleta, redzēdama, ka abi «puisieši» sāk stiept mēbeles istabā, kur līdz šim dzīvoja Juris. Bet tas, garām iedams, pavilka viņu sāņus un pusbalsī noteica:

— Tu tikai nepasaki... Viņiem nav jāzina, ka tā mana istaba. Saproti?

— Saprotu, — Inga atbildēja. — Bet kā tad?

Viņš atmeta ar roku.

— Sīkums. Saspiedīsimies ar Ati. Divi vecpuiši.

Un viņš aizskrēja.

Inga paraustīja plecus, tad ķērās pie daudzajiem saiņiem un sainīšiem, ko citu pēc cita cēla laukā no mašīnas. Izrādījās, ka istabā kaktos ieslietas pat bērzu meijas un Laizāniete, ieiedama priecīgi sasita rokas:

— Vai, cik labi! Te jau gluži kā Jāņos!

Visiem piepalīdzot, istabu iekārtoja ātri. Tā uzreiz izskatījās daudz pilnāka nekā tad, kad te dzīvoja Juris. Stūrī stāvēja plats skapis, gar sienām divas gultas, apaļš galds, krēsli. Drānu saiņi vēl neizraisīti gulēja kaktā uz grīdas.

— Tas tak ir viens pamatīgs dzīvoklis, — apmierināts sacīja Laizāns. — Un tāds visu laiku stāvēja tukšs?

— Nūja, ka tukšs, — atsaucās Juris.

— Te mums šoziem būs lepna dzīve, — Laizāns piebilda. — Es tā rēķinu, ka līdz pavasarim tiksim zem sava jumta.

— Kad būsi iekārtojies, tūlīt izraudzīsim vietu un varēsi sākt, — sacīja Juris. — Tikai ne visai tālu no šejienes, lai iznāk centrs.

— Vietu izraudzīju jau viņreiz, — Laizāns atbildēja. — Tepat netālu no ceļa, kur tas bērzu puduris. Trakoti mīlu bērzlapu smaržu, it īpaši pēc lietus — tad tā ir tik stipra, ka sit vai no kājām. Bet tāds lopiņš jau nebūšu, kā tu domā. Es arī protu godu. Reiz nu jūs man iedevāt tik lepnu rūmi, tad es arī no savas puses ... To būvi sāks, kad būs vaļīgāks laiks, tagad es strādāšu kolhoza darbus. Un mana madāma ar puiku arī.

— Paldies tev, — Juris vienkārši un silti pateicās. — Darba roku mums ļoti vajag.

Projām iedama, Inga vēl notvēra Ati un atgādināja:

— Vai tu neesi aizmirsis, ko solījies?

— Es lai būtu solījies? Kam tad?

— Man. Šovakar būt bibliotēkā. Goda vārds, ja neieradīsies, es nākšu tev pakaļ. Galu galā tev jāsaprot...

— Galu galā es saprotu, saprotu! — Atis smiedamies pacēla rokas.

— Nu tad desmitos. Uz redzi!

Inga gāja mājup. Diena bija kļuvusi vēl pelēkāka. Viņa pētīja mākoņus un domāja, ka vakarā droši vien līs. Ar sandalēm nevarēs, bet kurpēm atplīsusi zole. Būs jāpalūdz no Marijas zābaki. Un kurpes arī būtu jānogādā kurpniekam. Žēl, ka nepaņēma no mājām līdzi otras, toreiz koferis likās par smagu ... No mājām? Bet kur tad ir manas mājas? — Inga apstājās, lai palaistu garām mašīnu. Kolhoza šoferis Augusts piebremzēja un, galvu no kabīnes pabāzis, apjautājās:

— Vai negribat braukt?

— Paldies, — Inga atsaucās, — man tepat jānogriežas.

Mašīna aizbrauca. Pāri kravas kastei pārkārušies aizšūpojās

dzeltenīgi balti dēļi.

Nē, manas mājas nav nekur citur kā te, Inga sev teica. Tur, uz Rīgu, es braukšu tikai ciemā. Man jāizplēš nauda jaunām grāmatām, un tad es braukšu. Tad arī atvedīšu visas savas mantas.

Vakarā viņi sanāca kopā četri: Dace un Vijolīte atnāca reizē ar Ingu, Atis mazliet nokavējās.

— Ko lai dara, sestdienas vakars, — viņš taisnojas. — Es nevaru rādīties melns dāmu sabiedrībā. Vajadzēja iepriekš pirti...

Viņi vēl brītiņu pagaidīja, bet nerādījās ne Valija, ne Meža-lāču Raimonds, kurš arī bija aicināts.

— Nu tad runāsim paši, — Inga nopūzdamās izlēma. —Vārdu sakot, mēs savā bibliotēkā šovakar organizējam padomi. Organizējam neparasti, jo mums ir arī neparasti apstākļi: nav tikpat kā nekādas lasītāju saimes. Tātad organizējamies patvarīgi. Man ir priekšlikums — par padomes priekšsēdētāju iecelt Daci.

Dace satrūkusies pielēca kājās.

— Ko? — viņa stostījās, līdz sirds dziļumiem pārbijusies.

— Un kas tad ir? — Inga jautāja. — Pašlaik tu esi visčaklākā lasītāja. Abas ar Vijolīti, protams ... Tādēļ es domāju tevi. Bet Atis, Vijolīte un, dabiski, arī es — mēs būsim padomes locekļi. Man šķiet, tā būtu taisnīgi?

— Bet nu taisnāk vairs nevar, — Atis jautri apgalvoja, un viņa balsī Dace saklausīja zobgalību. — Un kas tad tai padomei būtu jādara?

— Padomei jādara, — Inga sāka uzskaitīt, — vispirms jāizcīna telpa lasītavai — tas ir, jāatņem Dižbajāram viena istaba un jāizgudro par mēbelēm ...

— Jāizgudro? — Atis pārtrauca.

— Nu jā, — Inga atbildēja, — jo mums mēbeļu nav. Tad jāsāk cīņa par grāmatu fondiem. Bruksim virsū ciema padomei un kolhoza priekšsēdētājam — jāizrauj nauda un ...

— Kā? Kā tu domā? — Atis pārprasīja. — No Jura tu ceri izraut naudu?

— Ceru.

— Grāmatām?

— Grāmatām.

— Galviņa, galviņa! — Atis piesita sev pie pieres. — Drīzāk viņš pats tev palūgs naudu nekā dos grāmatām.

— Redzēsim, — Inga stūrgalvīgi teica. — Bez tam mums nopietni jādomā par to, kā iesiet nolietotās un saplēstās... Tas būtu jādara pašu spēkiem. Es mazliet protu. Par visiem kopā varbūt varēsim. Un es ceru, ka mums radīsies vairāk palīgu. Tā. Bet tas vēl nebūt nav viss. Padomei ir lieli uzdevumi. Grāmatu apspriešana, literārie vakari, sienas avīze un dzīvā avīze ...

— Ak kungs! — Atis saķēra galvu. — Tas man par smalku.

Dace sēdēja klusēdama un apjukusi. Ata klātbūtne mulsināja

tik ļoti, ka viņa jutās kā iesaistīta pinekļos. Ak kādēļ viņš iepatikās ar katru dienu vairāk? Un ar katru dienu asāk viņa izjuta savu nenozīmību un neglītumu, ar katru brīdi sāpīgāk — tā nevērību pret sevi. Viņa dziļi nopūtās un novērsusies raudzījās lampas dzeltenīgajā spīdumā. Kaut varētu sevi pārspēt, ar saknēm izravēt šīs muļķīgās jūtas!

— Dace, par ko tu domā? — Inga viņu iztraucēja. — Mums tagad jānorunā, kā iesākt... Jāiesāk ar kaut ko tādu, kas saistītu pie bibliotēkas cilvēku uzmanību.

— Es. .. nudien nezinu, — Dace nomurmināja, pietvīkusi tumši sārta.

— Katrā ziņā vispirms mums jāsarīko ļoti interesants vakars. Zināms, es rēķinos, ka ciema padome istabu lasītavai dos .. . Tātad domāsim tagad, ko mēs tāda maza saujiņa varam izdarīt? — Inga turpināja. — Man ir jau neliels plāns ...

Un viņa sāka to izklāstīt: plaša dzīvā avīze, kurā atspoguļotos gan starptautiskie, gan iekšējie notikumi, kolhoza dzīve un dažādi citi jautājumi. Tas, protams, prasīs ļoti lielu darbu, jo viss iepriekš jāuzraksta, tad jāiemācās, — tas prasīs darbu un laiku, bet tieši tādēļ jāsāk to darīt nekavējoties.

Patiesībā viņa baidījās, vai to visu varēs realizēt — šaubījās pati, vai daļēji tas nepaliks tikai fantāzija. Un tieši tādēļ, ka juta šaubas, turpināja ar vēl lielāku, spītīgāku enerģiju. Četri... nu, lai arī tikai četri! Nebūs taču tā, ka neizdosies pierunāt vēl vismaz pāris cilvēku.

Atis neticīgi smaidīja. Nieki. No visa tā nekas neiznāks. Var jau pablēņoties, bet klusībā viņš tūlīt nolēma, ka sevišķi daudz laika šim pasākumam neziedos. Lai meičas ņemas, ja viņām tīk. Galu galā ar varu nevienu uz bibliotēku neatvilks un grāmatas lasīt nepiespiedīs. Kurš gribēs — nāks un lasīs, bet, kurš ir mūlāps, tas tāds arī paliks.

Tikai Violeta platām, sajūsmas pilnām acīm sekoja Ingai. Tā viņai jau mājā bija stāstījusi par šādu avīzi, un meitenei savā dzīvajā iztēlē ļoti gribējās kaut ko darīt.

— Kad mēs sāksim to avīzi taisīt? — nepacietības pilna viņa jautāja.

— Tūlīt uz karstām pēdām! — Inga atsaucās. — Katrs lai izraugās sev uzdevumu — kādu tēmu vēlas. Es esmu ar mieru starptautisko, ja jums nekas nav pretī...

— Mums nebūtu nekas pretī, ja tu paņemtu visas tēmas, — Atis iekrita sarunā. — Stipri šaubos, vai mums citiem kas sanāks.

Pasmaidīdams viņš uzmeta acis Dacei un Vijolītei, un šai smaida bija tik skaidri izlasāmas domas — ko nu šis aitiņas, ka Dace sarāvās, it kā būtu pieskārusies karstai dzelzij. Un cik dīvaini, pirmo reizi viņā modās kaut kas neapzinīgam protestam līdzīgs. Viņa norija pēkšņi radušos rūgtumu kamolu un neteica nekā, tikai novērsās un izvairījās paskatīties uz Ati. Un dziļi, dziļi krūtīs juta gruzdam sīku īgnuma dzirksti — tas arī pirmo reizi pret jauno brigadieri.

«Tu neesi labs,» Dace domāja. «Nē, tu pavisam neesi labs.»

Kad viņi šķīrās, bija jau vēls. Inga bija katram ar varu uzspiedusi uzdevumu un izspiedusi svētu solījumu pēc nedēļas sestdienas vakarā atkal sanākt kopā.

— Es domāju, lai Atis rauga saaģitēt Sermuļu Valiju, — viņa vēl ierosināja. — Varbūt viņam būs lielāks iespaids. Bet mums jāatved Raimonds.

Kad viņas visas trīs jau pilnīgā tumsā lēnām soļoja pa ceļu uz māju pusi, Dace pārmetoši un nelaimīgi ierunājās:

— Kādēļ tev vajadzēja tā? Kāda es varu būt priekšsēdētāja? Tikai par izsmieklu.

Inga juta sev uz pieres uzkrītam pirmās lietus lāses, turpat netālu tumsā viegli iešalcās koki. Un viņai pēkšņi iegribējās satikt Juri, nu — vienkārši satikt un parunāties. «Kā būtu, ja es tagad ņemtos un ietu uz Skaistaiņiem?» Inga domāja. «Viņš vēl neguļ. Varētu pastāstīt, ko mēs šovakar izdarījām. Galu galā es varētu viņu pašu aicināt piedalīties padomē. Kas tur liels?»

Inga nejuta, ka soļi kļuvuši gausāki, un tikai tad, kad Vijolīte parāva to aiz rokas un uzsauca:

— Ko tu tik lēnām ... mēs sālīsim! — viņa pārvarēja sevi un sāka iet ašā, straujā solī, ka tagad abas draudzenes gandrīz vairs netika līdzi.

Kas ar mani šovakar ir? It kā es būtu ko pazaudējusi, it kā man būtu kas jāatrod. Visu laiku man bija mierīga sirds, un pēkņi sagrābis tik dīvains nemiers — kā priecīgas skumjas, kā gaidas. Vispār es esmu zaudējusi līdzsvaru. Par ko? Nieki! Mājās likšos gultā, neko nedomāšu, izgulēšos un rīt atkal viss būs pa vecam! Rīt svētdiena, laikam jau līs ...

Inga satvēra Vijolīti un Daci aiz rokām.

— Nu jūs abas velkaties kā gliemeži... vai nevarat pielikt soli?

11. NODAĻA

Dienas steidzās. Vasara, kas nesen īsu bridi bija stāvējusi un vizējusi kalna galā, tagad skrēja lejup. Ap viņas pleciem jau klājās bālganu druvu sagšas, brieda dārzi, un bites sāka zumēt ap plaukstošiem viršiem.

Rīts bija tikko atausis. Saules zeltainā piere vēl slēpās aiz tumšās egļu sienas, zāle rasas pilna, no zemes kāpa dzestrums. Ceļmalas vecaļā ozolā uz ligzdas malas cēlā pozā visai apkārtnei pāri stāvēja stārķis un kaut ko parkšķināja — varbūt viņš bāra savus bērnus, ka tie ir laiski un pārāk ilgi mīl gorīties siltajā ligzdā, bet varbūt stāstīja tiem interesantus ceļojuma stāstus par tālām zemēm un jūrām.

Juris neskatījās uz skaisto putnu, viņš stāvēja lauka malā un raudzījās uz rudziem, kurus šodien, kad nokritīs rasa, sāks pļaut. Maz prieka būs no šīs pļaujas. Stiebri īsi, vārpas liesas, tumši nezāļu ceri izķēmoja tīrumu no vienas vietas. Kauns un bēdas! Kaut arī tas vēl Mačuļa sējums — vāji izstrādātā, ne-mēslotā zemē iekaisīta netīra sēkla, tomēr jāpļauj un jākuļ mums, un mums jāsaņem šī bēdīgā raža.

— Neko darīt, — viņš nopūzdamies skaļi teica, — jāpļauj. Toties vairāk «Silmalā» šādu tīrumu neredzēs. Nē — kaut vai sienā būtu jāielien!

Traktors pukšķināja aiz alksnāja. Tur jaunais traktorists Maksis Zābers gatavoja zemi rudens sējai.

Juris pārlēca pāri grāvim un devās turp — viņš gribēja redzēt, kā strādā traktors. Vakar tam sabojājās degvielu sūknis un iznāca dīkstāve. Maksis tomēr malacis — šorīt sācis ar gaismu, jo uzartā josla kļuvusi krietni vien platāka.

Traktorists pieturēja, un Juris piegāja tam klāt.

— Nu? — viņš jautāja. — Nestreiko?

— Pagaidām viss kārtībā, — Maksis atbildēja.

— Papirosu gribi? — Juris ieprasījās, izņemdams kārbiņu.

— Kā nu negribēs, šorīt aizmirsu mājā.

Maksis Zābers bija jauns ienācējs kolhozā. Pagājušajā pavasarī viņš bija beidzis mehanizatoru skolu un pirms mēneša atnācis darbā uz Silmalu. Pagaidām viņš mitinājās pie vecā Smildziņu pāra, strādāja labi, un Juris gudroja, kā iekārtot, lai tam neienāktu prātā doties projām.

Maksis bija vidēja auguma, mazliet neveikls un stūrains, nemīlēja daudz runāt. Paprāva, vēju appūsta, saules nokveldēta

seja, gaišbrūni mati, deguns par lielu. Laikam savas mazrunības dēļ viņš vēl ne ar vienu kolhozā nebija tuvāk sadraudzējies.

— Nu, vai saimnieks ar arumu mierā? — Maksis atturīgi iejautājās un nebija noprotams, vai viņam to svarīgi zināt vai arī saka tikai runas dēļ.

— Pieķerties grūti, — Juris atbildēja, ar patiku noraudzīdamies uz līdzeno, valgo arumu. — Es domāju, rudziem te patiks.

— Skatos, ka ar kūtsmēsliem esat skopojušies, — Maksis piezīmēja.

Juris papleta rokas:

— Tur jau tā nelaime. Zeme nolaista, lopu par maz ... dzīvo, kā zini! Nupat skatījos uz rudziem, — taisni raudāt gribas.

— Jā, tie ir pavisam nesmuki, — Maksis piekrita. — Vairāk ušņu sēklu nekā graudu.

Nez kādēļ Juris jutās it kā personīgi aizskarts, ka tīrums tik ļoti nopelts, un balsī ieskanējās nepatika, kad viņš aizejot noteica:

— Nu, tad rauj vien tālāk!

Gar Gobām ejot, Juris ieraudzīja Terēzi, kura stiepa saviem barokļiem lielu nastu tikko pļautas lucernas. Viņš iegāja tai līdzi un noskatījās, kā sadala barību pa silēm. Cūkas plēsās un kvieca. Terēze paskatījās uz Juri un, it kā vainīga juzdamās, sacīja:

— Vājas. Bet pelavas un milti pie pašam beigām.

— Drīz būs jaunas pelavas, — Juris strupi noteica, aizvien vēl domādams par bēdīgajiem rudziem. — Pelavas katrā ziņā būs. — Tad viņš mīkstāk piebilda: — Kaut kā izvilksim līdz kartupeļu rakšanai.

— Spēkbarības vajadzētu ... — Terēze piebilda, — ja varētu dabūt.

Juris zināja, ka tās trūka. Patērētāju biedrības bāze pašlaik nebija, solīja pēc nedēļas. Bet vai var paļauties, ka būs? Un, pieri saraucis, viņš sasprindzināti domāja: kādā ceļā to dabūt ātri, tūlīt? No kurienes izraut? Terēzei viņš pateica:

— Es mēģināšu.

«Tā ir nabagošanās, nekas vairāk,» soļojot projām, Juris sev teica. «Bez mehanizācijas kā sentēvu laikos... kur mēs tā tiksim? Cilvēki uz saviem pleciem sanes barības nastas, izšķiež tik daudz laika, tik daudz spēka. Es visu laiku sevi mierinu — līdz gada beigām, tad... Bet kādas tad būs gada beigas, tā strādājot? Visur, kur acis met, — robi un robi, tādi, kurus nevar

aizpildīt vienā gadā. Labi, pavasarī sasēja zaļbarību, sienu saņēma puslīdz labi, bet ganāmpulku padarīt par pirmšķirīgu nevar tik ātri. Raža, ko šoruden ievāks, vēl nesīs iepriekšējās nolaidības zīmogu. Bet vilcināties un gaidīt nevar — šoruden jāsāk lieli darbi, ja ne — mēs vilksim garu diezin cik ilgi.

Vilkupu Lūcija slauca savas grupas pēdējo govi. Tā bija šķirnes brūnā ar vistreknāko pienu. Slaucēja bija saīgusi — kā nekā rokas vairs nav jaunas, tās gura un sāpēja. Patiesībā sen jau vajadzēja pamest šos kolhoza lopus, lai nāk kāda jaunāka,, bet.. . bet — kurš gan ies atteikties no lieka piena litrīša, ja var to dabūt?

Lūcija nopūtās. No vienas govs iznāk par maz, tur grūti atlicināt abām pilsētniecēm, un ja vēl domā pārdot pa litram krējuma ... Nē, kamēr vien rokas tur, jāstrādā tālāk. Kad jau pavisam nevarēs — tad. Bet viegli, nudien, nav, gadās, ka reizēm naktī pirksti sāp, it kā būtu izgriezti.

Lūcija beidza slaukt, uzsita viegli govij pa gurnu, pameta acis uz durvīm un, pilno, putoto slauceni uzmanīgi turēdama, nesa to uz kaktā noslēpto kannu izliet. Slēptuve bija ierīkota rūpīgi, kanna ielaista zemē un nomaskēta ar dēļiem un salmiem. Katrā slaukšanas reizē Lūcija ielēja tajā pa slaucenei, piens krājās visu dienu, bet vakarā pa tumsu viņi abi ar vīru to izcēla un nesa uz istabu. Nosmēla krējumu, salēja pienu traukos — lai rūgst biezpienam. Ļoti bieži Lūcija sēja sierus, un viņas māsa Taurenē pārdeva tos tirgū.

Lūcija aizvāza kannas vāku, uzlika virsū dēli, uzmeta salmus, atgriezās un sastinga.

Trīs soļus no viņas stāvēja priekšsēdētājs un klusēdams skatījās. Lūcija arī palika stāvam, kā zemē ieaugusi, un viņas plānās lūpas, pašai neapzinoties, saraucās muļķīgā smaidā. Vienā rokā viņa turēja tukšo slauceni, ar otru sagrābstīja tumšā priekšauta malu un sažņaudza to saujā. Un galvā juku jukām jaucās bezjēdzīgas domas: ko varētu sacīt, kā izskaidrot? Tūlīt viņš prasīs, tūlīt būs jāsaka ...

Bet Juris neprasīja nekā, viņš tikai stāvēja un skatījās uz Lūciju kā apstulbis. Pamazām viņa sejā ieplūda tumšs sārtums, viņš novērsa acis no sievietes un paskatījās uz slauceni, ko tā aizvien vēl turēja rokā, viņa skatiens aizslīdēja uz tumšo kaktu, no kura viņa nāca, tad Juris nodūra galvu un paskatījās pats uz savām rokām, it kā pārbaudīdams, vai tās nav netīras, strauji sakustējās un aizgāja.

Aizgāja! Tiešām aizgāja! Lūcija apjukusi, vaļēju muti noskatījās tam pakaļ. Kā tad tā? Kā sapītām kājām, gluži apdullusi no uztraukuma viņa pielīda pie durvīm un paraudzījās arā. Viņš jau bija pie vārtiem. Tad nozuda aiz ceļmalas eglītēm un parādījās atkal jau pa gabalu pie vecā bērza.

Nu ir pavisam traki. Lūcija juta, ka ceļgali kļuvuši ļengani un sirds aiz bailēm dauzās kā negudra. Viņa izvilkās ārā un piesēdās uz vecā, apgāztā kubla. Kungs dievs! Vajadzēja ar tādai nelaimei uzskriet... Kā tas gadījās, kā ne — gluži kā zibens no skaidrām debesīm! Izlīda kā gars no zemes. Nē, nu ir gan ķibele, dievs to zin, kā no tās izkulsies.

Viņa bija tā pieradusi pie savas slepenās kannas, lējusi taja pienu gadiem ilgi, ka gandrīz jau vairs neiedomājās darām ko neatļautu. Tagad viņai pēkšņi šķiet, kāds būtu pa pieri iezvēlis. Kungs dievs, nu mūs sāks saukāt par zagļiem. Nē, nē, kas tad mēs par zagļiem, kas ta nu piena litriņš par lielu grēku! To tak nemaz nemana ...

Suns pieskrēja apošņāt un izpētīt, ko tur saimniece tup laidarā tik ilgi un nenāk uz istabu, viņš piegrūda purnu Lūcijas rokām un pārlaida tām garu, siltu mēli. Viņa atrāva rokas un ievaidējās:

— Vai dieviņ, vai!

Ko nu vecais teiks? Sacīs, ka pati vainīga... Vai tad nevarēja skatīties ar acīm? Bet kam ta prātā ienāca, ka tādā rīta •agrumā kāds dauzīsies apkārt un ložņās pa laidariem? Gadiem te neviens savu degunu nav bāzis... Un vai tad nelaime nāk brēkdama?

Lūcija piecēlās vārgi kā slimniece un vilkās uz istabu.

Pats Vilks no šīs nelaimes ziņas pilnīgi apstulba. Vispirms viņš brītiņu stīvi blenza sievā, it kā nepazīdams to, tad palaida vaļā zābaku, ko taisījās vilkt kājā, un tas klaudzēdams nogāzās uz grīdas. Tad Vilks piegrūda roku ūsām, lai saglaustu tās, un apjucis nomurmināja:

— Še tev nu bija, še tev bija!

Bet drīz viņš atjēdzās un noprasīja:

— Tad tu domā, ka redzēja?

— Vai ta viņš akls, vai, — Lūcija atjautāja.

Vilks sāka kustēties enerģiski. Viņš pieliecās, pūzdams uzrāva kājās zābakus un tāpat bez svārkiem kreklā devas uz durvīm, īsi uzsaukdams:

— Nāc nu ātrāk!

Lūcija teciņus steidzās vīram pakaļ.

Pie kūts Vilks apstājās un uzmanīgi izpētīja apkārtni — vaā nedzird kādu nākam. Tad viņi abi iesteidzās iekšā un, rokām steiga pinoties, sirdīm uztraukumā aizelšoties, izvilka nelaimīgo kannu, izgāza pienu turpat mēslos un, kamēr Lūcija aiznesa trauku projām, Vilks iznīcināja pēdas — caurumu, kur bija atradusies kanna, piesvieda ar mēsliem, nolīdzināja to vietu, aizvāca projām dēļus un salmus.

Un tikai tad, kad viss bija padarīts, viņš sāka justies mierīgāk un, ārā izgājis, pieri slaucīdams, atkal paskatījās uz ceļa pusi. Nē, neviens vēl nenāca. Labi vismaz, ka paspēja.

— Diezin kur viņš aizskrēja? — Lūcija bažīgi iejautājās.

— Kā — kur? Pēc lieciniekiem, — Vilks paskaidroja. — Nāks ar veselu baru. Tad tikai turies. Saki — nekā tāda visā pestīšanā nav bijis. Ne tu esi pienu kur lējusi, ne likusi... Tu slauci govis, visu pienu salēji kannās, kas stāv pie sliekšņa, un viss. Bet kaktā, saki, tikai iegājusi savu vajadzību pēc ... to tev neviens nevar aizliegt.

— Kungs dievs, bet viņš tak redzēja, — Lūcija žēli teica. — Kad es visu to darīju, viņš tur jau stāvēja kā miets.

— Viens pats viņš nekā nevar pierādīt, — Vilks nepadevās, — lai pierādītu, vajag liecinieku. Bet, ja liecinieku nav, tad ko tu man vari padarīt? Es saku — nekā nezinu, un pūt ragā! Tāds ir likums.

— Vai dieviņ, vai dieviņ! — Lūcija gaudās. — Ka tik nu neiziet slikti! Ka tik mani nenodod miličam! Būt es to paredzējusi ...

— Tpū, tpū, tpū! — Vilks trīs reizes nospļāvās, nelaimi aizbaidīdams, un apspiestā balsī sievai sirdīgi uzsauca: — Beidz čīkstēt — kā negudra! Dod tūlīt brokastis, lai var braukt ar pienu.

Jau pienu pieminot vien, Lūcijai ap sirdi uzvandījās nelabuma mutulis. U, kaut viņu nelabais būtu aiznesis! Viņa uzsvieda uz galda maizes kukuli, sviesta bļodiņu un šķīvi ar vakar cepto cūkgaļu. Tad nogrieza sev maizes šķēli, uztriepa taukus,, bet tikai ar pūlēm norija pāris kumosu. Barība valstījās pa muti bez garšas. Ik brīdi Lūcija pieliecās pie loga un skatījās ārā uz ceļu.

Bet neviens nenāca.

Arī Reinholds šai rītā ar divriteni skraidīja pa kolhoznieku mājām, tramdīdams un dzenādams visus uz rudzu pļauju. To jau vienmēr pats nelabais dīdīja, un tādēļ pirmā brigāde gāja priekšgalā visos darbos. Pie tam nevar teikt, ka brigadieris būtu skarbs vai nelaipns — nepavisam, viņš tikai pielipa cilvēkiem gan ar nopietnību, gan ar jokiem kā dadzis, un no tāda vaļā tikt ir visgrūtāk.

Tā viņš šorīt pielipa Sermuļu Valijai. Izmēļojies ar saimnieci un tās vīrabrāli — «bišu Pēteri», sarunājis, ka tas tūlīt pēc brokasta būs klāt uz lauka, Atis piedauzīja pie Valijas istabas loga.

Pec mirkļa pašķiras baltie aizkari un aiz rūts paradījas miegaina seja ar gluži sārtu, sagulētu labo vaigu.

— Kas ir? Ko vajag?

— Valij, — Atis teica, — atver logu. Ko tu tā aizbarikadē-jusies?

Pēc brītiņa Valija, uzrāvusi mugurā raibu rīta kleitu un paguvusi saglaust izpūrušos matus, atvēra logu. Atis ar patiku raudzījās glītajā meičā... nudien, viņa būtu jauka, ja tikai nebijusi tik slinka un izlutināta!

— Kur tu triecies tik agri? — Valija, labrītu atņēmusi, jautāja.

— Agri? Tagad!? Vai tu prātīga! Uz rudziem, uz rudziem! Ja tu labi tiksi būsi gatava, es paņemšu līdzi uz riteņa.

— Es šodien nevaru, — Valija teica, — man kopš vakardienas nav labi ar sirdi...

— Nu zini, Valij, — Atis strauji iesaucās, — šodien tev jānāk — dzīvo vai mirsti! Mums nupat zvanīja no Taurenes. Izbraukuši kaut kādi kinofilmu vīri... pa visu republiku meklējot lomas tēlotāju kādai kolhozu filmai un nevarot atrast. Šodien viņi būs pie mums — tieši uz tīruma. Nu, es domāju, vienīgā, uz ko var krist viņu acis mūsu kolhozā, — tā esi tu.

— Filmai? Pie mums? — Valija atkārtoja. Neziņā viņa raudzījās brigadierī. Vai tas joko vai no tiesas? .. . Bet Atis bija pati nopietnība.

— Es pagaidīšu, — viņš sacīja. — Taisies labi ātri, un es tevi aizraušu. Tādu šansi tak nevar laist garām.

— Tūlīt, — Valija teica, atkāpdamās no loga. Atis atsedas uz soliņa un aizsmēķēja. Viņa sirdsapziņa bija gluži mierīga. Par kinofilmu, kurai meklējot tēlotāju pa visām malu maļam un it kā nevarot atrast, viņš vakar bija izlasījis avīzē, brīnījies, un nu tas pēkšņi bija iešāvies prātā. Daudz nedomādams, viņš uz vietas sacerēja, ka šie meklētāji ieradīsies arī «Silmalā». Un kādēļ tad viņi nevarētu ierasties? Vai te arī nebija republika?

Valija atkal pabāza galvu pa logu un norūpējusies jautāja:

— Kā tu domā, man laikam jāuzcērtas?

— O, nē. Pavisam otrādi! — Atis atsaucās. — Tev jāizskatās Kā pelnrušķītei.

Valijas galva nozuda un pēc īsa brītiņa viņa iznāca vienkāršā katūna kleitiņā un pakausī atsietu lakatiņu.

— Lieliski, — Atis teica. — Laižam. Tu tikai nevienam par tiem filminiekiem nestāsti, tas ir kara noslēpums, un es nemaz nedrīkstēju tev teikt. Viņi jau negrib, ka ļaudis zina, tad labāk novērot, kas der un kas neder.

Ceļā viņi pabrauca garām Dacei, kura arī steidzās uz tīrumu, un uzsauca viņai laburītu. Dace noskatījās, kā tie abi aizlaižas pa līkumoto ceļu, un nezināja pati, vai sirdī mīt skumjas vai vienaldzība. Cik dīvaini, bet kopš tā nesenā vakara bibliotēkā, kad viņi pirmo reizi sanāca, lai organizētu padomi, kaut kas viņas jūtās pret brigadieri bija mainījies pašos pamatos. Dace tai vakarā pirmo reizi tā pa īstam apjauta, ka šī puiša acīs viņa ir un būs vienmēr tikai tukša vieta. Un pirmo reizi viņa nevērīgā izturēšanās bija pamodinājusi to, ko sauc par aizvainotu patmīlību.

— Es esmu bijusi nožēlojama, — Dace sev teica, — esmu gribējusi kārties kaklā cilvēkam, kurš uz mani nevēlas pat paskatīties. Nē, ar to ir beigas.

Protams, nekam pasaulē beigas nepienāk tik viegli, un arī Dace, noraudzīdamās, kā aiz ceļmalas krūmiem aizbraucot zib Valijas dzeltenīgais lakatiņš, juta krūtīs žēluma pilnu smeldzi. Bet viņa sakoda zobus un novērsa acis sāņus — uz pļavu, pa kuru mierīgi un nopietni grozījās stārķis, meklēdams vardes.

Dace ar varu aizdzina domas par Ati un, tālāk iedama, sāka prātot par savu grūto uzdevumu, ko Inga bija uzlikusi. Pēc divi nedēļām bija paredzētais pirmais vakars — pirmā dzīvā avīze. Līdz tam jāiekārto lasītava — bet ar ko? Istabu vakar Dižbajārs, kaut ar lielu nepatiku, bija nodevis bibliotēkas rīcībā, bet četrās kailās sienās jau nevar aicināt cilvēkus. Vajag vismaz pāris galdu un krēslu. Šovakar norunāts telpu iztīrīt, bet kur ņemt mēbeles? Mājās attiecības ar māti kļuvušas pavisam asas. Vakar Alīne uzkliedza, lai izbeidzot vakaros vazāties apkārt, viņa ilgāk necietīšot. Dace aizvainota atbildēja, ka viņa

nekur nevazājas, ka grib būt kopā ar cilvēkiem. Vārds pa vārdam, beidzot māte sāka šņukstēt, paķēra lakatu un aizskrēja uz kapiem. Palika tur līdz tumsai. Dace mocījās pašpārmetumos, bet ko darīt? Kur izeja? Māti neviens nepārliecinās. Bet paklausīt arī neiespējami. Toreiz, līdzko saņēma vēstuli no brāļa, Dace tūlīt bija uzrakstījusi atbildi un kopš tās dienas gaidīja nākamo vēstuli. Taču Teodors klusēja. Zināms, pasts uz turieni neiet ātri, kamēr saņem, kamēr atraksta atpakaļ, — tas viss saprotams, bet Alīne nervozēja: vienu brīdi viņa domāja, ka dēls atgriezīsies, otru brīdi — ka ne. Un, ja arī atgriezīsies, tad vai viņam nekas nebūs par to, ka bēdzis, vai viņu neaiztiks? Viens teica tā, otrs šitā, un māte naktis vadīja bez miega baiļodamās un ilgodamās.

Smagu sirdi Dace sasniedza piekalni, kur sākās pļaujamais rudzu lauks. Reizē ar viņu no pretējās puses pienāca Mežalācis ar dēlu un Vanags. Sebri un Silabriedis jau bija priekšā. Valija stāvēja grāvmalā un kārtoja matu cirtas, pēc iespējas izvilkdama tās no lakatiņa apakšas uz āru. Viņa bija dzīva, kustīga un satraukta raudzījās uz visām pusēm, it kā nepacietīgi ko gaidīdama.

Stāvēt un domāt nebija laika. Lauka stūrī jau noņirbēja labības pļāvēja spārni, rudzi sašūpojās un gāzās, guldamies šķidrā, bet kārtīgā klājienā.

Dace un Sebru Marija jau sēja pirmos kūļus.

Sākās grūta un karsta diena. Pamazām cēlās reti, neizskatīgi ;stati. Pļavas viņā malā bija nolaidusies visa stārķu ģimene un brīnīdamies noskatījās, ka cilvēki iet un lokās, šad tad uz mirkli apstājas, atslien muguru un pārlaiž sejai ar lakatu vai krekla piedurkni. Tad iet un atkal liecas pie zemes, sagrābdami veselu klēpi labības. Bet saule kāpj aizvien augstāk debesu zilumā un dedzina tāpat kā siena laikā, ja ne vēl trakāk.

Ap brokastlaiku rudzu laukā ieradās arī Vilks — tāds kā dusmīgs, tāds kā norūpējies, pretēji savam paradumam pavisam mazrunīgs, kaut ko atburkšķēja Mežalācim uz jautājumu par laika ziņām un, cepuri dziļi uz acīm uzrāvis, klusēdams sāka stiept kūļus uz statiņu. Priekšsēdētājs ar lieciniekiem vēl līdz šim laikam, kamēr viņš atgriezās no pienotavas, nebija rādījies, un Vilks nesaprata, ko tas var nozīmēt? Kaut kas jau tam puisim aiz ādas, bet ej nu zini — kas? Un tas ir visļaunākais. Strādādams viņš visu laiku meta apkārt tramīgus skatienus — vai

neredzes to nakam. Bet, gluži ka par spīti, tas šodien laikam bija aizķēries citur un pirmajā brigādē nerādījās.

Arī Valija ar nepacietību bieži vien paraudzījās uz ceļa pusi,, kur nemanīja neviena braucēja, ne gājēja. Viņai klājās grūti.. No nepierastā darba sāpēja mugura un rokas bija vienās skrambās. Sviedri koda acīs. Būtu jel biežāk atsēdušies, Jāvuši atņemt elpu, bet brigadieri kā velns dīdītu, dzinās tā, it kā paredzētu jau šovakar pasaules galu. Kaut viņi sapūtu, šie sasodītie rudzi, kuru deļ jamokas tada karstumā un jāsabeidz rokas.

Kā par nelaimi, kinovīri nebrauca un nebrauca. Šad tad Valijai jau likās, ka dzird automašīnas troksni: viņa spēji atliecās, nosvieda zemē pussasieto kūli, klausījās un gaidīja. Nē,, nekā — izrādījās, ka tas tikai traktors.

Dace strādāja, gandrīz muguru neatliekdama. Viņas darbā nomelnējušās, garu piedurkņu segtās rokas tā vien zibēja, savijot stiebru saites un apmetot tās ap kūļiem. Lakatiņš atšļucis« pakausī, gaišās matu šķipsnas, sviedros izmirkušas, lipa ap pieri un deniņiem. Spraigajā darbā viņa jau bija aizmirsusi visas bēdas un nepatikšanas, domādama tikai par to, ka rudzi nezāļu, pārņemti, vārpas sīkas un birums būs niecīgs. Krekls zem plānās jaciņas kļāvās ap miesu kā karsta komprese, un viņa nodomāja, ka dienasvidū noteikti jāpaskrien līdz Melnupītei nopeldēties. Bet vakarā pie Ingas mēģināt dzīvo avīzi. Ak vai, ak vai! To atceroties, Dacei kļuva pavisam nelabi. Ingas sagudroto tekstu viņa bija iekalusi no galvas, bet pagājušo reizi mēģinājumā pie otrā teikuma tā sajuka, ka aizmirsa visu tālāko. Tad viņa. gluži nelaimīga paziņoja, ka neuzstāsies neparko pasaulē, jo tā kā tā nekas nesanāks. Tad Dace pirmo reizi redzēja Ingu noskaitušos, ar dusmu asarām acīs. Nu jā, to var saprast, ka viņai jāuztraucas — šī pati Valija, kas tur velk kūļus gluži kā bez spēka un apkārt vien skatās, pāris reižu bibliotēkā parādījās,, tad pārstāja nākt, bet Mežalāču Raimonds neparko nebija piedabūjams uzņemties lomu, jo viņam esot kauns ķēmoties citu priekšā. Labi vismaz, ka neatteicās palīdzēt iekārtot lasītavu. Priekšsēdētājs bija atļāvis Ingai nedaudz dēļu, un no tiem Raimonds kopā ar Emīlu pa vakariem meistaroja solus un galdu. No Laizāna viņi bija dabūjuši dzeltenbrūnu mēbeļu krāsu, un varēja cerēt, ka lasītavas iekārta izskatīsies tīri ciešami. Bet kā būs ar dzīvo avīzi — Dacei pat domāt negribējās. Viņa zināja, ka tā būs pilnīga izgāšanās. Bet Inga neatlaižas neparko. Viņa

jau nespēj saprast, ka cilvēkam grūti pat muti paplest, ja citi uz to skatās.

— Vajag pierast, — viņa tikai nežēlīgi nosaka. To, protams, viegli pateikt.

Kad uzlido kaut vismazākā vēja pūsmiņa, uzreiz kļūst spirgtāk un vieglāk. Mākoņi iet pāri baltām, pūkainām malām, gan bezveidīgi izstiepti, gan pavisam apaļi. īsu mirkli, kamēr tie aiziet saulei garām, pāri laukam pārslīd viegla, rotaļīga ēna.

Pļaujmašīna tarkšķ un tarkšķ. Bez apstājas zib gaisā tās tumši zilganie, zobainie spārni, zirgi, dundurus gaiņādami, svaida astes.

Retie rudzu stati jau pacēlušies gandrīz vai līdz pusnokalnei. Vai tad pusdienas laika šodien nemaz nebūs?

Valija tīri vai bez elpas nometas ceļos pie ūdens kannas, pielej pilnu krūzi un kāri dzer. Ūdens strūkliņa līst pār zodu un tek uz kailajām krūtīm, kaut niecīgi, bet tīkami veldzējot tvīkstošo ādu. Strauji elpodama, pienāk Sebru Marija, arī viņa grib padzerties. Valija atdod krūzīti un, sviedrus lakatiņā slaucīdama, noskatās, kā tā izdzer vispirms pati, tad piepilda vēlreiz un pasauc meitu:

— Vijolīt, nāc padzerties!

Valija nevar vien nobrīnīties, kā šis skuķis visur tur lielajiem līdzi. Tāds melns kā čigāns saskrambātām rokām, tikai acis un zobi spīd. Mati meitenei skaisti — gluži kā zelts, tai nevajadzēs ne balināt, nekā.

— Nu, sievieši, neatpaliek, neatpaliek! — pāri visam laukam skan brigadiera balss.

— Ejam, ejam! — Marija atsaucas, steigdamās uz labības vālu. Vijolīte skrien viņai pakaļ. Arī Valijai neatliek nekas cits kā iet un turpināt pretīgo, apnicīgo darbu. Laikam jau tie kino-vīri neatbrauks.

It kā viņas domas uzminēdams, brigadieris, garām iedams, apstājās pie meičas un paklusi ierunājās:

— Velns viņu zin, kur tie filminieki aizķērušies. Var jau būt, ka pa ceļam vēl iegriezās ezerlejiešos. Nu, nekas, gan ieradīsies arī šeit.

— Droši vien nemaz te neatbrauks, — Valija saīgusi atbildēja. Vai bija maz vērts tādu muļķību dēļ skriet šurp un mocīties pa tik nejēdzīgu karstumu, viņa tīri mierīgi varēja sēdēt ēnā zem ābelēm un šūt jauno blūzi? Zināms, ka nebija vērts.

Neviens pat nerādās. Un viņa teica Atim: — Tu tikai stāsti pasakas.

— Es nestāstu pasakas, — tas atbildēja. — Gribi, pusdienas laikā aizskriešu uz mājām pēc avīzes — varēsi pati izlasīt melnu uz balta... Es tev piekrītu — tas tiešām izklausās pēc pasakas, ka starp visām republikas aktrisēm neviena neder, bet tā nu tas ir. Es, nudien, tur neesmu vainīgs. Vispār tas ir viss, ko es šai lietā zinu ...

Un viņš aizskrēja tālāk pa nopļauto rugaini uz lauka viņu galu, kur Sebris pašlaik bija apturējis pļaujmašīnu un, no sēdekļa nokāpis, līkņāja ap to.

«Saprotams, es jau varu pēc pusdienas te nemaz nerādīties,» Valija domāja, stiepdama kūli uz statu, «bet ja nu tiešām atbrauc? Un ja es varbūt palaižu garām izdevību tikt projām no šejienes uz Rīgu? Ak kungs — ja man pa īstam uzsmaidītu laime un mani paņemtu filmai! Tas gan būtu kaut kas tāds, kas pat sapņos nav ienācis prātā. Tad nu Vilkupu Zane un Dzidra aiz skaudības zaļas paliktu. Nē, viņas trieku dabūtu. Ak, es pati aiz laimes laikam nomirtu! Tomēr jāiztur. Atim taisnība — man ir vislielākās izredzes. Kaut tikai viņi atbrauktu.»

Valijas tēvocis — «bišu Pēteris» nāca pāri rugainei, laiski vilkdams kājas. Mutē kūpēja mūžam nešķiramā pavadone — pīpe. Arī viņam nepatika te uz lauka, viņš vēlējās ātrāk tikt atpakaļ Sermuļu dārzā pie savām bitēm. Viņš nāca pie brāļameitas pajautāt/ cik ir pulkstenis un vai tai nav līdzi kas ēdams.

— Nav nekā, — Valija atbildēja. — Aizmirsu steigdamās.

— Skrien tavu skriešanu, visi kā apdeguši, — tēvocis nosirdījās, — strādā nu neēdis kā Ēģiptes vergs ...

— Tu jau pats varēji paņemt, — Valija atcirta, labi zinādama, ka tēvocis ar tukšu vēderu nekad no mājas neizies.

Bišu Pēteris izņēma no mutes pīpi, nospļāvās caur zobiem rugājos un tad, klusi pukodamies, aizgāja atpakaļ pie darba.

Beidzot pienāca pusdienas laiks. Nogurušie zirgi apstājās, Sebris un Mežalācis tos atbrīvoja no pļaujmašīnas iejūga, aizveda lejā un piesēja paganīties mežmalā. Tur tie kāri sāka ēst sulīgo zāli, šad tad iesprauslodamies un cītīgi strādādami ar astēm, lai aizdzītu knišļus un dundurus, kas nekaunīgi mācās virsū kā mākonis.

Bet cilvēki izklīda pa mājām.

Dace nogriezās no ceļa un, pār pļaviņu pārgājusi, iespraucās

Melnupītes krasta brikšņos. Lai dienvidus bija īss, tomēr viņai gribējās uz ātru roku nopeldēties un noskalot sviedrus.

Krastmalā viņa palūkojās uz visām pusēm un nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Dienvidus žilbinošais klusums un gurdenā tveice smagi apņēma zaļi pelēkos alkšņus. Nekustējās ne lapa. Rāmi vizēja tumšā, šaurā upīte — tik piemīlīgi dzidra, ka varēja saskatīt oļus, kas gulēja dibenā, tāpat arī sīkos kaz-ragus, kuri šad tad pazibēja un pagaisa. No ūdens garoja silta veldze.

Cik labi! Dace aiz labpatikas noelsās, ātri nometusi drānas, iekāpa upē un līdz kaklam iegremdējās vēsajā ūdenī. Pēkšņi kļuva tik spirdzinoši labi un tīkami, ka viņa tīri skaļi iesmējās. Brītiņu Dace pagulēja nekustīgi, izbaudīdama brīnišķīgo atpūtu no karstuma un darba, ļaudama, lai tikko jūtamā straume plūst gar visu augumu.

Pāri upītei lidoja spāres, trīsinādamas savus zilganos spārnus. Kāds putns iečirkstējās tepat krūmā un apklusa. Mazliet tālāk uz ūdens gulēja zaļas, apaļas lapas, aiz tām pašā krastmalā saauguši stiebru puduri. Krūmu ēnā patvēries novēlojies vārs vīgriezes ziedu čemurs.

Tāds miers, ka vai aizmigt varētu. Gausām kustībām Dace berzēja savu ķermeni, neapmierināti aplūkodama kāju un gurnu apaļumu. Tad viņa nopūtās, metās atkal ūdenī un, mazu gabaliņu papeldējusi, izkāpa krastā. īsu brīdi pagrozījās starp alkšņiem saulē, līdz apžuva. Mati bija samirkuši, viņa izspieda no tiem ūdeni un apģērbās. Lai cik žēl, bet jāiet. Viņa nekāpa augšā, bet gāja pa pašu ūdens malu, lai izietu taisni pie trim vītoliem, no kurienes uz Caunītēm visīsākais ceļš. «Es nu gan esmu ...» Dace domāja, «jāpaēd un jāskrien atpakaļ uz lauku, bet es gozējos pa ūdeni.»

Vietā, kur upīte pagriezās asā līkumā, izspraukusies cauri krūmiem, Dace satrūkusies apstājās. Ūdenī iebridis, puskails, tikai sporta biksītēs ģērbies, vīrietis cītīgi mazgāja baltu veļas gabalu un, darbā iegrimis, kaut ko klusi dungoja. Krastā, krūmos iekārts, turpat Dacei pie deguna žuva zili rūtots sporta krekls.

Dace gribēja mesties atpakaļ un pazust, bet šai mirklī vīrietis pacēla galvu un ieraudzīja viņu. Tas bija Maksis Zābers, traktorists. Pagājušajā nedēļā Inga to bija ievilkusi savā aktīvā, un Maksis sāka piedalīties dzīvās avīzes gatavošanā. Arī viņš,

redzams, satrūkās un samulsa. Veļas gabalu gar sāniem nolaidis, it kā to noslēpt gribēdams, viņš neveikli pasmaidīja un teica:

— Nekas, nekas ...

Dace nāca gar ūdens malu uz priekšu. Ja cilvēks pazīts, tad taču nevar kā muļķis mukt krūmos. Bija kaut kas jāsaka, un viņa teica:

— Es laikam jūs iztraucēju, bet es neredzēju ...

— Nemaz, — viņš atbildēja, tad pēkšņi iesaucās: — Vai! Uzmanīgi! Man tur zemē pulkstenis ...

Bet bija jau par vēlu. Dace juta, ka zem kurpes kaut kas nočirkst un iekliegdamās atrāva kāju. Zālē paspīdēja stikla drumslas.

— Es... saminu jūsu pulksteni, — viņa pārbijusies izteica.

Maksis izlēca krastā un, nometis slapjo kreklu zālē, paņēma

pulksteni rokā. Tad viņš pakratīja galvu un paskatījās uz Daci:

— Cik nelaimīgi! Abi rādītāji nolauzti.

Dacei gribējās raudāt — kā viņai gan nekas neveicās ... vienmēr. Vajadzēja tādam niekam gulēt zālē, lai pagadītos zem kājas! Bet ir arī cilvēkam prāts — noliek tieši ceļā, lai citi min virsū, būtu vismaz bikšu kabatā iebāzis vai zem krūma ...

Maksis laikam uzminēja viņas domas. Viņš paskatījās Daces pietvīkušajā sejā un rāmi teica:

— Es pats esmu vainīgs. Jūs jau nevarējāt zināt.

Tādas augstsirdības atbruņota, Dace savukārt atbildēja:

— Man tomēr vajadzēja redzēt. Es nemaz nepaskatījos, kur lieku kāju. Vai pulkstenis pavisam beigts?

— Gan jau salabos, — viņš atbildēja, noliekdamies un iebāzdams to zemē nomestās žaketes kabatā. Varēja redzēt, ka viņam pulksteņa žēl.

Nezinādama, ko darīt, Dace ierunājās:

— Es nezinu, kā es varētu ... Es negribu, ka jums manis dēļ neērtības un ... zaudējumi.

Viņa redzēja, ka puisis piesarkst.

— Kas par niekiem, — viņš ātri teica. — Tas taču beigu beigās tikai sīkums. Par to jau nemaz nav vērts runāt.

— Dodiet pulksteni man, — Dace teica ar pēkšņi radušos apņēmību. — Es nosūtīšu izlabot.

Bet traktorists tikai atmeta ar roku un atkārtoja:

— Nudien, sīkums. Taurenē pulksteņmeistara nemaz nav. Gan jau rudenī... aizbraukšu uz Rīgu.

— Bet jūs taču nevarat iztikt bez pulksteņa.

— Par ko ne? — viņš pasmējās. — Kam tad debesīs saule?

Maksi» ar abām rokām sagrūda atpakaļ uz pieres sakritušos matus, un šai kustībā paudās nepacietība: sak, ej projām, ko tu stāvi, man jāmazgā krekls. Dace nosarka vēl vairāk. Viņa gribēja teikt, ka katrā ziņā savu vainu izlabos, kaut ko izdomās, bet neatrada vārdus. Kaut ko nesakarīgu nomurminājusi, viņa neveikli pagriezās un, soļiem garajā zālē pinoties, ātri aizgāja.

Maksis pavadīja Daci ar skatienu, tad vēlreiz izņēma samīto pulksteni no kabatas un aplūkoja to bēdīgi sarauktām lūpām. Velns lai parauj, cik žēl! Nevarēja jau meičas klātbūtnē izrādīt, cik ļoti tas ķeras pie sirds, jo cilvēks taču bez pulksteņa nevar iztikt; nāksies pirkt jaunu, bet tas nozīmē, ka budžetā jāizdara grozījumi. Ko lai dara, ja cilvēks tikko beidzis skolu, turīgu vecāku nav, tad vajadzību tiešām daudz. Zināms, tādas lietas nevar mētāt pa zāli, pats vainīgs.

Saīdzis Maksis pabeidza mazgāt kreklu, izgrieza no tā ūdeni tik spēcīgi, ka audums kļuva gandrīz pavisam sauss un iešņirk-stējās, tad paņēma no zara jau izžuvušo, satina vīstoklī un, padusē pasitis, kāpa caur krūmiem neaugstajā kraujā. Aiz pļavas gaidīja traktors.

Viņš izklāja slapjo veļas gabalu grāvmalas zālē, apsēdās blakus un attina savu pusdienas maizi. Ēzdams viņš par pulksteni domāja jau mierīgāk, samierinājies ar notikušo un, atcerējies, cik nelaimīga un samulsusi izskatījās gaišmatainā meiča, viegli pavīpsnāja.

12. NODAĻA

Cik neprātīga tu esi, mīlestība! Zināms, nav tiesa, ka tu vari rasties uzreiz — pirmajā acumirklī, nē, tā nav tiesa. Tu esi kā krāšņa puķe, kas uzdīgst no mazas, niecīgas un sīkas sēklas, pakāpeniski tiecoties uz augšu, atraisot lapu pēc lapas, pumpuru pēc pumpura. Tā, par kuru runā un raksta, ka radusies pirmajā acumirklī, ir vieglprātīga jūsma, īsa fiziska aizraušanās, kas neprasa otra cilvēka dvēseli un nedod viņam savu, tā neprasa jūtas un domas, tā nemeklē iekšējo pasauli, kuras gaismā un siltumā sildīties visu mūžu. Nē, tā nav mīlestība!

Mīlestība aug pamazām no dienas dienā, no stundas stundā, tā it kā pavisam nemanot auž saites starp diviem cilvēkiem un beidzot sasien tos tik cieši, ka izšķirt vairs nevar nekāds spēks un nekādi pārbaudījumi.

Un ne jau tikai zem ziedošām ievām vai ceriņiem, ne jau tikai zem pavasara nakts zvaigznēm dzimst mīlestība. Tā var iesākties pavisam pelēkā dienā vai rudenī, kad no kokiem krīt dzeltenas lapas un vēji triec nemīlīgu lietu, tā var pienākt negaidot, nemanot tīruma vidū, kur svilina saule un sviedri, un tikko jaušami pieskarties ar savu maigo roku.

Un pēkšņi tev notrīs sirds nekad nejustas laimes, nekad nejusta brīnuma karstajā nojautā, tu pat nepacel acis, lai paskatītos, tu tāpat zini, ka nāk viņš — tavs draugs ... viņš nāk, un tev asinis dzīslās sāk joņot satraukti. Kas tad ir noticis? Kas mainījies? Tu zini tikai vienu: šis cilvēks ar pelēkajām acīm un zēnisko drosmi tev nemanot un nedomājot kļuvis tik nepieciešams un tuvs, ka bez tā vairs nav iespējams dzīvot.

Ak, nesarksti jel, tam taču vienreiz bija jānotiek .. . Vienreiz mīlestībai bija jāienāk arī tavā patstāvīgajā, dedzīgajā sirdī, jāapgaro tevi ar savu dziļo nemieru un jāielej tavās acīs ilgu kvēle, jāliek tev naktīs stundām gulēt bez miega un rītos atmosties ar neizsakāmi līksmu trauksmi: šodien es atkal redzēšu viņu!

Tā ir mīlestība, kas liek visai pasaulei atstarot jaunā, neredzētā gaismā, kas liek cilvēkus un lietas ieraudzīt labākus nekā līdz šim. Tev pašai gribas būt labai. Tev sirds pārpilna sirsnības un maiguma, un tajā skan nebeidzama mūzika.

Tikai tāda ir mīlestība, tikai tāda! Tā pārveido cilvēku. Tā iznīcina trūkumus, izdzēš kļūdas, liek izpausties visam labajam un cēlajam.

Būsim atklāti, Inga, ari tas, ka tu kļūsti ar katru dienu nemierīgāka un enerģiskāka savā darbā, arī tas ir mīlestības nopelns. Tagad tev gribas visu padarīt simtprocentīgi labi viņa dēļ.

Bet dzīvē ir tā, ka viena cilvēka dedzība pielīp arī citiem, tāpat kā uguns pārmetas no vienas pagales uz otru.

Lai cik grūti tas nācās, bet tu esi piespiedusi visus skatīties uz šo pasākumu nopietni. Pirmajam vakaram jāiznāk, kaut vai tajā ierastos tikai pieci cilvēki. Nu jau arī mūžam jautrais Atis vairs nesmīn un nezobojas, Dace vairs neapjūk un neaizmirst tekstu. Kas teica, ka vasarā grūti atrast laiku? Ja tikai ir laba griba — brīvu laiciņu var izraut vienmēr, pat īsajos atpūtas brīžos krūma paēnā, kad visi nometušies atvilkt elpu un uzsmēķēt, tu kopā ar Daci vari paiet gabaliņu tālāk un palīdzēt tai atkārtot savu lomu.

Dacei ir grūti iestāstīt, ka viņa var. Meiča domā, ka viņa nekā nevar. Bez tam viņa slimīgi skeptiski un neticīgi raugās uz sevi. Taču, pateicoties stiprajai, dabiskajai tieksmei darboties kopā ar visiem un Ingas pūlēm, — vismaz daļēji viņa no šīs kaites jau tikusi vaļā.

Pašā sākumā, kad Inga iedeva tekstu, kas atklaja tadas lauku meičas filozofiju, kura negrib strādāt, bet dzīvo uz vecāku rēķina, strādā rokdarbus un gozējas saulē, Dace nobijās un negribēja ņemt.

— Vai, to es nevaru, — viņa teica. — Te jau katrs pazīs Sermuļu Valiju.

— Un kas par to? — Inga jautāja. — Lai pazīst. Būs taisni labi, ja viņa pati sevi pazīs.

Dacei nebūtu nekas pretī, ja skaistā, slinkā Valija tiktu izjokota. To viņa nopelnījusi ar uzviju. Bet ja to darītu cits... Pašai neveikli un neērti.

Taču Ingai bija citi uzskati. Viņa nebija radusi liekuļot un slēpt savas domas.

— Kaut vai ar pieri sienā, — mēdza teikt viņas tēvs, — bet savas domas cilvēkam jāizsaka skaidri un atklāti. Citādi tu esi līžņa un nekam nederīgs krāms. Tāpēc arī mūsu dzīvē vēl tik daudz nebūšanu, ka ļaudis iemācījušies pievilkties maliņa un savas domas paturēt pie sevis. Tu, Ingul, nekad tā nedari. Lai arī tu daudzreiz dabūsi pa galvu — tad tomēr tu būsi īsts cilvēks. Nevis gļēvie, bet tu virzīsi dzīvi uz priekšu.

Viņa teica Dacei: — Mēs neskatīsimies, vai kādam tas patiks vai nepatiks. Mēs taču cīnāmies par principiem.

Un Dace padevās.

Tagad Inga sameklējusi sev palīgus grāmatu pārsiešana — vairākus pionierus, ar kuriem kopā pūlējās savest kārtībā savu saimniecību. Kas par to, ka darbs neiznāca pirmšķirīgs un veicās lēnām, tomēr nodriskātās grāmatas pamazām vien atkal atguva daudzmaz pieklājīgu izskatu un atgriezās plauktos.

— Jūs tikai redzēsiet, mums te viss būs tā, kā vajag, — Inga sacīja bērniem, kad viņi visi cītīgi nopūlējās, piegriezdami kartonu un līmēdami. — Mums nemaz nebūs sliktāk kā Rīgā. Nopirksim jaunas grāmatas. Ierīkosim interesantus stendus. Dabūsim bildes.

Viņi strādāja un sarunājās par grāmatām. Inga pabrīnījās, cik dīvaini pretēja dažreiz bija bērnu izpratne par vienu un to pašu varoni vai notikumu. Gadījās, ka tas noveda pat pie

skaļiem strīdiem un dusmām. Neviens negribēja atkāpties no savām domām un atzīt otra taisnību.

— Šitā grāmata man nepatīk, — teica trīspadsmitgadīgs zēns par kādu padomju romānu. — Tā nemaz īstenībā nenotiek.

— Kā tu zini, ka nenotiek? — jautāja Inga.

— Viņš jau pārgudrs, viņam vienmēr viss slikti, — metās starpā Silabriežu Ilze. — Viņš nemaz netic, ka tāda meitene ir bijusi. Bet es saku, ka ir bijusi. Vai ne, ir taču bijusi?

— Kā tad ne, zināms, ka ir bijusi. Un ne tikai viena, bet vairākas tādas meitenes.

Un viņi gari un plaši sarunājās par to, kā top stāsti un romāni. Mazajiem bija interesanti, un viņi labprāt nāca uz bibliotēku.

— Jums jau radies īsts bērnudārzs, — kādā svētdienas vakarā sacīja Līvija, kad mazie bija izklīduši un Inga taisījās uz mājām, kur to gaidīja viņas «avīze».

— Viņi man daudz palīdz, — Inga atbildēja.

— Jūs gatavojat kādu teātra izrādi? — Līvija vilcinādamās jautāja. — Vai tā būs domāta bērniem?

— Nē, pieaugušajiem. Tās būs dzīvā avīze mūsu pirmajam lasītāju vakaram.

— O, cik interesanti! — Līvija novilka. — Ceru, ka ieaicināsiet arī mani. Es tādas lietas neprotu, mums fakultātē to nemācīja.

Līvija aizvien izmantoja gadījumu, lai uzsvērtu, ka viņa mācījusies teātra fakultātē. Katram taču vajadzēja saprast, ka viņa nāk no īsto mākslinieku vidus, kaut arī dzīvē nav laimējies kļūt par kāda teātra primadonnu.

— Ak, — Līvija aizvien teica ar nopūtu, — pie visa vainīgs Kārlēns, viņš apēda manu mākslinieces karjeru.

Un, lai katram būtu skaidrs, kā nosvērtais, omulīgais Diž-bajārs ir varējis notiesāt viņas karjeru, Līvija ar sapņaini traģisku smaidu piebilda:

— Vai tad es spēju viņam turēties pretī? Un tā viņš mani apprecēja un atvilka šurp. Bet es, protams, nenožēloju ... tas ir liktenis, un es savu Kārlēnu mīlu.

Bez Kārlēna Līvija neapšaubāmi mīlēja vēl kuru katru jautru sabiedrību, mīlēja skaisti ģērbties, dzīvot glītās istabās un labi paēst, mīlēja aizraujošus romānus par mīlestību un pikantiem notikumiem, bet viņa nemīlēja padomju lugas un padomju grāmatas — tās viņu bezgala garlaikoja.

Bet, tā kā viņa dzīvoja iekārtā, kur to atzīt būtu neerti, tad savas īstās domas nācās noklusēt. Līvija to prata, bet, ja dažreiz paspruka viens otrs nepārdomāts vārds, tad tūlīt iejaucās pats Dižbajārs, nolīdzinādams sievas izteicienus. Arī viņš pats, kurš buržuāziskās iekārtas laikā bija strādājis par aktieri un palīg-režisoru kādā teātrī, ar sirdi un dvēseli piedereja pagātnei. Ta bija tuva, viņš to dievināja. Viss, kas notika šodien, bija viņam organiski svešs un vienaldzīgs, klusībā viņš par to smīnēja. Taču, būdams caur un cauri karjerists un pūlēdamies katros apstākļos saglabāt sev izdevīgu stāvokli, Dižbajārs prata izlikties ļoti patriotisks un padomisks. Viņš pat bija beidzis marksisma-ļeņinisma vakara universitāti. Viņš pirka marksisma klasiķu darbus un prata runāt kā īsts orators. Ja cilvēkam ir runas dāvanas un turklāt aktieriskās dotības, tad viņš var runāt par visu — aizvien izklausīsies ticami. Tādēļ arī Dižbajāram ticēja, un viņam bija gudra, aktīva darbinieka slava. Kas tad to zināja, ka kultūras nama vadītāja īstajai gaumei atbilda veco laiku mīlestības un joku lugas, kur notika visādas izdarības un brīnumi, nevis apnicīgās lugas par «mūsdienu varoņiem»? Ak, šie mūsdienu varoņi! Protams, Dižbajārs zināja, ka jāpacieš uz skatuves arī tie — nekur nespruksi, nodevas laikmetam un iekārtai šad tad jādod. Bet sirds dziļumos viņš vienmēr tiecās atpakaļ pie īstās mākslas.

Kad Līvija atstāstīja Dižbajāram sarunu ar Ingu, tas pasmīnēja un atmeta ar roku: — Lai darās. Lai ķēmojas, kā grib. Bet lai nebāž degunu kultūras nama darbā.

— Es baidos, ka viņa to darīs, — atsaucās Līvija.

Inga lēni soļoja mājup. Nebija jāsteidzas, pārējie atnaks tikai ap deviņiem, pašlaik pusseptiņi.

Viņa nogriezās pa Skaistaiņu ceļu. Kādēļ pa to? Tas pavisam uz pretējo pusi. Vajag taču iet uz mājām ... vai tas nav muļķīgi, ka tu pilnīgi bez vajadzības svētdienas vakarā klīsti ap kolhoza valdi? Inga, Inga, vai tiešām tu pati skriesi uz turieni? Meitenes taču tā nedara.

Inga pārlēca pār grāvi un apsēdās zālē. Pelekas smilgas, kaķpēdiņas jau izbalējušas, putekļiem pārklātas dadžu lapas. Vasara iet. Bet krūtīs tik dīvaini smeldz sirds. Es kļūstu pavisam muļķīga, Inga domāja ar skumjām un dziļi, dziļi nopūtās.

Kādēļ, kādēļ man tik daudz jādomā par viņu? Nav miera nekur. Es pati nesaprotu, kā tas notika. No sākuma taču nebija nekā. Un tad pēkšņi viss pārvērtās. Man liekas, tas sākās jau tovakar, kad pirmo reizi staigāju apkārt ar grāmatām... Un pec tam viņš nāca uz Sebriem runāties, un es gāju meklēt padomu un palīdzību ... Laikam, laikam tas iesākās jau toreiz, tikai es nezināju, ko tas nozīmē. Vai tad pirmo reizi patīk kāds cilvēks? Daudzi cilvēki pasaulē ir simpātiski un daudzi patīk. Bet ar viņu ir pavisam citādi. Pati sev es taču varu atzīties: es ilgojos pēc viņa, man nekur nav miera. Brīžam prieks, brīžam tādas skumjas, ka nezinu, kur skriet.

«Kas tagad ar mani būs?» Inga sev jautāja, pievilkusi ceļgalus un aptvērusi tos ar rokām. «Pasaule visapkārt plaša un dzīvības pilna, bet man tu esi vienīgais, Juri Beika. Tikai tu un neviens cits.»

Viņa pietrūkās kājās un turpināja ceļu tālāk — uz Skaistai-ņiem, pati nezinādama, kādēļ tur iet un ko darīs.

Ceļmalā aiz pagrieziena, kur lēzenā nokalnītē pacēlās šmaugu bērzu puduris, rosījās vairāki cilvēki. Divi vīri dzina zemē mietus, viens nagloja pie tiem dēli. Zemē noliecies, Lai-zāns mērīja dēļa augstumu un deva pavēles:

— Pacel uz augšu ... vēl vienu centimetru ... vēl, vēl! Tā, tagad ir labi. Sit klāt!

Viņš ar zīmuli ievilka dēlī svītras, pēc tam iezāģēja.

Viens no vīriem bija Juris. Viņu pamanot, Ingai krūtīs iesitās tik spēcīgs karsts prieka vilnis, ka uz īsu mirkli kļuva grūti elpot. Prieks, bailes un kauns. Ieraudzīs vai neieraudzīs?

Viņš ieraudzīja. Viņa izdzirda tā silto balsi:

— Ko tu staigā bez darba? Nāc palīgā māju celt!

Inga pagriezās straujāk, nekā pati būtu gribējusi. Viņa pienāca klāt neveikla, piesarkusi un izvairīdamās skatīties uz Juri.

— Tad te būs jaunā māja? — viņa jautāja.

— Vai nav skaista vieta, ko? — Laizāns ieprasījās.

— Skaista gan.

Inga paskatījās uz Juri, ieraudzīja viņu sev tik tuvu — brūnu, aizkusušu un nemierīgu, kā vienmēr, tik bezgala tuvu savai sirdij, pēkšņi izjuta dīvainu, neatvairāmu spēku, kas vilka tam klāt, un viņas acis iemirdzējās padevīgā maigumā. Acis runāja — jā, tā tas ir. Dari, kā zini. Es mīlu. Tevi vienīgo visā pasaulē. Un es tur nekā nevaru darīt. Tu esi par visiem, par visiem labākais. Tagad tu to zini.

Un viņš, savu skatienu neatraudams, cieši raudzījās pretī. Raudzījās tik ilgi, kamēr viņa neizturēja un samulsusi novērsās.

— Es iešu projām, — viņa teica.

■

— Nē, kādēļ? — viņa balss ieskanējās klusāk un dziļāk. Viņš steidzīgi piebilda: — Uzgaidi mazliet. Kamēr mēs pabeigsim. Man ar tevi jāparunājas.

Inga stāvēja maliņā un gaidīja, ar visu savu būtību izjuzdama, ka ir sevi nodevusi, ļāvusi viņam ieskatīties savā dvēselē, — ilgodamās un baiļodamās, apzinādamās, ka ir bezspēcīga pretoties stiprajām un kvēlajām jūtām. Viņa tikai atkal vairījās paskatīties uz Juri. Viņa skatījās, kā vīri iedzen pēdējo mietiņu, kā Laizāns ar lodi pārbauda nosprausto pamatu pareizību. Te tiešām ir skaista vieta jaunajai mājai. Aiz logiem smaržos bērzi, šalks zari.

«Bet varbūt visi redz un nojauš, kādēļ es te stāvu? Vajadzētu atsveicināties un iet projām, tikai nespēju to izdarīt.»

Laizāns un pārējie paņēma lāpstas un sāka rakt. Juris pienāca pie Ingas. Viņa drudžaini pūlējās izdomāt iemeslu, kādēļ atrodas šeit. Pēkšņi šis nāciens šķita neiespējams un neprātīgs.

Bet Juris nemaz nejautāja. Viņš tikai īsi pateica:

— Iesim.

Viņa klusēdama gāja tam līdzi, iekšēji drebēdama un valdīdamās, juzdamās bezgala nožēlojama un niecīga. Juris kaut ko teica, pieskardamies viņas elkonim, Inga nesadzirdēja — ko, viņa pacēla acis un ieraudzīja mīļo, vīrišķīgo seju sev tik tuvu. Juris raudzījās viņā nopietni un neparasti.

— Es nedzirdēju, ko tu teici, — Inga sacīja trīsošām lūpām. Viņai gribējās raudāt dusmās un žēlumā pret sevi un aiz sāpīgās smeldzes. Un aiz tik stipras laimes jūtām, kurām krūtīs par šauru, kas mutuļo un bango, laužoties uz āru.

— Es šodien uzgāju brīnum jaukas avenes, — Juris atkārtoja. — Gribi, aizvedīšu?

— Es ... iešu mājās, — Inga sacīja. Acīs viņai bija asaras.

— Bet es gribu tev parādīt to vietu, — Juris uzstājīgi teica. Viņš paņēma Ingas roku savējā — tik ciešā un siltā, ka likās apskaujam visu augumu.

Viņi pagāja garām birztalai, priekšā pletās plats, dzeltenīgs vasarāju lauks.

— Pasēdēsim mazliet. Te ēnā, — Juris apstājas.

— Te jau nav nekādu aveņu, — Inga raudzīja smieties.

Juris nometa zālē savu žaketi.

— Sēdies te.

Viņa paklausīgi atsēdās un pacēla uz augšu pēkšņi nobālušo seju. Juris apsēdās blakus pavisam tuvu, paskatījās tā ātri un savādi un klusēdams cieši apskāva viņas plecus. Inga sajuta viņa vaigu pie saviem deniņiem. Tā viņi palika brītiņu nekustēdamies, neelpodami. Saules mirdzuma pielietās debesis, plašie lauki visapkārt un vēja šalkas pēkšņi sastinga un saspringa lielās, noslēpumainās gaidās.

Tad Juris nepacietīgi atlieca Ingas galvu un, ne vārda neteikdams, skūpstīja viņas muti ilgi un ar dziļu maigumu.

13. nodaļa

Vilkupu Zane lika ķīmiskos ilgviļņus korpulentai pusmūža pilsonei. Maiņa gāja uz beigām, nelielā frizētava žāvējamo aparātu piekārsusi, — kaut arī durvis uz ielu bieži vien turēja vaļā, trūka gaisa. Zanei blūzīte zem baltā halāta sviedru piemirkusi. Tāda tveicīga diena sen nebija bijusi, savilks atkal pērkona negaisu — tad ardievu, brīvdiena, tupi savās četrās sienās un svilpo! Pagājušajā nedēļā arī iekrita lietaina diena, atlika vienīgi kino.

— Vai jūs pēc šīs dāmas varētu? — lūdzoši jautāja meiča ar stipri izbalinātiem matiem un ogļu melnām uzacīm. Zane saviebās. Viņa jutās nogurusi un vismīļāk būtu darbu beigusi, bet vēl jau gandrīz stunda ...

— Varēšu, — viņa strupi atbildēja.

Šaurajā telpā klusi dūca gar sienu sarindotie susināmie aparāti. Zem katra no tiem sēdēja sieviete, dažas ar matos ieliktiem klamburiem pacietīgi gaidīja savu rindu. Oda pēc šampūna, etiķa un matu ūdens. Mācekle saslaucīja uz grīdas nogrieztos matu kušķus un izlēja ziepainā ūdens spaini.

— Zanīt, vai jūs nevarat paņemt vienu auksto? — no savas kabīnes sauca frizētavas vadītāja Irma.

— Nē, šodien vairs ne, — Zane atsaucās, aptīdama savai klientei galvu ar pelēkas drānas gabalu un atsēdinādama stūra krēslā.

— Divdesmit minūtes, — viņa mehāniski noteica parasto frāzi un paaicināja meiču ar izbalinātajiem matiem.

«Kā gan ļoti daudzām sievietēm pilnīgi trūkst gaumes sajūtas ...» Zane domāja, izmazgājusi meičas galvu un veidodama cirtas, šad tad iemeta skatienu spogulī, no kura pretī raudzījās seja ar nedabiski melnām uzacīm. «Nudien, citādi diezgan glīta, bet šie melnie, uzkrītošie loki to galīgi sanerro, padara lellei

vai maskai līdzīgu.» Zane arī pati, kad atbrauca šurp no laukiem, krāsoja tikpat uzkrītoši. Tagad viņa to sen vairs nedara. Lūpas pavisam viegli, gaišās uzacis tikai mazliet, mazliet noēno.

Sāka nākt otrās maiņas meistares. Visjaunākā friziere Skaidrīte atnesa līdzi no sava ģimenes dārziņa lielu pušķi baltu un sarkanu astru. Viņa sadalīja tās pa visām kabīnēm.

Kā vienmēr, no galvas līdz kājām ļoti gaumīgi tērpusies, ienāca maiņas manikīre Helga. Tā bija Zanes draudzene. Viņa nolika savu somu, pārģērbās un ieskatījās Zanes kabīnē.

— Tu šodien avīzi redzēji?

— Nē, — Zane atteica, izbrīnījusies par jautājumu. — Pa kuru laiku?

— Tur ir kaut kas priekš tevis, — Helga paziņoja. — Še, ņem un lasi! Otrajā lappusē.

Zane pabeidza darbu, nokopās, novilka halātu un gatavojās iet mājās. Helgas iedoto avīzi viņa iebāza somā.

— Uz redzēšanos, — viņa, garām iedama, atvadījās no Helgas, kura pie mazā, miniatūrā galdiņa rūpīgi apvīlēja nagus kādai pazīstamai aktrisei. Helga uz mirkli pārtrauca darbu un uzlūkoja draudzeni.

— Nu, izlasīji?

— Nē, izlasīšu mājā.

Zane pamāja ar galvu un, iziedama uz ielas, atviegloti uzelpoja. Cik labi pēc pabeigtas maiņas. īsta svētlaime. Vari ieiet vienā veikalā, otrā — nopirkt kaut ko vakariņām un tad kāpt savā tramvajā. Brauciens divdesmit minūtes — pāri Daugavai, garām ģimeņu dārziņiem, kuros zied flokši un sārtojas āboli, garām Arkādijai. Tad kājām pa šauru, smilšainu ieliņu līdz mazai koka mājiņai. Tur viņām ar Dzidru gultas vieta. Patiesību sakot, viņas abas gandrīz vienas apdzīvo krēslaino istabu, kurai logs iziet tieši uz vakariem. Vecā Jurciņiete pati dzīvo un guļ mazajā virtuvē. Par to Zane un Dzidra maksā viņai simts piecdesmit rubļus mēnesī un dalās mātes atsūtītajos labumos. Protams, tas ir ļoti dārgi un ne mazums iznāk lauzīt galvu, kā savilkt galus kopā un iegādāties vienu vai otru apģērba gabalu.

Zane nopirka maizi un brauca uz mājām. Pārpildītajā tramvajā viņa tomēr dabūja sev vietu, kur apsēsties, un skatījās, kā aiz muguras paliek saulē zili vizošā Daugava, iet cilvēki, drāžas un mijas mašīnas. Tik pierasts šis brauciens un šis skats, pat liekas, katru dienu iet vieni un tie paši cilvēki, brauc vienas un tās pašas mašīnas. Bet patiesībā jau tā nemaz nav. Žēl, ka

tagad neiznāk atvaļinājums. Aizbrauktu uz mājām, padzīvotos, saēstos ābolus un plūmes, salasītu sēnes. Drusciņ atpūstos.

Prāvo, dzelteno somu stiepdama, Zane gausi brida pa savas ieliņas netīrajām smiltīm. Varbūt aiz noguruma, varbūt aiz karstuma viņa juta pēkšņu dzīves apnikumu. Tā it kā viss būtu apriebies. Nav jau viegli visu maiņu nostāvēt uz kājām un vienā steigā laist caur savām rokām galvu pēc galvas — vienai ruļļus uz pieres, otrai pakausī, vienai ķīmiskos, otrai sutas ... un tā veselas astoņas stundas gandrīz bez pārtraukuma. Tas bija smags un nogurdinošs darbs, kaut, no malas paskatoties, varēja likties tīri rotaļīgs. Zane sarauca lūpas. Arī viņai pašai tas kādreiz bija licies kā tīrā rotaļa . .. toreiz, Taurenē, ar skaudību noraugoties, kā sasmaržojusies, sacirtojusies sarkanmatainā friziere spodri nolakotiem nagiem, vīriešiem matus apgriezdama, pļāpāja un smējās.

Tas likās tik jauki. Un Zane nolēma: jāmācās par frizieri, nevis tur — pelēkajā, garlaicīgajā Taurenē, bet par katru cenu jātiek projām uz Rīgu. Viņai laimējās. Mežalāču Biruta te jau dzīvoja, tā palīdzēja iekārtoties. Pēc Zanes, no laukiem bēgdama, atbrauca arī Dzidra.

Dzidra vēl nebija pārnākusi. Parasti viņa atbrīvojās tikai septiņos astoņos vakarā, kad no darba pārradās auklējamā bērna māte. Vecā Jurciņiete bija izgājusi. Zane nolika somu uz galda un vispirms pasteidzās nomest no kājām kurpes. Satvīkušās pēdas atpūtinādama, viņa labu brīdi basām kājām staigāja pa vēso grīdu. Tad ielēja bļodā ūdeni, nomazgāja kājas un uzāva čības. Palīda zem krāna un nomazgājās līdz pusei arī pati. Tikai tad sāka just, ka gribas ēst.

Paēdusi Zane atcerējās Helgas iedoto avīzi un izņēma to no somas krietni saņurcītu. Kas tad nu būs tas interesantais — varbūt kāds jauks stāsts? Zane avīzēs lasīja tikai retos stāstus par mīlestību vai arī rakstus, kuros bija attēlotas dažādas ģimenes drāmas. Viss pārējais viņu garlaikoja.

Avīzi atvērusi, Zane neatrada ne stāsta, ne romāna. Ko tad Helga — jokojās, vai? Tad pēkšņi, visai lapai paviršu skatienu pārlaižot, viņas acis atdūrās pret diviem vārdiem — «Zanei Vilkai» ...

Karsti šermuļi pārskrēja pāri mugurai. Trīsošām rokām Zane pierāva avīzi sev klāt un noliecās pār to gluži kā tuvredzīga. «Kungs žēlīgais! Ko tad mani pa avīzi? Tālāk nāk «Dzidrai Vilkai, Leonam Zeizumam, Birutai Mežalācei. . .». Ko tad tas

viss nozīme? Vai es juku, vai? Par ko mes visi esam ielikti avīzē?»

Pamazām Zane nomierinājās un sāka lasīt visu pēc kārtas.

«Atklāta vēstule bijušajiem «Silmalas» komjauniešiem un jauniešiem...»

Pabeigusi lasīt šo negaidīto rakstu, Zane brītiņu sēdēja aiz pārsteiguma pavērtu muti. Tad nu gan! Tas jau kaut kas nedzirdēts. Nē, nudien! Kam gan ienācis prātā šitāds numurs? Ierakstīt avīzē un piesaukt visus vārdos!

Zane no jauna pārlasīja dīvaino vēstuli, brīnīdamās un raustīdama plecus. Veseli desmit paraksti. Citi visi zināmi, tikai divi nepazīstami — Ingrīda Laure un Maksis Zābers ... diez kas tie tādi un no kurienes?

Skat, pat tā mazā knīpa Sebru Violeta parakstījusi... un Valija arī! Nē, ko tu neteiksi, arī Valija, kura kā traka gribēja uz Rīgu un agrāk katrā vēstulē to tik vien zināja kā sūdzēties un sūroties par neinteresanto un apnicīgo dzīvi. Kas tad nu pēkšņi lēcies un grozījies, ka viņa vairs nedomā par Rīgu, bet grib, lai visi brauc atpakaļ uz Silmalu?

Zane vēlreiz paraustīja plecus un papurināja galvu. Viņa nekā nesaprata.

Pārnāca Dzidra. Jaunākā māsa bija nogurusi un klusa, jo viņai bija nācies palikt pie mazā daudz ilgāk, tādēļ ka tā māte bija stipri aizkavējusies darbā.

— Vakariņas ir uz galda, — teica Zane, mazgādama bļodā savu blūzi. — Tēja būs atdzisusi. Uzsildi.

— Negribu, — Dzidra atbildēja. — Tāpat iedzeršu.

Pabeigusi mazgāt, Zane noslaucīja rokas un nolika māsai

priekšā avīzi. Dzidra paskatījās izbrīnījusies.

— Izlasi. Tur tev vēstule.

Dzidra uzņēma to par joku. Viņa pabīdīja laikrakstu sāņus un nopūtusies pateica māsai to, kas jau vairākas dienas gulēja uz sirds:

— Zini, es no tā bērna iešu projām.

— Kā tā — iesi projām?

— Es vairs nevaru. Man galīgi apnicis. No rīta līdz vakaram. Un vienmēr iznāk ilgāk. Viņa jau nav vainīga, tāds darbs ... bet es nudien nevaru!

— Hm! — teica Zane. — Un ko tad tu darīsi?

— Pameklēšu kaut ko citu.

— Piemēram, ko?

— Nezinu, — teica Dzidra, maziem malkiem dzerdama auksto tēju. — Gan jau kaut ko atradīšu. Kaut vai kādā rūpnīcā.

— Bez specialitātes nekur nebūs labi, — Zane prātīgi teica.

— Būtu mani klausījusi un nākusi uz frizētavu.

— Nē-e! — Dzidra noteikti papurināja galvu. — Frizētava es negribu. Visu dienu tādā sutā un karstumā. Un man riebtos krāmēties ap citu netīrajiem matiem. Nē, nē!

— Iedomas, — Zane īgni nosacīja. — Tā jau tu nekur nevarēsi strādāt, vienā vietā šāda nelaime, otrā — tāda. Nekur jau nav visi labumi kopā. Tad labāk laidies atpakaļ uz kolhozu, tevi tur gaida.

— Briesmīgi! — Dzidra novilka, pieceldamas un sakdama mazgāt traukus. — Ko tad es tur darīšu?

— Te ir melns uz balta uzrakstīts, lai mēs braucam atpakaļ ... Es tak tev saku — izlasi! Un krāmē čemodānu.

Dzidra paskatījās uz māsu platām acīm un paņēma avīzi.

— Nu, ko tu par to teiksi? — Zane ierunājās, kad māsa izlasījusi klusēdama nolika laikrakstu atpakaļ uz galda.

— Bet par ko tad viņi tā? — Dzidra brīnījās.

— Tad kas viņus zin? — Zane pukodamās paraustīja plecus.

— Brīnos par Valiju. Kas tad tai uznācis? Visu laiku raudāja pēc Rīgas un nu ...

— Tomēr jocīgi, vai ne, māsiņ? — Dzidra teica, ar acīm kavēdamās pie laikraksta slejas. — Nez ko šie saka — Biruta, Leons un citi?

— Ja ir izlasījuši, tad droši vien brīnās tāpat ka mēs abas.

Dzidra ieslēdza gludekli un rīkojās sagludināt savu vakar

izmazgāto veļu. Viņa domāja. Viņa bija noskaņota citādi nekā māsa. Ja Zanē šī savādā vēstule izsauca tikai izbrīnu un pat zināmu nepatiku, ka viņa nosaukta vārdā un visi paziņas to izlasīs, tad Dzidrā tas viss atdzīvināja kaut kur dziļi slēpušos nesarautu saiti ar mājām, ar Silmalu.

Tiesa, viņa pati savas gribas dēļ bija atbēgusi no laukiem. Bija rāvusies ārā no kolhoza, kur nevarēja nekā nopelnīt un tā dzīvot nebija nekādas jēgas. Bez tam toreiz jau vecākā māsa bija Rīgā. Protams, nav ko runāt, arī te neviens nepienesa pīrāgus bez darba. Bet te labums tas, ka cilvēks zina, cik viņš ņopelnīs.

Sirds dziļumos Dzidra vienmer mazliet skuma pēc Silmalas. Viņa mīlēja iet pa mežiem ogot, sēņot, lasīt riekstus. Tādēļ viņai līdz šim nebija izdevies tā iekļauties pilsētas šaurībā kā

Zanei ar Birutu un justies Rīgā tik labi, kā jutās tās. Toreiz, pašā sākumā, kad Dzidrai neizdevās dabūt darbu veikalā, kur strādāja Biruta, viņai bija saskrējusi dūša papēžos un daudz netrūka, ka būtu laidusies atpakaļ uz mājām. Bet māsa no šī soļa atturēja.

— Vai tu prātīga, — rājās Zane, — skriet atpakaļ uz laukiem?! Tad jau smiesies visi Silmalas suņi. Labāk pārmet krustu, ka esi tikusi no turienes laukā.

- Braukt atpakaļ būtu pēdējā muļķība, — piebalsoja Biruta. — Mocīties pa dubļiem un brist vircā, nu, paldies! Ja vēl būtu par ko. Bet par nabaga grašiem. Tu būsi traka, ja metīsi plinti krūmos. Dzīvot vajag pilsētā — un diezgan. Laimīgs, kurš ticis no laukiem prom. Gan jau iekārtosies. Mēs tevi nepametīsim un palīdzēsim. Te ir kino un teātri, un elektrība ... un viss! Pietiek pa to tumsu! Kas muļķis, lai lauž sev kaklu. Mums tas nav jādara.

Avīzē viņi raksta, ka arī Silmalā drīz būs elektrība. Silmala un elektrība — tas tomēr izklausās neticami. Kreklu gludinādama, Dzidra neticīgi nogrozīja galvu. Viņa nekādi nespēja iedomāties, ka tur varētu kaut kas mainīties. Vismaz tā mainīties, lai būtu vērts braukt atpakaļ. Arī tēvs retajās vēstulēs nekā nav stāstījis. To gan, ka jauns priekšsēdētājs, tāds puika, ka Caunes Alīnei cūku ferma atņemta — atdota Gobu Terēzei, Briksnis no brigadiera nost un Reinholdienes Atis tā vietā un ka Alīnei dēls no Kanādas vēstuli atlaidis.

Tālāk Dzidra iedomājās Mežalāču Birutu. Biruta jau vairākus gadus strādāja par pārdevēju rūpniecības preču veikalā. Tā jau īsta pilsētniece. Un Zeizumu Leons... abi tuvākie kaimiņi tur uz laukiem.*Tiesa, pilsētā satikās reti. It īpaši ar Birutu — tai nekad nebija laika: te darbs, te VEF mehāniķis, ar kuru draudzējās nu jau otro gadu. Zane domāja, ka tur nekas labs nesanākšot, jo brūtēšanās ievelkoties par ilgu.

Leons šad tad abas māsas apciemoja. Viņam gan nācās tālu braukt — no pilsētas otras puses. Turklāt viņš bija iestājies komjauniešos, un tas arī atņem brīvos brīžus. Pēdējā laikā vispār kļuvis ārkārtīgi apzinīgs un nopietns. Runāja par mācīšanos, par vakarskolu. Nu jau ilgi nav rādījies.

Tā. Dzidra nolika gludekli un, vārīgi pārlikusi pār roku balto zīda blūzīti, nesa to iekārt skapī.

Pārnāca Jurciņmāte no ģimenes dārziņa ar gurķu grozu, sāka rīkoties pa virtuvi, un abas māsas likās gulēt. Un tomēr kā

Dzidra, tā Zane šai vakarā ilgi nevarēja iemigt. Vēstule, kaut arī katrai no viņām savādāk, bija satraukusi ikdienas dzīves plūdumu un piespieda par sevi domāt.

Otrā dienā manikīre Helga, satiekoties ar Zani, sacīja:

— Nu, redzi, kāda tu slavena . .. Tev pat avīzē liek vēstules. Kā tev tas patīk?

— Lai viņi iet pa gaisu, — Zane saīgusi strupi atbildēja. — Gudrie atradušies.

Helga nopūtās, pie spoguļa uzkrāsoja lūpas un, savu somu kārtodama, pavisam nopietni teica:

— Bet zini, ja mani tā aicinātu, es ietu.

— Trakā!

— Es ietu, — Helga atkārtoja. — Ja man būtu māja uz laukiem, nevienu dienu es nesēdētu te un nevīlētu nagus.

— Nu gan tu muldi! — Zane dusmīgi iesaucās.

— Es tā darītu, — Helga neatkāpās. — Tikai man neviena nav. Jāstrādā te — un diezgan. Bet, nudien, man gribētos kaut kā cita.

— Par piemēru — kā? — Zane ironiski jautāja. — Nu jā, tu jau mūsu Silmalā neesi bijusi, tumsā kaklu neesi lauzusi. ..

Gaišo mēteli aizpogādama, Helga uzsmaidīja Zanei:

— Ko tu pukojies? Vai tad tevi kāds var piespiest? Es tikai pa draugam stāstu, ka man apnicis tupēt pie manikīra galdiņa, bet droši vien tā arī nekur projām netikšu. Man trūkst uzņēmības. Uz redzi! Tu rītvakar neiesi uz kino?

— Nezinu, — Zane strupi atbildēja. Sirds dziļumos bija dusmas uz draudzeni. Vai tu re kāda padomdevēja atradusies! Gudriniece! Zināms, citus mācīt viegli. Pašam palikt sausumā un otru pierunāt, lai tas lec ūdenī, — to jau katrs var! Eh, kas tā par draudzeni!

Zane pikta un nervoza uzrāva mugurā halātu un, ieķērusi ar pirkstiem nepacietīgi gaidošās klientes matos, īgni iesaucās:

— Kas tā nu par mazgāšanu! Nevaru likt ķīmiskos netīros matos! Nāciet pārmazgāt!

Pēc divi dienām svētdienas pievakarē uz Pārdaugavu atbrauca Leons Zeizums. Leons bija pazems, plecīgs puisis, mazliet laucinieciski smagnējs, saulē iededzis melns kā čigāns, gaiši brūniem matiem. Viņam bija divdesmit divi gadi.

— Nu, labdien, — viņš apsveicinājās ar māsām, — kā skrien?

— Lieliski! — Zane atsvieda.

— Vēstuli lasījāt? Es tīri mēms paliku, ieraudzījis savu vārdu avīzē. Domāju — podus būšu izgāzis, vai? Kā jums visa tā lieta patīk?

— Kas mums par daļu! — Zane uzrāva plecus, atvērdama un atkal aizvērdama grāmatu, ko turēja rokās. — Katrs var rakstīt, ko grib. Neviens mani nemācīs, kā dzīvot. Tā tāda ķēmošanās, nekas vairāk.

— Mani gan šis raksts mazliet uztrauc, — Leons atzinās. — Nevar noliegt, ka viņiem ir daudz taisnības. Vai tad tā nav, ka mēs aizbēgām no grūtībām? Ir.

— Un kas par to? — izaicinoši jautāja Zane. — Katrs meklē, kur labāk. Tā tas pasaulē vienmēr bijis.

— Nu jā, tā ļaudis mēdz teikt, — Leons sacīja. — Bet galu galā, kad padomā, — ja visi aizbēgtu, kas tad notiktu?

— Nav mana darīšana, — Zane paraustīja plecus, skatīdamās grāmatā. — Cits manu dzīvi nedzīvos, es cita — ne.

— Tev nav taisnība, Zane, — Leons papurināja galvu. — Tā spriest nevar.

— Jāsmejas, no kura laika tu esi tik gudrs!? Kādēļ tad tu pats atskrēji uz Rīgu? Kādēļ nepaliki Silmalā?

— Es jau nesaku, ka es būtu labāks. Skaidrs, ka es pats arī atskrēju. Bet viņiem ir taisnība. Tur nekā nevar darīt.

— Nu, tad laidies tikai atpakaļ, — Zane teica. — Ko tu gaidi?

Leons klusēja un skatījās pa logu uz ielas malā augošo ceriņu krūmu. Kāds aizstūma garām motocikletu. Blakus sētā, ķēdi žvadzinādams, rēja suns.

Leonam negribējās ar Zani strīdēties. Viņš arī diez kā neprata izteikties. Bet viņu šī vēstule bija piespiedusi pie sienas. Avīzēs jau daudz rakstīja par to, lai jaunatne pēc skolas atgriežas kolhozos un palīdz tos celt, lai stājas tieši visgrūtākajos posteņos. Bet tas bija tā vispār. Pavisam cita lieta, ja pēkšņi parādās vēstule, adresēta Leonam Zeizumam ... kaut arī kopā ar citiem. Tas vairs nebija tik vienkārši.

Jau kopš ceturtdienas viņš jutās neērti. Darbā viņam neko neteica, nepieminēja, bet tā jau nu nav, ka neviens nebūtu pamanījis Leona vārdu laikrakstā. Un dažs labs varbūt domā — lūk, puisis kā ozols, bet atskrējis uz pilsētu vieglu dzīvi meklēt. Citi var būt tur, kur grūti, kur jārok grāvji, jāsusina pļavas, jāvelk elektrības līnijas, citi to uzņemas, bet tu ne. Ka tas jā-

dara, to taču tu saproti pārāk labi, bet, ja izvairies, ja tu bēdz, — tad kā to lai nosauc?

«Tas, kurš nebūs gļēvs, tas nāks atpakaļ un stāsies mums blakus...»

Nest gļēvuļa vārdu ir vislielākais kauns pasaulē. Tiesa, dzīvē visādi gadās, it īpaši jaunībā, kamēr cilvēks ir neapdomīgs un nenosvērts, bet, ja tas reizi tā ir gadījies, tad katrs vēlāk cenšas to labot. Bet gļēvulības traipu nomazgāt var tikai ar vīrišķību.

Saruna nevedās. Brītiņu pasēdējis un Zanes piedāvāto kafijas tasīti izdzēris, Leons no abām māsām atvadījās.

14. NODAĻA

Saule pašlaik rietēja. Vēl silta, zeltaina gaisma ieskāva pakalnus un koku galotnes, apmirdzēja rugaines nostūrī palikušos labības status ar spurainām galvām un pīlādzim ceļmalā lika iekvēloties ugunīgās liesmās, bet zemāk jau klājās viegla krēsla un juta miglas elpu.

Bibliotēkā valdīja īsts lampu drudzis. Inga ik mirkli skrēja pie loga palūkoties, vai kāds nenāk. Tieši šovakar viņai bija uzmākušās briesmīgas bailes, ka neviena nebūs. Neatnāks, neraugoties uz visu aģitāciju, ielūgumiem un solījumiem.

Visi nervozēja, un beigu beigās šī nervozitāte pielipa pat Atim, kurš pret savu uzdevumu izturējās rotaļīgi un gandrīz vai nenopietni. Bet patiesībā viņam jābūt ļoti nopietnam. Jāpastāsta par kolhoza nākotni. Pēkšņi arī viņš sajuta kaut ko iekšējiem drebuļiem līdzīgu un ņēma ārā papirosu pēc papirosa.

— V-velns! Ka tik man no tiesas tie pātari nesajuktu! — Atis padalījās uztraukumā ar Maksi. Traktorists, jau mehanizācijas skolā pieradis pie pašdarbības, raudzīja mierināt.

— Iedzer glāzi auksta ūdens, — viņš mācīja, — tas pamatīgi palīdz. Es tā vienmēr daru. Un nedomā par publiku.

— Publiku!? — Atim sanāca smiekli. — Joks tāds, vai tad te būs kāda publika!? Atnāks pāris sievu, un še tev visa publika.

Izdevīgā brīdī Dace piegāja pie Makša un, sniegdama tam mazu, cieši papīrā ievīstītu sainīti, ātri un stostīdamās nočukstēja:

— Ņemiet. Tas jums. Bet tagad neskatieties ... Nē, nē! Lieciet labi ātri kabatā! Lūdzu, lūdzu!

Un pati bija sarkana kā magone.

Izbrīnījies Maksis paklausīja un ielika sainīti kabatā.

Ata pareģojums, ka publikas nebūs, tomēr nepiepildījās. Kaut ļoti gausi, tā tomēr pamazām salasījās. Atnāca Sebri, Sila-briežu Irma ar meitenēm, Ata tēvs ar mazo Anniņu, Laizāns ar savējiem. Ziņkārības dzīta un uz dejām cerēdama, ieradās arī Valija. Dēla pierunāta, atnāca Mežalāču Dārta aizelsusies un pukodamās, ka miera nav vairs pat svētdienas vakarā.

— Nemaz nebūtu nākusi, — viņa skaļi stāstīja, — bet Raimonds uzplijās kā ērce.

Pienāca vēl dažas sievas un pāris vīru no otrās un trešās brigādes un Ingas palīgi — pionieri. Pašās beigās ar abām meitenēm pie rokas ienāca Terēze Goba un atsēdās kaktiņā.

Visi uzveduma dalībnieki atradās aiz durvīm bibliotēkas telpā, baiļodamies un kārtodami pēdējos sīkumus. Bija nolemts, ka durvis izpildīs priekškara vietu, skatuve — tūlīt aiz sliekšņa.

Priekšsēdētāja vēl nebija. Inga skatījās pulkstenī un nervozēja.

— Redziet, es gribu būt smalka dāma, tādēļ man noteikti jālaižas no kolhoza projām ... — Vijolīte turpat līdzās atkārtoja savu tekstu. Viņai bija uzvilkta viena no Ingas kleitām, kājās Ingas kurpes ar augstiem papēžiem un mati sakārtoti pārmo-dernā sukājumā. Vaigi meitenei tvīka, acis spulgoja.

Beidzot Inga uzelpoja. Ienāca Juris. Līdzko viņš atvēra durvis, viņu abu skatieni sastapās pāri telpai, pieskārās viens otram glāstā un negribēja šķirties. Šai acu glāstā iedegās atmiņas par visām tām stundām, ko viņi pavadījuši kopā. Par pagājušo nakti dziļajā bezmēness tumsā zem Sebru ābeles uz soliņa, par skūpstiem, no kuriem vēl tagad sāpēja lūpas, par Jura pirmo reizi izrunāto maigo lūgumu:

— Inguli, mīlulīt, nu nāc... aiziesim kaut kur tālāk projām!

Viņa saprata, ko nozīmē šis «tālāk projām» un, cieši piespiezdama pieri Jura vaigam, meitenīgās bailēs klusi lūdzās:

— Pagaidi.. . nevajag ... pasēdēsim tepat.

Bet viņš ar nožēlu domāja: «Man nav pat istabas, kur viņu ievest. Un viņai arī nav.»

— Es tevi mīlu, — teica Ingas acis pāri visai istabai.

— Es tevi vēl vairāk, — viņš atbildēja.

Un spējā, nevaldāmā maiguma uzplūdā notrīsēdama, līdz sāpēm izjuzdama, ka tur pa durvīm ienāk viņas cilvēks, vienīgi viņas, ka tas ir vislabākais no visiem pasaulē un ilgojas pēc viņas, Inga nobālēdama ar sev raksturīgo straujumu un apņē-

mību izlēma: «Ja viņš šovakar mani sauks, — es iešu līdzi, kur vien viņš gribēs.»

— Vai mums nevajadzētu sākt? — jautāja Maksis.

— Jā! — Inga aši atteica. Pa durvīm ienāca Dižbajārs, Egons Briksnis un Līvija. Viņi sarokojās ar Juri un atsēdās. O, kāda publika!

— Sākam ... — Inga nočukstēja visiem. — Dace, tikai neuztraucies! Es tevi ļoti lūdzu! Tici man — tev iznāk pavisam labi. Es pateikšu priekšā.

Tad viņa pārbīdīja Sebru Emīlu pāri slieksnim publikas istabā un tas, pēkšņi līdz pēdējam apjucis, stostīdamies nomurmināja: — Sākam .. . dzīvā avīze ... bibliotēkas padome .. .

— Vai dieviņ, ko viņš tur muld! — Līdz asarām par brāļa uzstāšanos uztraukusies, elsa Vijolīte. Publikā kāds ne visai skaļi iesmējās. «Līvija,» Ingai pazibēja prātā. Aiz durvju stenderes aizslēpusies, viņa pūlējās pietiekami skaļi pateikt Emīlam priekšā:

— ... bibliotēkas padomes pirmo sarīkojumu. Programmā dzīvā avīze. Izpilda . . .

Bet puisis uztraucies nekā nedzirdēja. Viņš vēl kaut ko pateica tikpat nesakarīgi, tad atmeta ar roku un atgriezās aiz « priekškara».

— Še tev nu bija ... — noteica večuks no otrās brigādes.

Juzdama, ka satraukums aizsit elpu un nekā nespēdama pret

to cīnīties, skatītāju priekšā iznāca Inga. Viņas acis neapzinīgi meklēja Juri. Viņš uzsmaidīja un pamāja ar galvu. Inga piespieda sevi nomierināties.

Savam starptautiskajam «numuram» Inga bija sameklējusi materiālu centrālajā presē. Tas pusfeļetoniskā veidā atmaskoja imperiālistu politiku, izsmēja to padevīgos vasaļus, parādīja, kā mūk imperiālisma ielikteņi no zemēm, kur liesmo atbrīvošanās karš.

Inga ātri vien atguva parasto toni. Attēlodama Adenaueru, viņa veikli uzsvieda galvā melnu cilindru, kas pēc savām līnijām gan vairāk atgādināja piebaldzēnu ratenīcu, un, cenzdamās atdarināt nekad nedzirdēto Bonnas veča balsi, sauca:

— Jūsu priekšā ir lielā Hitlera pēctecis. Es esmu labs, kristīgs cilvēks. Vēl uz nāves cisām gulēdams, es darīšu visu, lai pasaulē sāktos jauns karš. Dzīve bez kara ir garlaicīga. Cilvēkiem nav ko darīt...

145

10 — A. Brodele

— Ak tu vecais lops! — sirdīga izbrīnā iesaucās viena no sievām.

Inga nopulēja balsi, lai tikai izdabūtu ķērcošas skaņas:

— Hitlers pazaudēja savu galvu, iedams uz austrumiem, es cienīgi sekošu viņa pēdās un tāpat pazaudēšu savējo. Lai dievs stāv man klāt!

Skatītāji smējās un sita plaukstas. Inga noņēma cilindru un palocījās.

— Draņķis tāds, karu grib un vēl dievu piesauc! — dusmojās Dārta.

— Ak tu . .. Tad ir gan teāters!

Atis, paklausījis Makša padomam, izdzēra divas ūdens glāzes un, Ingas panākuma iedrošināts, nāca priekšā tīri sparīgi.

— Pēc diviem gadiem, — viņš bravūrīgi teica, pa paradumam ar galvas kustību atsviezdams matus atpakaļ, — pie mūsu priekšsēdētāja Jura Beikas ieradīsies vesels bars cilvēku un iesniegs lūgumu uzņemt tos kolhozā. Bet Beika ... pakasīs aiz auss... — Atis sāka iejusties lomā un pats piedomāt tekstu, — un uzprasīs: «Par ko tad taisni te?» Šie atbildēs: «Par to, ka jums ir trekni ganāmpulki, meliorētas pļavas... jums ir elektrība un prīmā ceļi.»

— Ujā, ūjā, kā nu lej!

Atis uz uzsauciena pusi pameta tikai ar roku un turpināja:

— Jums ir uzceltas jaunas kūtis un jaunas mājas, jums ir siltumnīcas un bagātīgi zivju dīķi. Cilvēki uz izstrādes dienu saņem naudā vien piecpadsmit rubļus ...

— Nu, paklausies, kā melš!

— Un tie laikam grib pie visa gatava?

Atis turpināja savu runājamo. Nu jau viņš jutās pavisam brīvi, pat iepatikās. Zibens ātrumā viņš sāka apsvērt, ko vēl varētu pateikt, lai klausītāji vairāk izbrīnītos.

«Tāpēc, ka pie jums nav nemaz kā uz laukiem, bet ka īstā pilsētā. Te ir veikals un maizes ceptuve, ēdnīca un bērnudārzs, pašiem sava skola un sporta laukums ... frizētava un ... un ...»

— Vēl tikai trūkst, lai viņš nosauktu operu, — Maksis Zā-bers čukstēja Ingai.

«... un tieša autobusa satiksme ar Rīgu.»

— Vai, tad gan labi! — skatītāji amizējās. — Nudien, paradīze kas paradīze!

— Bet vai arjedrāma nav? — sauca večuks no Silapetera brigādes.

Egons Briksnis smiedamies pieliecās Līvijai pie auss.

Atis pēkšņi kļuva nopietns, brīdi palika kluss, tad teica ļoti skaļi, gandrīz vai ar dusmām:

«Un jūs domājat, tā nebūs? Domājat — es jokoju? Būs, lieku galvu ķīlā, ka būs! Lai tad tur vai...»

Viņš gribēja teikt: «... velns par stenderi!» — bet savaldījās un pabeidza ar enerģisku žestu.

Arī viņam aplaudēja. Dace pa to laiku ne dzīva, ne mirusi stāvēja aiz durvīm. Viņai tūlīt bija jākāpj pār slieksni. Pēkšņi viņu sagrāba šausmas. Kā pelni vējā izputēja visa apņemšanās, visi labie padomi. Viņa tikai apzinājās vienu, ka nekāda vara pasaulē nevarētu piespiest tagad paspert soli un nostāties to ļaužu priekšā, kas tur sēž blakus istabā un gaida, kad viņa iznāks. Nē, neparko! Neparko!

— Es... es nevaru... — atpakaļ kāpdamās, viņa stostījās. Atmiņā pazibēja mātes šodien teiktie dusmu pilnie vārdi:

«Skrien, skrien ķēmoties! Par apsmieklu paliksi!»

«Palikšu ... palikšu par apsmieklu ...» nekā cita Dace nespēja domāt šai acumirklī. Nekavējoties vajadzēja bēgt.

Bet Maksis Zābers uzminēja viņas domas. Viņš paņēma ūdens glāzi un sniedza to satrauktajai meičai.

— Divus malkus, — viņš teica piedzīvojuša ārsta balsī.

Dace dzēra. Viņai klabēja zobi.

— Es nevaru ... — viņa atkārtoja.

Maksis raudzījās viņā sarauktu pieri un centās uzmundrināt:

— Tas pāries. Tas visiem pirmo reizi.

— Nē, man bail, — Dace teica trīsošā balsī.

Atis jau bija atgriezies. Inga no sliekšņa māja ar roku.

— Dace, nu tava kārta!

Maksis redzēja, ka meiča stāv, kā zemē ieaugusi. Skaidrs, ka viņa tā arī paliks stāvot — līdz nejēdzībai pārbijusies.

— Dace, nu!

Maksim pēkšņi iekrita prātā kāda doma. Viņš satvēra Daci aiz elkoņa.

— Iesim abi reizē, — viņš ātri čukstēja, — mēs esam saderīgs pāris. Ja nevarat, nerunājiet nemaz — es visu jūsu vietā pateikšu. Nāciet tikai man zem rokas un turiet galvu atpakaļ.. . un smaidiet! Nu, mēģiniet smaidīt!

Kā slīkonis glābējā Dace ieķērās traktoristam elkonī. Acu priekšā viņai viss sagriezās raibā juceklī — rēgojās cilvēku sejas ... bet kādas?

— Smaidiet, smaidiet! — čukstēja Maksis. — Galvu atpakaļ!

Dace atmeta galvu un savieba seju izmisuma pilnā smaida.

— Ko? Kādēļ viņi abi reizē? — uztraucās Inga, nekā nesaprazdama. — Maksi, kādēļ jūs abi?

Bet dīvainais pāris — tipiskais lauku slaists ar papirosu lūpu kaktiņā un rokām bikšu kabatās un viņam krampjaini pieķērusies meiča sarkanajā blūzē ar cimdotā rokā iežņaugtu raibu saulessargu — jau izgāja aiz «priekškara».

— Uja, kas tad tie tādi?

— Vai tu re, kas par preileni! Caunltienes Dace!

— Ko tad nu šie labu pateiks?!

Skatītājos valdīja rosība. Visi paredzēja kaut ko jautru.

— Ko ta nu labu teiks?! — Maksis atsaucās replikai, veikli pārsviezdams papirosu no viena mutes kaktiņa otrā un izriez-dams krūtis. — Cūku būšana, ne dzīve! Cilvēkam nekur neļauj brīvu vaļu. Nu, kas vainas tādam puikam kā es — cigarete žokļos, sirdspuķīte zem kloķa un . .. ja kāds gadās ceļā, sadod pa zobiem un soļo tālāk. Es uzskatu sevi par pirmās šķiras varoni. Bet tur tas tips ... — viņš parādīja atpakaļ uz durvīm, kurās stāvēja Atis, — saka, tā neesot varonība, es neprotot uzvesties! Kā nav varonība? Es varu šņabi lakt kā ūdeni, es Taurenē uz ielas bauroju kā vērsis, gāžu katram pa rīkli, un man nav bail ne no miliča, ne no velna? Vai tad tā nav varonība?

— Kas par dūšīgu tēviņu! — sauca skatītājos. — Tādu tikai uz siena vāla, lai izsvīst!

— Nu, nē! — Maksis atsaucās. — Man un manai brūtei tas neder. Re, šitā pati ir mana brūte.

— Smalks sievišķis, — piezīmēja runīgais večuks.

— Nu, dikti smalks, — Maksis piekrita, papliķēdams Daces plecu. — Viņa nevar strādāt prastu darbu. Prasto darbu strādā muļķi, nevis es un mana brūte!

Maksis nometa papirosa galu un grīdas, turpat izteiksmīgi nospļāvās un turpināja:

— Manai brūtei mamma strādā kolhozā. Hm! Lai ražo vecene, kas mums par to! Lai tikai paceļas no rīta agrāk — sagādā brokastis, izmēž istabu, atnes no akas ūdeni un tad lai iet vesela kaut vai grāvjus rakt!

— Tas tev patiktu gan, sliņķi! — sauca Mežalāču Dārta.

— Ak, ar koku, ar koku!

— Manai Amālijai visu dienu jāsēž zem sirmja, lai viņu neķer saulesdūriens . .. Maksis atkal iesāka.

Dace pa šo laiku juta, ka pamazām spēj atkal sakarīgi domāt. Sirds gan vēl aizvien pukstēja kā traka, bet nu jau viņa valdījās. Viņa jutās bezgala pateicīga Maksim, ka tas bija viņu izpestījis, un, pēkšņi atcerējusies savu sakāmo, viņa apzinājās, ka arī pašai jādara, ko var.

— Man ir slimas iekšas, — viņa piespieda sevi izrunāt, cik jau nu vārgi spēdama.

— Pēc tādas tu izskaties gan! — atkal sauca no skatītājiem.

— Tālāk, tālāk! — Čukstēja Maksis pie auss.

— Dakteri man aizlieguši svaigu gaisu. Tāpēc es nevaru iet lauku darbos ... — Dace drebēdama izdvesa.

— Ak tā gan! Bet tēva ābeļdārzā gozēties tu vari? — Dārta metās starpā. Nelielā telpa nošalca. Visi liecās cits citam pie auss, iegrūda sānos, ar acīm pameta uz Valiju.

Maksis klusītiņām mudināja Daci.

— Kūts gaisu es arī nepanesu, — viņa sacīja jau drošāk,. — no tā man nāk vēmiens. Bet visveselīgākais priekš manis esot ballīšu gaiss. .. Tāpēc jau es arī skrienu uz tām cik vien spēdama. Tās nevienu nelaižu garām.

— Ha, ha, ha, — telpa salīgojās smieklos.

Maksis aizveda Daci prom.

Istabā visi vēl trokšņoja un smējās, kad uz «skatuves» uznāca Vijolīte.

— Es esmu smalka dāma, — viņa iesāka savu lomu pārāk steigdamās. — Tādēļ man jālaižas projām no kolhoza. Te ir prasti melni darbi, bet es esmu dzimusi kaut kam labākam ...

— Kā tad, kā tad, — piezīmēja skatītāji. — Var redzēt.

— Es skriešu uz Rīgu laimi meklēt, — Vijolīte jau iedrošinājās paskatīties uz publiku. — Droši vien mani tur jau gaida silti pīrāgi. Bet jūs, tie muļķi, palieciet tepat un strādājiet pa savu kolhozu. Es pastaigāšos Rīgā pa bulvāri, pasēdēšu uz soliņa, un man nospļauties uz to, ka mani saukā par dezertieri. Man vispār uz visu nospļauties!

— Netrāpi tikai pati sev! — atskanēja padoms.

— Skat, kāda knīpa!

— Runā par kaut kādu septiņgadi, par komunismu ... — Vijolīte turpināja, aizvien skaidrāk apzinādamās, ka neko nav aizmirsusi un tādēļ kļūdama drošāka. — Bet es no tā neko nesaprotu. Es vispār ļoti maz ko saprotu . ..

Skatītāji smējās.

— Te kolhozā spriež par visādiem plāniem — nez ko grib uzcelt un sasniegt, bet man tas viss vienaldzīgi, — paziņoja Vijolīte. — Es arī no tā nekā nesaprotu. Nu, lai jau viņi ceļ. Ja te būs ļoti labi — būs elektrība, ūdens tecēs no krāniem, tad varbūt parādīšu jums to godu un atgriezīšos atpakaļ.

— Oho, tad būs par vēlu, preilenīt! — kāds iesaucās.

— Liela gan vajadzība!

— Vispār es meklēju vieglu dzīvi, — Vijolīte izaicinoši atmeta galvu. — Man ar jums nav pa ceļam. Sveiki!

Un sīkiem solīšiem viņa tipināja prom.

Aplausi un smiekli.

Noslēgumā Inga nolasīja jauna dzejnieka spēcīgu, izjustu dzejoli.

Pēc tam viņa lūdza skatītājus ņemt par labu šo pirmo padomes sarīkojumu, uzaicināja tos, kas vēlas grāmatas, otrā istabā, piedāvāja lasīšanai žurnālus un avīzes. Viens otrs iegāja pie grāmatām, viens otrs paņēma rokā žurnālu.

«Varbūt izdosies radīt interesi, varbūt izdosies?» Inga satraukta domāja, ar pateicīgu skatienu saņemdama katru, kurš pienāca pie grāmatu plauktiem. To vēl bija maz, tomēr bija.

— Bija dikti smuki, — paslavēja Mežalāču Dārta, rīkodamās uz iešanu. — Kad vēl taisīsiet tādu tejāteri?

Dižbajārs, Līvija un Egons atstāja lasītavu. Viņi vēl nebija nekā pārrunājuši, tikai šad tad apmainījušies izteiksmīgiem skatieniem.

Savā istabā Līvija atlaidās uz tahtas.

— Nu?! — viņa izaicinoši jautāja. — Kārlēn, ko tu par to saki?

Dižbajārs slaucīja acenes.

— Aģitpropka ... ko tur lai saka?

— Dulls sievišķis, — teica Egons, Dižbajāram aiz muguras zīmīgi piemiegdams vienu aci un norādīdams Līvijai uz durvīm. Līvija saprata un īsi pamāja.

Egons tūlīt piecēlās.

— Laiks iet, — viņš paziņoja, sniegdams Dižbajāram roku un pamatīgi to sakratīdams. Tad viņš galanti noskūpstīja Līvijai roku: — Ar labu nakti. Uz redzēšanos.

Pagalmā viņš skaļi nostrinkšķināja divriteņa zvanu.

Pēc neilga laika Līvija piecēlās un, pateikusi Dižbajāram, kurš lasīja avīzi, ka aiziet nomazgāties, nozuda aiz durvīm.

Pagalma viņā malā zem kuplajām liepām viņu gaidīja Egons. Rokās saķērušies, ne vārda nerunādami, viņi iegāja dziļāk koku ēnā.

Tikai mājās pārnācis, Maksis Zābers atcerējās Daces iedoto vīstokli svārku kabatā. Attinis to, viņš ieraudzīja veclaicīgu vīriešu kabatas pulksteni. Turpat bija zīmīte:

«Lūdzu, neņemiet ļaunā, bet es esmu vainīga. Es saplēsu Jūsu pulksteni, taču bez pulksteņa Jūs nevarat iztikt. Tas ir mana tēva pulkstenis, iet ļoti labi. Mums tas nav vajadzīgs, ņemiet Jūs. Lūdzu, neapvainojieties. Dace Caune.»

Plecus paraustīdams, Maksis apskatīja pulksteni. Tad uzvilka to, paklausījās tikšķos. Varbūt tiešām pieņemt? Meiča ar tēva pulķsteni neko nevar iesākt, brālis arī projām. Pieņems pagaidām, vēlāk nopirks pats jaunu, tad atdos atpakaļ.

Un pulksteni saudzīgi uz galda pie savas gultas nolikdams,. Maksis atcerējās Daces šīsdienas bailes un viņu abu kopīga «numuru».

Viņa laikam tomēr bija lāga meiča.

Kad bibliotēku bija atstājis pēdējais šīvakara viesis, Juris tur palika ar Ingu divi vien, tā pavisam atklāti visu priekšā pasvītrodams savu tuvību ar viņu. Viņa to saprata, juzdamās laimīga un pateicīga.

Viņš palīdzēja sakārtot istabu: nolikt pie malas sēdekļus, savākt izmētātās avīzes un žurnālus.

— Kā tev liekas, nebija taču slikti pirmajai reizei, vai ne? — Inga jautāja. — Vismaz viņi sāks nākt. Citreiz jau mums būs daudz labāk, iestrādāsimies . .. pieradīsim.

— Skaidrs, — Juris enerģiski pamāja ar galvu. — Nu, liekas, viss kārtībā.

— Jā ... — Inga stāvēja istabas vidū.

— Jā ... — viņš atkārtoja, pienāca tai klāt un apskāva. Maigām un nopietnām acīm viņš raudzījās Ingā. — Ingulīt, mazā ...

«Tūlīt viņš mani sauks sev līdzi un es iešu ... iešu nejautādama viņam līdzi, vienalga, uz kurieni, — savam mīļajam, savam labajam ...» Inga domāja, ilgodamās skūpsta.

Bet viņš neskūpstīja.

Tad viņa pati pielieca Jura galvu sev klāt, noskūpstīja nepacietīgi, ar pārmetumu.

— Pasēdēsim vēl mazliet? — Juris jautāja, glāstīdams viņas matus.

— Nē! Iesim!

— Kā tu vēlies.

Viņi izgāja tumšajā, vēl vasarīgi siltajā naktī. Inga cieši turējās Jurim pie rokas.

Pagalmā viņi sadūrās ar Līviju, tā nāca no dārza puses.

— Vai tā esat jūs, biedrene Laure?

— Tieši tā, — Ingas vietā atbildēja Juris.

— A, priekšsēdētājs arī... — Līvijas balsī ieskanējās nepatīkams saldenums. — Nakts ir brīnišķīga! Vienkārši burvīga!

Juris soļoja klusēdams un domāja, kā dzīvot tālāk? Jau vairākas dienas viņš taisījās par to runāt ar Ingu, bet galu galā nespēja izdomāt nekā pieņemama. Bija visādi izlauzījis galvu, — nekur nekādas izejas. Nevarēja taču teikt:

— Nāc dzīvot pie manis Ata istabiņā jeb arī es iešu pie tevis uz Sebriem.

Protams, ja tagad būtu viņa vecā, lielā istaba! Nekas cits neatliks — jāgaida, kamēr Laizāns uzceļ māju un atbrīvo viņa lielo goda istabu. Jāgaida. «Bet nav viegli gaidīt, ja tu ilgojies, lai mīļotais cilvēks būtu cieši blakus — vienmēr, ja jaunība šalc asinīs un padara tevi nepacietīgu un nemierīgu. Inguli, mīļā!»

Juris cieši un sāpīgi sažņaudza Ingas roku. Viņa klusi iekliedzās, iesmējās un jautāja:

— Uz kurieni mēs ejam?

— Uz tavām mājām, — Juris atbildēja, — kur gan citur?

— Juri, — Inga klusi, gandrīz čukstus sacīja, palikdama uz vietas. — Pagaidi mazliet.

Juris apstājās blakus. Viņa apķērās tam ap kaklu un, seju slēpdama, tikko dzirdami pajautāja:

— Kādēļ tu šovakar mani neskūpsti... tā kā viņvakar?

Viņš tūlīt neatbildēja. Inga glāstoši pieskārās viņa matiem.

— Juri, tu mīli mani?

— Vai tad tu nejūti, Inga ... maziņā?

Un viņš pieplaka tās mutei tik karstā un dedzīgā skūpstā, ka Ingai likās — tūlīt, tūlīt sirds neizturēs un izlēks no krūtīm. Nepārspējams maigums strāvoja viņas ķermenī — tāds maigums, pār kuru nav varas. Un vārdos nepasakāms un pat glāstos neizpaužams labums dzina kaklā asaras.

Juris pēkšņi pataustīja ar roku viņas vaigu.

— Tu raudi... Kādēļ, Inguli?

— Tāpat.

Klusēdams viņš piespieda meitenes seju pie sava kakla un, ar lūpām viņas matus skardams, sacīja:

— Es tomēr atradīšu izeju. Es pameklēšu istabu. Citādi jau nav iespējams. Mums jādzīvo kopā.

Gandrīz neelpodama, Inga glāstīja viņa deniņus. Sirdī iešalca lepnums — tas svinīgais un satraucošais lepnums, ko pārdzīvo sieviete, kad mīļotais cilvēks pirmo reizi pasaka vārdos, ka viņš vēlas ar to kopā iet visu mūžu.

Tā klusēdama, viņa stāvēja labu laiku, Jura stipro roku turēta, nespēdama izdomāt un izšķirties, kā pateikt viņam tof kas dega sirdī, cīnīdamās ar kaunu un bailēm, kaisli vēlēdamās, lai viņš uzminētu to pats. Mīļais, vistuvākais ... vai tad kādai istabai te ir nozīme? Es taču zinu, ka tu gribi būt kopā ar mani.

— Juri, — Inga tikko dzirdami teica. — Neiesim uz mājām. — Atbildi nesagaidījusi, viņa atkārtoja: — Uz mājām — ne.

Viņš saprata. Viņš noskūpstīja tai acis, un, balsij kaklā aizķeroties, pateica:

— Tu ... mana vienīgā!

15. NODAĻA

Cilvēkam ir viena dzimtene. Vienalga, kāda būtu tās daba, — mierīga vai skarba, vai saule to aijātu karstā pusdienas tveicē, kad sisina krāsainās pļavas, vai brāztos pāri tumši satrakoti mākoņi — vienalga, tā ir viņa ... tik ļoti viņa, ka to izjūt līdz sāpēm. Plaukstošu bērza zaru nevajag turēt rokā, nevajag spiest pie sejas, lai sajustu smaržu. Arī tūkstošu kilometru tālumā milzu lielpilsētā uz ielas, kailu prēriju vidū, ogļu raktuvēs un zem lepnajām dienvidu palmām — arī tur pēkšņi un negaidot var iesmaržoties dzimtenes bezgala maigie un kautrie bērzi, iesmaržoties tik stipri, ka apstājas sirds.

Kas ir dzimtenes ilgas? Tas ir noguris vējš, kas drāzies un drāzies bez apstājas, sakuldams jūras un okeānus, jaukdams un svaidīdams milzu mākoņu blāķus, svilpdams pār kalnu mugurām un smagi elsdams pielijušās priedēs. Viņš ir atdusējies valganajā zālē zem zvaigžņotajām debesīm, mirkli pierimis vados, kas nes elektrisko strāvu un cilvēka balsi cauri tālumam, un neapkusdams auļojis pie tevis. Viņš nevar pateikt, ka glāstījis tavas dzimtenes zaļos paugurus, ka spēlējies kūpošā rudzu druvā un kopā ar bitēm šūpojies ziedošā liepā. Vējš nevar pasacīt, ka pārskrējis tava tēva mājai, kur šo pavasari

salabotais jumts balti atmirgo saulē, ka redzējis māti ejam pāri pagalma zaļajam mauram, ka nakti ar vecās ābeles zaru piesitis tavas istabas logam — vējš nevar nekā pasacīt, bet tu to zini tāpat.

Un atmostas asas, visus prātus plosošas ilgas, un tavai dzīvei vairs nav vērtības. Tai nav vairs nozīmes ārpus dzimtenes robežām. Un tad tu saki: vienalga, kā, bet tikai atpakaļ! Tikai lai pāri galvai būtu dzimtenes debess un zem kājām mīļotā, kādreiz tik neapdomīgi un vieglprātīgi pamestā zeme. Lai apkārt būtu cilvēki, kas runā tēva un mātes valodu, lai būtu brūnā rudzu maize ar sen aizmirstās bērnības smaržu.

Ja tev nebūs spēka, ja tev pietrūks drosmes — tu sadegsi un aiziesi bojā šajās ilgās. Zaudēto aizvien atgūst tikai tie, kas nav gļēvuļi. Un, ja par tādu neesi kļuvis, tad tu iesi ar izmisuma spēku, tad izlauzīsies cauri akmens sienām, izrausies nāvei no rokām — tu atnāksi atpakaļ.

Tumši zaļo egļu galotnes augstu, augstu karst saules svelmē. Bet lejā zem pazarēm vēsmo ēna — tik vēsa un spirdzinoša kā dzidrs avota ūdens, kā rāms, aizsapņojies vilnis klusā meža ezerā. Šī ēna ir zaļa ar vietvietām ieaustiem saules raksti_em, kas sāk rotaļīgi ņirbēt, ja smagos zarus sakustina vējš. Ēnai ir sveķu un sūnu skurbinošā smarža. Spilgts paklājs izplests zem varenajiem kokiem, un to rotā sulīgi brūklenāju puduri ar viegli apsarkušām ogām. Sūnā iekļāvušies, brūnās zvīņas atvēruši, snauž vēja notriektie čiekuri. Nekustīgi stāv papardes, cēli turēdamas robainos vēdekļus.

Maza, pelēki zaļa ķirzaciņa šaudās pa mētrām. Sīkam knis-lītim pakaļ dzīdamās, tā pēkšņi satrūkstas un metas atpakaļ. Pie egles stumbra tīrajā sūnā guļ cilvēks. Nolicis blakām apvazātu, ar siksnām apsprādzētu mugursomu, cilvēks guļ nekustīgi, bet acis tam ir vaļā, un viņš raugās tālu projām, it kā cauri kuplajiem zariem varētu kaut ko redzēt... Ja nu vienīgi to šauro spraudziņu augšā, kurā pašreiz iesprūdis baltai dūmakai līdzīgs mākonis? Lai gan te ir ēnains, sūna ir sausa un silta. Visā pasaulē nav mīkstākas un maigākas gultas par to. Ja nebūtu nekur jāiet, ja varētu palikt un gulēt tajā ilgi, ilgi — atstāt te visu noguruma milzīgo nastu, visas šaubas un nemierīgās domas! Ja nebūtu nekur jāiet... Bet cilvēku taču aizvien gaida kāds mērķis, uz ko viņš dodas, dzīvs cilvēks ceļmalas sūnā var tikai atpūsties, viņš var atdusēties tajā stundu, divas stundas, nu, kaut vai pusdienu, beidzot viņam tomēr jāceļas un jāiet.

Te ir pats sila vidus. Četrdesmit ceturtā gada augustā viņš pa šo ceļu bija drāzies ar divriteni trakās bailēs, kaut tikai nenokavētu. No pagasta valdes visi bija aizbraukuši ar smago mašīnu ātrāk, nekā runāts. Un viņš dzinās tiem pakaļ, zobus griezdams un smakdams šausmās. Tikai nepalikt, tikai projām! Tikai nekrist sarkano rokās!

Lūk, šķiet, pie tās egles, kas aug ceļa līkumiņā, viņš salauza divriteni. Stāvēja kā akls, apjucis, saķēris sadauzīto galvu, tad metās skriet. Projām pa pašu ceļa vidu, klupdams bedrēs un pīdamies zāļu čemuros, — uz priekšu, tikai uz priekšu! Brīžam viņam tad likās, ka aiz muguras iedunas tanku dārdoņa, viņš ieskrēja mežā un briesmās sastinga zem biezajiem zariem. Bet tanku nebija. Ar mežonīgu troksni dunēja galvā asinis un krūtīs sirds. Taurenē viņš nokļuva laikā. Viņš izglābās.

Četrpadsmit gadus pēc tam cilvēki staigājuši un braukuši pa šo ceļu turp un atpakaļ, četrpadsmit gadus te ritējusi dzīve. Tikai četrpadsmit gadus? Nevar būt, ir taču aizritējusi vesela mūžība. Izpleties milzīgs tukšums starp visu, kas te, un starp tevi. Un tieši šis nepazīstamais tukšums baida? Ai nē, baiļu sen vairs nav, ir tikai nogurums un vienaldzība. Trīsdesmit četros gados noguris — tas izklausās dīvaini. Tu taču aizbēgi no varmācības, tu dzīvoji tālu aiz okeāna, kur indivīds ir brīvs... Tad kādēļ tevī nejūt garīga spirgtuma un dzīves prieka?

Uz ceļa starp eglēm parādījās smagā mašīna. Pacelt roku, palūgt, lai aizved? Nē, labāk jau kājām. Teodors Caune caur skuju aizkaru noskatījās, kā nozib rūtainā krekla apņemtais šofera elkonis mašīnas logā. Švīkstot sakļāvās zari ap kravas kasti. Mašīna gāzelēdamās aizbrauca. Atkal iestājās klusums.

Tad Teodors Caune strauji pietrūkās kājās, uzrāva somu plecos un gausiem soļiem devās mašīnai pakaļ. Tās saceltie putekļi vēl sēdās uz zāles un krūmiem.

Viņš labprāt būtu gribējis ierasties mājās naktī, bet autobuss Taurenē pienāca tikai rītausmā, un līdz vakaram pārāk tālu, lai to sagaidītu mežā. Galu galā vienreiz taču šis ceļa gabals jānoiet!

Saule jau stāvēja dienasvidū, kad Teodors līdz pēdējam satrauktu sirdi soļoja cauri tīrumiem un pļavām. Cik savādi, viņš nebija gaidījis, ka visa apkārtne izskatīsies tik sveša. Uzreiz varēja pazīt tikai bijušo aizsargu namu, kaut arī koki ap to saauguši tik lieli, ka pat jumts nav redzams. Bet mājas pa kreisi — kā tās sauca? Vai tie nebija Vilkupi? Teodors gāja un uzmanīgi raudzījās pēc ceļa uz sava tēva mājām. Tepat netālu vajadzēja būt stabiņam un dēlītim ar uzrakstu «Caunītes 1 km» ... Liekas, ka šis bērzu puduris iepretim būtu pazīstams. Bet ceļa nebija. Viņš pagāja vēl gabalu uz priekšu. Pārziedējis liels kartupeļu lauks, līdzās pāri visai nokalnei tīrums ar miežiem. Viņš apstājās neziņā. Laikam tomēr palaidis garām — vai nav jocīgi? Atnākt līdz mājām un neatrast ceļa, pa kuru ieiet?

Teodors soļoja atpakaļ. Viņu sen jau mocīja mežonīgas slāpes. Krekls lipa pie muguras un krūtīm, āda pārkarsusi nepatīkami kņudēja.

Negaidot viņam priekšā no šaura sānceliņa iznāca pusaudze meitene ar groziņu rokās un ziņkārīgi paskatījās uz svešo.

— Labdien! — meitene skaļi teica, un Teodors spēji sarāvās: vai viņu pazina? Nē taču, šādas meitenes toreiz te nebija.

— Labdien, — viņš atbildēja. — Saki — vai tu nezini, kur te ceļš uz Caunītēm? Meklēju un nevaru atrast.

— Ceļu nevarat atrast? — meitene jautri iesaucās. — Tur jau nav, jums jāiet te pa šo, kur es nāku .. .

— Nē, — Teodors noraidoši pakratīja galvu, — šeit ne. Tam ceļam vajag būt kaut kur pretī birzītei.

— Es zinu, tas bija vecais, bet to uzara. Tagad uz Caunītēm iet caur mūsmājām, iznāk vēl tuvāk.

— No kurām mājām tad tu esi?

— No Sebriem, — meitene atglauda matus no pieres un uzticīgi paraudzījās svešajā. — Ejiet te taisni, tad mūsmājām cauri, un tur jau pavisam tuvu.

— Ūdens, ko nodzerties, te laikam tuvumā nav? — Teodors jautāja, aplaizīdams izkaltušās lūpas.

— Mūsmājās ... — meitene iesāka, tad pēkšņi kaut ko iedomājās un nolika groziņu zemē. — Es labāk iedošu jums bērzu sulas. Nesu tēvam un brālim uz lauku, bet te jau daudz.

— Nē, kādēļ... nevajag, — Teodors pieklājības dēļ raudzīja atteikties, bet meitene jau bija ielējusi no kanniņas krūzītē un sniedza viņam: — Padzerieties... garšīgas.

Sulas bija vēsas un saldi skābenas. Teodors dzēra kāri, ilgi, sūkdams caur zobiem, izbaudīdams katru pilienu. Beidzot viņš atdeva tukšo krūzīti:

— Paldies. Nezinu, kā tevi sauc.

— Par Violetu.

— Paldies, Violeta, — Teodors vēlreiz pateicās, brīnīdamies, cik meitenei gaišas un dzīvas acis. Viņa skatījās uz to ar bērnišķu, neslēptu ziņkāri. Viņai droši vien ļoti gribējās uzzināt, kas ir svešais un ko viņš Caunītēs meklē?

— Ejiet tikai taisni! — viņa sauca nopakaļ. — Mūsmājās ir suns, bet viņš nekož. Caunītēs gan dusmīgs.

Bērzu sulas ir brīnišķīgs dzēriens — tās atveldzē sirdi, ielej dzīslās spēku. Tās cilvēka domām piešķir jaunu mundrumu.

Teodors ātri gāja caur Sebriem, pamazām aizvien vairāk atcerēdamies apkārtni. «Mūsmājās» dārziņā ziedēja daždažādas puķes. Nemanīja neviena cilvēka. Viņš uzkāpa pakalnītē un tuvu, tuvu ieraudzīja savas mājas. Soļi uz mirkli sastomījās, tad viņš pavisam lēni iegāja pagalmā. Pie durvīm stāvēja padzīvojusi sieviete un jautājoši raudzījās svešajam nācējam pretī.

— Māt... — Teodors ierunājās, apstādamies pāris soļu atstatu. — Labdien .. . māt!

Alīne mirkli palika nekustīga, liekas, pat bez elpas, tikai skatījās, skatījās, tad īsi iekunkstējās un sagrīļojās dēlam pretī. Viņš tikko paguva to uzķert rokās.

Un tikai pēc tam atskrēja rūsgans suns apriet svešinieku.

Teodors sēdēja vēsā istabā pie galda, māte rosījās ap viņu, bet viņš apjēdza tikai daļu no stāstītā. Tēva nāve, Dace, ferma, kolhozs... Uz galda stāvēja piena krūze un medus, un brūns rudzu maizes klaips. Vai tā ir īstenība? Nē, nevar būt, ka viss jau pāri, ka viss jau aiz muguras . . .

— Baltmaizītes nav ... būtu es paredzējusi, — Alīne žēlojās, šķita, ka viņa raud un smejas.

«Ak tu jocīgā, kurš gan ēdīs baltmaizi, ja priekšā nolikta pēc ķimenēm un kalmēm smaržojoša Latvijas lauku maize? Ak tu jocīgā ...»

Teodors nemanīja, kā istabā sāk zagties vakara ēnas. Viņš piespiedās uzmanīgāk ieklausīties mātes runā.

— Ak vai, — Alīne nopūzdamās teica, — tev jau nu te nepatiks vis. Tev būs grūti pierast pie šitās jaunās modes, kā mums tagad jādzīvo. Ak dieviņ, dieviņ, es vēl arvien lāgā neapjēdzu, ka tu esi mājās!

Es jau arī pats vēl neapjēdzu, ka esmu mājās. Es arī nezinu, kā man radās drosme. Man taču ik dienas atkārtoja: apcietinās, neļaus kāju spert uz padomju zemes, sūtīs uz Sibīriju... Ko es iesākšot tai posta un sabrukuma zemē? Mani sauca par vājprātīgu. Bet no Rīgas uz Taureni iet autobuss, pie mājām ceļmalā zied puķes, un viņi uzar vecos ceļus, lai paplašinātu tīrumus. Nē, posta un sabrukuma laikā dārzos nestāda puķes, puķes stāda drošā, cerību pilnā laikā, kad cilvēki dzīvo rītdienai.

— Man nu jāiet vakara solis, — māte teica. — Varbūt gribi atgulties vai iziet dārzā? Nolaists jau dikti, nevienam nav vaļas ...

Teodors izgāja dārzā un sāka klīst zem ābelēm. Jā, nolaists te bija. Ābeles neapraktas, nātru puduru ielenktas, pusnokaltusi bumbiere ar neizzāģētiem zariem. Bet istabas galā pret dienvidiem pie soliņa divas puķu dobes ar dzelteni brūnām samtenēm, rezēdām un pusplaukušiem, baltiem flokšiem. Te taču dzīvoja māsa, un arī viņa stādīja puķes.

Kāda meiča nāca pāri krēslā tītajam pagalmam un pieslēja grābekli pie verandiņas. Teodors piecēlās no soliņa un pagājās pretī.

— Vai... Dace?

— Dace gan, — viņa smaidīja.

— Sveika, Dace! Mani laikam vairs nepazīsti? — Teodors pastiepa māsai abas rokas.

Viņa noskūpstīja brāli uz vaiga, un viņš dzirdēja dziļu atvieglojuma nopūtu:

— Tātad tu beidzot esi mājās. Man jau uz lauka pateica.

— Tev pateica? — viņš brīnījās. — Kas tev varēja pateikt?

— Sebru Vijolīte. Viņa jau nepazina, bet pateica, ka tu meklējis ceļu, un aprakstīja tavu izskatu. Tūlīt nodomāju, ka tu. Es tikai nevarēju uzreiz nākt, — Dace nobeidza kā atvainodamās.

Teodors vērīgi raudzījās māsā. Iegarenu seju, tādu pašu kā viņam, pilnīgām, enerģiskām lūpām, uzacis tik gaišas, ka ne saredzēt. Viņai jau divdesmit pieci... Kā gan pārvēršas mazas meitenes četrpadsmit gados!

Rokrokā viņi iegāja tumšajā istabā. Dace sameklēja petrolejas lampu, aizdedza un, uz galda likdama, paskatījās brālī:

— Redzi, kāda mums vēl gaisma, tu jau droši vien ...

Viņa nepabeidza, jo pie durvīm kāds piesita, un istabā ātri

ienāca jauna meiča zili svītrainā kleitā, jau no sliekšņa saukdama:

— Dace, es turu vārdu. Te tev būs «Pēteris Pirmais» ar visiem bajāriem jaunos vākos.

Un viņa nolika uz galda prāvu grāmatu, tikai tagad pamanīdama Teodoru.

— Tas ir mans brālis, — Dace teica.

— Labdien, — meiča sniedza roku. Viņas acis bija vērīgas un uzmanīgas. — Ingrīda Laure.

— Mūsu bibliotekāre. Viņa ir no Rīgas, — Dace paskaidroja, rosīdamās ap galdu.

— Kā, — Teodors jautāja, — vai tad bibliotekārs grāmatas pienes mājās?

— Kā kuru reizi iznāk, — Inga atbildēja.

— Tad jau gan ērti...

— Nu, — viņa stiepti sacīja, paraustīdama plecus, — ērtību mums, kā redzat, vēl maz, bet nekas — iztiekam!

Un viņa paskatījās uz atbraucēju mazliet izaicinoši, pēc tam iejautājās:

— Tad jūs no tāluma?

Teodors nolieca galvu:

— Jā ... no liela tāluma.

Dace lika galdā vakariņas.

— Nāc sēsties, — viņa aicināja Ingu. Inga vilcinājās.

— Es negribu jūs traucēt, Dace ... pirmajā vakarā.

— Tu nemaz mūs netraucēsi, Inga, nudien, nemaz.

— Kā gan ne! Jums daudz ko pārrunāt.

Teodors raudzījās uz māsu, un ap viņa lūpām ievilkās mazliet skumjš smaids.

— Palieciet vien. Ja man jāsaka atklāti, tad es acumirklī pat nezinu, ko lai runā. Nedusmojies, Dace, bet es pazinu tikai to mazo meiteni ar bizītēm, un jocīgi, ka pēkšņi tās vairs nav, bet esi tu. Pie tevis man vēl jāpierod.

— Arī tu esi kļuvis citāds, nekā es atceros, — Dace lēni sacīja, raudzīdamās brālī. — Arī man būs jāpierod.

Saruna nevedās. Pa vaļējo logu no tumsas ielidoja nakts tauriņš un izmisīgā stūrgalvībā sāka sisties ap lampas balto kupolu.

«Viņas nezina, ko par mani domāt,» teica sev Teodors, «Un tas ir dabiski. Jāpaiet kādam laikam.»

«Viņš ir dzīvojis citu dzīvi,» domāja Dace. «Ļaudis taču runā, ka tur pārpilnība — tekot medus upes. Bet pie mums pat elektrības vēl nav. Varbūt viņš būs vīlies?» Un viņa jau iepriekš juta sevī augam pretestību un īgnumu pret šo varbūtējo neapmierinātību. Kurā pusē viņš nostāsies — mātes vai manā?

Un klusēdama, ar neuzticību viņa paraudzījās brālī.

— Jūs uz Latviju braucāt viens? — Inga iejautājās. — Vai vēl kāds latvietis?

— Ar mani reizē neatbrauca neviens.

— Vai Skaistaiņu Arturs ari bija kopā ar tevi? — Dace prasīja.

Teodoram pierē ievilkās grumba. Viņa balsī ieskanejas skarbums:

— Nē. Ar to mūsu ceļi izšķīrās ātri. Jau Rietumvācija ... nometnē.

«Viņam nepatīk to atcerēties,» Dace domāja, vērodama brāli.

— Viens no turienes latviešu rakstniekiem sarakstījis romānu par Rīgu, — teica Teodors, vērsdamies vairāk pret Ingu. — Es to izlasīju un, ziniet, kļuva ļoti drūmi. Šķita, Rīgā visi pārvērtušies par alu cilvēkiem, gandrīz vai par cilvēkēdējiem. Bet grāmatas varonei vienīgais mērķis — kā izrakt malkas šķūnītī paslēpto zobenu. Atbraucis es vairākas dienas staigāju pa Rīgu krustām šķērsām ... ienāca prātā šis dīvainais romāns, un mani visvairāk smīdināja vecais zobens.

— Ko tad viņa gribēja ar to zobenu darīt? — Inga ziņkāri jautāja.

— Ko gan var darīt ar zobenu atombumbas laikmeta, — Teodors pasmaidīja. — Bet tas tā ... simboliski.

Inga paraustīja plecus.

— Viņš pats taču nav te bijis? Ko tad var rakstīt?

— Redzat, ka var.

Inga nopietnām acīm skatījās Teodorā.

— Bet jūs ... kādēļ jūs nebraucāt agrāk?

«Vai melot un teikt, ka esmu to vēlējies visu laiku, bet apstākļu dēļ neesmu varējis, vai izlikties citādam, nekā esmu bijis? Kādēļ, ja es gribu būt godīgs?»

Un viņš atklāti atbildēja:

— Tādēļ, ka arī es pats ilgu laiku ticēju visam, ko mums stāstīja. Baidījos atgriezties. Baidījos pat rakstīt.

Istabā ienāca Alīne. Viešņu ieraugot, viņas lupas saraucas nepatikā. Ir gan nekaunīgi cilvēki — vai tiešām nesaprot? Viņa ar troksni aizcirta durvis. Inga piecēlās.

— Ar labu vakaru, — viņa, neveikli juzdamās, teica. — Tagad gan man jāiet.

Dace iznāca pagalmā pavadīt. Bet atgriezdamas viņa brāli sastapa durvīs.

— Iziešu mazu brītiņu pasēdēt ara, — viņš teica.

Nakts bija silta, rāma un zvaigžņota. Un pirmo reizi pec šiem nepasakāmi ilgajiem gadiem. Teodors jutās mierīgs un brīvs. Viņš vairs nebija klaidonis bez dzimtenes. Viņš sēdēja uz soliņa pie māsas puķu dobēm un klausījās, kā kūtī nodzied gailis. Nāk jauna diena. Cilvēki atpūšas. Viegli, viegli smaržo rezēdas. Kaut kas valgans un silts pēkšņi norit pār vaigu ... no kurienes gan lietus lāse tik skaidrā naktī?

Bija pavisam vēls, kad Alīne iznāca meklēt dēlu. Viņa nekur nevarēja rimties, vēl nespēja ticēt. Vismīļāk viņa būtu apkampusi savu zēnu abām rokām, nosēdinājusi blakus un sēdējusi tā ar viņu līdz bezgalībai, visu laiku nemitīgi izjūtot, ka tas tiešām ir viņš — dzīvs, ar miesu un asinīm, ar siltu elpu, ar tik pazīstamo augumu un gaišajiem matiem, kas tagad gan smaržo savādāk nekā kādreiz. Teo, Teo, ak tu mans mīļais, ak tu mans labais!

Bet viņa neprata to izteikt. Tikai neveikli paglāstīja dēla plecu un sacīja:

— Es tev sataisīju gultu. Ej nu, dēls, atpūties. Tu tak esi piekusis. Gan jau rītā ...

Teodors paklausīgi piecēlās, gluži kā rātns zēns.

— Jā, es eju. Tiešām esmu piekusis, māt.

Un savukārt noglāstīja Alīnes roku, kas bija aizkavējusies viņam uz pleca, un uz mirkli piespieda tai savu vaigu.

Kāda laime izstiepties baltos un vēsos palagos pēc tāla, smaga ceļa . .. pēc tik smaga ceļa. Baltos palagos savā vecajā gultā un just pāri vieglo vilnas segu. Vai tā ir īstenībā vai nav īstenība? Nezin vai šī sega tā pati vecā — brūnā ar sinepju dzeltenām svītrām? Viņš pārlaida segai roku, tad pasmējās pats par sevi: svītras taču nevar sataustīt.

Kāds klusums ir apkārt un kāds miers! Dziļš, nepasakāmi jauks miers. Tik laba un tīra miera nav bijis nu jau četrpadsmit gadu. Nē, nē, tie nav tukši vārdi! Savas mājas, sava dzimtenes miera nav bijis. Bet tikai tajā atpūšas gurdenās domas un sirds, tikai tajā cilvēks smeļ jaunus spēkus un mundrumu. Un tikai šonakt tu jūti, cik bezgala esi noguris.

Bet tas nenozīmē, ka iemigt var viegli. Starp tavu milzu nogurumu un miegu aug un ceļas gaidāmā rītdiena, — tā ir vēl nenoteikta, miglaina un noslēpumaina. Rīt tu sastapsi ļaudis — gan tos, kas tevi vēl atceras, gan jaunos, kas pavisam nepazīs. Viņi visi raudzīsies uz tevi kā uz svešinieku, bet svešinieks nekad nejūtas labi. To tu zini un tādēļ esi nemierīgs. Tomēr tur nekā nevar darīt. Tas viss būs jāpārdzīvo. Ja esi bijis dzimtenei neuzticīgs un tik viegli to pametis, tad uzticību jāprot atgūt.

Vienalga, lai cik grūti tas nāktos, vienalga, kādus upurus prasītu. Jo nevar jau dzīvot citādi, kamēr nebūsi par jaunu atgriezies pilnīgi, kamēr dzimtene tev nepaskatīsies acīs atklāti un paļāvīgi. Kamēr tā nepaskatīsies tevī ar tādām acīm, kādas bija pusaudzei meitenei, kura deva nodzerties bērzu sulas, — gaišām un draudzīgām acīm.

Cik karsts kļūst spilvens šādā siltā vasaras naktī! Ko gan rītā darīt — vai iet pašam uzmeklēt pazīstamos, lai apsveicinātu tos, vai pāris dienu mierīgi atpūsties mājās? Ir taču cilvēkam tiesības atpūsties pēc tik gara ceļa. Mazdūšīgais, ja ne rīt, tad parīt tev tomēr tie būs jāsatiek. Bet atzīsties, ka sirds dziļumos tu mazliet baidies šīs tikšanās.

Blakus istabā klusi un gausi tikšķ sienas pulkstenis. Nevar būt, ka minūtes ir tik garas ... Pulkstenis droši vien tik lēni iet aiz vecuma. Arī skaņa tāda dīvaina, ierūsējusi, it kā mehānisms rautos uz priekšu ar lielām pūlēm.

Un tomēr beidzot miegs uzvar visu, tas apņem ar mīkstām, siltām sedzenēm nemierīgās domas, pašpārmetumus un satrauktos prātojumus, ietīsta cieši, cieši sevī un iegremdē dziļajos miera bezdibeņos. Un, spirdzinošā neziņā grimis, cilvēks guļ savu pirmo nakti dzimtajā sētā. Pat sapņus viņš neredz šai labajā, saldajā miegā. Un nakts nepārtraukti lido, lido uz rītu.

Tomēr, cik spītīgi, — lai gan tu vēlējies atmosties pašā agrumā, kad zeme vēl klāta rasainām ēnām, kad rīta blāzma vēl pavisam zaļgana un blāva, jo tevī iedegušās bērnišķīgas ilgas pēc kaut kā sena, tāla un pasakaina, tu atvēri acis spožas, siltas gaismas apžilbināts un ieraudzīji spēcīgu rīta sauli raugāmies sev tieši sejā.

Kāds nolicis netālu no gultas ūdens bļodu, ziepes un dvieli. Baltu linu dvieli ar bārkstīm.

Teodors vienā sviedienā bija augšā. Viņš jutās izgulējies un možs. Piegājis pie loga, viņš atgrūda plaši to vaļā, dziļi, dziļi ievilkdams krūtīs tīro, pēc lauku brieduma smaržojošo gaisu. Tad viņš ātri nomazgājās un apģērbās.

Liekas, māte aiz durvīm sen bija gaidījusi dēla atmošanos. Viņa jau stāvēja uz sliekšņa ar lielu krūzi rokā, bet pāri viņas plecam raudzījās slaids jauneklis.

— Tev ciemiņš, — Alīne teica, — nevarēja vien sagaidīt, kad tu modīsies.

— Ciemiņš?!

Alīne pakāpās malā un palaida jauno puisi pa priekšu.

— Vairs jau nepazīsti? — viņa vēlīgi smaidīja. — Tas tak tavs brālēns Brikšņu Egons. Toreiz vēl bija puika, bet skaties, kas tagad par vīru ... studē, lai.

Teodors nāca viesim pretī, ar dziļu interesi lūkodamies tam sejā.

— Tiešām Egons? Vai, kā izaudzis! Nepazītu gan.

Viņi spieda un kratīja viens otram rokas. Teodors redzēja, ka brālēns, acu nenovērsdams, raugās viņā kā parādībā.

Viņš pat samulsa no šī skatiena. Lai pārvarētu neveiklību, Teodors sāka rosīties, piestūma viesim krēslu, noņēma no atzveltnes žaketi.

— Sēdies, lūdzu. Es jau vēl tikko no ceļa. Pats jūtos kā viesis.

— Atvaino, ka ielauzos tik agri, — Egons teica, — bet nevarēju nociesties, savām acīm neredzējis brīnumu.

— Kādu brīnumu?

— Nu, tevi, ko gan citu. Tu taču esi īsts brīnums.

— Es? Kādēļ brīnums? — Teodors pasmaidīja, sasukādams matus.

— Nu, vai zini, — ar uzsvaru turpināja Egons, — ja kāds atbrauc no tās pasaules šurp, tas vien jau ir ūnikums.

— Kā tā — ūnikums? Daudzi ir atbraukuši.

Egons ar roku pameta neizteiksmīgu žestu.

— Tu pīpē? — viņš prasīja.

— Kādreiz pīpēju, bet pašlaik vairs ne.

— Žēl, tad tev droši vien būtu līdzi kāda cigarete no turienes.

Viņš aizsmēķēja un izpūta dūmus pret griestiem.

— Kā tev ienāca prātā peldēt atpakaļ uz roģinu? — viņš ziņkāri jautāja.

Neskaitāmas reizes Teodors bija lasījis šo vārdu dīpīšu presē ņirdzīgā nozīmē, bet, dzirdot to tādā pašā intonācijā šeit, viņam kļuva dīvaini. Neizpratnes pilns viņš paskatījās savā radiniekā.

— Kādēļ lai man tas nebūtu ienācis?

— Nu! — Egons viszinoši iesmējās un pārmeta gaišajās biksēs tērptās kājas vienu otrai. — Pret mani tu vari būt atklāts.

Un, kad Teodors raudzījās uz to, nezinādams, ko sacīt, viņš turpināja:

— Vai tad es nesaprotu. Padzīvot brīvajā pasaulē un pēc tam ielīst mūsu grafikā ... nu, tas ir lēciens, brālēn!

— Man jāatzīstas, es tevi tomēr lāgā nesaprotu, — Teodors vilcinādamies teica.

— Eh! — Egons iesaucās. — Padzīvo, tad redzēsi pats tos labumus, kādos mēs dzīvojam. Es nu gan tavā vietā nebūtu braucis.

— Arī tad ne, ja tu trīs gadus būtu nostrādājis ogļraktuvēs, četrus gadus mazgājis automašīnas pa divpadsmit stundām dienā? ... — viņš pazemināja balsi. — Ja tu būtu spiests mazgāt restorānā traukus un pēc tam veselu gadu bez darba. . . tikai no tā, kas šad tad laimējas un ko atmet līdzcietīgi ļaudis? Nu, paldies, varu tev sacīt, ka tas diezgan grūti.

Egons skatījās savā radiniekā neticīgi, atplestu muti.

— Un tu to visu esi darījis?

— To visu un vēl vairāk, — Teodors apstiprināja.

— Tad jau tev nemaz nav laimējies, — Egons teica ar nožēlu, kurā izskanēja nicīgums.

Teodors paraustīja plecus.

— Varbūt arī tā. Tikai tur daudziem nelaimējas. Pareizāk būtu sacīt, ka nav daudz to, kuriem laimējas.

Brītiņu valdīja klusums. Egons aizsmēķēja cigareti un, dūmus slaidi izpūzdams, atkal ierunājās:

— Bet kā tad tie citi? Visi tie, kas tikuši pie mājām un mašīnām, sūta saiņus uz Latviju? Tiem tomēr ir laimējies!

Teodors pasmaidīja:

— Vienam otram, protams. To jau es nenoliedzu. Sevišķi tiem, kas prot peldēt pa virsu. Bet saini ar miltiem, konserviem un kādām biksēm atsūtīt, to es arī būtu varējis — tas tur nemaksā dārgi un dod lielu peļņu firmām, kas ar to nodarbojas. Bet ko tad jūs te ar miltiem? Vienīgi, ja nu gribas nogaršot, kādi ir Kanādas kvieši.

— Nav jau runa par miltiem, — Egons pārtrauca, — bet par brīvību.

Teodors raudzījās sava brālēna veselīgi iedegušajā seja un neizprata tā noskaņojumu. Kā viņam trūkst, vai kāds pāri nodarījis? Viņš taču studē ... bet Teodoram tas viss pagātnē.

— Kā arī nebūtu, — viņš izsaucās, — bet te ir dzimtene. Tu to nevari saprast, jo neesi bijis svešumā.

Egons piecēlās, piegāja pie loga un, cigaretes galu puķu poda zemē iespiezdams, pārliecinoši noteica: — Es tomēr nebūtu mainījis turienes iespējas pret...

— Iespējas mazgāt netīrus šķīvjus? — Teodors jautāja īgnāk, nekā vēlējās. Viņam pēkšņi sanāca dusmas. — Tiešām tev pašam derētu to visu izbaudīt.

— Nu, es jau nu būtu ticis uz zaļa zara, — Egons izaicinoši teica.

Teodors raudzījās viņā klusēdams.

— Bet es tagad zinu, ka zari zaļo tikai dzimtenē, — pēc brīža viņš teica. — Es zinu, ko nozīmē sveša zeme zem kājām un svešas debesis pāri galvai.

Egons pasmējās.

— Tas izklausās tīri dzejiski. Nu jā, tu jau esot kādreiz gribējis kļūt dzejnieks.

Ienāca Alīne, nesdama brokasta traukus. Viņas seja smaidīja, acis staroja.

— Neskrien prom, Egoniņ, — viņa teica. — Paēd kopā ar Teo. Parunājieties.

— Mēs jau izrunājāmies, — Egons atbildēja. — Man jāaizlaiž līdz veikalam. Varbūt būs atveduši cukuru. Vakar nebija.

Un viņš izteiksmīgi paskatījās uz Teodoru.

— Kur Dace, māt? — Teodors jautāja.

— Dace? Uz lauka. Jau ar gaismiņu, — māte atbildēja, liedama glāzē pienu.

— Kur tas ir?

— Aiz Sebriem, ceļa malā.

— Es gribu aiziet turp, — Teodors apņēmīgi piecēlās. — Paldies par brokastu, māt.

16. NODAĻA

Rudens nāca ar katru dienu tuvāk, naktis kļuva garākas, vakari tumši un vēsi. Rītos zāli klāja dzestra, nemīlīga rasa, bet dienasvidū saule vēl piespiedās sildīt tik dedzīgi, it kā vēlētos atdot zemei to, kas vasaras lietainajās un pelēkajās dienās nolaupīts. Bet zeme bija kļuvusi atturīga.

Sārti, dzelteni un balti vizēja dārzos āboli.

Rudzu stati un vasarāja kopas no «Silmalas» tīrumiem bija nozuduši. Bet kartupeļi vēl joprojām atradās zemē, un cukurbiešu sējumi bija zaļi un sulīgi.

Agri no rīta pie Jura kantorī ienāca jauns, spēcīgs puisis spilgtā kreklā, padeva laburītu un, neveikli pasmaidīdams, stādījās priekšā:

r

— Mani sauc Leons Zeizums. Es no Rīgas. Pavisam.

Juris pielēca kājās un cieši satvēra atbraucēja roku.

— Sveiks! — viņš izsaucās tādā balsī, it kā noteikti Leona ierašanos vien būtu gaidījis. — Tad tomēr viens!

— Ko lai dara, — Leons atklāti atzinās, ziņkāri pētīdams jauno priekšsēdētāju, — izlasīt tādu vēstuli un nebraukt — j nesanāk.

— Ziniet ko, — Juris lietišķi teica, — pašlaik man jādrāž uz kartupeļu lauku. Rokamās mašīnas ir, cilvēku maz, jāņem pašam arī rokā grozs. Nāciet arī jūs palīgā! Tepat pirmajā brigādē.

Un viņš aizrāva Leonu sev līdzi.

Pēc pāris stundām uz lauku atskrēja Reinholdu Anniņa ar ziņu, ka Jura onkulim jānāk pie telefona. Mudīgi, mudīgi.

— Tad jau droši vien no rajona, — Juris noteica Atim, pamezdams darbu. — Tūlīt būšu atpakaļ. Raujiet tik uz priekšu.

Un viņš skriešus aizskrēja gar lielā lauka malu, kur palika strādājam mašīna, izsviezdama no vagām kartupeļus kopā ar zemi, un nedaudzie cilvēki steidzās un locījās, lai uzlasītu tos un grozu pēc groza aizstieptu uz kaudzēm, kas auga aizvien lielākas.

Tiešām, zvanīja pats Mārēns.

— Rīt pulksten desmitos jūsu smagajai mašīnai jābūt Līce-nes stacijā pēc talciniekiem. Sagatavojiet telpas un nokārtojiet pārējo.

— Biedri sekretār, — Juris pārsteigts izsaucas, — bet mums taču nevajag!

— Ko nevajag?

— Talcinieku.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— To, ka nevajag talcinieku. Mēs paši gribam tikt galā.

— Kas tie atkal par numuriem? — Mārēns īgni jautāja.

— Mēs nolēmām, ka iztiksim paši saviem spēkiem, — Juris centās skaidrot. — Ar talciniekiem mums ļoti neizdevīgi. Pirmkārt, jau nav telpu, otrkārt. ..

— Otrkārt, jūs gribat būt oriģināls! — Mārēns dzēlīgi pārtrauca. — Visi kolhozi ņem, jūs — ne! Varbūt esat nolēmuši atstāt ražu zem sniega ... mēslojumam?

— Mums jau te pagājušajā rudenī bijuši talcinieki, — Juris mierīgi atsaucās, — tomēr kartupeļi palika zem sniega. Tā ka tas diez vai ir izšķirošais? Labāk jau cītīgāk sarausim paši. Lai ļaudis pierod pie tā, ka cits viņu vietā nedarīs.

Vada otrā galā mirkli valdīja klusums. Tad atskanēja pavēle:

— Man nav laika ar jums strīdēties. Tā ka lai transports būtu pretī. Pārējais uz jūsu atbildību.

— Mašīna mums ir Rīgā, — Juris steidzīgi iekliedza klausulē, nosarkdams un viebdamies nepatikā. O, cik riebīgi ir melot!

— Jums tikai viena mašīna?

— Bet šoferis viens. Un arī tam nav nozīmes — mums nav kur novietot, biedri sekretār.

— Labi, — Mārēns teica, katru vārdu atdalīdams, — kā zināt. Tikai pielūkojiet, ja jums kaut viens kartupelis vai biete paliks uz lauka, jūs atbildēsiet ar savu galvu! Tad negaidiet žēlastību.

— Esmu ar mieru, biedri sekretār, — Juris atsaucās.

Viņš uzkāra klausuli un drāzās atpakaļ uz lauku.

Bet Mārēns Taurenē saniknots sacīja Gulbim, kurš sarunas laikā bija klāt:

— Šis Beika pārāk aizmirstas.

— Ko tad viņš dara? — Gulbis apjautājās.

Pirmais sekretārs neatbildēja, dusmīgi atgrūda krēslu un atsēdās.

— Nezinu, — teica Gulbis, — man šķiet, ka Beika iet pareizu ceļu. Viņš soli pa solim nostiprina zem sevis pamatus. Kāda gan jēga, ja taisa nepārdomātus lēcienus, saforsē, bet aizmugurē paliek tukši, neaizpildīti robi?

— Neviens viņam neliek taisīt nekādus lēcienus! — Mārē-nam nācās sarunu izbeigt, jo centrāle pieteica Rīgu. Pēc tam, gatavodamies braukt uz Ezerleju, Gulbim garām iedams, viņš vēl izmeta: — Vajadzēs paklausīties birojā. Šajās dienās atkal saņēmu vēstuli.

— Anonīmu, vai? — Gulbis kodīgi ievaicājās.

— Nu, un tad? Kas par to?

— Tu manas domas šai jautājumā zini. Tas ir gluži vienkārši riebīgi. Ko gan mēs varam runāt par komunistiskām īpašībām cilvēkā? Ja paši atbalstām gļēvulību .. .

— Nu tu atkal esi uz sava jājamā zirdziņa, — Mārēns dusmīgi sita ar roku pa cepuri, taisīdamies to likt galvā.

— Un ne tikai gļēvulību, — Gulbis iekarsis turpināja, — bet nelietību! Jo šajās vēstulēs pa lielākai daļai ir meli un personīga izrēķināšanās. Bet mēs pakalpīgi dodam tribīni: lūdzu, kāp augšā, pilsoni Anonīm, mēs tev atstājam brīvas rokas — melo,

taisi intrigas, šantažē, tev ir neierobežotas iespējas, jo ne par ko nav jāatbild, nekas nav jāpierāda! Es visus tādus cietumos sabāztu! Es viņus ...

Mārēns jau bija aiz durvīm. Gulbis atmeta ar roku un aizgāja uz savu kabinetu. Un atkal klusībā nodomāja, ka agri vai vēlu no šejienes būs jāaiziet.

«Silmalā» drīz vien iesāka tīrīt ganības. Maksis Zābers ar otru traktoristu jau trešo dienu no rīta līdz vakaram strādāja, raudami krūmus Melnupītes krasta pļavās. Te bija saaudzis vesels mežs alkšņu un kārklu, tie ieņēmuši visu piekrastes joslu un pakāpeniski spiedās arvien dziļāk pļavā.

Traktori sirdīgi sprausloja, krūmi lidoja pa gaisu, un to vietā palika melni arumi. Ja uzdos minerālmēslus, tad nākamajā vasarā būs skaista zāle.

Līdz šim «Silmalā» bija iztikuši ar kaimiņu kolhoza agronomu. Nākamajā pavasarī būs pašiem savs. Arī zootehniķa pašlaik nebija, tas šad un tad iebrauca no Ezerlejas.

Varbūt simto reizi Juris atkal un atkal rēķināja un pārrēķināja kolhoza iespējamos ienākumus šoruden. Večukam — rēķinvedim apnika priekšsēdētāja «piezīšanās» katram ciparam. Bet ko lai dara — Juris apzinājās, ka viņš finansu jautājumos nav speciālists. Gluži tāpat apzinājās arī to, ka nav speciālists lauksaimniecībā. Protams, labi, ja cilvēkam ir jaunības dienu prakse, labi, ka apkārt pieredzes bagāti cilvēki, kam paprasīt padomu, un tomēr tas ir par maz. Jo tuvāk nāca rudens, jo nopietnāk un nopietnāk Juris sāka domāt par mācīšanos.

Vēlu vakaros, kad Atis jau saldi šņāca savā gultā, atlicis nost lasīto grāmatu vai žurnālu, Juris nebeidza domāt par neskaitāmiem vēl tik ātri neatrisināmiem jautājumiem, kas viņam nekad nedeva miera. Tās bija problēmas, kas prasa vairāk nekā entuziasmu, labu gribu, enerģiju. Tās prasa laiku, tās prasa gadus. Bet Juris nepacietīgi vēlējās pārlēkt laikam pāri. Tā tas ir ar darbu mehanizāciju, tā tas ir pirmām kārtām ar ganāmpulku. Uzlabot to, panākt, lai tajā būtu tikai skaistās šķirnes brūnaļas, lai tās veseliem bariem plūktu treknu zāli Melnupītes tīrajās pļavās — diemžēl to nevar uzreiz.

Nāksies atlikt arī ieplānotās jaunās kūts celšanu līdz nākamajam gadam, jo skaidrs, ka elektrifikācija šoziem paņems visus spēkus. Kaut tikai nesāktos rudens lieti, kamēr vēl kartupeļi un bietes uz lauka! Un, ja sāksies, vienalga, būs jānovāc, tikai tas būs stipri grūti.

Vispār, kad sāk par to domāt, tad miegs tiek kā ar roku atņemts, un dzīslās sāk kņudēt nemiers, kas urda un triec augšā, tad gribas tūlīt celties, lai ietu un rīkotos, lai nekas ne mirkli nestāvētu uz vietas. Nāk prātā vēlreiz viss iepriekšējā dienā padarītais un rīt darāmais. Jādomā par vājo kukurūzu, ko bez tehnikas nebija iespējams labi apkopt un par ko tik ļoti dusmojās Mārēns. Par koncentrātiem, pēc kuriem noteikti jābrauc uz Rīgu. (Bet kas brauks? Nevienam nav laika!), par otrās brigādes cūku novietni Saliņās, kur kopēja slikti strādā. Vai tad Terēzei Gobai citi apstākļi? Bet vai var salīdzināt abu fermu barokļus?

Arā šalc smagnējs, rudenīgs vējš, ne vairs tas vieglais, rotaļīgi maigais, kurā elpo ziedi un zāle, šūpojas putni, bet nopietns, ar vēsa svešuma nokrāsu.

Juris saliek rokas aiz galvas, skatās aklā tumsā un domā par Ingu. Nevis domā, bet ilgojas, cieš. Divas dienas viņi nav tikušies, tiesa, vakar uz mirklīti iznāca ieskriet bibliotēkā, bet tieši tad tur bija pionieri, un viņi nedabūja pat parunāt vienatnē. Inga tikai pamanījās atvadoties ātri noglāstīt viņa roku. Toties runāja viņas acis — uzticīgas, mīlošas, labas. Ek, cik netaisni un muļķīgi, ka divu cilvēku laimi var gandēt tāds sīks apstāklis kā pajumte! Ja nebūtu bēdīgi, varētu smieties. Bet nav taču kur palikt abiem kopā. Jāgaida. Un jāķer retie satikšanās brīži, jāklīst pa tumsu un koku ēnām kā diviem zagļiem. Nē, tas ir vairāk nekā muļķīgi! Jāatrod, jāatrod izeja.

Un nez kuru reizi jau Juris atkal sāka apsvērt visas iespējas, kas pašlaik tomēr bija nereālas. Visticamāk, ka istaba būtu dabūjama Vilkupos — paši divi vien, telpas lielas, bet tur griezties Juris nespēja. Pēc tam kad viņš pats nejauši bija kļuvis par aculiecinieku piena zādzībai, viņam šie cilvēki derdzās. Viņš negribēja ar tiem ielaisties nekādās darīšanās. Negribēja arī runāt.

Nedēļu pēc tā notikuma, saticis Vilku zem četrām acīm, Juris tikai pavisam strupi bija pateicis:

— Netaisos jums nekā jautāt. Tikai pasakiet savai sievai — vai nu lai strādā godīgi, vai iet prom. Viss.

Vilks gluži sarkans tikai papleta muti, bet tā nekā arī nespēja atbildēt.

Nē, lai nu kā, bet uz turieni nevarēja. Jurim domājot, galvu sāka mākt gurdenums, pēc tam miegs. Ar labu nakti, Ingulīt... droši vien tu jau guli kā mazs lācēns. Rīt — sestdiena, vakarā kultūras namā koncerts no Rīgas. Tad mēs visu vakaru būsim abi kopā. Cieši, cieši kopā.

Par kultūras namu iedomājoties, Jurim iekrīt prātā ciema padomes sēde pirms nedēļas, kad Inga asi saskrējās ar Diž-bajaru. Strīds bija par līdzekļiem gan kultūras nama, gan bibliotēkas vajadzībām.

Dižbajārs ļoti daiļrunīgi izklāstīja savu darba plānu. Te arī Inga palūdza vārdu un savā parastajā vaļsirdībā iejaucās:

— Man liekas, ka vajadzētu tomēr pārdomāt repertuāra izvēli. Mēs par to jau strīdējāmies, biedri Dižbajār. Jūs sakāt, ka ļaudis gribot redzēt tikai jokus, bet jums nav taisnība, tas nav pareizi! Un, ja jokus, tad ne tik vulgārus ...

Pirmajā mirklī Dižbajārs, tik atklātu pārmetumu negaidījis, it ka sastinga. Liekas, piesarka pat viņa acenes. Tad viņš atkāsējās, sagrozījās un pieprasīja vārdu.

— Man vispirms būtu jāaizrāda biedrenei Laurei, ka viņai ir nepareiza izpratne par dramatisko kolektīvu uzdevumiem .. . Viņa domā, ka mums arī vajadzētu taisīt dzīvās avīzes, bet, mīļā biedrene, mēs taču nodarbojamies ar mākslu, nevis ar kaut kādiem fokusiem. Te jau ir runa par gaumi. Un tās komēdijas, kurām jūs uzbrūkat, taču ir klasika.

— Arī klasika ir dažāda! — Inga negaidīja, kad viņš beigs. — Tā arī ir gaumes lieta. Atceraties, es jums nesen ieteicu Lope de Veģu ... «Avju avotu». Ko jūs man atbildējāt?

— Runāt par tādu gabalu nav nopietni! Tik liels personāžs! — Dižbajārs pārmetoši iesaucās, ar žestiem cenzdamies Ingu pārtraukt. Bet viņa nerimās.

— Ne tikai tas. Jums nepatīk. Jūs taču zobojāties: «Tāds aitu avots mums neder. Tur jau nekā cita nav kā tie spāniešu nabagi, noskranduši lupatlaši.» Bet tā taču ir spāņu tauta!

— Jūs esat mani pārpratusi! — Dižbajārs iekarsis raudzīja tikt pie vārda. — Redziet, jautājums izvirzās pavisam citā plāksnē ...

Viņš runāja ilgi, bet nesakarīgi, un laikam nevienam tā arī nekļuva skaidrs, kādā plāksnē izvirzās jautājums.

Pārējie ciema padomes locekļi šo strīdu noklausījās klusēdami, jo nezināja, kam piekrist.

Taču, projām ejot, Juris ievēroja, cik ļaunu skatienu Dižbajārs uzmet Ingai un izliekas meiteni nemaz neredzam.

Juris nopūtās, ātri apsviedās uz sāniem un savilka segu līdz ausīm.

Koncerta brigādes autobuss no Rīgas ieradās Silmalā jau ap pusdienas laiku un apstājās kultūras nama pagalmā.

Dižbajars un Līvija iznaca pretī saņemt viesus un palīdzēt tiem novietoties.

Starp atbraucējiem bija ar! kāda jauna sieviete ar spilgti . sarkaniem, pagariem matiem. Līviju ieraudzījusi, viņa iesaucās un, rokas atpletusi, nāca tai klāt.

— Līvij! Vai tas var būt? Tu esi te?

Pirmā mirklī Līvija viņu nepazina, bet tad ieskatījās vērīgāk un priecīgi satvēra pastiepto roku.

— Ilma!

Ar Ilmu Stūrīti kopā viņas kādreiz bija darbojušās viena klubā — Ilma dziedājusi, bet Līvija spēlējusi teātri. No turienes Līvija bija iekļuvusi teātra fakultātē, un no tā laika viņas nebija redzējušās.

Atstājusi Dižbajāru pie pārējiem atbraucējiem, Līvija veda Ilmu savā dzīvoklī. Viņa bija ļoti priecīga par veco, sen neredzēto draudzeni.

— Tu esi daudz savādāka nekā toreiz. Sākumā es tevi nemaz nepazinu, — viņa čaloja. — Pag, tev taču nebija sarkani mati — nu jā, ka ne!

Ilma kārtojās pie spoguļa.

— Man tomēr piestāv, vai nav tiesa?

— Tātad laimējās iekļūt filharmonijā? — Līvija ar skaudību jautāja. — Tu mācījies?

— Jā, mazliet, — Ilma lakoniski atbildēja. — Un ka tu te dzīvo? Ko dari?

Līvija, vārīdama kafiju, stāstīja viešņai par sevi, Dižbajaru un Silmalu. Pa starpām viņa to izvaicāja par vecajiem Rīgas paziņām. Galdu uzklājusi, viņa aicināja pie kafijas. Dižbajārs vēl nebija atgriezies.

— Sāksim bez Kārlēna. Viņš tūlīt būs klāt.

Šai brīdī pāri pagalmam nāca divi cilvēki — Juris un Inga. Tai mirklī, kad Ilma tos ieraudzīja, viņi skatījās viens uz otru un smējās.

— Kas tas? Ko viņš te dara? — Ilma strauji vaicaja.

— Vai tad tu pazīsti? — Līvija arī bija pārsteigtā. — Tas ir kolhoza priekšsēdētājs.

Ilma noraudzījās Jurim pakaļ, kamēr viņš ar Ingu nozuda nama durvīs.

— Un tā sieviete? — viņa pārvaicāja, uz Līvijas jautājumu neatbildējusi.

— Bibliotekāre. No Rīgas.

— A — sieva?

— Laikam nākamā sieva. Bet var būt arī, ka ir jau sieva, ko es tur zinu! — Līvija pavīpsnāja, ieliedama viešņai kafiju.

— Tad tu viņu pazīsti?

— Mazliet, — Ilma zīmīgi atbildēja.

— Romāns? — Līvija bija iedegusies ziņkārē.

— Kaut kas līdzīgs.

— Tādā gadījumā tev tagad ir izdevība atjaunot veco pazīšanos. Atsit viņu tai otrai!

— Uja! Nav jau nekāda vajadzība!

Bet Līvijas radošajā iztēlē jau bija dzimusi ideja — cik tas būtu brīnišķīgi! Ko tad sacītu šī lepnā, pārgudrā nekauņa!? Pēc notikuma ciema padomes sēdē Līvija nepārtraukti lauzīja galvu, kā atriebties Ingai. Pagaidi tikai, pagaidi!

Un viņa sacīja Ilmai.

— Nu, zini, tas ir vērtīgs puisis. Ja tādu dabū rokās, tad bez bēdu!

Jāteic, ka, ieraugot Juri, Ilma jutās pārsteigta: tas vairs nebija neveiklais, stūrainais jauneklis kā pirms četriem gadiem, bet nobriedis vīrietis, kurā jaudās spēks un pašapziņa. Protams, ar tādu draudzēties būtu tīri patīkami. Viņa tikai nevarēja nobrīnīties vien, kā viņš pēkšņi ticis te par kolhoza priekšsēdētāju. Priekšsēdētājs — tas jau nav nieka vīrs, to arī Ilma zināja. Atjaunot veco pazīšanos varbūt būtu tīri interesanti. Bet jautājums — vai viņš gribēs? Toreiz iznāca tā ... ne visai.

Ilma atmiņā ātri pārskrēja daudziem notikumiem savā dzīvē. Ar vīriešiem viņai vispār nebija laimes. Tūlīt pēc Jura viņa bija iepazinusies ar kādu grāmatvedi — likās, tas ir pa īstam ieķēries, un Ilma sāka nopietni domāt par laulībām. Nokļūdama stāvoklī un cerēdama grāmatvedi tā pilnīgi piesaistīt pie sevis, jo viņš bija cilvēks ar ģimeniskām tieksmēm, viņa riskēja un — abortu neiztaisīja, bet, kad cerība uz laulībām pēkšņi sabruka, izrādījās jau par vēlu. Pirms trīs gadiem viņai piedzima zēns. Taču pie vīra tikt Ilmai nebija izdevies vēl šodien.

Pievakarē viņa Līvijai bija izstāstījusi jau visus savus gan saldos, gan rūgtos piedzīvojumus. Padzirdusi, ka draudzenei ir bērns, Līvija neizpratnē paraustīja plecus.

— Kā tad tā? Tu gan esi pārsteigusies! Bet tad taču tev pavisam nopietni jāparūpējas par sevi! Kamēr sieviete vēl ir jauna, viņa var visu, bet, kad nāks jau pāri trīsdesmit, ko tad iesāksi?

Ilma klusēja. Vai tad viņa pati to nesaprata?

— Un tu nevarēji to vīrieti piespiest? Tā vienkārši ļāvi aiziet? Nu, vai zini...

Pēc kāda laika Līvija atgriezās pie tēmas par priekšsēdētāju. Bija redzams, ka šis apstāklis to ļoti intriģē.

— Interesanti būtu redzēt, kādu ģīmi viņš rādīs, tevi ieraudzījis?

Ilma paraustīja plecus. Viņai pašai tas nebija skaidrs.

Vakarā Juris otrreiz ieradās kultūras namā labu laiku pirms sākuma. Inga bibliotēkā viņu jau gaidīja. Bet nebija viņš vēl paguvis lāgā pār slieksni pārkāpt un durvis aizvērt, kad uz pēdām ienāca Līvija un, saldi uzsmaidīdama, palūdza Juri ienākt pie sevis, jo tur viņu gaidot kāds cilvēks.

— Kas par cilvēku? Labs ir. Es ieiešu. Pagaidi, Inguli, es nebūšu ilgi, — un viņš sekoja Līvijai.

Pirmajā brīdī Juris Ilmu Stūrīti nepazina. Kaut ko redzētu tā viņam atgādināja, bet sarkanie mati stipri bija pārvērtuši sievietes seju. Ilma raudzījās pārmetoši, sarauktām lūpām. Tad piecēlās un nāca pretī.

— Sveiks, — viņa pateica intīmi, zemā krūšu balsī un sniedza roku.

Juris stāvēja apstulbis. Lai nu ko, bet šo sievieti, par kuru vēl šad tad uzvandījās neskaidras un ne visai patīkamas atmiņas, viņš gan nebija cerējis sastapt un vismazāk jau šeit Silmalā.

Bet viņa turpināja ar pasvītroti teatrālu pārmetumu:

— Kā? Vai tad tu mani esi pavisam aizmirsis?

— Es jūs netraucēšu, — Līvija izdvesa, izslīdēdama pa durvīm. Juris tikai neveikli noplātīja rokas.

Bet Ilma, pienākusi pavisam tuvu klāt, uzlika roku Jurim uz pleca un nopūtusies sacīja:

— Un es tā priecājos tevi atkal satikt!

Juris, daudzmaz atguvies, aiz nepatikas pilnīgi nosvīdis, nezinādams, ko darīt un ko teikt, izgrūda:

— Kā tad jūs te gadījāties?!

— Tas laikam ir liktenis, — Ilma vēlreiz nopūtās. — Bet kādēļ tu man saki «jūs»? Mēs jau neesam sveši...

Un viņa skatījās ar savām tumšajām, apaļajām acīm tik intīmi, tik sazvērnieciski, ka Jurim sanāca dusmas. Kas vēl nebūs! Inga gaida, bet šī svešā rīko nezin kādas atmiņu scēnas . ..

Viņš saņēmās, atbrīvojās no lielās neērtības sajūtas un asāk, nekā pats gribēja, strupi pateica:

— Ziniet, tas ir pārāk sen. Vispār nekādi lielie draugi mēs nekad neesam bijuši.

Ilmai acis kļuva vēl apaļākas. Tajās kaut kas iedzirkstījās. Tad viņa izaicinoši pavēra lūpas:

— Tu domā? Bet bērns?

Jurim šķita, ka viņš ir pārklausījies. Tādēļ viņš nepacietīgi sakustējās, lai izbeigtu sarunu un ietu.

Bet sieviete vēl skaļāk un uzstājīgāk atkārtoja:

— Bērns tevi pavisam neinteresē?

Juris tagad saprata, ko viņa saka, taču šo vārdu jēga līdz viņam neaizgāja.

— Kas par bērnu? — viņš pikti jautāja.

Ilma Stūrīte saslējās.

— Tavs bērns, — viņa traģiski teica.

Jurim likās, ka ar milzu mietu kāds iegāž pa galvu. Pat acīs satumsa. Bet sievietes zemā balss turpat blakus sūdzējās:

— Es tevi tā meklēju visu šo laiku. Tavam dēlam ir jau ceturtais gads. Un man bija tik grūti vienai, tik grūti!

Juris juta, ka viņa pieķeras tam pie rokas. Viņš izrāvās un, neko apkārt neredzēdams, izgāja ārā.

Bet Līvija pa to laiku bija iegājusi bibliotēkā pie Ingas.

— Redziet, biedrene Laure, — viņa iesaucās, iesmiedamās un zīmīgi atskatīdamās atpakaļ, — iznāk, ka tevi, cilvēku, izdzen no tavas paša istabas. Nu, ko lai dara! Kas to būtu domājis, ka biedram Beikam ir tik smalki romāni! Tā taču ir dziedātāja — māksliniece.

— Ko? — Inga jautāja sausām lūpām, paceldama pret Līviju neko nesaprotošās acis.

— Tss! — Tā familiāri un klusi atbildēja. — Izrādās, viņam ar to ir dēls, trīs gadus vecs, jauks puika. Viņiem sanācis kaut kāds konflikts, tagad jau tas modē, bet bērna dēļ gan jau salabs. Tikai lūdzu nevienam — nevar graut priekšsēdētāja prestižu. Bez tam viņš vēl partijas biedrs ...

Viņa vēl kaut ko pļāpāja, taču Inga nekā vairs nesaprata. Viņa bija pietrūkusies kājās un bez asins lāses sejā, plati ieplestām acīm raudzījās Līvijā. Kaut kur gāzās un bruka pasaule. Inga stāvēja un klusēja. Viņa juta, ka sirdi sažņaudz trulas, lēnas sāpes.

Tad viņa pagriezās, īsi iekunkstējās un pavisam nedabiskā, kokainā gaitā gāja uz durvīm.

OTRA DAĻA

.

1. NODAĻA

Šņākdami liecas un raustās koki novembra pirmo dienu vējā. Pēdējās lapas aizvirpuļo pa gaisu. Tās vairs nav dzeltenās un purpursarkanās — nē, tās, kas tur aizdejo pāri grāvjiem un krūmājiem, ir netīri brūnas un čokurā savilkušās. Ilgi un spītīgi turējušās pie koku zariem, tagad ar varu atrautas, pēdējās lapas krīt salnas nokostā zālē un pelēkos dubļos — nokrīt un padevīgi pieplok zemei, lai palēnām sāktu trūdēt kopā ar neskaitāmiem, sīkiem stiebriem un vītušiem ziediem.

Gājputnu dziesmas jau izskanējušas tāluma zilgmē, zemu zemu, gandrīz vai egļu galotnes skarot, pāri mežiem un laukiem bezmērķīgi klīst skumji un vientuļi mākoņi. Nekas tos vairs negaida, ilgojoties pēc veldzes, ne rudzu druva, ne cukurbiešu lauks, ne pamestā pļava, kur nesen vēl pēdējo zāli plūca klaiņā-jošs govju bars. Mākoņi vairs nenes zemei auglību un spirdzinājumu. Lāgu lāgiem tie notriec lejā aukstas, nemīlīgas lietus brāzmas, piegāž ceļu grambas ar rāvainu ūdeni, un cilvēki brien pa to apnikuši un saīguši.

Aizlidojuši arī stārķi no ceļmalas ozola, ligzda būs tukša visu ziemu līdz pavasarim, kad gudrie putni atkal atradīs ceļu uz mājām. Bet tieši no ozola gar ceļmalu līdz pat Vilkupu ābeļdārza stūrim un platumā līdz Pauguru vecajai rijai — izpleties pavasarīgi zaļš, jauns zelmenis. Tur vienādi sazēluši šoruden sētie rudzi. Lai nu tikai godam pārziemotu, lai neizgulētu sniegs un nemaitātu pliksala.

Tukšajā cukurbiešu laukā vietvietām vēl nīkst zaļu lapu kaudzes. Tās tur pametusi Silapētera brigāde, un blakus citiem kārtīgi nokoptiem tīrumiem lapu kaudzes šā lauka izskatu sabojā. Otrā brigāde ar darbiem vispār šur tur aizkavējusies, un tai nav laika domāt par nieka lapām.

Lielās egles lejā aiz Pauguriem izskatās sirmas. Nav vairs vasaras vēsmu, kas izšūpotu smagos zarus, notraucot ūdeni. Egles šņāc drūmi un noslēpumaini. Zem tām bieza, mitra ēna, tikai brūklenāji zaļo un vietām sūnā pavīd nīkulīgas, nez kā aizkavējušās sēnes.

Melnupītes krasts šai pusē izskatās it kā tam pāri būtu gājusi vētra. Veseli ar saknēm izrautu krūmu blāķi guļ pie zemes. Traktori izbraukājuši pļavu, bedrēs spīd melns ūdens. Bet pa pašu vidu kā taisni izdzīta plata vaga līdz puspļavai aizsāktais jaunais grāvis. Liekas, te racies kurmis, izsvaidīdams tumšo kūdru uz abām pusēm, bet kaut kas to iztraucējis, un vaga palikusi nepabeigta. Taču ūdens pilnais grāvis tik taisns, ka prieks uz to skatīties.

Rudens. Taču tas nenozīmē, ka reizē ar darbu taisītos uz ziemas guļu arī cilvēki. Cilvēki turpina strādāt, cilvēki ķeras pie jauniem darbiem. Viņiem nemaz nav laika. Jau trešo dienu Gobās klaudz cirvji, skan zāģi. Brigādes vīri labo un pārtaisa veco šķūni — lāpa jumtu un sienu caurumus, ierīko vairākas lielas aizgaldas un automātiskos barības galdus.

Terēze nes iekšā salmu klēpjus un pakaisa aizgaldas. To izdarījusi, viņa steidzas uz vasaras virtuvi, kur divos lielos katlos burbuļodami sūt mazie cūku kartupeļi. Gaiss stipras smakas un garaiņu pilns. Terēze noceļ vāku un tāpat ar pirkstiem ieķer verdošajā katlā. Mīksti. Viņa sāk smelt kartupeļus no katla un gāzt tos blakus zemē noliktajā koka toverī. Suta tāda, ka triec vai no kājām zemē, brīžam tajā pazūd ir katls, ir plīts.

Saliņu fermā Lapiņiete baro ar zaļajiem kartupeļiem. Tā ir vieglāk, atkrīt mūžīgā vārīšana, bet Terēze tomēr vāra.

— Var jau būt, ka arī tā labi, — viņa sacīja Jurim, — bet cūkas garšīgāk ēd izsutinātos. Un tie arī vairāk iet labumā, mazāk vajag.

Var jau būt, ka tā, jo Terēzei diennakts pieaugums visu laiku turas augstāks nekā Saliņās. Bet var būt, ka ne tikai kartupeļu sutināšana — varbūt te svarīgi arī tas, ka Terēzes bekoni ik dienas dabū vairāk siena miltu, jo Terēze pati sapļāvusi un izžāvējusi trekno atālu gar savu ceļmalu. Bet varbūt nozīme arī tam, vai sivēnam gāž ar stibu pa sāniem, vai pakasa muguru.

Arī Melnupītes krastos un lejā aiz Pauguru Kalna līdz pat mežam, kur aizstiepjas ganības, aizvien vēl nerimstas darbs. Ik dienas, ja vien nelīst, te nebeidz pukšķēt traktori, plešas plašumā no krūmiem atbrīvotie laukumi — zeme sāk elpot irdena un viegla. Izraktos alkšņu un kārklu cerus vīri savelk un sakrauj blāķos, lai vēlāk būtu vieglāk savākt un aizvest.

Šodien debesis bija blāvi zilas, un, kaut arī saule jau kļuvusi tik tāla un vēsa, rudenīgā zeme pēkšņi priecīgi iemirgojās visās savās nabadzīgajās krāsās. Rēnajā gaisā tālu dzirdams traktoru troksnis, bet, kad tas uz brīdi pieklusa, tad arī no otrās puses varēja sadzirdēt cirvju klaudzoņu.

Tur Laizāns steidza celt savu māju. Nokalnītē pret šmaugajiem, tagad kailajiem bērziem jau krietni vien pacēlušās baltās sienas. Juris bija iedevis viņam divus vīrus palīgā, darbs veicās.

— Vai tu re, cik izdevīgi tagad uz citu rēķina tikt pie mājas? Kolhoza materiāls, kolhoza darbaspēks — un māja gatava, — sacīja Briksnis Mežalācim, kopā ar to apstājies sapīpot pie krūmu grēdas.

— Ej nu!? — Mežalācis jautājoši ieteicās. — Sebris stāstīja, ka Laizāns kokus pircis. Un cementu no Taurenes patērētāju bodes.

— Muļķības! Viņš ies tev pirkt to, ko var paņemt par velti. Bet ļaudis, kuri zina, runā pavisam citādi. Priekšsēdētājs savus radus vāc šurp. Mājas saceļ uz mūsu rēķina.. . Vai nav gudri — ko?

— Kā, vai tad šis viņam rada? — Mežalācis izbrīnījies jautāja.

— Nu, kā tad! — Briksnis ar platu smīnu apstiprināja. — To jau tūlīt varēja redzēt, ka pašu ļaudis. Vai tad svešu būtu laidis savā istabā? Tur jau kopīga darīšana, kopīgi rēķini, tikai mēs kā teļi skatāmies un nekā neredzam.

— Hm ... — Mežalācis neizpratnē nogrozīja galvu. — Ja tās lietas tā, tad gan nav glīti. Bet tā tas iet, no laika gala katrs sev tuvākais, un visi tīko sava labuma. Eh, pasaule, pasaule!

— Un tā var izdarīties tikai tāpēc, ka kolhozs pieļauj ... — Briksnis nerimās. — Danco tāds ieklīdenis mums pa galvu, šeftē-jas un dzīvo uz kolhoza rēķina — izsaimniekos to pašu, kas ir, gan redzēsi! Tad dabūs tikai nobrīnīties. Bet tagad neviens neliekas ne zinis. Nu, manis dēļ — vai tad man lielāka interese nekā citiem? Lai put tā būda! Egons saka ...

Bet ko Egons teicis, to Mežalācis nedabūja dzirdēt, jo pienāca Sebru Emīls ar Leonu Zeizumu, un bijušais brigadieris apklusa, teikumu nepabeidzis.

Viņš apklusa, bet tūlīt atsāka sarunu, pievērsdamies Leonam.

— Nu, pilsētniek, kā ta nu iet?

— Kas vainas? — Leons izvairīgi atbildēja.

— Kā tad, kā tad, kas vainas!? — Briksnis smējās. — Tu esi varens puisis. Ja daudz būtu tādu apzinīgo, tad mēs ar vienu pašu lēcienu būtu komunismā iekšā! Kā korķi no pudelēm — nudien!

«Jā, tev jau pudeles vien prātā,» pie sevis nodomāja Mežalācis, bet skaļi neko neteica. Vai tad ies ar kaimiņu nīsties?

Arī Leons neko neatbildēja mutīgajam vīram, kaut gan saprata, ka tas ņirgājas. Viņš tikai paraustīja plecus un aizgriezās prom. Pašā sākumā, ja kāds ņēmās brīnīties, kādēļ viņš atskrējis no pilsētas atpakaļ, Leons tiešām jutās ne visai ērti. Rīgā apnicis, — ko tur vairāk. Bet tagad viņš jau iedzīvojies, tagad lai runā, ko grib.

Drīz atbrauks arī Dzidra. Leonam kabatā bija viņas vēstule. Dzidra rakstīja, ka uzteikusi darbu, ka Zane par to ļoti dusmīga, bet ka viņa klausīs Leonam un brauks mājās. Tad jau viņi būs divi, kas atgriezušies.

Pāri pļavai, ap ūdens bedrēm laipodams, nāca priekšsēdētājs, acīm redzot, nupat atbraucis no Taurenes. Augusts, viņu izsēdinājis, ceļa ieplakā pašlaik cīnījās pāri dubļu jūrai. Motors nikni ierēcās, nosmaka, tad ierēcās atkal vēl spītīgāk un, netīras šaltis tālu uz visām pusēm šķiežot, mašīna smagi uzrāpās pa nokalni augšā, nosprauslojās un aizlīgoja prom.

Juris pienāca klāt. Viņam mugurā bija tumšs lietus mētelis, pelēkā žokene atgrūsta atpakaļ.

— Nu, — viņš teica bez sveiciena, — varam sākt. Visas atļaujas man ir kabatā. Atliek tikai laist kokus zemē. Arī transformators tikpat kā drošs.

— Tad jau jāķeras vērsim pie ragiem, ko tur gaidīt, — Briksnis, pēkšņi pārvērties, iztapīgi atsaucās.

Mežalācis neteica nekā. Elektrība ir laba lieta, bet tas prieks dārgi maksās un lauzīs kaulus. Un kaulus lauzt diez kādas patikas nebija. Tādēļ viņš klusēja. Toties abi jaunie puiši ar lielu interesi uzklausīja priekšsēdētāju, kad viņš sīkāk apstāstīja, kādas īsti ir izredzes uz transformatoru, ko Rīgā palīdzēja meklēt vecais Timma no kādas rūpnīcas. Viņi pilnīgi atbalstīja priekšsēdētāju. Citādi taču nemaz nevar — kas tad tā par dzīvi, kā alu cilvēkiem!

Kad Juris bija pagājis jau labu gabalu prom, Briksnis no-šūpoja galvu un, līdzjūtību tēlodams, skaļi noelsās:

— Eh! Ir gan tam mūsu priekšsēdētājam ķibele! Tāds cilvēks, bet, ko tu padarīsi, sievišķim muti neaizbāzīsi, gan jau viņš panāks savu. Ļaudis runā, ka šī rajonā sūdzību padevusi. Nekā nevarēs darīt, gan jau piespiedīs . ..

— Kā — piespiedīs? — Leons strauji ievaicājās.

— Nu, es jau nezinu — vai tos pašus alimentus vai... — Briksnis nespēja apvaldīt smaidu. — Runā, ka šī prasot, lai prec. Bet mūsu biedram Beikam tak otra brūte tepat. Ko nu tā darīs? Nevar viņš, cilvēks, pārraut sevi pušu un izdalīt abām. Un tai pirmajai vēl knēvelis. Grūta, grūta padarīšana . . . pavisam grūta.

Un viņš liekulīgi nopūtās.

Galvu nodūris, lieliem soļiem Juris bez ceļa brida uz mājām. Jāpārģērbjas, tad jāiet palīgā vīriem. Kaut kas jādara. Rūgts niknums pulsēja asinīs. Viņš žņaudza dūres un cīnījās ar smagumu, kas nomāca domas. Šodienējā saruna rajonā, Mārēna vārdi: «Tu, Beika, neaizmirsti, ka tev kabatā partijas biļete. Amorāls dzīves veids nav savienojams ar to ...»

Un velti Juris centās visu paskaidrot, viņš nemaz neklausījās. Viņš tikai bargi noteica, ka tas esot skandāls, ka Jurim par savu izlaidīgo dzīvi būšot jāatbild.

Izlaidīga dzīve ... Juris sakoda zobus. Par to varētu smieties, ja viss šis notikums nebūtu izvērties tik bēdīgi. Kā akmens, ko met aiz stūra aizslēpies huligāns, tā uzkrita uz galvas šī sieviete, kuru viņš jau bija aizmirsis, kā aizmirst daudzas dzīves nejaušības ... Šī sieviete un bērns! Bērns!? Juris nekādi nespēja noticēt. Pirmajā brīdī viņš gan bija apstulbis un satriekts, gandrīz jau uzņēma negaidīto ziņu par pilnu. Bet, kad sāka apdomāt ar skaidru galvu, šis stāsts likās aizvien neticamāks. Vai tad Ilma Stūrīte bija tāda sieviete, kas būtu viņu toreiz izlaidusi no rokām? Viņa taču zināja, kur Juris strādā un dzīvo. Ja bērns būtu viņa, Ilma katrā ziņā atnāktu un uzmeklētu, noteikti pieprasītu naudu, viņš taču atcerējās, ka šai jautājumā tā nepavisam nebija kautrīga. Neizprotami. Neticami un riebīgi. Pēkšņi visu cilvēku priekšā viņš padarīts par nelieti, kurš izvairījies no atbildības, nelicies ne zinot par savu bērnu. Savu bērnu? Nē, nē! Juri atkal un atkal uzbangoja sašutuma un pretestības vilnis. Ar nepārvaramu riebumu viņš atcerējās neseno tikšanos ar Ilmu Stūrīti. Tā bija vēlreiz atbraukusi uz Dižbajāriem. Viņai pat pietika dūšas atnākt uz Skaistaiņiem un citu klātbūtnē sarīkot Jurim melodramatisku scēnu ar asarām un maigiem pārmetumiem. Pat bērna fotouzņēmums tika nolikts uz galda.

— Viņš ļoti līdzīgs man, — Ilma Stūrīte teica, — tomēr acīs ir kaut kas no tevis, ieskaties uzmanīgi.

Bet Juris netika vaļā no sajūtas, ka to ar varu cenšas iejaukt netīrā afērā, un tikko noturējās neizsviedis Ilmu Stūrīti pa durvīm.

— Ko jūs no manis gribat? — sevi pārvarēdams, viņš noprasīja. — Naudu?

Ilma Stūrīte rādīja aizvainotu seju.

— Bērnu uzturēt nav viegli, — viņa papurināja savu sarkanmataino galvu. — Bet arī tas vēl nav viss. Viņam taču vajag tēvu ... Kā tu to nesaproti? Es negribu, ka mans dēls uzaug bez tēva. Šķiet, man ir tiesības to prasīt... vai ne? Es taču esmu māksliniece un tīri morāliski...

Juris neatrada atbildei vārdus. Viņš paķēra cepuri un aizgāja prom.

Viss pēkšņi bija sagriezies trakā, neatrisināmā juceklī. Uz viņu pašu uzmests dubļu traips, un viņš jutās apstulbis un pazemots. Ar visu savas iekšējās pretestības spēku gribējās to visu pārvarēt, izrauties, noskaidrot — likās taču pavisam vienkārši, bet ne — priekšā kā mūris negaidīti radītā situācija, kura to padara par nelieti.

Kaut Inga nebūtu tam visam noticējusi! Vismaz uzklausījusi, kā tas bijis, vismaz sapratusi vienu, ka nekad pirms viņas Juris nevienu sievieti nav mīlējis!

Bet Inga bēga. Laikam notikušais viņu tā aizvainojis, ka viņa nevēlējās Juri redzēt. Juris ar Emīlu aizsūtīja zīmīti — lūdza satikties, izrunāties, viņa nenāca. Un tas sāpināja visvairāk. Nekad vēl tik skaidri un asi Juris nebija izjutis, cik Inga tuva un nepieciešama, par kādu neatņemamu dzīves daļu tā viņam kļuvusi. Dzīves jēga, lietu izpratne, nākotnes sapņi — viss viņiem kopīgs un nedalāms. Un faktiski Inga taču bija viņa sieva. Vai tad tik vienkārši var novērsties no vistuvākā cilvēka? Izrādās, ka var.

Un rūgtuma pilns, nospiests un it kā sadauzīts Juris smagi brida pāri pļavai, un viņa pēdās tūlīt sasūcās tumšs ūdens.

2. NODAĻA

Sestdienas vakars, kurā notika «Saldenās pudeles» pirmizrāde, tumsa agri un kļuva aizvien nemīlīgāks. Plosījās īsta rudens-vētra un bez mitas stūma Silmalai pāri biezi sablāķētas melnu mākoņu grēdas. Starp šīm grēdām neredzēja gandrīz ne sprau-dziņas, pa kuru iezagties pasaulē kaut vai pavisam bālai saules atblāzmai.

Un tomēr ļaudis neļāvās iebaidīties. Lai gan gausi, tomēr uz izrādi viņi lasījās. Tieši no tumsas bēgdami, viņi nāca uz kultūras namu, un ap deviņiem, kad bija nolikts izrādes sākums, zālē jau sēdēja un stāvēja krietns bariņš apmeklētāju. Telpas pustumsā sarunas izvērsās aizvien dzīvākas un skaļākas. Dažiem bija atbraukuši radi no «Ezerlejas» — arī tie atnākuši noskatīties, kā kaimiņi spēlē teātri.

Caunīšu Alīne pirmo reizi pēc ilgiem gadiem atnākusi dēlam līdzi ļaudīs un sēdēja tam blakus ceturtajā rindā. Arī Dace turpat, bet ar brāli un māti runājās maz — tāda nemierīga kļuvusi,, acis apkārt vien iet, ik pa brīžam griežas atpakaļ un skatās uz durvīm. Alīne vienreiz iegrūda tai sānos un pikti nočukstēja:

— Ko grozies kā uz adatām.

Dace mātei neko neatbildēja, bet atvirzījās tālāk un turpināja skatīties uz tiem, kas nāca iekšā. «Vai Maksis pagūs vai nepagūs? Kaut nu mašīnai ceļā nekas nenotiktu, ja ir jābrauc ar tādu vecu kasti, tad neko nevar zināt — lai arī pie stūres sēž prātīgais Augusts.»

Īstenībā Dace dusmojās pati uz sevi, ka viņai par to jādomā. Nu, kas tur liels, ja Maksis neatbrauks šovakar, atbrauks rīt — kāda gan viņai daļa? Jeb vai viņa tiešām būtu uzņēmusi nopietni solījumu atvest dāvanu ... nē, tāda muļķe viņa nav! Cilvēks pajoko, pasmejas — vajag taču to saprast! Uz kāda pamata viņš vedīs Dacei dāvanu, un vai tad viņai vajag dāvanas no sveša cilvēka? Nu, teiksim, Maksis nav svešs, viņš izturas labi un draudzīgi, viņš ļoti uzmanīgs — bet kas par to?

— Labvakar, — sacīja Atis Reinholds, pienākdams un sēzdamies Dacei blakus. — Vai atļauts?

Dace vīlusies vēlreiz paraudzījās uz durvīm. Tad viņa pavirzījās, dodama Atim vietu. «Kādēļ gan neiet sēdēt kopā ar Valiju?» viņa pārsteigta domāja. Tā arī nupat ienākusi pa durvīm jaunā, zaļā kleitā un grozās pa vidu, vietu meklēdama. Sasmaržojusies, jūt pāri visai zālei.

Un Dace izbrīnījās par savu atklājumu: cik vienaldzīgi viņai šovakar tas, ka Atis sēž blakus. Nesen viņa aiz laimes būtu samaņu zaudējusi, bet tagad — lai sēž. Un viņa pati tam vienkārši un droši pajautāja:

— Tu viens pats? Kur tad pārējie?

— Anniņa saķērusi kaut ko gripai līdzīgu, un tad jau arī citiem bija jāpaliek ... — Atis atbildēja.

«Cik brīvi var justies ar cilvēku, ja viņš tev vienaldzīgs,» Dace domāja. «Ak, kāda es agrāk biju muļķe!» Un viņa uzsmaidīja tam pavisam sirsnīgu smaidu.

Bet Atis, raudzīdamies viņas gaišajā sejā, brīnījās, kā jau sen nebija ievērojis šīs meičas pievilcību. Nudien, viņš laikam tai pāri vien bija skatījies, jā, un pat zobojies. Toreiz tā viņam šķita īsta aitiņa. Bet izrādās, ka nemaz nav aitiņa. Viņa dīvaini pārvērtusies, kā atraisījusies — kļuvusi droša, noteikta, enerģiska. Pirms mēneša Dace iestājās vidusskolas neklātienē. Laikam arī tas palīdzējis kļūt pašapzinīgākai. Un Atis atzinās sev, ka Dace tam patīk. Patīk tieši ar savu vienkāršību un dabiskumu, patīk tādēļ, ka nemaz neprot koķetēt.

«Nē, Maksis nav atbraucis,» Dace domāja un nolēma vairs neskatīties uz durvīm. Viņa paliecās mātei garām un pieskārās brāļa rokai:

— Teo, vai tu redzi to resno vīru ar ūsām otrajā rindā, to, kurš pašlaik skatās atpakaļ? Tas ir «Ezerlejas» dārznieks. Viņš šogad audzēja tomātus un gurķus kūdrā — virsū maza kārtiņa kūdras, bet apakšā ūdens ar minerālvielām. Bijusi ļoti laba raža. Interesanti, vai ne?

— Izskatās dusmīgs, — teica Teodors.

Dace iesmējās un papurināja galvu:

— Nē, nemaz. Es viņu pazīstu — tas ir Silabrieža svainis.

Tad viņa pavērsās pret Ati, kurš klausījās viņas sarunā ar

brāli, un piebilda:

— Tas ir jauks darbs — būt dārzniekam. Es arī gribētu.

— Jā, protams, — Atis dzīvi piekrita. — Svētīgs darbs. Juris arī gudro par siltumnīcām. Tad tu varēsi uzņemties dārznieka šefti.

— Es jau neprotu, bet, ja varētu iemācīties, tad gan.

Aiz skatuves noskanēja otrais zvans. Sakustējās priekškara mala, pašķīrās tikko manāma sprauga — tur laikam kāds no aktieriem lūrēja zālē uz publiku.

Pie spraugas stāvēja Līvija un centās izpētīt sanākušos. Viņa gribēja zināt, vai Inga ir vai nav ieradusies. Var jau būt, ka nemaz neatnāk, ja tik atklāti nostājas pret šādām lugām. Bet Līvijai ļoti gribējās, lai Inga atnāktu. Tad tikai viņa redzēs, kā skatītāji smiesies un priecāsies — tas būs kaut kas pavisam cits nekā tā primitīvā ķēmošanās toreiz bibliotēkā. Oh, kā viņa jāmāca, šī skuķe! Vai tā nav bezkaunība, ka viņa nekautrējas visiem lēkt acīs, iedrošinās teikt, ka kultūras nama repertuārs ir zemā līmenī — bezidejisks? Pagaidi vien, mīļā, gan tu dabūsi par savu idejiskumu, gan tu padancosi! Tupi savā bibliotēkā un nebāz degunu, kur nevajag! Nemēģini citiem laist spieķus riteņos — par to var dabūt pa nagiem. Un tu dabūsi, vari būt droša! Ne jau ar tādiem esi satikusies! Un ciešā apņēmībā Līvija nolēma rīt pat pabeigt un nosūtīt vēstuli komjaunatnes rajona komitejai, kurā viņa aprakstīja, kā komjauniete Inga Laure, būdama pirmorganizācijas sekretāre, pametusi novārtā savu darbu — bibliotēkā nav nevienas shēmas par septiņgadi, pavisam maz stendu un diagrammu. Laure, acīm redzot, pavisam aizmirsusi tos lielos uzdevumus, kādi rakstīti komjaunatnes ceļazīmē, ar kuru tā atbrauca. Toties jo cītīgi viņa nodarbojas ar blakus lietām — lai maskētu savu bezdarbību bibliotēkā, tāpat komjaunatnes organizācijā, kurā šo pusgadu nav notikusi neviena kārtīga sapulce, ne lekcija, Laure saaicina jauniešus un rīko visādus kumēdiņus. Viņas dzīves veids ir amorāls. Viss kolhozs zina, ka viņai ir intīmi sakari ar priekšsēdētāju, kuram jau ir neoficiāla sieva un bērns Rīgā. Līvija gribēja nobeigt vēstuli ar jautājumu: vai šāds cilvēks ir komjaunatnes vārda cienīgs, un vai tādam var uzticēt tik atbildīgu ideoloģisko posteni, kāds ir bibliotekārei?

Protams, vēstule nebūs rakstīta ar Līvijas roku un parakstījis to būs vai nu «kolhoznieks», «vietējais», vai tamlīdzīgi.

— Ieņemt vietas! Pārējie nost no skatuves! — atskanēja Dižbajāra pavēle. — Biedrene Griķe, vai jūs esat būdā?

Uz abām pusēm rauts, priekškars vērās vaļā.

Izrāde sākās.

Inga sēdēja zāles tumsā pēdējos solos un vienaldzīgām acīm raudzījās uz skatuvi. Viņa nebija gribējusi nākt, taču pēdīgi darīja to pieklājības dēļ, paklausīdama Marijai un Vijolītei.

Kad Inga juta ļaužu skatienus pievērstus sev, viņa sataisīja smaidīgu seju, lai visi domātu, ka ir bezrūpīga un jautra. Bet smaids atgādināja masku, jo acīs bija ledains stingums. Tās izskatījās nedzīvas.

Acis atbilda patiesībai, tās nespēja noslēpt neko. Inga jutās iekšēji nedzīva, salauzta, pazemota. Un par visu stiprāk dega dziļas sāpes un nepārvarama zaudējuma sajūta.

Protams, visbriesmīgāk ir stāvēt pie vaļēja kapa un nevarīgi noskatīties, kā aprok mīļotu cilvēku, bet briesmīgi ir arī aprakt mīlestību. Un labi vēl, ja to var izraut no sirds un ja pietiek spēka lepni aiziet projām ... tad jau ir labi! Bet, ja tu velti centies to izdarīt un bezspēcīgi apzinies, ka mīlestība laidusi tik dziļas saknes, ka to izraut tu vari tikai kopā ar gabalu no savas sirds, — tad ir briesmīgi! Tad tas sāp tik nežēlīgi, ka līdzinās fiziskām ciešanām.

Tad tu naktīs cērt zobus spilvenā, lai neviens nedzirdētu vaidu un nenojaustu, ka tu mokies. Tad tu centies norīt visas asaras, kas aizžņaudz rīkli un dedzina acis. Lielā uzticības pilnā mīlestība, vilšanās rūgtums un dziļi ievainotais sievietes pašlepnums — tas viss kā karsta, neapvaldāma straume bez skaņas aizgūtnēm līst un līst pār vaigiem. Un droši vien jau tūkstošo reizi tu, muti spilvenā spiezdama, jautā: «Kādēļ? Kādēļ vajadzēja mani tā pazemot? Es taču tā mīlēju tevi... es taču tik ļoti... pat par daudz ... protams, par daudz!

Un cik dīvaini — visvairāk sāp tās brīnišķīgās garīgās tuvības zaudējums. Tu esi jauna, tu sastapsi savā ceļā vēl citus, bet neviens, itin neviens nekad nespēs atvietot viņu! Un to apzināties ir drausmīgi. Varbūt tu maldies, bet tu esi par to cieši pārliecināta.

Ir bijušas stundas, kad tevi mocīja doma: varbūt dzīvē citādi nenotiek? Varbūt tāda mīlestība dzīvo tikai manā iztēlē? Es droši vien atkal visu idealizēju, bet godīgas, uzticīgas mīlestības nemaz nav.

Nu, tad vienalga, lai nav, bet es citādu nepieņemu, es vienkārši citādi mīlēt neprotu ... tikai tā — ar visu dvēseli un uz visu mūžu! Un tik atklāti un tik godīgi, ka ne ēna, ne mazākais traipiņš ... es varu tikai tā!

Tu negāji uz tikšanos, kad viņš lūdza, lai it kā tev visu paskaidrotu. Ko gan te var paskaidrot, ko? Vai tad var salāpīt cilvēka sirdi? Vai var padarīt par nebijušu faktu, ka cilvēks, kuram tu tik bezgala uzticējusies, pēkšņi, kā izrādās, ir tevi mānījis? Labi, to vēl var saprast, ka viņam kādreiz bijušas tuvas attiecības ar to sievieti un ka bērns ... Bet vai to drīkstēja noklusēt? Nē, ja tu īsti mīli, tad — nekad! Ja esi man melojis, kā lai es tevi vairs cienu. Varbūt arī to vēl varētu ... es būtu ar mieru atkāpties līdz pēdējai iespējai... bet tev taču ar viņu vēl daudz kas kopīgs ...

Jo vai tad citādi tu būtu braucis uz Rīgu un dzīvojis tur veselu nedēļu. Bet man bija tā, it kā pasaule kļuvusi par drūmu kapsētu — viss, viss bija vienaldzīgs, es pat nejutu krāsas un smaržas, no ēdiena man kļuva nelabi. Jā, es zinu, ka to sauc par greizsirdību, un zinu, ka tā spēj cilvēku nokaut. Tā ciest ir briesmīgi.

Es domāju, ka sākšu aiz izmisuma gaudot, kad pie manis ienāca šī pati Līvija un, it kā es būtu līdzdalībniece, pačukstēja: «Redziet nu, biedrene Laure, liekas, viss nokārtosies. Nupat zvanīja mana māksliniece ... un tik laimīga, tik laimīga! Biedrs Beika ir pie viņas. Vai nav jauki, — veca mīlestība tomēr nerūs! Es gribēju palasīt kaut ko ne sevišķi smagu . . . priekš sirds. .. iesakiet man!»

Es aizgriezos, lai Līvija neredzētu manu seju un, neko neredzēdama, sataustīju plauktā pirmo grāmatu, kas gadījās pa rokai. Un arī tas man sāp, ka es tevi vairs nespēju cienīt. Tas taču būtu labi, vai ne? Man vajadzētu just pret tevi visdziļāko nicinājumu, tad laikam sirds beigtu sāpēt. Bet kaut kas man neļauj tevi nicināt, un tās ir mokas. Kaut kas mani saista ar to, kas bijis, un es jūtu, ka man nav spēka šo saiti pārraut. Es zinu, ka man no tevis jāaiziet uz visiem laikiem, un reizē apzinos, ka esmu par gļēvu.

Tad pamostas zemapziņā cerība, kuru es pati nicinu: un ko tu teiktu, ja kompromiss ... Ja tomēr kaut kā mēģinātu tikt tam pāri un viss būtu pa vecam? Kā tad var pa vecam, ja izrādās, ka tas neesi tu, bet pavisam cits, svešāds cilvēks, par kuru tomēr neizskaidrojamā kārtā asiņo domas un jūtas?

Publika smejas. Kāda paveca sieva turpat blakus skaļi brīnās:

— Parau, parau, tas tak ir skolmeistars Beņķis .. . Ak, tu žēlīgais — kādas ūsas sev pielicis un kā iztaisījies! Un kādas platas bikses uzvilcies!

Viņa aizrāvusies bakstīja Ingai sānos:

— Skaties, skaties, kā nu glūn! Un tā ar to lielo copi — vai tā nav Lapiņietes Austra? Kā tad, ka ir. Es tūlīt pazinu no runas vien! Dieviņš zin, kur tādus lindrakus izrāvusi?

Pa skatuvi darbojās Lavīze. Inga skatījās mehāniski, viņas domas bija tālu projām.

Dace juta sev cieši blakus Ata silto plecu. Viņa mazliet atvirzījās, bet pēc brītiņa puiša plecs pieglaudās atkal. Tad viņš pieliecās Dacei pie auss un kaut ko teica. Viņa nesadzirdēja un pakratīja galvu.

— Kādēļ tā vecene tik nežēlīgi ākstās? — Viņš atkārtoja.

Lavīze pašlaik bija iesēdusies piena katlā, ķepurojās un spiedza. Spiedza arī publika.

Dace paraustīja plecus. Viņa nezināja, ko atbildēt.

— Laikam jau tā vajag.

Aizvērās priekškars. Publika sita plaukstas.

— Vai ta viss, vai? — kāds prasīja.

— Nē, laikam būs vēl. Vēl jau nav parādīts, vai šī vīru dabūs vai nedabūs ...

— Bet ta ir gan kumēdiņi. Man tīri vēders aizsāpējās no smiekliem, kad tā resnā krita tai katlā — ak, tu tavu joku!

Kad zālē iedegās nespodrā, vājā gaisma, Inga pēkšņi ieraudzīja pie pašas sienas stāvam Juri. Viņš skatījās tieši šurp. Ingai bija tā, it kā visam ķermenim cauri izskrietu elektriskā strāva. Atbraucis ... Atbraucis no Rīgas ... no v i ņ a s.

Juris raudzījās uz Ingu ar drūmu, nopietnu skatienu. Zāles pustumsā tā šķita spokaini bāla un nedzīva. «Par ko? Par ko tas viss?» Viņš ar niknu rūgtumu domāja. «Kā tu drīksti noticēt neķītrajiem meliem? Vai tā ir mīlestība, ja tev nav pilnīgas uzticības? Tieši tev vajadzēja zināt, ka tas nekad nevar būt tiesa! Bet tu . . . pat satikties ar mani vairs negribi... It kā es būtu kļuvis spitālīgs ... Nē, tev bija jātic, jātic man uz vārda.»

Šai brīdī Inga ātri novērsa seju un nolieca galvu, un šajā kustībā bija kaut kas tik nožēlojams un sāpīgs, ka Juris pat sarāvās. «Nē,» zobus sacirzdams, viņš nodomāja, «tā nevar! Mums ir jāizrunājas, vai nu tu gribi vai negribi. Vismaz tev jāuzklausa, ko es teikšu. Un tad dari, kā zini.»

Viņš juta pret sevi vēršamies ne vienu vien ziņkāru skatienu — gan līdzcietīgu, gan zobgalīgu. Kā gan ne — sensācija: priekšsēdētājam romāns ar kādu dziedātāju, bet otrā sieva tepat. Protams, visi zināja, kas Inga viņam bija, — viņš to nebija centies slēpt. Gluži pretēji — viņi bija lepojušies viens ar otru.

Un Juris apņēmās, līdzko beigsies izrāde, kuru viņam nācās grūti noskatīties, pieiet pie Ingas, paņemt aiz rokas un aizvest sev līdzi izrunāties. Viņš to nelaidīs vaļā, piespiedīs sevi uzklausīt.

Kad zālē nodzisa gaisma un iesākās pēdējais cēliens, Inga

piecēlās, izspraucās no sola un klusi atstāja telpu. Juri redzot, viņai pārāk sāpēja sirds. Viņa gribēja būt viena.

Lietus mēteli uzvilkusi, Inga gāja pa ceļu darvas melnajā naktī un, ar viesuļa brāzmām cīnīdamās, spīdināja sev zem kājām elektriskās baterijas uguntiņu. Nevarīgs, blāvs gaismas aplītis kustējās pa priekšu, lēkādams pāri ciņiem un zāles čemuriem. Inga brida pa dubļiem un raudāja. Viņa atcerējās silto vasaras nakti, kurā Juris to vadīja uz mājām, rādīdams tādu pašu gaismu. Viņš cieši turēja Ingas elkoni un sacīja:

— Savādi, mēs tik maz pazīstam viens otru, bet man ir tāda sajūta, it kā jau gadiem ...

Šie vārdi tik dzīvi, tik dzīvi Ingas atmiņā. Šie vārdi tādēļ dedzina kā ogles, ka tie ir patiesi. Abiem mums bija tāda sajūta, it kā mēs būtu viens otru sen, sen pazinuši — tik tuvi mēs bijām!

Asaru aizmiglotām acīm Inga, nekā neredzēdama, kāpa peļķēs un šņukstēja skaļi, sāpīgi, aizraudamās.

Bet kultūras namā beidzās izrāde, un zālē sāka novākt solus, lai atbrīvotu telpu dejām. Gados vecākie arī netaisījās uz mājām, tie sasēdās visapkārt gar sienām, lai noskatītos un nopētītu dejotājus.

Skolotājs Beņķis, kurš bija spēlējis Taukšķi, pirmais uzlūdza Līviju uz valsi. Aiz viņiem cits pēc cita pamazām sāka griezties citi pāri.

Valija skatījās pa visu zāli pēc Ata Reinholda, būdama pārliecināta, ka tas, kā vienmēr, būs viņas kavalieris. Un viņa savām acīm neticēja, ieraudzīdama, ka Atis velk aiz rokas Daci, kura laikam negribēja iet, bet kuru viņš aizrautīgi centās pierunāt, līdz pēdīgi tā padevās, un viņi sāka dejot.

Valija nicīgi sarauca lūpas. Ir gan atradis dāmu — tik smagu un neveiklu, ka smiekli nāk skatoties! Un vispār — skaistule! Ne uzacu, ne lūpu — nekā!

— Tagad pietiks, — Dace raudzīja pierunāt Ati. — Nudien, pietiks ... es taču neprotu.

— Tev nekas nav jāprot, — viņš tiepīgi atbildēja, — tu tikai paļaujies man, gan es tevi vadīšu.

Un Dacei nekas cits neatlika, kā ļauties, lai viņš to vada. Viņi jau trešo reizi riņķoja zālei apkārt, kad pēkšņi pie pašām durvīm pāri Ata plecam Dace pamanīja Maksi. Viņš bija tikko ienācis un, Daci ieraudzījis, strauji pameta tai ar galvu.

— Vai, Maksis atbraucis! — viņa iesaucās, gribēdama apstāties uz vietas. Bet Atis nelaida vaļā un dejā aizgrieza tālāk.

— Zini ko, tu nemaz slikti nedejo, — viņš teica. — Tās ir tikai iedomas.

Līvija aizgāja uz to stūri, kur Alīnei Caunei blakus, dejotājus vērodams, sēdēja Teodors. Viņai vēl nebija iznākusi izdevība ar to iepazīties. Egons aizbraukdams par savu brālēnu bija izteicies visai nicinoši, taču Līviju intriģēja viss, kur vien varēja meklēt ārzemju romantiku. Viņa sasveicinājās ar Alīni, kuru arī tikpat kā nepazina, tad smaidīdama sniedza roku Teodoram:

— Un jūs laikam esat tas pazudušais dēls, kas atgriezies tēva mājā?

Teodors piecēlies paspieda viņai roku.

— Tā iznāk, — viņš noteica.

Līvija atsēdās blakus un sāka pļāpāt.

Pa to laiku beidzās valsis, un Dace atbrīvojās no Ata rokām. Viņš arī tagad neatkāpās un gāja līdzi.

— Tava māte un brālis sēž tai stūrī, — viņš rādīja.

Bet Dace ar acīm meklēja Maksi. Laikam arī viņš to bija uzmanījis, jo smaidīdams jau nāca pretī.

— Es domāju, ka nepagūšu, — viņš teica, — Augusts vienā vietā iesēdās, bet, kā redzams, vēl viss nav zaudēts. Es tevi lūdzu uz nākamo deju.

«Ak tu sātans!» Atis domās viņu nolamāja un palika noskatāmies, kā traktorists cītīgi sāka Dacei mācīt fokstrotu.

Šo deju Dace tiešām nemaz neprata, bet ar Maksi viņai nepavisam nebija neērti. Ar Maksi viņa nez kāpēc jutās ļoti brīvi un droši. Kādēļ — to viņa nemācēja paskaidrot.

Arī tagad — dejojot, taisīdama pavisam aplamus soļus, Dace nemaz nejutās nelaimīga, viņa smējās. Bieži vien viņiem nojuka mūzikas takts, viņi uzgrūdās citiem pāriem.

— Mums vajadzētu biežāk dejot, — sacīja Maksis, — lai tu iemācītos.

— Man šķiet, es nekad neiemācīšos, — Dace atsaucās.

— Un kā vēl!

— Kā tev gāja pa Rīgu?

Maksis sāka stāstīt, bet pusvārdā aprāvās un paziņoja:

— Nopirku jaunu pulksteni.

Un viņš pacēla roku, lai Dace var apskatīt.

— Tagad es tev atdošu atpakaļ tēva pulksteni, — viņš sacīja. — Tu biji ļoti laba, ka izpalīdzēji.

— Ko tu ... es taču pati biju vainīga.

Mūzika noklusa, un dejotāji palika stāvam.

— Es arī tev kaut ko atvedu no Rīgas, — Maksis teica.

Dace notvīka līdz gaišo matu saknītēm. Krūtīs viņa sajuta

īsu, dīvainu sitienu.

— Bet kādēļ, Maksi... es taču teicu, ka nevajag!

— Es tev nopirku pāris jaunu grāmatu. Rīt aiznesīšu. Labi?

— Labi, — Dace piekrita, domādama, ka mātei tas nepavisam nepatiks. — Kas tā par deju, ko viņi spēlē?

— Lēnais valsis. Ejam!

Dace nepretodamās sekoja.

— Es ceru, ka jūs apciemosiet mūs, — Līvija pieceldamās uzaicināja Teodoru. — Mēs ar vīru ļoti priecāsimies.

— Pateicos, — viņš tūlīt piekrita. — Pie gadījuma ieiešu. Viņa draiski iesmējās.

— Kādēļ gaidīt gadījumu? Cilvēks pats veido savu likteni. Ienāciet, teiksim, trešdienas vakarā. Esat ar mieru?

— Labi, — Teodors palocījās. — Vēlreiz pateicos.

— Tā kā jūs man iedevāt kurvīti, tad es tagad iešu, — Līvija jokoja, — un pameklēšu sev citu partneri.

— Piedodiet, bet es, nudien, nejūtos tā, lai dejotu. Man vēl jāpierod.

Līvija uzsmaidīdama pameta ar galvu un aizgāja. Muzikanti pašlaik uzsāka jaunu deju.

3. NODAĻA

— Lūdzu, atļaujiet, es ieliešu vēl, — Līvija piecēlās un paņēma kafijas kannu. — Un arī maizītes ņemiet! Nesmādējiet taču! Vai tad nav garšīgas?

— Ko jūs runājat, pat ļoti garšīgas, — atbildēja Teodors. Viņi visi trīs — Teodors, Līvija un Dižbajārs sēdēja Diž-

bajāru dzīvoklī, dzēra kafiju un sarunājās. Arī glāzītes un konjaka pudele bija uz galda.

Teodors jau bija galvenos vilcienos izstāstījis par savām gaitām Amerikā, ko abi laulātie uzklausīja ar lielu uzmanību.

— Un tiešām jūs mazgājāt traukus? — Līvija neticīgi pārjautāja.

— Mazgāju.

— Nu, tas ir īsti amerikāniski, — viņa taisīja slēdzienu.

— Bet pie mums... Kārlēn, tu taču nekad vēl neesi nomazgājis traukus!

— Un tad? — Dižbajārs bija pārsteigts.

— Un tad? Redzi, kā pasaulē vīrieši mazgā traukus. Bet pie mums nekā. Tikai sieviete, mūžīgi tikai sieviete.

— Ej nu, pļāpa!

— Nē, saki, ko gribi, — man tas patīk! Lūdzu, pastāstiet vēl kaut ko!

— Es tiešām nezinu — ko? Tas viss bija smagi, jums tur nebūs nekā patīkama.

— Ai, gluži otrādi, — man viss, viss būs ļoti patīkami! Un ļoti interesanti. Tā taču pavisam cita pasaule. Es personīgi atdotu desmit gadus no savas dzīves, ja varētu tur padzīvot kaut vai gadu, kaut vai dažus mēnešus!

— Nu tu runā muļķības, Līvi! Neņemiet par pilnu, viņa ir jūsmotāja. Vienalga, par ko, par visu jūsmo. Atļaujiet ieliet jums vēl lāsīti konjaka, — namatēvs pasniedzās ar pudeli.

— O nē, Kārlēn, — par visu jau nu es gan nejūsmoju, par visu ne!

Viņa skatījās Teodorā un smaidīja. Šis cilvēks ... šis cilvēks ir no citas planētas. Tātad kaut kas pavisam, pavisam svešs un neparasts. Neparasts acu skatiens, neparastas kustības, dīvainas aproču pogas — viss, viss! No viņa dvesmo kaut kas nepasakāmi tīkams.

Un Līvija, nespēdama pārvarēt tīri fizisku tieksmi pieskarties, ar rotaļīgu žestu uzlika delnu uz Teodora piedurknes.

Žēl, ka viņš tik skops vārdos un nerunā atklāti. Bet tas jau arī saprotams. Dabiski, viņš baidās. Pat savam brālēnam Egonam viņš nav teicis, ko domā. Protams, protams, bet tas, muļķis, noticējis. Ha, ha!

Un, sākdama justies kā sazvērniece, Līvija izteiksmīgi paraudzījās viesī-

— Pret mums jūs varat būt atklāts. Pilnīgi. Mēs taču visu saprotam.

Teodors paskatījās apmulsis.

— Kā tā?

Dižbajārs nepatikā sarauca uzacis.

— Līvi, tu varētu gan atnest pavisam karstu kafiju.

Viņa pasmējās, nenovērsdama no Teodora šķelmīgo skatienu, pielēca kājās un aizgāja uz virtuvi.

Teodors izbrīnījies noraudzījās pakaļ. Bet Dižbajārs sāka viņu izvaicāt par cenu attiecībām starp turieni un šejieni, un Teodors centās sniegt sīkas ziņas.

Bija jau pavisam vēls, kad viņš atvadījās. Dižbajārs ar Līviju izlaida viesi pa durvīm, novēlēja laimīgu ceļu un piekodināja iegriezties atkal. Tad durvis aizvērās un Teodors aizsoļoja pāri tumšajam pagalmam, ieklausīdamies koku sērīgajās šalkās.

Viņš nebija tālu aizgājis, kad aiz muguras atskanēja klusi, steidzīgi soļi. Kāds skrēja pakaļ. Kāds centās viņu panākt. Teodors mazliet satrūkās, parāvās sāņus, bet skrējējs smiedamies klusi iesaucās:

— Kur jūs esat? Es nekā neredzu.

Teodors pazina Līviju un izbrīnījies apstājās.

Viņa pieskrēja klāt un aizelsusies steigdamās nesakarīgi nočukstēja:

— Ziniet, man jums bija jāpasaka ... jums jāzina, ka uz mani jūs varat paļauties pilnīgi. Mans vīrs ir bailīgs, uz viņu nav ko klausīties. Bet man jūs varat uzticēt visu ... Es jūs saprotu pilnīgi, un manī jūs vienmēr atradīsiet draugu, varat būt drošs! Ar labu nakti! Drīz gaidu jūs atkal!

Teodors stāvēja labu brīdi ar vaļēju muti, kad Līvijas soļi jau bija apklusuši mājas pagalmā. Viņš nekā nesaprata. Itin nekā. Tā arī aizgāja brīnīdamies, nezinādams, ko domāt.

Līvija nomazgāja traukus, paņēma žurnālu un, uz tahtas atlaidusies, palika zem elkoņa spilvenu. Lasīt negribējās. Lampas gaisma tik apnicīga un dzeltena. Arā melna tumsa un dubļi. Līvija pagrieza galvu un īsu mirkli pavēroja vīru. Sirms, cienīgs, nosvērts. Un pēkšņi viņu pārņēma sajūta, ka viņas kopdzīve ar to ir nereāla un nedabiska. «Nudien, kādēļ tad tieši ar viņu?» Līvija sev jautāja. «Kādēļ es sapinos tieši ar viņu? Es esmu vēl jauna, glīta, kādēļ man jānīkst te pa tādu elli, bet dzīve taču iet uz priekšu?» Un ar pēkšņām šausmām viņa iedomājās, ka ik minūte, nē, pat ik sekunde — sagrauž mūžu aizvien īsāku, tas dilst un dilst, bet viņa stāv uz vietas un gaida. Ko tad īsti gaida? Nekas nemainās, un nekas nenotiek. Un arī nemainīsies. Rīt, parīt, aizparīt — vienmēr turpināsies šis idiotiskais «kultūras darbs», mūžīgi būs darīšana tikai ar stulbajiem, neaptēstajiem pašdarbniekiem, mūžīgi jācenšas «celt kultūras līmeni» tautā ... līdz nelabumam!

Ja varētu ar kaut ko aizrauties! Bet nekā jau nav. Tukšums. Pat cilvēku nav, ir tikai standarti. Tādi kā Laure ar savu Beiku.

Tikai šīvakara viesis ir izsitis dzīvi no sliedēm. Saviļņojis ikdienu, radījis tīkamu ziņkāri. Tur, pagalmā, viņš gan laikam jutās pavisam pārsteigts. Negaidīja. Tas labi. Līvija smaidīja, piemiegtām acīm raudzīdamās tālumā.

Dižbajārs, garām iedams, apstājās un papliķēja sievas plecu.

— Vai tev vēl nenāk miegs, Līvij?

Viņš noliecās un noskūpstīja sievu uz mutes.

«Kādas viņam gļēvas, remdenas lūpas,» Līvija ar nepatiku nodomāja un īgni iespieda seju spilvenā, lai noslaucītu skūpsta pēdas.

Dzīve tomēr ir riebīga.

4. NODAĻA

«Silmalā» šodien kūla pēdējos vasarājus. Ar tiem bija stipri aizkavējušies, jo, kviešus kuļot, salūza labības kūlējs, un tā izjuka viss grafiks.

Vasarāji viņiem bija krietni auguši un birums labs. Sevišķi padevušies tie, kas pļauti garajā nokalnes masīvā aiz Pauguriem, — šo ražu deva virsmēslojums un pirmās brigādes sīvā cīņa pret nezālēm.

Rīts atausa skaidrs, ar nelielu vēju. Saule cēlās pāri mežam rudenīgi spodra un tīra. Viņas stari bija remdeni, tie vairs nelika svīst cilvēkiem, kuri darbojās ap kuļmašīnu pie Pauguru lielā šķūņa.

Atis atzīmēja aizvedamos maisus, palīdzēja atņemt salmus, tad pagājās pretī priekšsēdētājam, kurš pienāca reizē ar Sila-briedi.

— Nu, — brigadieris apmierināts sacīja, — ja mums arī no ziemājiem būtu bijis tāds birums, tad mēs stāvētu augstu. Un šodien iet fiksi. Visi, kā par brīnumu, ir klāt. Nevienu nevajadzēja tramdīt. Pat bišu Pēteris atnācis bez saukšanas.

— Redzi nu, cik apzinīgi kļuvuši tavi ļaudis uz gada beigām, — Juris pavīpsnāja. — Arī bišu Pēteri tu esi pāraudzinājis.

— Drīzāk gan es domāju — viņi jūt, ka tu tiem bērsi maisos vasaras peļņu un skaitīsi rubļus galdā, — teica Atis. — Vai tad jau ir kāda skaidrība?

Skaidrības vēl nebija nekādas ne Jurim, ne uzskaitvedim. Tādēļ viņš nemaz neatbildēja uz jautājumu, bet savukārt uzprasīja:

— Vai tu domā šodien beigt?

— Kāda runa! Skaidrs.

Tiešām, šodien bija iznākusi darbā visa brigāde. Visi kustējās un rosījās, darbs šķīrās.

Patlaban augšā stāvēja Zeizumu Leons zilā treniņtērpā un veikli laida mašīnā labības klēpjus. Viņš bija noputējis un aizelsies, bet atteicās, kad Atis piedāvāja maiņu. Diena bija lieliska. Tādas reti gadās vēlā rudenī — skaidras un rāmas, kaut arī gaiss tik vēss, ka gandrīz jau varēja samanīt dvašu.

Pīlādzim rijas galā rudens vēji norāvuši visas lapas, bet pie zariem vēl šur un tur spītīgi turējās sarkani ogu čemuri, kvēlodami bālajā saulē. Vārnas trokšņoja pa līko bērzu rijas otrā galā, kļuvušas drošas un uzbāzīgas.

Šķidrs, dūmakai līdzīgs mākonis ar robotām malām pavisam lēni slīdēja pāri Silmalai. Uz Rīgas pusi.

Ar grābekli ap salmiem rīkodamās, Vilkupu Dzidra īsu brīdi noraudzījās tam pakaļ. Ilgi skatīties nebija vaļas. Viņa noliecās un, sagrābusi rūsgano stiebru klēpi, nesa to pie malas.

Dzidra tikai pirms desmit dienām bija pārbraukusi mājās. Ilgi svārstījusies un ar māsu strīdējusies, beigās saņēmusi dūšu un sēdusies autobusā. Galveno lomu te, protams, nospēlēja Leona vēstule, kurā viņš rakstīja:

«Zini, ko es Tev teikšu, Dzidra, es pamazām nāku pie slēdziena, ka mēs visi esam bijuši zaķapastalas. Tagad es saprotu, ka nevar laisties lapās. Tā nav nekāda gudrība. Gudrība ir palikt uz vietas un atlocīt piedurknes. Tagad redzu, kā to pa īstam dara. Esi prātīga un brauc mājās. Te tagad ir šis tas interesants, ne vairs tādi džungļi kā toreiz ...»

Zane, māsu pavadot, bija kodīgi noteikusi: — Es parunāšu ar Jurciņmāti, lai nevienu citu neielaiž... lai tev nav jādzīvo uz ielas, kad skriesi no turienes atpakaļ.

«Nē, es neskriešu atpakaļ,» Dzidra sevī nosolījās, vilkdama grābekli garā, slaidā vēzienā. «Leonam taisnība, te vairs nav tādi «džungļi», kā bija kādreiz. Un tas nenozīmē, ka te nezin kas būtu mainījies, bet ir pavisam cita noskaņa. Cilvēki tādi žirgtāki, drošāki. Jūtama rosme. Un tas uzreiz paceļ garastāvokli, rodas griba iet pulkā un darboties.»

Dzidra atgrūda atpakaļ īsās matu cirtas zem lakatiņa un, jaunu salmu klēpi saveldama, uzsmaidīja Leonam tur augšā uz kuļmašīnas.

Juris palīdzēja iecelt maisus mašīnā.

Kad mašīna aizbrauca, pienāca Teodors un palūdza Juri uz pāris vārdiem maliņā.

Viņi atgāja gabalu nost no visiem aiz rijas, un tad Teodors izvilka no kabatas saburzītu, zilu aploksni. Viņš pasniedza to Jurim un klusēdams pagaidīja, kamēr tas izlasa.

Uz parastā vēstuļu papīra greiziem un juceklīgiem iespied-burtiem ar tinti bija rakstīts:

«Tu stulbais mērkaķi, neplāties tik daudz ar savām pasakām. Zini, kas Tu esi? Tu esi idiots, komunistu pielīdējs, savas tautas nodevējs, tādēļ Tev nebija vietas starp godīgajiem cilvēkiem tur, kur Tu biji. Tādēļ Tu kā suns, asti kājstarpi iežmie-dzis, dabūji vilkties atpakaļ. Bet nedomā te ķert muļķus. Ar savām stulbajām runām Tu iemantosi tikai latviešu tautas nicināšanu. To liec aiz auss. To jau Tu pats pieredzēsi, cik saldi Tev te klāsies, lai kā Tu arī centies izlīst no savas ādas un laizīt komunistiem zābakus. Gan viņi Tev sados pa purnu, tad Tu varēsi padomāt, vai Kanādā mazgāt traukus un rakt ogles nebija l^bāk?

Bet godīgie cilvēki, savas tautas īstie patrioti, par to smiesies un gan jau pienāks laiks, kad Tu savas propagandas runas dabūsi nožēlot. Cik Tu par to saņem, nodevēj?»

Vēstulei nebija nekāda paraksta. Juris izlasīja to vēlreiz, tad, Teodoram atdodams, pajautāja:

— Kad jūs to saņēmāt?

— Vakar.

Viņi abi brītiņu klusēja. Tad Juris jautāja:

— Vai tas jums ķeras pie sirds?

— Nezinu, kā to nosaukt, — Teodors vilcinādamies teica, — bet vispirms es nekā nesaprotu. Kādēļ? Par ko? Vai tad tas, ka es cilvēkiem pastāstu, kā man gājis, kā ļaudis dzīvo tur, ir kāds noziegums! Es pat neesmu domājis par kādu propagandu.

— Ak vai! — Juris viņu pārtrauca. — Vai tad jus nesaprotat, ka šie rakstītāji uzskata jūs pašu par dzīvu propagandu. Jūs taču iedrošinājāties atteikties no kapitālisma labumiem un atgriezties pie mums? Jums vajadzēja palikt tur, slaucīt ielas vai pucēt zābakus, tad jūs sauktu par svešumā klīstošu nacionālo varoni.

— Paldies, — Teodors sirdīgi atteica. — Man pietiek šīs varonības.

— Tādēļ jau te tas brālis lamājas, skaidrs.

— Es labprāt viņam atbildētu ... šim rakstītājam.

— Grūti izdarīt. Kā redzat, adresi viņš nav uzdevis. Tomēr ņemt to pie sirds, nudien, nav vērts, — teica Juris, burzīdams plaukstās auzu skaru, ko bija pacēlis no zemes. — Šis tips izkrata sirdi un izlamājas. Nu lai. Kā redzat, tā ir tīri politiska lieta.

— To es nebiju iedomājies, — Teodors sacīja. — Mani vilka uz dzimteni, un es braucu. Jūs to nezināt, ko nozīmē būt svešumā un mīlēt dzimteni. Tas ir grūti!

— Par šo mīlestību jau jūs arī lamā, dārgais draugs! To jums vajag izprast reizi par visām reizēm un līdz galam! Varbūt tā nav pēdējā vēstule, tādēļ jums jābūt par visu skaidrībā. Tikai, no dieva puses, nesāciet no kaut kā baidīties!

— Nē jau, nē, — Teodors atmeta ar roku. — Bet izlasot rodas tāda sajūta, ka tev kāds iesit pa ģīmi un uzgāž netīrumus ...

— Nekā viņi jums nevar padarīt, — Juris iedegās, — tikai riet un vīstīt dūres aiz stūriem. Ja jūs esat vīrs, un es uzskatu, ka esat, tad uzspļaujiet šiem neliešiem un negrieziet nemaz vērību. Redz, tā būs atbilde. Kaut arī adrese nav zināma.

— Pateicos jums, — Teodors īsi un strauji pameta ar galvu.

— Es jau nejutos pavisam satriekts, bet patīkami nav saņemt šādu vēstuli, to atzīstos. Nesapratu — rādīt kādam vai nerādīt?

— Pareizi, ka parādījāt, — teica Juris, — jo tas neskar vienīgi jūs. Tā mūsu visu darīšana. Starp citu, mēs īsti neesam parunājušies... bet arī tā ir mūsu kopēja lieta, — ko jūs domājat darīt, turpināt izglītību?

«Ko viņš runā?» Teodors brīnījās, un viņam gribējās pasmieties. «Turpināt izglītību? Kā? Un kur? Es zinu, ka viņi te mācās, neraugoties uz gadiem un uz darbu, bet tas nav domāts man ... tam vajag entuziasma, bet man tāda nav. Turklāt gadiņi... nē, taisnību sakot, es jūtos vecāks, nekā esmu.»

Un viņš negribīgi atbildēja:

— Kur nu! Neesmu nekā domājis. Jāstrādā, un viss. Gan redzēs vēlāk.

Muļķības! — Juris strupi iesaucās un vainīgi pasmaidīja.

— Atvainojiet. Bet nudien tas neskan gudri. Kādēļ veltīgi zaudēt laiku? Tūkstošiem cilvēku mācās neklātienē. Kas jums stāv ceļā? Tā taču nedrīkst darīt. Ja esat aizsācis, nu tad vajag novest līdz galam. Es zinu, cik grūti ir mācīties strādājot. Es strādāju rūpnīca un pa vakariem skrēju uz vidusskolu. Nu bet varbūt tagad būs vēl grūtāk, tomēr es turpināšu.

— Mācīties?

— Jā, mācīties.

— Kur? — Teodors ieinteresēts jautāja.

— Lauksaimniecības akadēmijā.

Tā iznāca, ka viņi abi palika vēl labu brītiņu stāvam un runājamies. Teodoram pēkšņi radās daudz jautājumu. Kā viņš domā to darīt? Vai iepriekš jāgatavojas? Un ko viņš izvēlējies — agronomiju vai zootehniku?

Kad Juri pasauca atpakaļ pie kuļmašīnas un viņi izšķīrās, Teodors nodomāja, ka šis puisis ir pavisam lādzīgs. Un nemaz nav tāds «vagars», kā sacīja māte un Briksnis. Iespaids no viņa labs. Dīvaini, ja viņš tiešām kolhozā rīkojas tā, kā viens otrs runā, — ceļ uz sabiedrības rēķina saviem radiem mājas, ņem naudu, izlaidīgi dzīvo. Juris tādu iespaidu neatstāja. Gribējās šaubīties. Bet ko gan var spriest no cilvēka ārienes? Teodors bija mācījies nevienam lēti nenoticēt. Tikai ja tā ir patiesība, ar ko gan tad Juris atšķiras no tiem blēžiem un ierāvējiem, kādus viņš bija pazinis tur, tālumā?

«Eh!» Teodors saviebās un arī atgriezās pie rijas. Bet tad viņš kaut ko atcerējās, aizgāja aiz pelavnieka, kur to neviens nevarēja redzēt, izvilka no kabatas zilo aploksni, saplēsa sīkās druskās un ar zābaka purnu iemīdīja irdenajā zemē.

Dace strādāja pie salmiem. Vienu laiku viņa bija augšā un palīdzēja kraut kaudzi. Aizelsusies Dace ņēma pretī lielos klēpjus, ko no apakšas padeva Silabriedis un citi vīri, lika tos līdzeni blakus un steidza ņemt nākošos. Pat acis pamest apkārt nebija laika. No salmiem un sīkiem gruzīšiem sāka sūrstēt sejas un kakla āda, bet vai nu tagad varēja par to domāt? Klēpis pēc klēpja, neredzamu roku celti, uzšūpojās augšā līdz pus-krautās kaudzes malai, un viņas abas ar Silabriežu Irmu strādāja nerunādamas, nosvīdušas.

Atis šad tad paskatījās uz augšu, kur zibēja Daces raibais lakatiņš. Gluži tā, it kā viņu šis raibums pievilktu. Bet viņa pat nepaskatījās uz to pusi, kur brigadieris.

Dace tiešām bija aizrāvusies darbā un nedomāja it ne par ko. Pat par Ingu ne. Uz laiku pat aizmirsies jautājums, kas nedeva mieru: vai viņa pārbrauks vai nepārbrauks? Varbūt ņems un paliks Rīgā, kas to lai zin? Ingai ir grūti, kaut viņa nevienam to nesaka. Ingai ir daudz pašlepnuma — viņa neies izklāstīt savas sirdslietas citiem.

Kādreiz viņas pārrunāja par tikko izlasītu grāmatu. Inga sacīja: «Nesaprotu šo sievieti. Kā tā var — ja vīrs nemīl, skriet sūdzēties partijas organizācijā? Sūdzēties par to, ka nemīl! Vai tad sieviete drīkst tā pazemoties? Tas ir tik nožēlojami, es to nevaru saprast. Vai tad organizācija var pavēlēt cilvēku jūtām? Tā jau ir vulgarizācija, nekas vairāk.»

Inga nevienam neies sūdzēties. Nekad. Viņa pat nestāstīs nevienam, laikam arī vislabākajam draugam ne. Viņa cieš savas bēdas, zobus sakodusi, klusēdama. Ir bēdas, kurās nekad neviens nevarēs palīdzēt. Tās jāizbēdā vienam.

Tagad viņa aizbraukusi uz Rīgu pēc jaunām grāmatām. Izdie-delēja nelielu naudas summu no ciema padomes, teicās arī atvest savas mantas. Apskatīties pēc jauniem materiāliem bibliotēkas darbam.

Nē, tomēr droši vien brauks atpakaļ. Dacei bija grūti iedomāties, kā būtu, ja Ingas pēkšņi pietrūktu.

Pusdienas laikā, kad darbu pārtrauca, Dace sakārtoja lakatiņu un taisījās laisties lejā. Apakšā stāvēja Atis, it kā viņu gaidīdams, un, rokas izstiepis, sauca:

— Nu, meitenes, droši lejā — es jūs saķeršu!

— Šļūc tu pa priekšu! — Irma, aiz muguras stāvēdama, pagrūda Daci, un tā, atjēgties nepagūdama, jau slīdēja gar milzīgo salmu strēķi lejā.

Atis veikli uzķēra meiču savās rokās un uz mirkli cieši piespieda sev klāt. Dace juta puiša karsto elpu savos matos. Tad viņa gandrīz ar varu izrāvās un steidzās prom.

Atis gāja pusdienās reizē ar Juri. Viņi pielika soli, lai ātrāk tiktu turp un atkal atpakaļ. Bija norunāts garu pārtraukumu netaisīt, lai līdz vakaram kulšanu pabeigtu.

Daļa no brigādes ļaudīm nemaz uz mājām negāja, iekoda turpat.

Labu gabalu viņiem pa priekšu soļoja bišu Pēteris.

— Re, kā skrien, — Atis izmeta, — mēs pat līdzi netiekam. Kur čakls kļuvis!

Tiešām bišu Pēteris steidzās. Viņš ātri, ātri virzījās gar ceļmalas zemajiem alkšņu pudurīšiem un priedītēm. Saulē izbalējusi platmale vien līgojās.

— Kas te tos graudus izbēris?! — Juris izsaucās, iedams Atim pa priekšu.

— Kur?

— Skaties ... auzas birušas līdzenā strīpa. No vienas vietas. Pa ceļa vidu, dubļos neiemīta, pavisam svaigi nobērta

aizstiepās šaura auzu sliedīte. Viņi gāja, un tā tecēja pa priekšu.

— Jocīgi, — Juris brīnījās. — Mašīna te nav braukusi.

Viņi jau bija panākuši bišu Pēteri. Tas, ātrās iešanas aizkusis, kāpa Skaistaiņu nokalnītē, lai tūlīt aiz ozola nogrieztos uz Sermuļiem.

— Vai tu redzi? — Atis pēkšņi pastiepa pirkstu.

Auzas bira no bišu Pētera.

It kā nelaimi jauzdams, tas pēkšņi atskatījās atpakaļ un saka steigties vēl ātrāk.

— Pagaidi, Pēter! — sauca Atis. — Ko tu skrien?

Bišu Pēteris neapstādamies pagrieza galvu un atkliedza:

— Nav laika gaidīt. Nav jau svētdiena!

Bet Atis, pāris garos stiepienos viņu panācis un priekšā aizskrējis, nekaunīgi acīs lūkodamies, mīlīgā balsī iejautājās:

— Vai tu tās auzas bārsti, lai zinātu ceļu atpakaļ?

— Ko? — bišu Pēteris apmulsa. — Ko mels? Kas par auzām? Viņš paskatījās uz ceļu atpakaļ un apklusa vaļēju muti. Tad

sāka stostīties un mīņāties:

— Ir gan joki... laikam aizbirušas aiz drēbēm ... aiz to es domāju, ka visu laiku grauž ādu.

— Dod, es tev izpurināšu, — piedāvājās brigadieris.

— Ej, ej, — bišu Pēteris raudzīja smieties, — es pats!

Bet Atis, nemaz nekautrēdamies, pieķēra tam pie sāniem un nikni iekliedzās:

— Ak tu velns tāds! Apjozies kā ar bruņām! Aiz to viņš« man likās tik resns! Auzu zaglis!

— Ir gan liela lieta, saujiņu graudu priekš vistiņām paķēru līdzi, — bišu Pēteris sāka taisnoties.

— Ak tā! Priekš vistiņām! Paskaties, te jau vesela auto krava! Pārlādējies tā, ka nav izturējušas vīles un sāk birt! Valija tev slikti sašuvusi!

Juris visu laiku klusēja. Lūpas viņam cieši sakniebās, acis kļuva drūmas. Tad tajās iedegās dusmu uguns.

— Ejam atpakaļ izbērt! — viņš strupi pavēlēja.

— Ko? Kur? Uz Pauguriem? To gan ne, to ne ... — bišu Pēteris turējās pretī.

— Nerunā un nāc! Kur sagrābi, tur arī izbērsi.

Gluži kā konvoja pavadībā, bišu Pēteris kustējās atpakaļ.

— Kā jums nav kauna, — viņš sodījās, — vecu cilvēku!

— No veca jāprasa vairāk prāta un pieklājības! — Atis atcirta. Juris nerunāja, gāja pa priekšu platiem, nikniem soļiem.

Pie kuļmašīnas palikušie ērti zvilnēja, atlaidusies salmos, un pļāpādami ēda savas pusdienu maizes. Kad priekšsēdētājs un brigadieris kopā ar bišu Pēteri pienāca klāt, sarunas apklusa, visi ievēroja, ka Juris pārskaities — tātad kaut kas atgadījies.

— Nu ... — Jurim uztraukumā drebēja balss, — stādu jums priekšā arteļa biedru, kurš pats uz savu roku ievācis izstrādes dienu devu un piebēries pilns ar auzām. Tikai tās pa ceļam sākušas birt. Lūdzu.

Vairākās vietās atskanēja smiekli. Kāda sieviete iesaucās:

— Ak tu tētīt!

Bišu Pēteris šņāca vien. Pēkšņi nokļuvis visas brigādes priekšā — nikns un sakaunējies viņš mīņājās uz vietas, neatjauzdams, ko darīt, — stāvēt citiem par apsmieklu vai iet prom? «Šito nelabo ķibeli!» viņš ātrumā atcerējās Brikšņu pelēko runci, kas šorīt bija pāršmaucis pāri ceļam turpat deguna priekšā. Bišu Pēteris neticēja māņiem un drosmīgi bija gājis vien tālāk. Bet acumirklī viņam tas nez kādēļ iekrita prātā.

Tad viņš pamanīja, ka tepat blakus Mežalācis kaut ko saka Briksnim, viņi abi pagriež galvas šurp un arī smejas.

Bišu Pēterim aiz sašutuma gandrīz dvaša aizrāvās. Tā ... ak tā! Ņirgāties?!

Un, vārdos pīdamies, gandrīz kliegdams, viņš izgrūda:

— Ja jau šitā ... tad par ko tikai mani? Neba uz mani vienu ... Ko tad tie abi kā svētie jēzuliņi... Ja jau šiten tāda ķengāšana ... tad lai citi ar! Lai Mežalācis paskaidro, cik viņš ar dēlu un veceni aizstiepa, kad kūla rudzus. Un tu, — viņš pastiepa pirkstu pret Briksni, — vai tu vakar nenesi tāpat? Bet par citiem ņirgāties... fui! Visi nes, kas vien var, nav ko izlikties! Visiem vajag.

Atskanēja vairāki protesta saucieni:

— Ko tu muldi! Kas nes?

— Oho, pats pieķerts — citus līdzi grib vilkt!

— Es nekad ne saujas neesmu ņēmusi! Nevajag apmelot!

Juris, bišu Pētera runas pārsteigts, raudzījās uz Mežalāci

un Briksni. Nevar taču būt, ka Mežalācis ... Lai nu Briksnis,

pret to viņš nekādu uzticību neizjuta ... Bet Mežalāci bišu Pēteris katrā ziņā apvaino nepatiesi. Nevar būt!

Un pārsteigts un vīlies, vērodams, kādu iespaidu apvainojums atstāj uz šo pagauso prātīgo vīru, kā viņam seja piesarkst ķieģeļu sarkanumā un kā apjucis kaut ko murmina, bet neiekaist pret bišu Pēteri dusmās un neaizbāž tam muti, kā viņš sāk nervozi mīņāties, Juris saprata, ka taisnība vien būs.

Pārņēma svelošs kauns ... par tiem abiem, uz kuriem bišu Pēteris rādīja ar pirkstu, un neizskaidrojamā kārtā arī pašam par sevi. Viņš pēkšņi jutās tik nelāgi kā pēdējais muļķis, kurš visu laiku turējis sevi par gudru. It kā spļāvienu sejā dabūjis. It kā nokritis no augstuma uz zemes.

Kauna sajūtu tūlīt nomainīja kaut kas līdzīgs apātijai. Nekas jau neiznāks. Ar šādiem ... nekad nekas nevar iznākt. Viņi visu izvazās. Ielaidīs tādus komunismā — izlaupīs divās dienās. Briksnis ... tas vismaz nesagādā vilšanos — tas jau zināms. Bet Mežalācis, pats valdes loceklis, visādi godājams vīrs! Tā ir nejēdzība, par kuru pat domāt pretīgi.

— Nu, ko tad vairāk runāt, — Juris teica drebošā balsī, — ja jau tā, tad lai katrs sagrābj, cik vien var, un lai iet mājās... Ņemiet un izlaupiet visu — un slēgsim to būdu ciet! Beriet biksēs un brunčos un vācieties visi pie velna!

Pēdējos vārdus viņš izkliedza, zemapziņā neskaidri nojauzdams, ka ļāvies izsisties no sliedēm, ka runā muļķīgi un nepareizi, tomēr nespēja savaldīties. Ne jau velti visi pēdējā laika notikumi bija aizvien ciešāk savilkuši nervu šķiedras. Viņam trīcēja rokas. Viņš apcirtās un gāja prom, izjuzdams visā ķermenī pēkšņu nogurumu. Atmest visam ar roku. Laisties atpakaļ uz rūpnīcu ... «Tur tev savs darbgalds, un par to tu atbildi». Nav jau nozīmes. Vai ar tādiem cilvēkiem var strādāt? Viņi taču netic kolektīvajam darbam, tādēļ rauj katrs uz savu pusi. Bet kādēļ netic? Kādēļ? Kādēļ?

— Jurīt, dēls, ielej nu pats, katls uz plīts, bet gaļa cepeškrāsnī. Ņem droši — tur tikai tev un Atim, mēs jau paēdām, — uzsauca Reinholda māte, apmīcīdama maizes mīklu, kad viņš, koka kubliņiem uzgrūzdamies, gāja caur pustumšo priekšna-miņu.

— Paldies, — Juris apspiesti atsaucas, ieiedams mazaja istabiņā un, cepuri nometis, bezcerīgi atsēdās pie šķībā galdiņa. Viņam negribējās ēst. Gribējās miera. Un viss šķita vienaldzīgs.

5. NODAĻA

Inga iznāca no bibliotēku kolektora un nogriezās uz Ļeņina ielu. Apstādījumu liepas kailas, toties vējš darbojās, pa gaisu nēsādams dzeltenbrūnas lapas, un sirdīgi pūlējās uzmest tās gājējiem uz galvām vai ietriekt sejās.

Ļaužu straume. Mašīnas un mašīnas bez gala. Radušās jaunas, krāsainas vitrīnas. Rudens dažreiz nes sevī priecīgu, siltu steigu, iekšēju saulainu apgarotību. Un cilvēkiem, ejot pa vēja brāzmām un sakaltušu lapu virpuļiem, nemaz nav skumji un rudenīgi. Viņš vēl jūt sevī tikko aizgājušās vasaras kvēli, viņš pilns radošas rosmes un darbīga nemiera.

Ingai tā nebija. Viņa nejuta sevī ne rosmes, ne prieka. Vienaldzīga, sevī iegrimusi, viņa vairījās no pretimnācējiem, pagaidīja, kamēr pāri krustojumam aizbrauc mašīnas, tad apstājās pie vitrīnām un bez intereses noraudzījās uz daždažādām lietām.

Viņa dzīvoja Rīgā jau trīs dienas. Viss bija it kā izdarīts — grāmatas iegādātas, sameklēti šādi tādi materiāli, nopirkts papīrs, pāris reprodukciju un mazliet audekla. Pēdējie — par pašas naudu, jo citu līdzekļu Ingai tam nebija.

Mājās nomāca mātes sirsnība un gādība, viņas interese līdz pēdējam sīkumam, kā Inga dzīvo kolhozā. Ingai bija grūti. Viņa neprata melot, bet nepārvarams pašlepnums neļāva izklāstīt savas bēdas nevienam — arī mātei ne. Māte nojauta, ka meita nestāsta visu, un velti nopūlējās prašņādama un pārpraš-ņādama.

— Kā tas nāk, ka tu, laukos dzīvodama, esi kļuvusi vājāka? — viņa norūpējusies pētīja Ingu, kad tā no rīta pie spoguļa sukāja matus.

— Nu un tad? Man taču ir daudz darba, māt, — Inga neatgriezdamās atbildēja.

Nē, noslēpt un melot nav viegli. Labi, ka viss nokārtots un rīt var baukt atpakaļ.

Bet, domājot, ka jābrauc atpakaļ, Inga pēkšņi vēl skaudrāk izjuta savu vientulību.

Viņa atsēdās uz tukša soliņa zem liepām netālu no Ļeņina pieminekļa un izklaidīgi sāka skatīties garāmgājējos.

Visi kaut kur gāja, kaut kur steidzās. Pat vecmāmuļa, vezdama pie rokas gaišzilā mētelītī ģērbtu zēnu, tipināja sīkiem, ātriem solīšiem. Kāds puisis bereti galvā, garām iedams, vērīgi ieskatījās Ingai sejā. Viņai sanāca dusmas. Cik labi būtu, ja

varētu kaut kur pavisam noslēpties no ļaudīm — ta, lai neviens ne redz, ne mana. Bet nav jau kur.

Un tomēr, cik grūti dzīvot, ja sirdī ir sāpes. Kā melo tās grāmatas, kurās aprakstīts, ka personīgās bēdas var remdināt un pat aizmirst darbā! Nav tiesa, nekur tās nevar remdināt un nekur nevar aizmirst. Ja cilvēks sevī nes mokas un neizraudātas asaras — viss viņam kļūst vienaldzīgs, arī darbs un pārējie cilvēki. Un viņš to dara ar pūlēm, zobus sakodis, bez prieka un entuziasma.

Nē, ar ievainotu sirdi dzīvot ir bezgala grūti. To zina tikai tas, kam pašam tā bijis. Un neviens, neviens nevar te palīdzēt.

Inga pacēla acis pret bālās saules apspīdēto bronzas tēlu, kurš stāvēja ar muguru pret viņu, — liels, spēcīgs, vīrišķīgs, un labu laiku raudzījās tā sastingušajā, enerģiskajā žestā.

Tad viņa saknieba lūpas un papurināja galvu.

«Nē, arī T u pašlaik nespētu man palīdzēt. Arī Tu ne. Tu nemaz nesaprastu, kā cilvēkam var būt tik gļēva sirds. Tu nesaprastu, kā tas var notikt, ka viena cilvēka dēļ visa pasaule zaudē krāsas un gaismu. Un Tu, spēcīgais, taču nekādi neattaisnotu mani, ja es Tev teiktu, ka man gribas bēgt projām no turienes ... atstāt visu un bēgt. Lai nekad nebūtu vairs jāredz, lai nebūtu pat jāstaigā pa tiem ceļiem, lai varētu aizmirst. Tu droši vien man teiktu: «Kauns! Es nepazīstu vairs komjauniešus. Tie, kas Oktobrī cīnījās man blakus, bija pavisam citi. Tiem bija viens mērķis — revolūcijas uzvara. Tiem nebija laika nodoties personīgām jūtām un dažādiem pārdzīvojumiem ... tādēļ jau viņus sauc par varoņiem ...» Bet varbūt Tu man dotu draudzīgu, gudru padomu — saņemt visus spēkus un aizmirst. Izsvītrot no savas dzīves kā nebijušu ... Pārvarēt jūtas, palikt uz vietas un izturēt.»

Cilvēkam taču viss jāiztur. Teorētiski es to zinu. Teorētiski es daudz ko zinu. Tikai no tā man nekļūst vieglāk. Es agrāk domāju, ka es visu varu. Bet nu tas iet pāri maniem spēkiem.

Ar starojošu smaidu sejā cieši zem rokas slaidam jauneklim aiziet meitene. Viņas acīs, viņas lūpās, viņas soļos jaušama laime. Ap viņiem lido dzeltenas lapas, vējš jauc meitenes brūnos matus. Laimīgie! Cik asi dur ievainotā sirdī sveša laime! Es taču nekad, nekad vairs tā neiešu kopā ar viņu ...

Inga sacērt zobus un pūlas savaldīties. Bet acis tomēr pieplūst ar dedzinošu svelmi un aizmiglo visu pasauli.

Cilvēki iet un iet. Viens otrs vērīgi noskatās meitenē, kura ar varu pūlas apvaldīt asaras.

Tad viņa pietrūkās un aizgāja ātriem soļiem, neskatīdamas ne pa labi, ne pa kreisi. Ieskrēja krūtīs pavecam vīram, tas sašutis nopukojās par nepieklājību. Nogājusi vairākus kvartālus, Inga apstājās pie liela loga, kur blakus spoguļiem bija izliktas galvas ar visdažādākām frizūrām. Inga neviļus ieskatījās spogulī. Nolaidusies, izpūrusi, neglīta. Un, laikam tīri sievie-tiska pašaizsardzības instinkta dzīta, Inga pēkšņi pagriezās uz frizētavas durvīm.

Frizētavā bija maz klientu.

— Ko jums? — Ingu uzrunāja kasiere, sēdēdama turpat pie galdiņa.

— Matus ... — Inga atbildēja.

— Zanīt, nāc! — kasiere pasauca.

Pienāca meiča brūnām acīm, matos ieliktiem metāla klam-buriem.

— Auksto vai karsto?

— Auksto, — Inga teica izklaidīgi.

— Nāciet šurp! Vai mazgāt arī?

— Jā.

Zane rūpīgi ziepeja un berza Ingas matus. Šodien maz darba, nav jāsteidzas. Zanei patika šādi biezi, pacieti mati, kuros pašos jaudās dabiski viļņi. Viņa pamatīgi izskaloja, nospieda ūdeni un aizveda Ingu pie spoguļa.

Inga raudzījās uz veiklajiem pirkstiem, ar kādiem friziere rīkojās ap viņas matiem. Siltais ūdens, galvas masāža un matu sasukāšana zināmā mērā patīkami nomierināja. Viņa sāka ar interesi vērot apkārtni. Inga raudzījās frizieres sejā, un viņai likās, ka tā atgādina kaut ko pazīstamu, bet ko īsti, — nevarēja pateikt. Pati uz sevi dusmodamās, ka nespēj atcerēties, Inga piepūlēja atmiņu, bet velti. Laikam arī frizierei uzkrita Ingas pētošais skatiens.

— Ko jūs manī tā skatāties? — viņa pēdīgi iejautājās.

— Esmu jūs kaut kur redzējusi, bet nevaru atcerēties, — Inga atbildēja.

Zane paraustīja plecus.

— Droši vien tepat.

— Nē, — Inga sacīja, — es te nekad neesmu bijusi.

Kabīnē pabāza galvu manikīre un iejautājās:

— Zane, vai tu nevēlies biļeti uz «Aīdu»? Skaidrīte ies pakaļ.

— Kad tas ir? Šovakar? — Zane jautāja. — Nē, nevaru.

Manikīre nozuda, un Inga pēkšņi atcerējās: Vilkupu Dzidra!

Friziere stipri līdzinājās Dzidrai. Tātad šī ir Zane.

Un uz brīdi, aizmirstot pašai savas bēdas un rūgtumu, Ingai iegribējās aprunāties ar Dzidras māsu.

— Tagad es zinu, jūs esat Vilkupu Zane, — viņa teica.

Zane izbrīnā mirkli pārtrauca darbu.

— Kā tad jūs mani pazīstat?

— Es dzīvoju Silmalā, — turpināja Inga. — Mani sauc Ingrīda Laure.

Zane labi atcerējās nepazīstamo vārdu zem vēstules un pazina Ingrīdu no Dzidras vēstulēm. Ak tad šī!

— Es gan jūs nepazīstu, — viņa nomurmināja.

— Saprotams, ne. Es aizbraucu uz turieni no Rīgas. Esmu bibliotekāre. — Un viņa pastiepa Zanei roku.

— Būsim pazīstamas.

Zane klusēdama pasniedza savējo.

— Nu, un ko tad jūs? Atkal uz Rīgu? — viņa jautāja ar mazu zobgalības pieskaņu.

Inga saknieba lūpas.

— Iebraucu darīšanās, — viņa ātri teica. — Šovakar braukšu atpakaļ. Vai nodot sveicienus jūsējiem?

— Jā ... pasveiciniet, — Zane vilcinādamās teica. Viņai iekrita prātā, ka būtu izdevīgi nosūtīt māsai drānas gabaliņu blūzei, bet ej nu tu uztici svešam!

— Es jūs biju iedomājusies citādu, — pēkšņi Inga sacīja.

Zane paskatījās pārsteigta.

— Kā — citādu? Kādēļ?

— Nu, tā ... — Inga vilcinādamās teica. — Kā lai saka... Biju iedomājusies jūs tādu... gaisīgu... redzu, ka tas nav pareizi.

— Kādēļ tad gaisīgu? — Zane nezināja, apvainoties vai neapvainoties.

Zane pabeidza ieveidot matus.

— Lūdzu, nāciet žāvēt!

Inga sēdēja zem dūcošā aparāta, ļaudama, lai karstais gaiss pludo ap galvu, un domāja. Domas jaucās cita pēc citas.

— Es esmu nožēlojama, — Inga sev teica, — es netieku vaļā no tā, ko sauc par greizsirdību. Un briesmīgi ciešu tādēļ... Es apskaužu to sievieti, kura viņam tuva, un ienīstu to... Izrādās, nespēju būt stipra . . . Šovakar būtu jābrauc atpakaļ.

jāsakož zobi, jāsaņem visi spēki un jādzlvo tālāk. Bet krūtis jau tagad sažņaudzas, apjaušot, cik skumja būs visa dzīve. Kādēļ gan tieši viņam bija jāgadās ceļā? Ja tas tā nebūtu bijis ...

Un pēkšņi baigums sastindzināja Ingas domas. «Ja ta nebūtu bijis? Vai tiešām es vēlētos, kaut nebūtu viņu satikusi? Kā būtu, ja man liktu izšķirties, satikt viņu tā, kā es esmu satikusi, vai nemaz nesatikt, nezināt, ka viņš ir pasaulē?»

Inga smagi nopūtās un pievēra acis. Pavisam nezināt, ka viņš ir pasaulē? Nē, to es negribu! Tad jau simtkārt labāk tā, kā tagad! Lai mūsu ceļi šķiras, bet man tomēr paliks atmiņas par lielu mīlestību... Vismaz tās man paliks. Ja es gribu būt atklāta pati pret sevi — es nenožēloju, ka sastapu tevi savā ceļā, Juri, mans vienīgais, mans vistuvākais cilvēk!» Inga nejuta, ka pār vaigiem norit asaru lāses. Viņa tikai satrūkās, kad tās nokrita uz klēpī saliktām rokām.

Šai mirklī pienāca Zane un pataustīja viņai matus.

— Būs sausi. Nāciet šurp!

Inga paklausīgi sekoja un ļāvās veiklajiem pirkstiem.

— Lūdzu, — teica Zane, darbu pabeigusi.

Inga paskatījās spogulī un ar varu pasmaidīja. «Skaisti,» viņa domāja, «bet kam gan šis skaistums?»

— Paldies, Zane, — viņa teica, piecēlusies no krēsla. — Patiešām žēl, ka jūs neesat pie mums Silmalā. Mums visām tur jāstaigā pinkainām. Brauciet atpakaļ. Mēs jums iekārtosim frizētavu. Patiešām.

— Frizētavu! Silmalā? — Zane iesmējās. — Tad nu gan ...

— Nopietni, — Inga sacīja, aizpogādama mēteli. Tad viņa sniedza Zanei roku: — Uz redzēšanos. Atbrauciet vismaz ciema.

— Man drīz būs atvaļinājums, — Zane sacīja^ — vasarā netiku, saslima kolēģe. Un tad bijām pa kolhozu talkā.

— Es pateikšu Dzidrai, lai gaida ciemos, — Inga teica un domāja sevī: «Bet manis pašas varbūt tur vairs nebūs.»

Pirmajā pieturā viņa iekāpa tramvajā un brauca mājup. Garām rūpnīcai VEF, garām jaunajiem namiem. Mājup . .. «Kur gan ir tavas mājas, Inga?»

Kad viņa piezvanīja, māte atvēra tūlīt, it kā būtu stāvējusi aiz sliekšņa un gaidījusi.

— Tev ciemiņš, — viņa teica.

— Ciemiņš? Man?

Inga pārkāpa pār savas vecās istabiņas slieksni.

No krēsla piecelies, pie galdiņa stāvēja Juris un klusēdams gaidīja, kamēr viņa mehāniski aizver aiz sevis durvis.

Juris bija braucis uz Rīgu divu iemeslu dēļ: lai satiktu meistaru Timmu transformatora lietā un, galvenais, tādēļ, ka bija cieši nolēmis uzmeklēt Ingu un izrunāties par visu netraucēti. Dienu iepriekš viņš bija saņēmis ziņu, ka pēc nedēļas jāierodas partijas rajona komitejas biroja sēdē. Dīvaini — viņš jutās pat apmierināts, ka vienreiz šī netīrā intriga beigsies. Neizturami bija kļuvuši visi apstākļi — Ilma Stūrīte viņu bombardēja ar muļķīgām, sentimentālām vēstulēm, uz rajona komiteju tika rakstītas anonīmas vēstules. Bet visneizturamākās bija attiecības ar Ingu. Ar katru dienu asāk Juris saprata, ka nespēj viņu zaudēt. Ik vakara stunda smeldzoši atgādināja draugu, neapnikdama stāstīja par Ingas siltajām rokām, kas glāstīja viņa matus, kad viņi tumšajās, dzestrajās septembra naktīs, cieši viens otram piespiedušies, sēdēja uz veca celma mežmalā vai uz vītola siekstas aiz Sebru dārza pie pļavas.

«Nē, Inguli, tik vienkārši mēs nevaram šķirties. Šķirties uz visiem laikiem bez iemesla, tikai bezjēdzīgu apstākļu dēļ? Nē, nekad nē!»

Un, uzmeklējis Ingas vecāku māju, Juris lūdza mātei atļauju pagaidīt, kamēr Inga pārnāk.

— Labdien, — viņš mierīgi sacīja, kad tā bija aizvērusi durvis. — Es te gaidu tevi.

— To es redzu, — Inga neskanīgi atbildēja.

— Inguli, — Juris, viņai netuvodamies, teica, — gribu, lai tu saproti tikai vienu: tu man esi vienīgā pasaulē. Vienīgā sieviete, kuru es esmu mīlējis un mīlēšu. Kā tu vari no manis novērsties? Par ko? Labi, kādreiz jaunības muļķībā man bija ļoti īss sakars ar to sievieti, kura nez kā pēkšņi uzradusies man ceļā. Teikšu tev atklāti — es nevaru ticēt, ka bērns ir mans, neparko nevaru! Bet, ja ari pieņemsim, ka tā būtu, — vai tad tādēļ man būtu jāsaista dzīve ar sievieti, kuru es nemīlu, un jāsagandē viņai un sev mūžs? Un ari bērnam. Nu, nē! Vai tu vari to saprast, vai ne? Tu taču esi mana, vienīgā un īstā, un nekādas citas sievietes pasaulē man nevajag, un es nekā negribu zināt. Vai tiešām arī tu mani turi par sīku nelieti, Inga? Vienīgais, ko tu vari pārmest, ir tas, ka es tev neizstāstīju, ka šī sieviete kādreiz gadījās man ceļā ... Bet nudien tam manā dzīvē nebija nekādas nozīmes... Tas bija kaut kas netīrs un muļķīgs, pat atcerēties to negribas.

Inga stāvēja nekustēdamās un skatījās platām, nopietnām acīm. Ilgi, ilgi viņa nebija redzējusi šo seju tik tuvu. Nebija gribējusi redzēt. Laikam tādēļ, ka apzinājās — ja nokļūs tuvumā, nespēs savaldīties. Tā arī tagad. Viņai pēkšņi likās, ka visam pārējam nav nekādas nozīmes — galvenais tas, ka Juris ir atkal pie viņas, ka pietiek pacelt rokas, lai apskautu viņa kaklu. Galvenais, ka viņa acīs deg dusmas un mīlestība, ka viņš apgalvo: «Tu esi vienīgā sieviete, kuru es esmu mīlējis un mīlēšu ...»

— Saki man vienu, — Inga teica drebošam lupām, — saki atklāti: kad tu brauci uz Rīgu, tu satikies ar viņu? Tu biji pie viņas?

— Nekad, — Juris atbildēja. — Kā tu vari ta domāt?

Viņš paspēra soli uz priekšu un cieši saņēma Ingas rokas. — Tici taču man vienreiz.

Ar nepasakāma atvieglinājuma sajūtu un reizē ar pēkšņu nogurumu Inga atspiedās pret viņa plecu. Un mirklī viss likās tik nesvarīgs un nenozīmīgs, viss — izņemot Juri, kas apskava viņu stiprām, siltām rokām, izņemot Juri, vislabāko, vistuvāko, visdārgāko.

\

6. NODAĻA

Divi dienas pirms biroja, braukādams pa kolhoziem, «Silmalā» ieradās Gulbis. Mašīna apstājās Skaistaiņu pagalmā, un sekretārs gāja kantorī uzmeklēt priekšsēdētāju.

Jura Beikas tur nebija. Večuks uzskaitvedis pastāstīja, ka priekšsēdētājs te ieskatījies uz īsu brītiņu, tikai no paša rīta, tad aizgājis pie vīriem uz jauno būvi.

— Uz kādu būvi? — jautāja Gulbis. — Ko tad ceļat?

— Ne jau no jauna, pielāpām vecu. Mums tur ir viens tāds pussakritis stallis, visu laiku stāvēja kā grausts, tad nu sadomāja un ķērās tam pie ribām, — večuks labprāt pastāstīja.

Gulbis izprasīja ceļu un brauca uz būvi.

Jau no tālienes kļuva redzamas jaunās spāres, tikko saslietas uz vecajiem mūriem. Daži vīri sēdēja uz jumta un nagloja klāt dēlīšus. Viens no tiem pagrieza galvu, pazina Gulbi un sāka kāpt lejā.

Juris panācās sekretāram pretim.

— Labdien, — viņš atbildēja sveicienam un gaidoši raudzījās viesī.

Gulbis paspieda viņa cieto, sastrādāto roku un jautāja:

— Nu, ko tad, atkal ar celtniecību?

— Tā iznāk ...

Gulbis klusēdams pagāja tuvāk un appētīja stipros, biezos akmens mūrus, ieskatījās iekšā, kur arī strādāja vīri, un nosacīja:

— Būve tiešām pamatīga.

— Nu, un kā citādi? — sekretārs jautāja, kad viņi, darbus apskatījuši, apstājās pagalma vidū.

— Visādi, — Juris atbildēja.

— Tu zini, rajons ar tevi nemierā, ka par maz esat iesējuši rudzus, — Gulbis turpināja.

Juris nopūtās:

— Es zinu. Bet, nudien, mums nav tādas zemes... tas taču jāsaprot. Mēs sīki apspriedām ar visiem prātīgajiem kolhoza vīriem, kuri savus tīrumus pazīst gadiem. Viņi vislabāk zina, kas aug un kas neaug. Bez tam arī pats rakņājos pa agronomijas gudrībām ... Atsaucām arī agronomu no Ezerlejas — tas saka to pašu. Nevar jau spriest no tālienes, vadoties tikai no tā, ka uz papīra mums šie hektāri jāapsēj. Tas nav saimnieciski, biedri Gulbi!

— Nu tu man nolasīji lekciju. Paldies, — Gulbis teica, kad Juris bija pabeidzis.

— Piedod, — Juris vainīgi noteica, — bet tas ir tik sāpīgs jautājums, ka nevar runāt mierīgi.

— Runāt vienmēr vajag mierīgi, — sacīja Gulbis. — Mierīgai runai vairāk spēka. Tev tas vēl jāiemācās.

— Zinu, — Juris atbildēja, — es arī cenšos, tikai man kaut kā neiznāk.

Būtībā Gulbis ar Juri bija vienis prātis par to, ka plānošana no augšas ir nenormāla parādība. Vēl vairāk — viņš to uzskatīja par vienu no galvenajiem bremzējošiem faktoriem kolhozu attīstībā. Daudzreiz šai jautājumā viņš bija saskrējies ar Mārēnu līdz īstai sadursmei. Arī vēl vakar. Mārēns apvainoja, ka viņš neatzīstot plānveidīgu saimniekošanu.

«Vai tad tā ir plānveidīga saimniekošana, ja mēs, savos kabinetos sēdēdami, diktējam kolhoziem, kas tiem jāiesēj un cik? Absurds! Un ko panākam? To, ka kolhoznieki bieži vien ir spiesti darīt tā, kā tas nav viņiem izdevīgi un nenes augļus. Par to mūs vajag sist. Cilvēkiem jāļauj saimniekot patstāvīgi, tad būs pavisam cits rezultāts.»

Mārēns necieta, ja tam runāja pretī un akli nepakļāvās. Viņam nepatika tādi kā Juris Beika — viņš to uzskatīja par kaut ko dumpiniekam līdzīgu. Jura drošo rīcību, kas bieži vien neiekļāvās normu robežās, Mārēns vērtēja kā necienību pret rajona komiteju un pret sevi personīgi.

Nē, «Silmalas» priekšsēdētājs viņam nepatika.

Juris to juta un dažreiz mokoši nopūlējās izprast, kādēļ pirmais sekretārs viņu neierauga. Tiešām, kādēļ? Vai tad Mārēns neprata saskatīt, ka Juris ziedo visus spēkus kolektīvajai saimniecībai, ka viņš ar mieru pats atteikties no daudz kā, jo apzinās, ka komunistam jāņem uz saviem pleciem visgrūtākais? Vai tad viņš, partijas sekretārs, nejūt lielo, ugunīgi tīro uzticību partijas ideāliem, ko Juris tik saudzīgi glabā savā sirdī?

Un tomēr laikam ne. Citādi taču nebūtu šī vēsā toņa, šīs «blusiņu» meklēšanas, šīs neuzticības. Vai tad citādi viņš būtu ar tādu labpatiku uzņēmis tās divas anonīmās vēstules par Juri un Ilmas Stūrītes asaraino sūdzību, ka partijas biedrs Juris Beika nez kādēļ pametis viņu — mākslinieci ar bērnu, aiziedams no viņas, izpostījis tās mūžu, un viņa lūdz partijas komiteju iespaidot Juri Beiku morāliski, lai tas atgrieztos atpakaļ.

— Saki man, — Gulbis teica, ar ciešu skatienu raudzīdamies Jurī, — kā īstenībā ir ar to sievieti? Ne jau tavu sējumu, ne būvju dēļ šoreiz iegriezos, bet tādēļ, ka gribu no tevis dzirdēt atklātu atbildi. Vai tā ir taisnība, ko viņa tur stāsta? Bērns ir tavs?

— Nezinu, — Juris atbildēja un īsos vārdos atklāti pastāstīja par savām kādreizējām attiecībām ar Stūrīti.

— Viss skaidrs, — Gulbis lēni noteica, nomezdams zemē papirosa galu un iemīdams to ar zābaka purnu dubļos. — Pie viena varbūt ieiesim tavā kantorī. Parādīsi man savus papīrus un grāmatas, ja jau esmu iegriezies ...

Gulbis nodzīvoja pa «Silmalu» līdz vakaram. Bija nesalīdzināmi vieglāk spriest par visu padarīto un darāmo uz vietas, nevis rajona komitejas kabinetā ... Arī ar Juri viņi izbraukāja un izstaigāja visas malas, iegriezās klētīs un lopu novietnēs un aprunājās ar cilvēkiem.

Kad viņi iebrauca Vilkupos, no kūts reizē ar māti iznāca Dzidra gumijas zābakiem kājās un raibu lakatiņu ap galvu. Vilkupu Lūcija, ieraugot priekšsēdētāju, neveikli novērsa acis un centās atiet sāņus, it kā tur būtu kas jāpadara, bet Dzidra raudzījās pienācējos ar mundru, vaļsirdīgu skatienu un droši paspieda sniegtās rokas.

— Lūk, šī ir Dzidra, kuru mēs atmānījām atpakaļ no Rīgas, — Juris teica ar smaidu. — Gribam pierunāt, lai kopj jaunās telītes.

— Un kā būs — pierunās? — Gulbis jautāja meičai.

Dzidra paraustīja plecus.

— Nevaru izšķirties. Vēl padomāšu.

— Nu kas tur daudz ko domāt! — Gulbis teica. — Telītes ir jāaudzina? Jāaudzina. Kādam tās jākopj? Jākopj. Tātad ...

— Man mazliet bail atbildības, — Dzidra teica vilcinādamās un ar interesi raudzīdamās rajona komitejas sekretārā. «Kādas patīkamas acis,» viņa domāja. «Viņš skatās uz cilvēku tā, it kā nez cik sen jau to pazītu.»

— Bet kā būs, ja runātu pavisam atklāti? — tieši ar tādu skatienu Dzidrā raudzīdamies, Gulbis jautāja. — Kā tad patiesībā: no atbildības bail vai no grūtuma?

Dzidra piesarka. Tiešām, patiesībā viņa bažījās, ka darbs būs grūts, ka tas pārāk piesies pie vietas. Lopkope . .. pilsētniecei arī pie šī vārda vajadzēja pierast. Un viņa nosarka vēl vairāk.

— Nebīsties, priekšsēdētāj, — Gulbis smaidīja, — šī_ pilsētniece kops telītes. Es jau pēc acīm redzu. Viņa tikai pārdzīvo šaubu periodu. Bet šaubu periodi aizvien ir grūti. Vai es pareizi nerunāju?

Viņš draudzīgi sniedza Dzidrai roku un, kad viņa savējo bija ielikusi platajā plaukstā, to cieši paspiezdams, nopietni un vienkārši teica:

— Saprotiet vienu — telītes, tas jūsu kolhozā ir vissvarīgākais. Visā republikā vissvarīgākais. Sirsnīgs paldies jums jau iepriekš, ja jūs tās labi kopsiet. Uz redzēšanos!

«Galu galā es laikam saņemšos un kopšu arī,» Dzidra domāja, stāvēdama pagalma vidū un noraudzīdamās, kā pa ceļa grambām šūpodamās un gāzelēdamās aizbrauca mašīna.

No kailā bērza ceļmalā pacēlās vārnu bars un ķērcot izklīda uz visām pusēm. Skaudrs vējš pārbrāzās pagalmam, un Dzidrai pār muguru pārskrēja drebuļi. Ziema drīz būs klāt... Debesu pamalē sāk skaidroties, bet ieslīpi pāri mežam no Taurenes puses slīd tumšs sniega mākonis.

— Labrīt, Dzidra! — uzsauca Inga, ienākdama pagalmā. — Es tev iedošu tekstu. Rītvakar pirmais mēģinājums. Ne, istabā neiešu. Es steidzos, Man jāsatiek visi pārējie un jābūt laikā atpakaļ. Še, mācies! Rīt astoņos.

Un, iedevusi Dzidrai lapiņu ar tekstu (viņi atkal gatavoja jaunu dzīvo avīzi), Inga aizsita portfeli un draudzīgi pamāja ar galvu:

— Uz redzi!

Viņa aizgāja ātrā, stingrā solī. Viņas gaitā atkal bija spārnots vieglums un acīs enerģisks možums.

Ingu redzot, Dzidrā aizvien modās drošums un kļuva silti. Viņai neapzinīgi pielipa tās dzīves prieks un mundrums. Izzuda vientulības sajūta, kas reizēm šad tad centās iezagties sirdī, it īpaši tādās dienās, kad pāri stūmās mākoņu blāķi un netālais mežs smagi šņāca.

— Uz redzēšanos! — Dzidra māja Ingai pakaļ ar roku. Arī viņa pie vārtiem vēl atskatījās un, rūtoto lakatiņu zem zoda ciešāk savilkdama, atsaucās:

— Būs sniegs!

Bet balsī nebija ne nepatikas, ne skumju — drīzāk jau tajā skanēja pārgalvība un prieks.

Un Dzidra viegliem soļiem, plecus drebinādama, skrēja uz istabu, saudzīgi nesdama rokā lapiņu ar savas lomas tekstu.

No Vilkupiem Juris veda Gulbi uz Gobām. 1

— Gribu tev parādīt vienu īsti labu darba cilvēku, — viņš teica, kad tie, no mašīnas izkāpuši, gāja pāri pagalmam.

Durvju priekšā gumijas zābaciņiem kājās grozījās maza, ņipra meitene.

— Labdien, Inese, — Juris sveicināja. — Vai māmiņa mājās?

— Mamma istabā raud, — paziņoja mazā.

Juris savilka uzacis.

— Raud? Bet kādēļ? Kas noticis?

— Nav nekas noticis, — Inese prātīgi atteica, spīdošām actiņām uzlūkodama svešo tēvoci, kas bija atbraucis Jurim līdzi.

— Kādēļ tad māmiņa raud? — Juris vaicāja.

— Par to, ka viņa laiza zābakus ...

— Ko? Ko tas nozīmē? Kam zābakus?

— Komunistiem, — Inese teica ar uzsvaru.

Juris paskatījās uz Gulbi. Tas, klusu ciezdams, klausījās. Tad Juris notupās zemē pie meitenes un saņēma to aiz jaciņas piedurknēm:

— Kas tad to saka, Inesīt?

Inese uzticīgi paraudzījās Jurim acīs un vaļsirdīgi atbildēja:

— Skolā. Brikšņu Uldis. Un viņš vēl saka, mamma zogot un ka tu, Jura onkul, par to ļaujot mammai zagt, ka viņa tev dodot naudu.

Juris pietrūkās kājās un stingu skatienu raudzījās Gulbī.

— Iesim istabā, — tas teica, — ko mēs tā sētas vidu ...

Tūlīt aiz durvīm viņi sastapa Terēzi, kura, ciemiņus pamanījusi, nāca pretī. Viņa gan neraudāja, bet acu plaksti un deguns bija sarkani. Pie galda Mārīte ēda pusdienas un, nepabeigusi iztukšot zupas šķīvi, nolika karoti.

— Sēdieties, lūdzu! Te būs krēsli, — Terēze steidza piedāvāt. Gulbis atsēdās pie galda pretī Mārītei un uzsmaidīja tai.

— Ed, ēd, nebīsties!

Meitene, sakaunējusies no svešo klātbūtnes, ierāva galvu plecos un nočukstēja:

— Vairāk negribas.

Viņa ātri noslīdēja no krēsla, aiznesa traukus uz virtuvi un sāka tos mazgāt.

Gulbis ar interesi skatījās apkārt. Istaba bija ļoti, ļoti vienkārša, taču tīra. Tikai pelēcīgā linu galdauta stūrim uzgāzies un tā arī palicis liels, izplūdis tintes ezers — droši vien skolnieces Mārītes darbs. Terēze steidza plankumu aizgriezt uz galda viņu pusi.

— Ak vai, — viņa sūrodamās teica, — ta iet, kad majas tintes par daudz ... un nu vēl ciemiņi!

— Klausieties, Terēze, — Juris jautāja tieši, — kas tur skolā noticis? Mums Inese stāstīja.

Terēze nopūtās un pakratīja galvu.

— Laikam jau nevajadzēja man tās cūkas ņemt, — viņa teica. — Kādam esmu ar to aizriebusi.

— Kā to saprast? — Gulbis jautāja. — Kā jūs varat kādam aizriebt ar to, ka strādājat?

Terēze paskatījās uz viņu nogurušām acīm.

— Es nezinu, — viņa klusi teica, — bet tā tas būs. Cita dēļ jau nevarētu sadomāt tādus melus. Man meitenes žēl — Brikšņu puika citiem sastāstījis, ka viņas māte zogot kolhoza_ mantu ... Katru mēnesi pa cūkai uz tirgu ... — viņa paskatījās uz Juri, sastomījās, tad pabeidza, — ar jūsu ziņu ... un jums pusi peļņas.

— Redz, ko nozīmē, ja nelieti nosviež no amata, — Juris noteica caur sakostiem zobiem, — tāds mierā neliksies! Viņš visu aplies ar dubļiem.

— Meitene raud, — Tereze turpināja, — negrib rīta iet uz skolu. Taisni posts.

— Pavisam vienkārši, — teica Gulbis, — par neslavas celšanu vajag sūdzēt tiesā.

Terēze sabijusies atmeta roku.

— Nē, nē, to gan ne! Par to man vēl var atriebties ... No tādām lietām es bīstos. Tad jau labāk lai ņem tās cūkas, kas grib. Lai ņem pats Briksnis, ja grib!

— Terēze, ko jūs runājat, — Juris sašutis teica. — Briksnim ne prātā nenāk kopt kolhoza cūkas, viņam savu diezgan, bet viņam nepatīk, ka jūs strādājat labi. Bez tam pats galvenais mērķis taču esmu es, nevis jūs ... jo es saņemu pusi peļņas, es jūs atbalstu. Patiesībā viņš cenšas izrēķināties ar mani. Tas ir viss.

— Zini ko, — pēkšņi ierunājās Gulbis, celdamies kājās un ar troksni atstumdams krēslu. — Kur tie Brikšņi ir? Tālu? Ejam! Uz redzēšanos, biedrene Goba ...

Juris pārsteigts sekoja.

Briksnis pašlaik bija nokāvis un apstrādājis piecas treknas zosis, ko rītā vest uz pilsētu, un, pie pagraba stāvēdams, gudroja, ka vakarā būtu jāaizkāpj līdz Pauguriem. Mežalācim varbūt vēl turas kāda pudele no Mārtiņiem.

Jura un Gulbja ierašanās viņu nepatīkami pārsteidza. Tomēr viņš to neizrādīja un, sataisījis laipnu seju, nāca pretī.

— Laba diena, biedri priekšsēdētāj, laba diena! — viņš stiepa roku.

— Es esmu no partijas rajona komitejas, — bez aplinkiem iesāka Gulbis, — un ierados, lūk, šādā lietā: jūs it kā varot pierādīt, ka cūkkope Terēze Goba paklusām iztirgojot kolhoza cūkas un naudu dalot uz pusēm ar kolhoza priekšsēdētāju. Vai tā ir?

Briksni šis jautājums pārsteidza kā negaidīts spēriens. Viņš papleta muti un sāka mirkšķināt acis, neaptverdams, ko sacīt. Bet rajona komitejas sekretārs stāvēja un nenovērsa skatienu, gaidīdams atbildi. Tad Briksnis sāka mīņāties un izstomīja:

— Kā? ... Ko? ... Es nekā tāda ... es nekā nezinu... es nekā neesmu teicis.

Pa mājas durvīm iznāca zēns un ziņkārīgi sāka blenzt uz atbraucējiem.

— Vai tas ir jūsu dēls? — Gulbis jautāja.

— Jā ... tas ir mans ...

— Pasauciet viņu šurp!

— Uldi, dēls, panāc! — Briksnis paklausīja. Zēns pienāca klāt.

— Paklausies, Uldi, — Gulbis viņu uzrunāja, — kā tu iedrošinies skolā izplatīt tādas runas, ka Mārītes Gobas māte ir zagle un ka viņa laiza komunistiem zābakus?

Briksnim pār muguru pārskrēja auksts un karsts. Taču viņš attapās un savukārt metās dēlam palīgā:

— Tas nevar būt tiesa, biedri sekretār. Tie nu gan salti meli! To jau nu man Uldis nekad ... saki taču, Uldi, ka tu ta neesi teicis!

— No kā tu tādas runas dzirdēji? — Gulbis klusi, bet bargi jautāja zēnam.

— Ne no viena viņš to nav dzirdējis, — Briksnis atkal metas starpā. — Ko visu gan cilvēki nemelš, to tak nevar ņemt par pilnu!

Viņš mēģināja tēlot sašutumu, mēģināja brīnīties un nosodīdams raustīja plecus:

— Ir gan draņķi pasaulē! Kā nu var tā kaut ko izmuldēt... Es lai būtu šitā runājis! Un vēl bērnu jauc iekšā.

Uldis stāvēja un caur pieri raudzījās Gulbī. Tad viņš ātri paskatījās uz tēvu, un šai skatienā skaidri bija izlasāms jautājums: — Ko man teikt?

Briksnis uzmudinot piegrūda zēnam pie pleca:

— Saki taču, Uldi, ka tu tā neesi runājis!

— Es tā neesmu runājis, — puika pēdīgi papleta muti, bet viņa balsī tik neslēpti skanēja nekaunība un izsmiekls, ka Gulbis un Juris abi sarāvās.

— Diezgan! — teica Gulbis. — Man ļoti nepatīk, kad bērnus māca melot, kaut arī viņi jau tik lieli kā šis. Tad nu tā, pilsoni, ja jūs vēl arī uz priekšu turpināsiet dzīt intrigas pret Gobu vai citiem, tad jums būs darīšana ar mani. Un dodu jums goda vārdu — laimīgs jūs nejutīsieties! Šādos jautājumos es jokus neprotu. Neļaušu apmelot godīgus cilvēkus, lieciet to aiz auss! Pamatīgi aizlieciet!

To teicis, viņš strupi pagriezās un gāja prom, nepiegriezdams vairs vērības Briksnim, kurš palika stāvam vaļēju muti. Juris klusēdams sekoja. Kad viņi iesēdās mašīnā, Gulbis sirdīgi un nervozi sacīja:

— Ar neliešiem tikai tā jārunā. Te ar cimdiem un morāli nevar. Te jāsit pretī. Par daudz mēs viņiem atjaujam. Un nelieši parasti ir aktīvi, bet godīgie līdz pēdējam pasīvi — tā ir galvenā nelaime! Tie neraksta anonīmas vēstules un sūdzības, tie klusē. Kā tā pati Goba. Viņa pat baidās sevi aizstāvēt. Sēž istabā un raud.

— Vai tu nepaliksi pie mums pa nakti? — iejautājās Juris, vērodams ātri tumstošās debesis.

— Nezinu. Varbūt vajadzēs arī, — brītiņu klusējis, atbildēja Gulbis.

Vēl pēc dažiem mirkļiem viņš piebilda:

— Tad gan es gribētu iepriekš piezvanīt sievai.

Kolhoza kantorī Gulbis palūdza sarunu ar Taureni un, kad sieva atsaucās, sacīja:

— Anniņ, tas esmu es. Redzi, man iznāca mazliet iestrēgt. Šovakar mājās nebūšu.

Vada viņā galā sieva skaļi nopūtās. īsu brīdi valdīja klusums. Gulbis nepacietīgi jautāja:

— Tu mani dzirdi?

— Dzirdu, — sieva atsaucās un nopūtās vēlreiz. Gulbis pasmīnēja. Šo izteiksmīgo nopūtu viņš pazina labi. Katrā ziņā ļoti gaidījusi mājā, stipri vīlusies, bet vārdos pārmetumu neizteiks. Tikai šīs nopūtas. Un ar pēkšņi pārvērtušos balsi, pavisam maigi viņš noteica:

— Zini ko, es tomēr laikam braukšu. Tikai labi vēlu — jā? Nu, tad uz redzi, Ancīt!

Viņš pagriezās pret Juri un it kā atvainodamies teica:

— Negribas sievu apbēdināt. Vēl pāris stundu pabūšu, tad laidīšu prom. Nu, un kā tev sastāv ar diviem rubļiem uz dienu? Biju liecinieks, kad solīji.

— Solīju, — Juris teica, — bet cerēju vairāk. Vairāk neiznāk, tomēr tie divi būs.

— Nu, kaut vai tā, — Gulbis sacīja, — pats galvenais: nekad nepiemānīt cilvēkus. Tad tev ticēs un visur ies līdzi.

Bija jau nakts, kad sekretārs iesēdās mašīnā, lai brauktu prom.

Plīkšķēja lietus, skanēdams pret logu rūtīm, un prožektoru gaismā zalgoja ūdens lāmas.

— Jūsu kaimiņiem vēl cukurbietes uz lauka un daļa kartupeļu, — mēteļa apkakli sliedams, runāja Gulbis. — Nepatīk pat domāt. Nu, tad paliec sveiks! Pēc divi dienām redzēsimies. Turies!

Viņš cieši paspieda Jurim roku un iesēdās mašīnā.

Un, līdzko mašīna sāka kustēties, sajuta lielu nogurumu, kas, krājies visu dienu, nu pēkšņi uzmetās visam ķermenim kā nenogrūžams smagums. Cik labi, ka jābrauc tikai desmit kilometri, un tad silta istaba, silts ūdens un Anniņas gādīgās rokas. Mīļās, labās rokas. Gulbis un viņa sieva, abi jau pusmūžā, vēl aizvien ļoti mīlēja viens otru. Varbūt tas tādēļ, ka viņu dzīve bijusi tik nemierīga un apdraudēta. Pagrīdes gadi, pastāvīgā arestu un cietumu ēna, līdz Gulbis atkal iekļuva cietumā uz veseliem sešiem gadiem. Redzēja viens otru reizi mēnesī caur restēm un stiepļu tīklu. Ilgojās un baiļojās. Kas pats nav izjutis šo smeldzes pilno, brīžam bezcerīgo, brīžam kvēli spītīgo, dziļo cietumnieka mīlestību, tas nespēs saprast, cik tā ir grūta un dvēselīgi skaista. Skaista tādēļ, ka izkristalizē un norūda jūtas, piepilda drūmās dienas ar ilgām un sapņiem. Tās dod gaišumu tavām nakts stundām, kad korpusi klusē un tev pāri ar visu smagumu uzgulies cietuma laiks — cietumā ieslodzītās minūtes un stundas, kas ir divtik garas nekā tās, kas aiz mūriem. Bet grūta šī cietumnieka mīlestība tādēļ, ka nekad neļauj aizmirst mūrus un restes, no kuriem nevar izlauzties, nevar saņemt mīļotās roku, pieglaust vaigu, just viņas lūpas. Nekad — ne šodien, ne rīt, ne pēc mēneša. Tikai pēc veseliem sešiem gadiem. Sešiem gadiem? Kādēļ ne pēc sešiem mūžiem? Tas taču vienlīdz tālu. Bet vientuļajās stundās, kad padarīts viss, ko atļāvusi skarbā cietuma diena, kad noklususi pēdējā saruna ar biedriem, — cietumnieka sirdī reizēm iezogas arī mokošas šaubas: vai viņa tevi gaidīs šos ilgos, ilgos gadus? Vai viņa neatradīs sev citu tuvu draugu un neaizmirsīs ceļu uz tavu drūmo māju? «Dzīve paliek dzīve,» saka tavs biedrs skeptiķis, «un cilvēks ir tikai cilvēks.» Jā gan, cilvēks ir cilvēks, bet vai tad īsta mīla ir tik nevarīga, ka nespēj pārvarēt dažus nieka gadus? Kaut jel likums nebūtu tik nežēlīgs un ļautu biežāk redzet šauro, mīļo seju ar pelēkajām acīm, lai arī caur restēm un stieplēm, lai arī tikai uz dažām minūtēm!

Reiz viņa atnāca pusslima, negribēdama to sāpināt, un pēc tam saslima tik smagi, ka tikko nenomira.

Mašīna strauji pagriezās pa kreisi, Gulbis uzgrūdās šoferim un atmodās no atmiņām.

Vientuļš, apgaismots logs pēkšņi iznira tumsa. Viņi brauca tam tieši garām. Gulbis paliecās pie mašīnas lodziņa un ieskatījās — tā taču bija skola. Un uzreiz atkal atmiņā uzpeldēja zēna spītīgais, nicinošais skatiens šodien Brikšņu pagalmā. Viņa krūtīs sakustējās nemiers. Un, no tā vadoties, visu citu uz brīdi aizmirsdams, Gulbis ātri uzsauca šoferim:

— Pieturēsim uz mirklīti. Man te jāieskrien.

Pagāja labs laiciņš, kamēr viņš tumsā atrada durvis, pieklauvēja, sagaidīja atveram.

Skolotāja, kas sēdēja pie burtnīcu kaudzēm, bija drukna pusmūža sieviete. Viņas acis aiz brillēm izskatījās nogurušas un plaksti viegli iekaisuši. Viņa uzlūkoja rajona komitejas sekretāru pārsteigta un mazliet izbijusies.

— Atvainojiet par tik vēlu traucējumu, — Gulbis iesāka, atsēzdamies uz piedāvātā krēsla, — bet es redzēju, ka logā ir gaisma un tādēļ...

— Tas taču nekas, lūdzu, lūdzu, — teica skolotāja, vākdama kopā izkaisītās burtnīcas. Viņa aizvien vēl bažīgi uzlūkoja vēlo viesi un nedroši iejautājās:

— Vai kaut kas noticis?

— Nē, neuztraucieties, es tikai gribu jūs painformēt vienā lietā ... — viņš atbildēja un, īsos vārdos pastāstījis par Brikšņu Uldi, turpināja: — Gribu jūs lūgt pasekot šim zēnam. Bez šaubām, vainīgais nav viņš, bet tēvs, kurš māca puiku uz tādām nelietībām. Es gribu jūs lūgt aprunāties ar Uldi no sirds, panākt, lai viņš saprot, cik netaisni un muļķīgi uzvedies. Katrā ziņā Gobas meitenīte nedrīkst ciest šādu ļaunprātīgu tenku dēļ. Ļoti lūdzu parūpēties, lai tā vairs neatkārtotos.

— Biedri sekretār, — skolotāja pavisam droši teica, kad viņš pēc pusstundas atvadījās, — es savukārt gribu izmantot gadījumu un lūgt jūs, vai rajona komiteja nevar piespiest mūsu ciema padomes priekšsēdētāju salabot skolas jumtu? Jau pusgadu mums sola. Sāk tecēt aizvien stiprāk. Mūsu runāšana ir bijusi velta.

— To es izdarīšu, — Gulbis apsolīja, paspiezdams viņas silto, pacieto roku. — Rīt pat piezvanīšu.

Lietus rupjām lāsēm triecās mašīnas stiklos, blāvie gaismas kūlīši cīnījās pret darvas melno nakti, kad viņi, dubļiem uz visām pusēm šķīstot, lēnām brauca cauri lielajam silam.

Gulbis nedomāja vairs par māju, kas to gaidīja, neklīda atmiņās, pieri saraucis, viņš klusēdams vērās nakts tukšajā melnumā un domāja par gaidāmo biroja sēdi.

7. NODAĻA

Ap šo laiku ciema bibliotēka beidzas pirmais lasītaju pārrunu vakars.

Inga neatzina parastās lasītāju konferences. Sevišķi viņa neieredzēja tās, ko bieži vien sarīko klubi vai uzņēmumi tikai tādēļ, ka kultorgam vajag šādu pasākumu iereģistrēt atskaites kartītē. Nereti gadās, ka tādās reizēs kaut ko pasaka divi cilvēki, pārējie klusē, bet nelaimīgais kultūras darbinieks velti nopūlas piedabūt vēl kādu izteikties. Šādas «konferences» nav nekas vairāk kā tukšs formālisms. Labāk, ja tādas nemās nerīkotu.

Inga meklēja jaunus ceļus. Viņa ļoti vēlējās padarīt sarunu par grāmatu svaigāku un interesantāku, viņa pūlējās izdomāt, kā piespiest lasītājus tiešām izteikt savas īstās domas, nevis runāt apkārt. Un reizē ar to, gluži dabiski, tā būs arī grāmatas propaganda.

Tādēļ viņa tā arī nosauca šī pirmā vakara tēmu: «Saruna par grāmatu».

Visi jau bija izteikuši savus iespaidus par lasītajām grāmatām, atlika tikai Valija un Dace. Valija bija izlasījusi romānu •«Karš un miers», bet lasījusi pa savai modei: tikai tās vietas par mīlestību, viss pārējais viņai bija pagājis secen.

— Valij, lūdzu, kā tev patika šī grāmata? — Inga jautāja.

— Man patika, — Valija īsi atbildēja nepakustēdamās.

— Bet kas tad īsti? Un kādēļ? Esi tik laba un pastāsti. ..

— Nu, viss patika ... — Valija meklēja vārdus. — I tā kņaza romāns ar Natašu .. . Tikai nepatika, ka viņš mirst. I tāpat kā Nataša ar to otru ... bet tas, tas nu gan pārāk mīkstčaulīgs. Tā sieva tik bezkaunīga, bet šis kā muļķis. Tur jau katram būtu skaidrs.

— Un kā tev patika kauju un franču atkapšanas notelo-jums? — Inga atkal pajautāja, gribēdama uzvest uz pareizajām sliedēm.

— Patika ... — Valija mehāniski atbildēja. Šajās lapās viņa bija iemetusi aci tikai tik daudz, lai redzētu, vai tajās nav nekā par mīlestību.

— Un Maskavas degšanas aina?

— Kas? — Valija izbrīnījusies pārjautāja.

Inga atkārtoja.

— Kā, vai tad Maskava dega? — Valija bija pārsteigta. — To gan nezinu, laikam esmu palaidusi garām.

Atis nenoturējās un iespurdzās tik skaļi, ka visi pagriezās pret viņu.

Inga piesarka.

Valija juta, ka pateikusi ko aplamu un centās izlabot.

— Ak jā... tagad atceros gan, — viņa muldēja. — Briesmīgs ugunsgrēks. Tikai ar mokām nodzēsts.

Tagad Atis iesaucās pāri visai telpai:

— Bet no kā tad izcēlies ugunsgrēks, Valij? Lūdzu, pastāsti tuvāk! Es to grāmatu neesmu lasījis.

Brigadiera tonis Valiju aizskāra. Viņa uzmeta lūpu un paraustīja plecus.

— Kā — no kā? No kā tad izceļas ugunsgrēki? Kāds nosviež degošu papirosa galu ... vai no plīts izkrīt pagale .. . Maz kas var gadīties!

— Valij, tu esi ģēnijs! — pārlieku nopietni nočukstēja Atis.

Maksis, Leons un vēl daži jaunieši smējās. Bet Dace ieplestām acīm raudzījās Valijā un nekā nesaprata.

— Valij, tu esi lasījusi pavirši. Maskavas ugunsgrēks neizcēlās ne no pagales, ne papirosa gala. Maskavu aizdedzināja paši krievi, lai ienaidnieks tajā nerastu patvērumu.

— Nu jā, nu jā, tagad es arī atceros, kā tad! — Valija enerģiski māja ar galvu, tomēr vaigi tai bija pietvīkuši.

Viņa sāka justies mazliet nelāgi. «Ko es te līdu?» Viņa dusmojās pati uz sevi. «Kas man te jāmeklē pie tādiem pārgudriem? Liela interese! Nelaime tikai, ka nav kur iet.» Viņa bija izmēģinājusi laimi teātra spēlēšanā — Dižbajārs iedeva lomu, kurā Valijai bija jānorunā tikai dažas frāzes. Viņa tās iemācījās tik tekoši, ka mēģinājumos bēra kā zirņus, un nekas viņu nevarēja piespiest «runāt cilvēciski», kā vēlējās režisors. Tādēļ, velti nopūlējies, Dižbajārs viņas vietā ielika citu. Valija apvainojās un nozvērējās vairs nespert tur ne kāju.

— Man ļoti patika «Sāpju ceļi», — viņa izdzirda runājam Daci.

Valija paskatījās uz šo neievērojamo, bezkrāsaino meiču un nicīgi nodomāja: «Gudrā! Tev jau ir divdesmit pieci un puiša neviena! Pēdējā laikā sākusi lenkt traktoristu, bet šim jau liela vajadzība pēc tādas salmu lelles!»

Kautrēdamās un stomīdamās Dace stāstīja par Alekseja Tolstoja romānu. Par Dašas un Katjas likteņiem. Par Teļeginu un Roščinu. Par cīņām pret baltajiem, par Ivana Gora un Agri-pinas mīlestību.

Un brīnums — jo tālāk viņa stāstīja, jo bnvak saka raisīties vārdi. Inga pārsteigta raudzījās Dacē, kura kvēlojošiem vaigiem, neskatīdamās ne uz vienu, turpināja stāstīt grāmatas saturu.

«Bet viņa taču ir skaista!» izbrīnījies nodomāja arī Atis, raudzīdamies, kā spīgo Daces gaišās acis. Un juta krūtīs iebrāžam karstu vilni. It kā tur būtu sagriezies viesulis. It kā pēkšņi viņš ieraudzītu ko pavisam negaidītu un jaunu. Un, pilnīgi pārsteigts, Atis atzinās: viņa taču ir no visām pievilcīgākā!

Kad pārrunas beidzās, Inga vēl izdeva grāmatas. Dārta lika Raimondam paņemt «Sāpju ceļus». Irma aiznesa līdzi Nikolaje-vas romānu. Arī visi pārējie vakara dalībnieki paņēma pa grāmatai.

Inga aizturēja Valiju pie pašām durvīm, kad tā jau gribēja aiziet, un uzrunāja:

— Valij, vai tu nepiedalīsies «dzīvajā avīze?» Mes nupat sākām gatavot jaunu. Es domāju, ka tu ...

Bet Valija papurināja galvu un pārtrauca:

— Nē, nē! Ko nu katru vakaru skraidīs!

Inga klusēdama atkāpās. Valija pameta ātru skatienu uz Ata pusi, kurš nelikās viņu redzam, un, lūpas sakniebusi, izgāja pa durvīm melnajā naktī.

Protams, smieklīgi runāt par nevaļu. Nevar nemaz saprast, ko lai sadara riebīgajos rudens un ziemas vakaros. Bet tā «dzīvā avīze» Valiju neinteresē. Kas tā par māžošanos! Ja jau spēlēt, tad spēlēt īstu teātri. Bet īsts teātris tikai tur, kur ir runa par mīlestību. Kur viss tā, kā vajag. Ja jau neizdevās iekļūt Diž-bajāra pulciņā, tad šīs muļķības it nepavisam nav vajadzīgas. Garlaicība, un vairāk nekas.

Neredzams, auksts vējš šņākuļo visapkārt, lien piedurknēs, kapā seju. Izņemas ap cilvēku, izdrebina to, tad ieaurodamies aizdrāž projām pa ceļu, pa lauku laukiem, garām Skaistaiņu mājām, kur logā kā vilka acs gail dzeltena liesmiņa. Un tādam tukšam vējam, kurš nenes vairs ne ziedu putekļus, ne putnu dziesmas, ne zāļu un druvu smaržas, — tādam vējam vienalga, ka sieviete, kas nakts melnumā brien un laipo pa dubļaino ceļu, jūtas saīgusi, neapmierināta un bez dzīves prieka.

Arī Valijai ir dvēsele. Tā nemaz nav, ka viņa būtu jau piedzimusi iepriekš nolemtai negrozāmai tukšībai un aprobežotībai. Tā nekad nav bijis un nebūs. Ari Valijai ir dvēsele un savas dzīves tieksmes, savas domas un uzskati. Tikai nelaime, ka viņas tieksmes ir pārāk sīkas, domas aprobežojas ar sevi un savu labklājību, bet dzīves uzskatu veido vienaldzība pret visu, kas neattiecas tieši uz viņu. Nelaime tā, ka Valijai nav gadījies iekļūt skarbākos vējos, grūtībās, kas prasa cilvēka patstāvību, ka viņa tikai dzīvo vecāku paspārnē, kuru mīlestība ir akla un muļķīga. Ja Valija augtu citā vidē, droši vien arī viņa būtu tikpat darbīga un rosīga kā Dace un daudzas citas. Tagad darbīgumu aizstāj laiskums, interešu loks nesniedzas tālāk par jauniem tērpiem un mīlestības romāniem.

Bet varbūt garīgajam tukšumam cēlonis meklējams arī tajā apstāklī, ka kolhoza nīkuļošanas gados viņa, tāpat kā daļa citu, ir iekļuvusi vienaldzīgo skaitā. Nenoliedzami, tā arī var būt. Tikai stiprie saglabā možu garu jebkuros apstākļos — vienalga, kas notiktu visapkārt. Tikai stiprie prot glabāt savās sirdīs ideju un palikt tai uzticīgi arī tad, ja nelieši to iemītu dubļos un tās vārdā darītu nejēdzības. Bet Valija nekad nav bijusi stipra. Tādēļ ir kļuvusi tāda kā tagad. Vai viņu par to nosodīt un novērsties no viņas? Bez šaubām, tas būtu visvieglākais. Bet katrā ziņā ne pareizākais.

Grūti pārvērst tādu cilvēku kā Valija, bet nedomājiet, ka arī viņai pašai tik viegli. Viegli ir tad, ja rītdiena vilina ar kaut ko trauksmainu un priecīgu, dažkārt varbūt pagrūtu, tomēr tādu, ko cilvēks vēlas izdarīt, kas sagādā apmierinājumu. Bet Valija pati nezina, kādēļ viņa dzīvo. Tikai dzīvo, un viss. Ar laiku tas cilvēku padara vecu jau jaunībā. Ar laiku tas rada pirmās dzīves apnikuma pazīmes. Kādēļ gan citādi Valijai šai tumšajā naktī, uz mājām ejot, pirmo reizi būtu iezadzies sirdī kaut kas līdzīgs grūtsirdībai? Domājat tādēļ, ka Atis Reinholds nepiegriež vērību? Nieki. Valija ar viņu ir dejojusi un amizējusies, bet nekādas sevišķas draudzības viņiem nav. Patikuši Valijai daudzi puiši, tomēr tas jau nav tas ... Nē, šī sajūta dvēselē nav Ata dēļ.

Drīzāk gan tur pirmo reizi iezagusies apziņa, ka viņa pārējo jauniešu vidū ir sveša. Agrāk pašai šķita, ka viņa ir labākā, skaistākā, bet tagad — sveša. Šovakar visi par viņu smējās. Cik nekrietni — vai ne? Liela vajadzība zināt, ka Maskava degusi... pie tam vēl tik sen. Valijai sirdī sūrst aizvainojums. Nekad neies vairs uz tādiem vakariem. Taču viņa pati jūt, ka šim lēmumam trūkst pārliecības spēka. Kur tad lai iet? Nē, ja arī iet, tad nepiedalīsies nekādās pārrunās. Aizies paklausīties, ko runā citi — tie gudrie.

Melnais, tukšais vējš atkal uzbrāžas kā viesulis, smagi iešņācās egles pie pašām Sermuļu mājām, kur draudzīgi ierejas suns, pēc soļiem pazinis nācēju. Pēc soļiem nācēju pazīst arī māte un steidzas atvērt durvis savai meitai.

Neguļ māte arī kādās citās mājās. Alīne Caune sēž virtuvē pie smirdošas petrolejas lampiņas, ada zeķi un gaida dēlu un meitu. Abus. Sākumā tikai tā viena skraidelēja projām no mājām, un viņai šķita, ka rokās paliks dēls — atgriezies pie mātes uz visiem laikiem, mīļais, paklausīgais Teo! Bet tā tikai likās. Pirmās pāris nedēļas. Tad ari viņš sāka pazust no mājām — gan māsai līdzi, gan viens pats.

Alīne nesaprot savu dēlu. Kā gan viņam sirds atļauj saieties ar tiem? Kā viņš var aizmirst to, kas tam nodarīts? Kas īsti? Nu, taču viss... kaut vai tas, ka nācās bēgt.. . Augstskola palika nepabeigta. Tos četrpadsmit šķirtības gadus — vai tad tos var piedot? Nē, Alīne savā dēlā ir vīlusies. Viņa cerēja tajā atrast sabiedroto, viņa bija pārliecināta, ka Teo sapratīs, cik ļoti viņiem visiem nodarīts pāri, un atbalstīs māti. Kā tad nav pāri nodarīts? Kaut vai ar tām pašām cūkām. .. Vai tā nebija bezkaunība? Varētu gandrīz domāt, ka tāda būdejniece kā Gobu Terēze māk lopus kopt labāk par Alīni. Tur jau kaķim jāsmejas.

Un, tā kā kaķis nesmejas, tad Alīne pati iesmejas skaļi un nikni.

«Labi, labi. Lai kopj vesela. Nobaros tādus barokļus, ka nevarēs kājās nostāvēt. Ir gan pielīdēja tā Terēze .. . No ādas laikam izlēktu, ja vien spētu,» Alīne nicinoši nogroza galvu un pieliekusies rauga uzgriezt lampiņas degli lielāku. «Ir gan nelaime pa to tumsu! Ķēpājies kā akls, un tā visu cauru ziemu ... Dzīve sāk apnikt.»

Brīdi padomājusi tieši par to un smagi nopūtusies Alīne uzmet acis modinātājam pulkstenim, kas tikšķ turpat uz palodzes. Jau pusnakts. Piecas minūtes pāri. Bet neviens vēl nenāk. Alīne sakniebj lūpas. Te taisni vārdu trūkst. Rudens dubļos, melnā naktī... bez vajadzības. Vakariņas sen būs atdzisušas. Aizskrēja tukšiem vēderiem, nāks mājās badaini kā vilki.

Alīne ceļas, noliek adīkli un iet pie plīts paraudzīt, vai bļoda cepeškrāsnī vēl silta. Nekas, tīri pakarsta, tikai nesen plīts beidza kurēties. «Jā, pat malkas sadeg vairāk to abu dēļ. Tā jau var drīz vien izputēt.»

Tad Alīne ada tālāk, meistarodama zeķei papēdi, un domā par Daci. Kā lai nedomā, ja meitai divdesmit pieci gadi? Gadītos kāds kārtīgs puisis, apprecētos, tad šī apkārtskraidīšana atkristu pati no sevis. Bet neviena vēl nemana. Zināms, nav jau no smukā jām, un vai tagad tiem vīriešiem kāda daļa, ka tev laba sirds, ka esi krietna... ko nu tagad!

Te šad tad gan parādās tas traktora vīrs ... kā viņu tur sauc! Bet tāds puišelis nu gan nav Dacei nekāds pāris. Staigā apkārt pa pasauli — vienu gadu te, otru — tur. Vienā vietā viena meita, otrā — cita.

«Nē,» Alīne stingri papurina galvu, «tas nav priekš Daces. Dacei vajag kārtīga cilvēka. Tikai kur tādu ņemt? Viņa lauza galvu un domā. Neviena, nudien, domā, kā gribi, neviena paša! Visi tādi apdauzīti un paviegli vien paklīduši pa pasauli.»

No Daces un pavieglajiem vīriešiem Alīnes domas atkal pār-sviežas uz kaut ko citu. Viņai iekrīt prātā tie abi šodien — Beika un tas otrs ... no Taurenes ... kaut kāds komitejas vīrs. Nelūgtus viesus Alīne nemīl. Arī šos abus saņēma nelaipni, nemaz necentās slēpt. Bet Beika izlikās, ka viņiem nebūtu nekāda naida. Ka nekad te Caunītēs cūku ferma nebūtu bijusi, ka Alīnei viņš tās nekad nebūtu atņēmis ... Nē, nudien, pavisam nesaprotams cilvēks!

— Caunes māt, — viņš saka, — vai jūs nebūtu tik laipna un parādītu mums šķūni?

Šķūnis Caunītēs liels, kādreiz te sabāza barību diviem zirgiem un četrām govīm. Un vēl aitām. Tagad jumts gadiem nelāpīts — vienā galā pavisam kā siets. Postaža, ne šķūnis. Protams, lai skatās, ja tīk. Ne Alīne var atļaut, ne aizliegt. Alīnei tas nepieder, Alīnei nav nekāda daļa. Tā arī pateica:

— Kas man tur ko rādīt. Re, kur ir. Durvis vaļā.

Ielīda abi iekšā, pēc brītiņa iznāca, pastāvēja ārpusē, kaut ko runājās. Beika centās svešajam kaut ko iestāstīt, tas māja ar galvu.

Alīne to noskatīja caur logu. Domāja, ka aizbrauks, istabā nenāks. Bet vilkās gan iekšā.

— Caunes māt, — atkal tas Beika, — nu, paldies. Vai Teodora nav mājās?

Teodoru viņa bija aizsūtījusi uz veikalu pēc siļķēm un petrolejas. Labi, ka nebija. Kas tādiem par darīšanu gar Teodoru!

Ārā sāk vaukšķēt suns un tūlīt apklust. Šie nāk. Alīne pieceļas, lai izņemtu no plīts vakariņas, bet tūlīt nosēstas atpakaļ. Lai nedomā, ka ir viņus gaidījusi. Pasaules dauzoņas.

Atis šovakar bija nolēmis pavadīt Daci uz mājām. Bet nekas neiznāca. Viņa taisījās projām kopā ar brāli. Atis tomēr notvēra meiču aiz rokas un pusbalsī aicināja:

— Dace, es tevi pavadīšu ... labi? Parunāsimies.

Bet tā, kā parasti sarkdama, nostostījās:

— Man brālis ... mēs abi reizē.

— Lai brālis iet viens, — Atis skaidri un gaiši lika priekšā.

— Vai, kā tad tā?

Un viņa steigšus aizgāja Teodoram līdzi. Pat nepateica «parunāsimies citreiz» ...

Atis pārnāca mājās saīdzis un nemierīgs. Paēda vakariņas un, gultā iegulies, smēķēdams skatījās griestos.

Miegs ne tuvumā nenāk. Domās dīvains satraukums. Varētu pat teikt, ka skumji. Gandrīz vai grūtsirdība. Oho! Tad nu gan laiki pienākuši — Atis Reinholds būs kritis grūtsirdībā! Nekad nekas tamlīdzīgs pasaulē nav bijis. Fakts. Atim Reinholdam nekad nav trūcis jautrības un dzīves prieka. Dažkārt tā visa bijis varbūt pat par daudz. Nu un? Kas tās par muļķīgām noskaņām! Kā jaunkundzei veclaiku romānā ...

Atis noliek izsmēķētā papirosa galu, paņem jaunu. Būtu Juris mājā, parunātos — izklaidētos. Bet Juris diez kad atnāks. Pie savas dārgās. Laizāns jau steidz mūrēt krāsni jaunajā mājā — drīz pārvāksies, tad priekšsēdētājs tiks atpakaļ savā istabā un Inga dzīvos pie viņa. Būs laimīgs jaunais pāris.

Un pēkšņi Atis iedomājas sevi un Daci. Brīnums, līdz šim viņš nevad nav varējis iedomāties kādu meiču par savu sievu. Dejot, amizēties, padzīt velnu — ojā! Bet ne vairāk.

Un tad Atis sev jautā: «Kādēļ tieši Dace? Agrāk taču es viņu nemaz nemanīju. Staigāju garām kā tukšai vietai. Bet izrādās — tā nav bijusi tukša vieta, tā ir viņa!

Un šī skaidrā, īsā atziņa uzsit karstu prieka vilni Ata Reinholda krūtīs. Tik spēju, ka brigadierim kļūst grūti mierīgi gulēt — viņš pietrūkstas sēdus, tumsa sagrabsta smēķi, uzrauj sērkociņu. Pie viena ieskatās pulkstenī. Vēl tikai divi.

Rudens naktis ir garas. Sevišķi tad, ja gaida rītu. Un Atis Reinholds gaida. Ar nepacietību. Prātodams, kā varētu dienā satikt Daci un kaut mazliet parunāties ar viņu.

Tur nu galu galā nav pat ko gudrot — pavisam vienkārši: viņš pats ieskries no rīta Caunītēs atgādināt Teodoram par graudu tīrīšanu. Gan jau laimēsies satikt arī māsu. Daci viņš rītā nesūtīs nekur. Lai atpūšas vienu dieniņu. Lai padzīvo pa māju. Ak tad tār draudziņ, ja simpātija, tad tūlīt arī privilēģijas? Nu, kā tad!

Atis sirdīgi apsviežas uz sāniem, tā ka gulta nokrakšķ. Liela lieta, ja tik čakla strādniece kā Dace vienu dienu paliktu mājā! Eh, kā vajadzētu mēģināt iemigt un nosnausties tās nedaudzās stundas! ...

Bet Dace šai laikā jau iemigusi. Tiesa, arī viņa diezgan ilgi gulēja nomodā savā tumšajā istabiņā, dzirdēja, kā dziļi un mierīgi elpo blakus istabā brālis. Nemierīgas domu skudriņas skraidīja pa smadzenēm — uzzibsnīja viena atmiņa, otra. Viss vienā mudžeklī. Algebra, ar kuru pagrūti cīnīties ... Atkal Teļe-gins un Daša ... Bet rīt droši vien būs jāiet kartupeļus pārlasīt (šis darbs Dacei netīk) ... Rīt jāmācās arī teksts nākamā vakara programmai... Vajadzētu jaunu blūzīti... «Atzīsties, Dace, ka tu pēdējā laikā pārāk bieži iedomājies te par jaunu blūzi, te par kurpēm ... pat matus sasukājusi savādāk ... Nudien, sāc tikai vēl krāsot uzacis! Nē, to gan ne ... lai kā ari gribētos tās tumšākas.»

«Ko šai brīdī domā Maksis? Droši vien jau iemidzis.» Dacei liekas, ka tās roka aizvien vēl jūt piekļaujamies viņa silto, stingro delnu ilgā spiedienā ... Neviens tā nespiež roku kā Maksis. Bet vai tikai man? Varbūt visiem tā. Un greizsirdības liesmiņa viegli apdedzina Dacei sirdi.

Viņa nopūšas smagi un dziļi un guļ nekustīga un nevarīga, reizē skumja un laimīga. Skumja — pati nezina, par ko. Un laimīga — ari nezina, par ko.

Ak, kā lai to pasaka! Un vai tad to var izskaidrot?

Tomēr vai šovakar Maksis nebija savādāks nekā parasti? Likās, viņam ne visai patika, ka Teodors Dacei līdzi. Protams, viņš to neizrādīja, bet tā likās. Viņi nāca mājup visi trīs un runāja visi trīs. Bet Dacei tomēr šķiet, ka viņam būtu labāk paticis divatā.

— Ar labu nakti... — viņš teica pirmīt pie vārtiem Dacei vien tā klusi un jocīgi, it kā vilcinādamies, it kā gribēdams sacīt vēl kaut ko.

Un, raudzīdamās melnajā logā, kur neredzēja ne vissīkāko zvaigznīti, Dace nočukstēja:

— Ar labu nakti...

8. NODAĻA

Visgrūtāk ir pārdzīvot netaisnību. Vissmagāk, ja tu esi vadījies no vislabākajiem nodomiem, ja tava sirdsapziņa ir tīra, bet tev piedēvē ļaunprātību. Un vispretīgākais — noskatīties, kā sagroza faktus, lai ar tiem operētu jau iepriekš izlemtā virzienā. Ja nemaz negrib redzēt un uzzināt patiesību.

«Kādēļ viņš jau sesto reizi lieto frāzi «neraugoties uz partijas norādījumiem?» domāja Juris, nenovērsdams acu no rajona komitejas instruktora, kurš ziņoja savas pārbaudes rezultātus. «Kādēļ cilvēki tik bezatbildīgi mētājas ar vārdiem? Bet man jāklausās, kaut es zinu, ka šis instruktors runā aplam. Es taču redzu, ka viņš, pats nedomādams, cenšas iztapt Mārēnam ... Tās ir Mārēna domas, tie ir viņa vārdi. Kādēļ? Vai tad tā ir partijas metode? Protams, tāda taču nav ļeņiniskā metode. Bet atsevišķi cilvēki tā rīkojas.

Un tu sēdi un klausies, kā tev pieraksta domas, kādas tev nekad nav bijušas, tieksmes, kuras tu nekad neesi izjutis, faktus, kādi nekad nav notikuši.

Bet fakti taču it kā bijuši. Uz savu galvu nederīgos lopus esi apkāvis? Esi. Bet tevi brīdināja, ka tā nedrīkst. Tālāk — Gobai māju uz kolhoza rēķina laboji? Jā. Laizānam kolhoza vīrus palīgā devi? Arī jā. Tas, protams, nebūtu grēks, ja anonīmajās vēstulēs nerakstītu, ka tev ar Laizānu gandrīz vai radu attiecības, ka tev šai lietā kādas savtīgas intereses, ka tu cilvēkus izvirzi, vadoties no tā, kā viņi prot tev pielīst, — piemēram, Ati Reinholdu esi iecēlis par brigadieri tādēļ, ka pats dzīvo viņa maizē ... Reinholda māte tev vāra ēst un visādi appuišo ...

Un tagad, stāvot šo anonīmo vēstuļu ēnā, sastopot «Ezer-lejas» priekšsēdētāja Dimdāna skatienu, tu gandrīz esi spiests novērst acis: kas to zin, varbūt viņš noticējis, varbūt domā, ka tu tiešām esi sasmērējis savas rokas un savu sirdsapziņu? Cik tas grūti — stāvēt kā apsūdzētajam cilvēku vidū un pacietīgi klausīties ... Ļaut, lai pār tevi gāžas šīs aizdomu pilnās runas!»

— Jāteic, ka tā ir amorāla rīcība, — saka instruktors, — komunists pamet sievieti ar bērnu un neliekas par to ne zinot. Vai tā māca partija? Protams, ne!

Juris redz, ka milicijas priekšnieks — vīrs ar brūnganiem, šķidriem matiem — kaut ko saka pie auss trešajam rajona komitejas sekretāram. Tas klausās lejup nolaistu skatienu, tad pamāj, paceļ acis un paraugās pāri galdam Jurī.

Juris sakož zobus. Lēmuma projektu taču visi jau zina, ari viņš pats. Stingrs rājiens ar ierakstu personīgajā lietā, taču, goda vārds, vienu viņš nezina: par ko?

Bet instruktors vēl runā.

— Pie manis bija tā māksliniece — pilsone Stūrīte. Viņa morāli dziļi pārdzīvo Beikas rīcību. Viņa man sacīja: «Un es viņam tā ticēju. Viņš taču partijas biedrs ...» Redzat, kur galvenā apsūdzība no bezpartejiska cilvēka mutes: viņa ticējusi partijas biedram, bet šis partijas biedrs izdara tā, kā nedarītu pat godīgs bezpartejiskais.

No pilsones Stūrītes man radās iespaids, ka tā ir sieviete ar ļoti stingriem morāles principiem. Viņa pārdzīvo, ka tās bērnam nav tēva. Bet biedram Beikam ir vienaldzīgi, ka viņa dēls aug bez tēva, viņš pat nav turējis par savu pienākumu painteresēties, kā tam klājas. Tas ir viss, kas man sakāms.

— Paldies, — saka Mārēns un skarbi vēršas pret Juri: — Biedri Beika, paskaidrojiet mums, kā jūs, komunists būdams, esat pieļāvis visu to, par ko jūs apvaino? Jums vārds.

Juris mirkli klusē. Ciešu skatienu, it kā to pievilktu magnēts, viņš raugās Mārēnā un redz tam sejā tikai vēlēšanos nosodīt. Nevis saprast, bet nosodīt. Itin nekā cita. Viņš ar pūlēm atrauj skatienu no šīs nedraudzīgās sejas un meklē otru — Gulbi. Bet Gulbis neskatās uz Juri. Sarauktu pieri viņš raugās kaut kur projām — uz loga pusi, nekustīgs, īgni savilktām lūpām. Pret ko šis īgnums? Vai pret Juri? Varbūt ari viņu satriecis Jura noziegumu saraksts?

Tad Juri pēkšņi pārņem tāda sajūta, it kā būtu jālec no tramplīna ūdenī. Viņš asi sakustas, spēji ierauj elpu un atmet galvu. Kas būs — būs! Tikai viens ir skaidrs: viņš nespēs būt gļēvs, viņš nespēs runāt pretī savai sirdsapziņai.

Un skaļāk, nekā pats gribētu, Juris iesāka:

— Es varbūt esmu vainīgs tajā ziņā, ka ne vienmēr protu apvaldīt savu straujumu ... Tāds trūkums man ir. Acīm redzot, vienā otrā gadījumā būtu labāk, ja es būtu bijis pacietīgāks, iepriekš pacenties saskaņot savu rīcību ar rajonu un tad... Bet dažreiz jau ir tā, ka dzīve negaida. Man pārmet, ka es vienmēr rīkojos pretēji partijas norādījumiem. Tā taču nav taisnība. Es atnācu uz «Silmalu» tādā momentā, kad tur bija pilnīgs lopbarības trūkums. Bet instrukcija neļāva likvidēt nederīgos. Ko man bija darīt? Es rīkojos, kā man diktēja saprāts.

— Diezin vai mēs jums būtu iedevuši rājienu, ja tas būtu tik saprātīgi! — Mārēns pārtrauca. — Bet jūs mīlat izlēcienus, Beika. Jūs ignorējat disciplīnu.

Juris sevi piespieda nereaģēt uz šo atkārtoto apvainojumu. Viņš turpināja:

— Tas tiesa, ka šai laikā, kamēr strādāju «Silmalā», mēs esam domājuši arī par ēkām . .. cik tas ir bijis mūsu spēkos. Es atzīstu, ka tas ir pareizi — vispirms gādāt par cilvēku dzīves apstākļiem, lai viņiem netek ūdens uz galvas ... lai viņiem ir dzīves prieks.

— Pārāk aizraujaties ar dzīves prieku, — atskanēja Mārēna ironiskā replika. — Aizmirstat galveno: no jums valsts gaida produkciju.

Juris pagriezās tieši pret viņu:

— Bet vai produkciju nerada cilvēki?

Mārēns sarauca pieri. Viņš nebija radis, ka tas, kura personīgo lietu izskata birojs, sāktu diskutēt ar biroja vadītāju. Un antipātija pret šo puisi, kuram uz pleciem pārāk spītīga galva, uzliesmoja vēl spilgtāk. Acumirklī viņš neattapās pat ko atbildēt uz jautājumu, bet Juris negaidīdams runāja tālāk:

— Kas attiecas uz anonīmajām vēstulēm un kaut kādiem citiem signāliem, tad es nevaru paskaidrot itin nekā, vienīgi to, ka tie ir negodīgi meli. Man nav nekādu savtīgu interešu ne attiecībā uz Laizānu, ne Gobu, ne brigadieri Reinholdu. Ja jau mani apvaino, ka es lieku Reinholdam sevi uzturēt, tad vajag izsaukt pašu Reinholdu. Viņš taču ir komunists.

— Bet var jau būt, ka arī viņš neteiks taisnību tāpat kā jūs, — atkal atskanēja Mārēna ironiskā balss. — Kādēļ tad par citiem neviens neko tamlīdzīgu neziņo, bet tieši par jums? Kā jūs to izskaidrojat?

— Tā jau ir kukuļņemšana! — viņam piebiedrojās milicijas priekšnieks. — Par tādām lietiņām jāsviež ārā no partijas.

Pēkšņa apjukuma pilns Juris paraudzījās uz šo sev svešo cilvēku, kam arī viņš bija svešs, bet kurš par viņu runāja tik kategoriskā, nicinošā tonī. Juris sastomījās. Tad izdzirda Gulbja balsi, kas jautāja:

— Biedri Beika, kā jums liekas — vai kolhozā ir cilvēki, kas noskaņoti jums naidīgi? Vai jūs neuzskatāt par iespējamu, ka viņi ļaunprātības dēļ varētu vērst pret jums šos apvainojumus?

Šī draudzīgā, mierīgā balss palīdzēja Jurim attapties, saņemties.

— Šādi cilvēki noteikti ir, — viņš atbildēja, — ir tādi, kuri ienīst mani par to, ka es panācu, lai viņu vietā darbā ieliktu citus, jo tie bija dzērāji un slaisti...

— Konkrēti, konkrēti! — pavēlēja Mārēns. — Nerunājiet miglaini.

— Es nerunāju miglaini! — Juris iekaisis atcirta. — Konkrēti pats galvenais ir bijušais brigadieris Briksnis.

— Tas ir fakts, — teica Gulbis. — Man zināms, ka šis cilvēks pat savam dēlam skolā liek izplatīt ļaunprātīgas baumas.

— Bet varbūt tajās ari daļa patiesības . .. vai tu to nepieļauj, biedri Gulbi? — Mārēns pavērsās otrajā sekretārā ar tikko slēptu izaicinājumu. — Kā saka, nekur nav dūmu bez uguns. Turpiniet, Beika! Paskaidrojiet, ar ko jūs motivējat savu kārtējo nostāju pret rajona norādījumu, — kādēļ «Silmalā» ar rudziem apsēta tik maza platība? Tā atkal ir nepakļaušanās, pārgudrība, kaitniecība!

Ja cilvēku aizskar ļoti dziļi un netaisni, viņš iekšēji it kā pārakmeņojas. Iestājas rūgtas vienaldzības moments, kaut kas līdzīgs tam, ko sauc par padošanos liktenim.

Juris skatījās Mārēnā un klusēja. Kaitniecība . .. «Ko tad vēl runāt? Vai maz vērts?» Arēji viņš bija bāls, tomēr mierīgs. Tikai mute izžuvusi sausa.

Kāds no biroja locekļiem prasīja:

— Vai jūs, biedri Beika, vispār atzīstat partijas disciplīnu?

— Man arī jautājums par tiem pašiem rudziem, — teica Gulbis. — Jūs man nesen sacījāt, ka «Silmalas» lielā platībā rudzi nepadodas. Vai tās jūsu jeb agronoma domas?

— Agronoma, pašu kolhoznieku un manas, — Juris, iekšējo sastingumu pārvarējis, atbildēja. — Tāpat ir pierādījies, ka tajos tīrumos ļoti izdevīgi sēt auzas.

— Es uzskatu, ka tādā gadījumā tas ir saimnieciski pareizi — pārmetums atkrīt, — Gulbis paskatījās pirmajā sekretārā.

— Tas vēl jautājums! — iekaisis strupi atcirta Mārēns un atkal ātri un īgni pievērsās Jurim. — Jūs neko nesakāt par savu dzīves veidu. Par savu morālo stāju. Birojs grib dzirdēt, vai arī to jūs attaisnojat?

— Es nedomāju taisnoties, — Juris iesāka, vērsdamies tieši pret viņu, — bet te ir sagrozīti fakti. Te viss nostādīts nepareizā gaismā. Patiesība ir šāda ... — un ar pretīguma sajūtu, pārvarēdams neveiklību, kas uzmācās aizvien, kad cilvēks spiests atklāt svešām acīm to, par ko pašam kauns, Juris aprautos vārdos izstāstīja savas pagātnes īso, nepatīkamo epizodi.

— Protams, — ar nicīgu smīnu teica milicijas priekšnieks, — jūs izlikāties, ka nezināt arī par bērna esamību?

— Nevis izlikos, bet nezināju!

— Bet tagad jūs zināt, — ar uzsvaru teica Mārēns, — biroja locekļus interesē, ko domājat darīt tālāk?

— Ko jums diktē komunista sirdsapziņa? — iejaucās kāds cits.

Juris uzmeta Gulbim īsu, bezpalīdzīgu skatienu, tad novērsās un klusi, bet stingri atbildēja:

— Mana komunista sirdsapziņa man diktē to — ja šī sieviete apgalvo, ka bērns mans, kam es neticu, es došu līdzekļus tā audzināšanai.

— Un tas ir viss? — draudoši jautāja Mārēns. — Tas ir viss, ko jums liek darīt partijas biedra gods?

— Es nezinu, ko no manis vēl varētu prasīt, — Juris, ne-apzinīgļ sasliedamies, atbildēja.

— A, jūs nezināt! Partija cīnās par ģimenes stiprināšanu, par cilvēku savstarpējām attiecībām ... bet jūs nezināt, kas būtu jādara!

— Ērtāk laikam tā, ja maina, — padzīvo ar vienu, pamet. Pēc tam ar nākošo un tā tālāk, — iejaucās milicijas priekšnieks. — Jūs, acīm redzot, mīlat jautru un vieglu dzīvi, biedri Beika?

Juris ar izbrīnu paskatījās cilvēkā, kurš tur omulīgi sēdēja aiz galda un vērās Jurī ar apmierinātu, pašpārliecinātu, mazliet nekaunīgu smaidiņu. Jautru un vieglu dzīvi? Cik pareizi un cik droši šis biedrs prata visu novērtēt. Ko tādam atbildēt? Vai stāstīt par savām vieglajām dienām jaunībā rūpnīcas kopmītnē un tagad — «Silmalā»? Nē, tādam atbildēt nav vērts. Ir ļaudis, kurus neinteresē citu cilvēku liktenis. Bet, garām iedami, tie labprāt mēdz uzspļaut pārējiem, sevišķi tādiem, kam pašlaik neklājas labi. Viņi iedomājas, ka ar to tie pasvītro savu pārākumu un cēlumu.

Gulbis klusēdams klausījās jautājumos un ar acīm sekoja Jurim. Cik grūti dažkārt iejaukties, ja tiek pasludinātas teorētiski pareizas patiesības! Protams, kurš gan ir pret stipru ģimeni? Kurš ir pret cilvēka morālo tīrību? Taču mēs visi ar abām rokām — par! Bet vai jēdzienus drīkst saprast formāli? Vai ir jēga ģimenei, ja vīrs nemīl sievu un sieva vīru? Ja šī mīlestība nav izaugusi uz garīgās draudzības stiprās bāzes, uz dziļas savstarpējas cieņas pamatiem? Bērna vārdā ģimeni par katru cenu!? Arī tad, ja viens pret otru griež zobus un nicina? Ja nav ne cieņas, ne draudzības? Bet tas taču pretdabiski. Tieši tāda ģimene izkropļo bērna raksturu un tikumu, jo viņš sev apkārt neredz ne mīlestības siltuma, ne draudzības. Viņš redz tikai ķildas un nelaimi. Redz pazemotas sievietes asaras un mūžam saīguša tēva neapmierinātību. Jo ar varu piespiest cilvēkus būt laimīgiem nevar! Nav tāda spēka pasaulē.

Gulbis ar bažām vēroja izjūtas, kas tik gaiši atspoguļojās Jura sejā. Pazīdams šī puiša straujumu, viņš baidījās no nepārdomātām atbildēm, kas vēl vairāk noskaņotu biroja locekļus pret.

It kā sajuzdams otrā sekretāra skatienu, Juris palūkojās šurp. Gulbis tikko manāmi pameta ar galvu, viņa acis runāja: «Mierīgi, mierīgi... bez uztraukuma!»

Un Juris saņēmās. Piespieda sevi nomierināties. Viņš atbildēja Mārēnam:

— Esmu vainīgs, ka savā jaunības muļķībā pieļāvu attiecības ar sievieti, kuru tikpat kā nepazinu un pret kuru man patiesībā nebija nekādu jūtu. Un arī viņai pret mani — ne. Es to nenoliedzu. Mēs bijām viens otram sveši, un esam sveši.

Viņu pārtrauca strups jautājums:

— Vai taisnība, ka jums tagad jauns sakars ar ciema bibliotekāri?

Viss uzliesmodams, Juris pasviedās pret jautātāju:

— Man nav sakara. Ciema bibliotekāre ir mana sieva.

— Un uz cik ilgu laiku?

— Uz visiem laikiem, — Juris centās būt mierīgs.

— Cūcība! — atkal runāja milicijas priekšnieks, vērodams pirmo sekretāru. — Viena sieva ar bērnu Rīgā, otra — te ... Un tāds nēsā partijas biļeti!

— Jā! — smagi noteica Mārēns. — Amorāls dzīves veids nav savienojams ar komunista vārdu. Gribot negribot to nāksies saprast arī biedram Beikam, kaut gan viņš ļoti patstāvīgs savos spriedumos un grūti pakļaujas disciplīnai.

— Lai viņš izvēlas — pildīt pienākumu pret savu bērnu un tā māti jeb slēgt ārā no partijas!

— Biedri, bet Beika taču neatsakās palīdzēt bērnam! — Tas bija «Ezerlejas» priekšsēdētājs. — Bet, kas attiecas uz šī bērna māti... un uz šo lietu vispār, tad man arī nav skaidrs, kādēļ šī sieviete Beiku uzmeklē tikai tagad? Pēc četriem gadiem. Te kaut kas nav ...

— Pat pārāk skaidrs! — iesaucās milicijas priekšnieks. — Jāpajautā, kādēļ šis biedrs pameta pilsētu un speciāli izraudzījās kaktiņu šeit, tik tālu? Pavisam vienkārši, lai nevarētu dabūt rokā un lai nesadzītu pēdas. Parasts gadījums. Gluži parasts. Kas te ko galvu lauzīt?

Juris stāvēja kā sastindzis un stingu skatienu raudzījās cilvēkā, kurš nupat bija teicis šos vārdus.

Klusums. «Lai ir. Ja jau tā, tad viss vienalga.» Un pēkšņi viņš juta, cik pārguris ķermenis, it kā katra nervu šķiedra būtu izraustīta un izmocīta. Kreisajā pusē deniņos iepukstējās asa sāpe. Juris uz mirkli pievēra acis. Galu galā lai notiek kas notikdams. Cīnīties un kaut ko pierādīt, acīm redzot, nav nozīmes.

Pa to laiku kāds atkal runāja. Juris necentās ieklausīties. Kāda jēga ... ja cilvēkus neinteresē patiesā būtība? Un, viss iekšēji saspringdams, viņš pūlējās tikt galā ar sevi: vai tiešām atņems partijas biļeti? Kas būtu jādara, lai tas nenotiktu? Jāmelo un jānožēlo ... Kas tad būtu īsti jānožēlo? Savu kādreizējo jaunības vieglprātību? Tā jau simtkārt nožēlota. Jākļūst neuzticīgam Ingai? Nekad! Un, vēl runājot pretī savam saprātam un sirdsapziņai, jāsit pie krūtīm un jāsaka liekulīgi vārdi, ka tas, ko tu darījis «Silmalā», nav bijis pareizi, ka tu esi smagi kļūdījies, nožēlo un kļūdas labosi... Arī nekad! Tieši tādēļ, ka tu nēsā kabatā mazo, sarkano grāmatiņu ar Ļeņina attēlu ... Tieši tādēļ, ka to ne tikai nēsā kabatā, bet jūties ar to viena nedalāma vienība. Atceries, tieši šī grāmatiņa palīdzēja tev izaugt par stipru cilvēku, padarīja tavu sirdi drosmīgu, izaudzēja spārnus tavām domām un sapņiem. Tieši šī grāmatiņa mācīja: esi visos apstākļos vīrišķīgs, nemeklē pašlabuma, nevairies grūtuma, neaizliedz nekad savu pārliecību, lai arī tas maksātu ko maksādams. Nemētājies nekad ar frāzēm, ja tām līdz sirds dziļumiem netici.

— Kas vēl vēlas izteikties Beikas personīgajā lietā? — jautāja Mārēns.

— Lūdzu . .. man.

Juris paskatījās. Piecēlās vidēja vecuma plecīgs vīrs — rūp-kombināta strādnieks. Viņš bija apsaldējies un bieži kāsēja.

— Es gan nezinu, kādas īstenībā biedram Beikam, kā saka, attiecības ar to pilsoni, kura te sūdzas ... tā nu tas gadās. Bet par darbu, cik esmu dzirdējis, viņam nav ko pārmest. Cilvēks cenšas, nu, varbūt ari šur tur pielaiž kļūdas, bet ļaunprātību laikam gan tajās nav. Biedrs jauns, strādāt grib, pēc manām domām, nevajadzētu dot ar ierakstu, bet bez ieraksta. Tāds būtu mans priekšlikums.

— Kas vēl vēlas?

— Es gribētu, — pieteicās Gulbis. Viņš iebāza kabatā papīra lapiņu un, ne uz vienu neskatīdamies, paklusā, apņēmības pilnā balsī turpināja: — Es domāju, ka birojs šodien spriež par savu biedru pavirši. Var pat teikt — mazliet vulgāri... to es attiecinu uz jūsu sacīto ... — viņš īsi pameta ar galvu uz milicijas priekšnieku. — Un tad tas vairs nav nopietni. Vispār, lai par cilvēku runātu, vajag iepriekš kaut cik ieskatīties viņā un viņa biogrāfijā. Tad jūs zinātu, kādēļ biedrs Beika pametis Rīgu un atrodas šeit. Nevar, biedri, tā nepārdomāti mētāties ar vārdiem un nepelnīti aizvainot cilvēku. Es diezgan labi pazīstu biedru Beiku. Viņš ir aktīvs, enerģisks, pašaizliedzīgs. īsajā laikā, kamēr viņš «Silmalā», — tur manāms noteikts pagrieziens uz augšu.

— Varēja būt labāk, — īsi iecirta Mārēns.

Gulbis paskatījās uz viņu.

— Jā, protams, ja Beikam būtu jau desmitgadīga darba pieredze kolhozā. Bet viņš atnāca pie mums jauns — tikai ar labu gribu. Un mēs redzam, ka arī šī labā griba jau nes augļus. Būsim atklāti, silmaliešos taču bija pilnīgi sagrauta ticība kolhozam kā tādam. Bet šodien? Šodien tā ir atjaunota. Un tas ir tikai biedra Beikas nopelns. To nu nekādi nevar noliegt. Protams, es negribu apstāties pie dažādām sīkām kļūdām, jo piekrītu tam, ka nekļūdās tikai tas, kurš nestrādā. Negribu arī noliegt, ka vienā otrā gadījumā Beikam derētu būt lēnākam, apdomīgākam, bet mēs taču runājam par galveno būtību. Es neticu anonīmajām vēstulēm. Vienmēr esmu bijis pret tām. To jau katrs var saprast, ka pret Beiku griež zobus tie, kuriem ar viņa ierašanos vairs nav iespējams dzīvot, kā viņi gribētu. Citādi tas taču nemaz nevar būt. Es tikai nesaprotu, kādēļ mums viņu intrigas un de-magoģija jāuzklausa? To nekādi nesaprotu.

— Interesanti, kā tu atšķirsi, kur beidzas intrigas un sākas patiesība? — Mārēns iekrita starpā, nosodoši uzlūkodams otro sekretāru.

Gulbis pameta uz viņu īsu skatienu.

— Ar partejisko intuīciju. Tā nekad nepievils. Bet, lai sekotu tai, protams, vajag cilvēku labi iepazīt. Ne jau tikai garām ejot. Ne jau tikai ieskatoties anketā un autobiogrāfijā. Bet, kas attiecas uz pēdējo — uz personīgās dabas jautājumu, tad ziniet, biedri, arī es uzskatu, lai dzīvotu ar sievieti laulībā, nepieciešami to mīlēt. Dīvaini, kas tā par sievieti, kura prasa laulību par katru cenu. Tas jau nav vairs ētiski. Vispār, ļoti rūpīgi iedziļinoties biedra Beikas personīgajā lietā, es nekādi nespēju saskatīt iemeslu stingram rājienam vai kaut rājienam ar ierakstu. Es esmu pret to. Nevajag sist cilvēku bez vajadzības.

Gulbis beidza. Atkal īsu mirkli iestājās klusums, tad Mārēns gandrīz vai ar dusmām jautāja: — Vēl kāds grib izteikties?

— Es atbalstu biedra Gulbja priekšlikumu, —piebilda «Ezer-lejas» priekšsēdētājs.

— Vairāk neviens?

— Es vēlos, — iesaucās milicijas priekšnieks. — Mans viedoklis ir tāds, ka no partijas biedra ir jāprasa disciplīna. Te jau tas redzams kā uz delnas — Beika nepakļaujas partijas norādījumiem ne darbā, ne personīgajā dzīvē. Tas izskanēja arī no viņa runas. Šis biedrs nepavisam nav iemācījies atzīt savas kļūdas. Par to viņš jāsoda. Stingri jāsoda. Jo kādas ir sekas tādam faktam, ja vadītājs nemīl kritiku? Nu, lūk, padotajiem nekas cits neatliek kā rakstīt anonīmas vēstules, lai tie par savām kritiskajām piezīmēm netiktu vajāti. Viņi taču nevar savu priekšnieku kritizēt atklāti, bet ir spiesti signalizēt partijai, paši paliekot nezināmi.

Milicijas priekšnieks runāja šādā garā labu brīdi, pats ar patiku ieklausīdamies savos vārdos un būdams ļoti apmierināts, jo mīlēja gudras, iespaidīgas frāzes. Tā bija viena no viņa vājībām.

Pēc tam Mārēns lika abus priekšlikumus uz balsošanu. No septiņiem biroja locekļiem četri nobalsoja par stingru rājienu ar ierakstu personīgajā lietā.

Kad biroja sēde beidzās, laukā jau biezēja krēsla. Tik veļa rudenī vakari tumsa agri.

— Vai laidīsim uz māju pusi? — valodīgi ierunājas Smil-dziņš, kad Juris gausiem soļiem pienāca pie pajūga laukumiņā blakus tirgum. — Laidīsim ar, re, vakars mudīgi vien nāk virsū.

«Žēl, ka braucām ar zirgu, vajadzēja tomēr sarunat Augustu,» Juris domāja, izklaidīgi pārlaizdams acis ceļmalā stāvošajiem kokiem un pelēkajam mājelēm. «Kamēr tagad aizkulsies galā ... Bet nogurums tāds, ka negribas pat roku pakustināt.»

— Kas tev ir, nedzirdi, vai? — Smildziņš piebikstīja viņam pie pleca. — Es tev rādu, kāds brangs šīferis tur nokrauts. Nezini, ko te ceļ?

— N-nē, — Juris satrūcies atbildēja.

Vai nav vienalga — lai ceļ, ko grib. Man ir diezgan. Es vairs necelšu nekā. Nevienam nekas nav vajadzīgs — ne mana labā griba, ne pūles, ne mani nākotnes plāni. Izrādās, tas viss veltīgi un muļķīgi. «Ar vienu rāvienu tu esi nošķiests ar dubļiem, pazemots un iznīcināts. It kā tu nebūtu nemaz bijis, caurām naktīm nebūtu lauzījis galvu un mocījies, atdevis savus spēkus pēc labākās sirdsapziņas... jā, pēc vislabākās un tīrākās! Dabūji, ko tev vajadzēja. Tagad taču atzīsti, ka esi muļķīgs dons Kihots, kurš iedomājies spēkoties ar Mārēnu? Tātad ticēt, ka aizvien uzvar pareizais princips ir naivitāte? Acīm redzot, jā. Visu dara atsevišķi cilvēki. Viss atkarīgs no viņu goda prāta un no partejiskās sirdsapziņas.

Bet tu taču neesi vakarējais, Juri Beika. Vai tad tu pēkšņi nezini, ka ir arī tādi, kuriem kabatā partijas biļete, bet komunista sirds krūtīs nav? Un ko tad darīt — vai piekāpties tāda priekšā, iekšēji nepiekrītot, bet ārēji kaisot pelnus uz savas galvas, atzīstot pat neesošas kļūdas? Tā tu droši vien izbēgsi no nepatikšanām, taču nicināsi sevi visu mūžu. Nē, tas ceļš nav tavs, Juri. To lai iet gļēvie un mazdūšīgie.»

Kāda tumsa jau zem pirmajiem kokiem, iebraucot Taurenes silā! Aiz muguras paliek vārgi palsais novakars, bet te pēkšņi cilvēkus ieskauj nakts. Sašūpojas viens otrs zirga ilkss aizķerts zars, birst uz leju aukstas lāses. Rati lēkā pa grambām.

— Ka tik negadītos pretī kāds autiņš. Šiten tādā ellē grūti pārmainīties, — tumsā runā Smildziņš.

— Kas nu te brauks, — Juris tīri mehāniski atbild.

Un tomēr, kad viņi jau silam gandrīz cauri, pēkšņi turpat priekšā uzzibsnī maza uguntiņa. Smildziņš strauji sarauj grožus:

— Tprū!

Bet tā nav mašīnas uguntiņa. Izrādās, ka tā ir kabatas baterija kāda cilvēka rokās. Un tūlīt tumsā blakus ratiem atskan brigadiera Ata Reinholda padobjā, bet zēniskā balss:

— Nu tad gan krogā abi esat bijuši, vai? Mājās nevar sagaidīt, jāiet meklēt.

— Ka? Tu kajam? — Juris pārsteigts jauta. — Un uz kurieni?

— Nu, es tak saku .. . gara laika dēļ iznācu pretī un atstai-gāju līdz silam, — Atis skaidro un pagrūž Juri vairāk uz ratu vidu. — Nesēdi ieplēties kā barons! Dod vietu.

— Un es pirmajā brīdī nodomāju, ka te kāds drāž ar velas-pēdu, — Smildziņš vēl nobrīnās, kad rati sākuši atkal kustēties.

Atis tumsā papurina Jura plecu un pie pašas auss izdveš apspiestu, nepacietīgu:

— Nu?

Juris mirkli kavējas, tad tikpat klusi, lūpas gandrīz nekustinādams, caur zobiem atbild:

— Stingrais ar ierakstu un tā tālāk ...

Mazu brītiņu valda klusums. Tikai zirga pakavu dipoņa un riteņu troksnis.

— Ak tā ... — īsi nosaka Atis, un Jurim liekas, ka viņš, tumsā kaut ko apstiprinādams, pamāj ar galvu. Tad Juris jūt, ka Ata roka atkal stingri sakniebj viņa plecu:

— Sīkums.

— Labs sīkums, — Juris rūgti pavīpsnā.

— Sīkums, — Atis atkārto skaļāk. — Rājieni nāk un iet, bet paliek cilvēki ar galvām un mugurkauliem. Vispār es esmu optimists.

«Es arī esmu optimists,» domā Juris, raudzīdamies biezajā tumsā. «Vienmēr esmu bijis optimists. Un tiešām, vai gan tādēļ, ka reizēm jāsaduras ar cilvēku naidīgumu, ja ir jāierauga duļķi, — vai tādēļ nolaist rokas un kļūt neuzticīgam idejai? Ideja taču paliek nemainīgi skaidra un cēla, vienalga, kā arī rīkotos tās vārdā atsevišķi cilvēki. Tas jāsaprot. Bez tā nevari dzīvot. Bez tā es nebūtu vairs cīnītājs.»

Un pēkšņi, it kā milzu smagumu nomezdams, Juris saslienas un saka skaļi:

— Protams, galvenais nezaudēt dūšu un saglabāt uzticību principiem. Citādi dzīvot nav jēgas.

— Zināms, ka nav!

Šajā vietā ceļš ir šaurs. Atkal un atkal ap ilksīm šalkdami sitas egļu zari, uz sejām krīt ūdens lāses. Bet tūlīt arī sils būs galā. Un tad tālumā jau varēs saskatīt pirmajās kolhoza mājās mirgojošo uguntiņu.

Tas tikai bija rudens! Dažas dienas noturējies sauss, laiks atkal iegriezās vēja un lietu. Mazliet talak no loga bez uguns nekā nevar saredzēt.

Uz galda Mārēnam priekšā izklātas kolhozu atskaites par ražas novākšanas gaitu. Jā, aizvien vēl par gaitu, jo daudzu ne-norakto kartupeļu vagās pludoja ūdens, gaidīja cukurbietes un bija tīrumi, kur, likteņa ziņā pamesti, puva labība un āboliņš.

Izredzes tikpat drūmas kā pelēkā diena.

Un tad vēl otrais sekretārs! Pret palodzi atspiedies, viņš tiepīgi atkārtoja jautājumu (it kā tas tagad būtu galvenais!):

— Es gribu zināt, — cik ilgi mēs tā turpināsim?

— Atliek tikai pabrīnīties, — īgni atbildēja Mārēns. — Tu man atkal uzplijies ar savu slimīgo filozofēšanu. Ja tev ir jautājumi, tad taču pagaidi dažas dienas līdz birojam. Tur izrunāsim.

— Birojam. Vai tad bez biroja mēs nevaram runāt abi kā divi komunisti?

— Es nesaprotu, ko tu īsti gribi, — sacīja Mārēns, nekustīgi raudzīdamies atskaites lapā uz aili, kur trekniem burtiem bija uzrakstīts «Procentos».

— Es gribu tev pierādīt, ka mēs izdarām liktenīgas kļūdas ...

— Un, pēc tavām domām, šis ir pats īstākais laiks debatēm? — Mārēna balsī jautās sašutums. — Kad raža pūst tīrumos, tu gribi izvērst diskusijas ...

— Jā, kad raža pūst, tad ir jājautā: kādēļ tā pūst?

— To pašu es varu jautāt tev!

— Jā, protams. Jo mēs abi esam vainīgi.

— Tu mani uzjautrini...

— Tad ir bēdīgi!

— Nu labi... velns parāvis! — Mārēns teica ar dusmām. — Ko tu īsti gribi? Ko tu mūžīgi kasies?

— Saruna rit augstā līmenī, — arī otrais sekretārs kļuva ironisks. — Bet to es tev varu apzvērēt, ka tikmēr, kamēr mēs nebūsim cilvēkiem atdevuši iniciatīvu, kamēr turpināsim šo stulbo bikstīšanas metodi, mums aizvien būs tāds stāvoklis kā šodien.

— Uz to es tev varu atbildēt: ja nebikstīs, tad būs vēl trakāk nekā šodien.

Gulbis bezcerīgi atmeta ar oku.

— Pilnīgi aplama teorija. Es tev varu pierādīt melnu uz balta, ka tajās saimniecībās, kur vadībai drošāka galva, kuri nelēkā pēc mūsu komandām, tur arī raža nepūst zemē.

— Tā? Kur, piemēram?

— Nu, vispirms kaut vai «Ezerlejā». Tu domā, ja Dimdāns tev nerunā pretī un paloka galvu, tad viņš ari danco pēc stabules? Nekā tamlīdzīga. Viņš ir saimnieks, pie tam gudrs un saprātīgs. Viņš dara tā, kā vajag, kā to prasa saimnieciskās intereses. Un redzi, ja vadās no saimnieciskajām interesēm, tad arī darba dienas apmaksa iznāk pavisam citāda un pavisam citāds darba prieks cilvēkos. Var arī otru piemēru, vēl spilgtāku — «Silmala». Viņi pat talciniekus neņēma, tomēr lauki ir tīri. Tātad skaidrs, ko nozīmē apzinīga iniciatīva.

— Tu nu gan esi iemīlējies Beikā, — dzēlīgi piezīmēja Mārēns.

— Esmu. Es tādos cilvēkos redzu nākotni. Tikai tādos.

— Ar partijas rājienu kabatā?

— Arī šī cūcība gulstas uz mūsu sirdsapziņu.

— Nu, vai zini... es tevi palūgšu izvēlēties izteicienus! Tu apvaino visu biroju, — Mārēns kļuva nikns.

— Eh! — Gulbis atsaucās. — Arī es pats esmu birojs. Kas man var liegt apvainot sevi? Es nodarbojos ar paškritiku — un cauri. Bet es tev tūlīt pateikšu, kādēļ tu neciet Beiku. Tu viņu neieredzi tādēļ, ka Beika ir viens no retajiem, kas tev skatās acīs un atklāti un droši pasaka savas domas. Tev nepatīk, ka tevi kritizē. Pag, pag — nelec gaisā! Galu galā vienreiz pēc ilgiem laikiem mēs taču varam parunāt arī pēc ļeņiniskās metodes...

— It kā mēs vienmēr nerunātu tā ... — Mārēns noteica caur zobiem.

Gulbis pavīpsnāja.

— Nē, šī metode mūsu rajona komitejā nav cieņā. Arī attieksmē pret cilvēkiem — ne. Mēs tikai pļāpājam par to un izliekamies.

— Nu, zini... — Mārēns smagi noelsās. — Es tev ieteiktu ieskatīties atskaitēs, tad tu redzēsi, kā tavs Beika kārto obligātās gaļas un piena nodevas. Tā jau arī bija cildināma drosme — apkaut lopus!

— Visu var pasniegt demagoģiski, — Gulbis saskaities atcirta. — Tu apstākļus zini tikpat labi kā es. Skaidrs, ka viņam iet grūti pirmajā gadā. Kā tad citādi lai viņam ietu? Galdiņ, klājies — ir tikai pasaka, dzīvē tā nenotiek.

— Mēs ievirzāmies neauglīgā diskusijā, — Mārēns salti noteica.

Šai mirklī atskanēja tālruņa zvans. Pirmais sekretārs negribīgi paņēma klausuli un atsaucās.

— Rīga, — viņš drūmi izmeta Gulbim.

Laikam sliktā laika dēļ dzirdamība bija vāja un Mārēns ar lielu piepūli centās saprast, ko vada viņā galā runā.

— Jā, lūdzu ... es pats ... jā, jā. . . ļoti vāji dzirdu . .. sveicināti, biedri Kalniņ, sveicināti! Nu, tā nekas ... cīnāmies. Kā jūs teicāt? ... Atkal pārtrūka ... jā, tagad dzirdu.

Mirkli pirmais sekretārs klausījās klusēdams, tad, nez kādēļ pret Gulbi pagriezdamies, skaļi iekliedza klausulē atbildi:

— Novākts? Uz šo dienu rajonā jau par... deviņdesmit pieciem... jā, jā! Tiksim, tiksim galā ... noteikti! Nav šaubu! ... Saprotu ... Ziemāji labā stāvoklī... jā, jā! Tiks izpildīts. Visu labu . . . visu labu!

Viņš pakāra klausuli.

Gulbis drūmi smīnēja.

— Apmānīji gan. Par deviņdesmit pieciem procentiem.

Mārēns satracināts aizgrūda prom visas kolhozu atskaites

un iekliedzās:

— Bet ko tu manā vietā būtu teicis?

— Tā, kā ir.

— Un tad pēc pāris dienām lasīt savu vārdu avīzē... viens no pēdējiem ... jā? Un pēc tam plēnumā? — Mārēns gandrīz bez balss jautāja.

— Tā kā tā jau nāksies lasīt dienu agrāk vai vēlāk. Un arī plēnumā klausīties.

Mārēns saņēmās. Kļuva atkal apvaldīts un oficiāls. Bāzdams atskaites atvilktnē, viņš deva pavēli:

— Rīt visu rajona komiteju izdzīt pa kolhoziem. Lai viņi sēž tur, kamēr pēdējais kartupelis būs izvilkts no vagām! Arī mēs abi brauksim.

— Brauksim. — Gulbis iziedams paraustīja plecus, smagi nopūtās un aizvēra durvis.

9. NODAĻA

Tās pašas dienas vakarā Līvija pārbrauca no Taurenes jautra un apmierināta.

Nemaz lāgā istabā neiegājusi, viņa devās uz zāli, kur notika mēģinājums.

Durvis atverot, pretī atskanēja Dižbajāra baritons:

— Vēlreiz! ... vēlreiz! Paņemt atpakaļ! Kas tas ir, ka nemaz neprot iznākt! Vai jūs esat sapīta, vai?

Tā bija kāda jauna autora luga, kurā notika pārpratums starp divām meičām viena puiša dēļ, kurā abas bija iemīlējušas, bet viņš ne. Savukārt vienu no šīm meičām mīlēja cits puisis, bet šī to negribēja tādēļ, ka tam uz krekla sazīmēti mērkaķi. Beidzot izrādījās, ka iemīlētais puisis nav labs cilvēks, bet tas ar mērkaķi — labs. Notika izskaidrošanās un sekoja laimīgas beigas, autors iežēlojās arī par otro jaunavu un finālā uzveda uz skatuves vēl kādu trešo puisi, kurš nepārprotamā zemtekstā ļāva nojaust, ka šī meiča nav tam vienaldzīga.

Idejiskuma dēļ Dižbajārs pašās beigās bija galvenā varoņa tekstam pierakstījis vairākas frāzes, kurās tas paziņoja, ka abi kopā ar nākamo sievu visus spēkus ziedos komunisma celtniecībai.

Pārdevējai — stipri nervozai, klīrīgai meičai — nekādi neveicās un neveicās ar skatu, kurā jāuznāk ar glāzēm uz paplātes un, ieraugot savu sāņcensi mīlīgā pozā ar pirmo puisi, jāsatrūk-stas un skaļi jāiekliedzas.

— Nu, papūlieties iedomāties, kā jūs izturētos tādā reizē, — apnicis teica Dižbajārs. — Redzētais jūs satriec, jūs reaģējat uz to ar kustību, ar mīmiku, ar izsaucienu. . . Nestāviet taču ka mēnessērdzīga! Vai tad jūs nezināt, kā cilvēks satrūkstas?

— Jā .. . bet glāzes! — aizstāvējās meiča. — Es taču varu saplēst glāzes.

Dižbajārs papleta muti, lai ko teiktu, tad saknieba lūpas un nikni atmeta ar roku.

Šai brīdī pie viņa pienāca Līvija.

— Vai tu uz brīdi nepārtrauktu? — viņa jautāja. — Man tev kaut kas jāpastāsta.

Dižbajārs pagriezās pret aktieriem.

— Pārtraukums uz piecām minūtēm, — viņš paziņoja. — Nu, kas tad noticis, Līvi?

Viņi aizgāja un apsēdās zāles maliņa pie loga.

— Varu tev paziņot, — svinīgi teica Līvija, — Beika birojā dabūjis kārtīgi pa ādu. Es satiku frizētavā milicijas priekšnieka sievu. Protams, viņa mani nozvērināja, lai nevienam ... Esot dabūjis tādu sutu, ka laukā iznācis mīksts un maziņš ... Gandrīz vai izlidojis no partijas ... briesmīgi ņemts priekša!

— Tā, — teica Dižbajārs. — Tā, tā.

— Tagad es gribu redzēt, kādas acis viņi abi taisīs. Ko nu sacīs, dabūjuši pa kaklu? Te nu bija — partijnieki un idejiskie ... No savas partijas arī saņēma spļāvienu! Tas ir gan veselīgi! Interesanti, ko nu Laure teiks par tavu repertuāru? Nu būs ragi aplauzti. Es dabūju zināt, ka viņa uzrakstījusi korespondenci par kultūras nama darbu rajona avīzei, ļoti kritisku, tu jau vari iedomāties ... Bet Zālmans pagaidām nav ievietojis. Nu jau neievietos arī. Neuztraucies! — viņa piebilda, redzēdama, ka Dižbajāra acis kļūst šaudīgas un pats viņš sakustas.

Dižbajārs dziļi noelsās.

— Nu būs miers, — viņš teica, — paldies par labām ziņām, Līvi. Es te labi ātri pabeigšu un tad iešu iekšā. Uzvāri kafiju, kaķīt!

Pulciņa dalībnieki atkal bija sapulcējušies pie skatuves. Dižbajārs atsāka mēģinājumu. Visi pabrīnījās par režisora pēkšņi mainījušos omu. Viss īgnums un nepacietība bija zuduši.

— Labi, labi, tas ies, — viņš uzslavēja līdz šim neveiksmīgo pārdevēju, kad tā jau nez kuro reizi šovakar atkal iznāca uz skatuves stīva kā uz drāts uzvilkta. Meiča laimīgi pasmaidīja.

Dižbajārs vispār bija labsirdīgs cilvēks. Kad viņam pašam bija pacilāts garastāvoklis, tad gribējās, lai arī citiem būtu labi.

Šovakar viņš tālāko mēģinājumu novadīja raiti, palaizdams vieglāk arī tās vietas, kur vēl pavisam trūka saspēles. Gan jau iestudēs. Līdz pirmizrādei vēl laika gana.

— Šovakar pietiks, — viņš tēvišķi nosacīja. — Nogurt nav nekādas jēgas. Līdz nākamajai reizei vēl pamācieties tekstu. Tā, lai nekur nemetas.

Līvija atgriezās dzīvoklī, ātri iekūra plīti un uzlika uz riņķiem kafijas kannu. Tad nomazgāja rokas un, izgājusi gaitenī, pavēra bibliotēkas durvis. Viņa dega nepacietībā redzēt Ingu.

— Labvakar, biedrene Laure, — viņa sveicināja pasvītroti laipni.

— Labvakar, — Inga atņēma, pamezdama uz durvīm īsu skatienu. Viņa bija pakāpusies uz krēsla un meklēja kādu grāmatu pa augšējiem plauktiem. Pie galda sēdēja Vilkupu Dzidra.

— Lūdzu, sēdieties, — Inga lietišķi noteica, izvilkdama kādas plānas brošūras.

— Pateicos, — Līvija atsaucās, alkatīgā ziņkārē vērodama Ingu.

Tagad ta veikli noleca no krēsla un, rokas krietnu žūksni dažādu brošūru turēdama, pienāca pie galda.

No sejas nekā nevar pateikt. Pavisam smaidīga, tuvredzīgās acis piemiegusi, tās tuvu papīram piebāzusi, atzīmē brošūru numurus. Ap kaklu apmetusi agrāk neredzētu sinepju dzeltenu zīda šallīti ar tumši zaļām svītrām galos . .. Nevar noliegt, tā ļoti labi piederas brūnajai kleitai un svaigajai sejas krāsai.

— Vai tu citu neko nevēlies? — Inga jautāja Dzidrai.

— Šoreiz ne ... Šoreiz man pietiks ar teļiem vien, — tā atbildēja, brošūras savākusi, un atvadījās.

— Neaizmirsti rītvakaru, — Inga atgādināja.

— Nē, nē!

— Jūs ko vēlējāties? — Inga pievērsās Līvijai.

— Jā, biedrene Laure, — tā atbildēja maigā un pazemīgā tonī. — Vēlos gan, tikai pati nezinu — ko?

— Vai priekš sirds? — Līvijai likās, ka Ingas acīs pazib smīns.

— Iedodiet kaut ko interesantu! Pēc savas gaumes.

— Interesantu? — Inga pagriezās pret plauktiem, pāris sekunžu padomāja un izvilka biezu sējumu. — Lūdzu. Nikolajevas «Kauja ceļā». Ļoti pamācoša grāmata.

Un atkal Līvijai likās, ka Ingas balss skan mazliet izaicinoši. Grāmatu saņēmusi, viņa prom iet vēl netaisījās, piesēdās uz krēsla maliņas un pavēstīja:

— Nupat pārbraucu no Taurenes, ceļš tagad briesmīgs. Un lietus ar sniegu ...

— Jā, — Inga piekrita. — Ceļi un laiks nav labi.

— Ko tad jums te šovakar tik kluss? — Līvija taustījās tālāk. — Vai biedrs Beika nav bijis?

— Jums viņu vajadzēja? — Inga tieši noprasīja.

— Nē, ne man... Kārlēnam kaut kas, — Līvija meloja.

— Es viņu šovakar satikšu. Pateikšu, — Inga īsi teica.

— Nē, es domāju, nav vērts... — Līvija vilcinājās. — Nebūtu taktiski pašlaik biedru Beiku traucēt... Vajag būt smalkjūtīgiem. Es pavisam piemirsu . ..

— Kādēļ? — Inga lēni jautāja, saraukdama uzacis. — Viņš jau nav slims.

— Nu, ja cilvēkam tādas nepatikšanas, tad nevar viņu apgrūtināt. — Līvijas acis raudzījās Ingā ar neslēptu triumfu.

Inga saprata, ka tā visu zina. Un viņā uzbangoja tāds pretīguma vilnis pret šo sievieti, ka vismīļāk viņa to būtu izgrūdusi pa durvīm. Bet rokas likt klāt neatļauj likums. Labi. Tad sitīsim tā, kā var.

Un, galvu atmetusi, Līvijai cieši acīs raudzīdamās, gandrīz vai katru balsienu atdalot, Inga skaļi sacīja:

— Žēl sarūgtināt, bet jūs priecājaties velti. Kas par to, ka dažiem neliešiem ir izdevusies intriga? Varu jums sacīt, ka Beikam ir stipri pleci.

Līvija īsu mirkli palika klusu. Tad saprata, ka Inga redz viņai cauri un nav vērts maskēties. Tādēļ, nemaz vairs nepūlēdamās slēpt izsmieklu, viņa ironiski pašķobīja muti.

— To es ticu. To pašu man teica Ilma Stūrīte. Jums abām jau tas labāk zināms.

— Mani neinteresē jūsu draudzene, — Inga piespiedās runāt mierīgi un lēni. — Un arī neuztrauc. Jūs velti pūlaties. Arī man ir stipri pleci.

— Kādi varoņi! — Līvija iesmējās nedabiski skaļi. — Nekas, dzīve jums aplauzīs ragus. Šodien galvas mazgāšana un rājieni, rīt, kas zin, izlidosiet pavisam!

— Mēs par to pat nedomājam, — Inga atbildēja, cieši žņaugdama saujā zīmuli. — Ja būs jālido — lidosim, bet tādiem kā jums un Briksnim ceļu negriezīsim.

— Redzēsim, redzēsim, — Līvija, strauji dvašojot, teica. — Mēs jūs saņēmām kā cilvēku, varējāt dzīvot mierīgi... bet nē — jums jāmaisās citu darīšanās. Idejiskā praviete! Ko jus no mākslas saprotat? Ne tik, cik melns aiz naga! Savas aģitkas taisīt — to jūs jēdzat! Domājat, es nezinu, ko esat sarakstījusi par mums avīzei? Bet, redz, nedrukās vis!

— Tad būs jāraksta citai avīzei, — Inga raudzījās viņai tieši sejā. — Es neprotu klusēt. Jums es redzu cauri. Jūs taču tikai izliekaties ... abi ar vīru. Jums nekas nav dārgs — ne pagātne, ne tagadne, ne nākotne. Jūs esat hameleoni, nekas vairāk. Tādiem cilvēkiem nav vietas ideoloģiskā darbā, to taču vajadzētu saprast kaut vai pieklājības dēļ.

— Nu, labi... — Līvija sakostiem zobiem izelsa. — To jūs pieminēsiet! Jūs esat vājprātīga... tādus vajadzētu likt aiz restēm! Komjauniete! Gan es panākšu, ka jūs izsviedīs no turienes! Cilvēki ļoti labi redz, ko jūs visu laiku darāt — pekstiņus taisat, bērniem tēvus atņemat...

— Labāk izbeigsim, — Inga, pilnīgi savaldījusies, teica. — Mums abām, nudien, nav vērts runāt.

Līvija strauji metās uz durvīm, atrāva tās vaļā un ar sparu iedrāzās krūtīs Jurim Beikam, kurš nāca iekšā.

— Tā jau var nosisties, — viņš teica, pieturēdams to un pats pavirzīdamies malā. Līvija klusēdama paskrēja viņam garām.

Juris ienāca istabā un jautājot paskatījās Ingā.

— Ko nozīmē šis amoka skrējiens? Kas noticis Dižbajāra madāmai?

— Dižbajāra madāma nemīl atklātas sarunas, — Inga atteica.

— Kā, vai tad jūs tā no sirds?

Inga atmeta ar roku.

— Tu jau zini, es diplomāte neesmu . . . un, ja taisa saldus smaidiņus, bet aiz muguras tur dūci, nu tad ...

Inga staigāja pa istabu, cenzdamās nomierināties. Juris piegāja klāt un cieši apskāva.

— Muļķīte, — viņš maigi pieglauda vaigu viņas sejai, — tādus kā Dižbajāra madāma nevajag ņemt pie sirds ...

Inga pacēla roku un, viņa matus glāstīdama, klusi sacīja:

— Tā mums iet. Es tevi mācu neņemt pie sirds visas neliešu izdarības, un tu mani .. .

Viņai acīs bija asaras.

— Un vai tad nav labi, ka mēs viens otram esam? — Juris pusbalsī runāja, ar pirkstu galiem vāri pieskardamies viņas vaigam, pār kuru noritēja silta lāse. — Nezinu, ko es darītu pašlaik, ja man tevis nebūtu . . . katrā ziņā būtu ļoti, ļoti grūti. Tu man dod spēku.

— Un tu man, — Inga smaidīja caur asarām. — Tātad mēs esam pavisam stipri. Un neskumsim.

— Nenāk ne prātā! — Juris atmeta galvu.

— Man ir tik labi ar tevi, — Inga čukstēja, piespiezdamās Jurim un izjuzdama tā ķermeņa mierīgo siltumu. — Nekā nebaidos ... ne Dižbajāru, ne anonīmo vēstuļu, ne tās sievietes . ..

Juris pievilka viņas galvu sev pie krūtīm un, tai pāri raudzīdamies, ar pārmetuma pilnu nopūtu teica:

— Nepiemini šo sievieti. Tev jāsaprot, ka es pats to izjūtu kā traipu savā dzīvē. Šādi sakari... tie taču ir jūtu izmainīšana sīknaudā. Par to pašam kauns. Es ļoti lūdzu tevi — nekad, nekad vairs nepiemini to!

— Labi, — Inga atbildēja, paceldama seju un paraudzīdamās viņā ar vēl miklām, spožām acīm. — Nekad.

— Varu tev pastāstīt labu ziņu, — Juris sacīja, atsēzdamies un novilkdams Ingu sev uz ceļiem. — Laizāns rit krāmējas uz jauno māju.

— Ai! — Inga priecīgi iesaucās.

— Jā. Rīt ir otrdiena. Līdz sestdienai mēs varam visu pagūt. Un sestdien tev būs tas gods — kļūt par Beikas kundzi.

— Ļoti jauki, — Inga teica, un acis tai kareivīgi iemirdzējās. — Man patīk, ka tieši tagad .. .

Un viņi aizrautīgi sāka pārrunāt ar gaidāmo notikumu saistītus gan nozīmīgus, gan pavisam nenozīmīgus sīkumus.

Kad Līvija atgriezās savā dzīvoklī, viņā viss vārījās aiz dusmām. Un daļēji jutās apstulbusi. Šai dullajai taču trūka pat elementārās pieklājības. Vai tā nav bezkaunība — skatīties acīs. un pavisam mierīgi teikt tik nepatīkamas lietas? Vai kulturāls cilvēks tā darīs? Nekad! Nu, labi... ja jau viņa grib atklātu karu, tad lai notiek!

Un, enerģiski svaidīdama pa karsto plīti kannas un kastroļus, neievērodama pat, ka apdedzina rokas, Līvija drudžaini domāja un apsvēra, kā rīkoties, kurp griezties, kam rakstīt.

Kad Dižbajārs, mēģinājumu beidzis, labā omā ienāca pa durvīm, viņa to sagaidīja ar vārdiem:

— Nu, hameleon!?

Dižbajārs pablenza pārsteigts un apmulsis:

— Ko tas nozīmē?

— To, ko saku. Brīnos, ka tu vēl atrodies ideoloģiskā darbā. Nekas, gan jau Laure tevi novāks.

Kad viņa pastāstīja par sarunu bibliotēkā, Dižbajārs, acenēm zibot, sāka staigāt krustām šķērsām pa istabu, tad apstājās pie galda, smagi noelsās un pateica:

— Rīt jābrauc uz Rīgu.

10. NODAĻA

Sniga sniegs. Lielas, baltas pūkas, gaisā lēni šūpodamās, krita uz zemi, vienā mirklī apklādamas to ar biezu, dzidri tīru sedzeni. Nozuda brūnā zāle, lapas un sakaltušie stiebri. Visa pasaule, pēkšņi atbrīvojusies no rudens drūmās pelēcības, kļuva gaiša un viegla, vietvietām kā pasakainas piramīdas uzsliedama nosnigušās egles.

Bet pūkas no neredzamajiem mākoņiem bira un bira.

Ingai un Jurim šovakar kāzas. Tas nozīmē priecīgu steigu, kādā jāveic bezgala daudz dažādu priekšdarbu, bez kuriem nav domājamas nevienas kāzas. Jautra kņada un uztraukumi, skur-binoša skuju smarža istabā un garšīgu pīrāgu aromāts, tos cepina Ingas māte un Ata Reinholda māte.

Tas nozīmē laimīgu smaidu Ingas satrauktajā sejā, kas pietvīkusi no prieka un steigas. Bet jocīgi tas, ka nekas šodien nesokas. Viņa pati satriekta par savu neveiklību. Svaidies, kā gribi, — viss stāv uz vietas. Abas ar Anniņu viņas skraida pa istabu, to kārtodamas, bet aizvien vēl nekas nav padarīts. Galdi neapklāti, viņas drēbes kā no Sebriem atvestas, tā guļ uz gultas — skapī neiekārtas, grāmatas kaudzītē uz grīdas.

Un nu vēl Juris. Atrauj durvis un sauc:

— Ingul! Nāc! Ienāc kantorī! Te tevi grib redzēt.

Inga nomet galdautu, ko taisījusies uzklāt diviem kopā sastumtiem galdiem, un seko viņam.

Pagalmā stāv vieglā mašīna. Un kantorī gaida Gulbis. Tāpat neatģērbies, redzams, steidzas.

— Ieskrēju apsveikt jauno pāri, — viņš saka, spēcīgi saspiezdams Ingas roku. — Lai jums abiem ilgs un laimīgs mūžs. Un lai jūs aizvien būtu labi un uzticīgi draugi un stipri cilvēki.

— Paldies, — Inga aizkustināta pateicas un jautājoši paraugās Jurī.

— Biedrs Gulbis vakarā nevar, — šo skatienu sapratis, viņš atbild.

— Nē?

— Man sieva saslimusi, — saka Gulbis. — Vienam nākt nav prieka. Varbūt tas ir vecmodīgi, bet tādi nu mēs esam.

Viņš pasmaida un, nelielu sainīti no iekšējās kabatas izņēmis, pasniedz Ingai.

— Tas jums. No sievas un manis. Vēlu jums vēlreiz laimi no visas sirds.

Inga un Juris kailām galvām stāv pagalmā un noskatās pakaļ aizbraucošajai mašīnai. Maigas un siltas lēni krīt pārslas, ieķeras matos, pielīp vaigiem.

Tad Inga ar klusu nopūtu saka:

— Cik labi, ka ir tādi cilvēki!

— Pasteidzies, Inguli, — atgādina Juris, stāvēdams tai cieši blakus, — drīz mums jāiet.

Un Inga aizskrien steigties, jo tiešām laiks, kad jāierodas ciema padomē, tuvojas ātri.

Steidzas Caunītēs ari Dace, jo viņa ir viena no tiem, kas ies līdz uz padomi. «Cik žēl, ka nav jaunas kleitas,» Dace sarūgtināta domā, «kā lai iet uz kāzām bez jaunas kleitas!» Bet vai tad tādā zibeņātrumā var kaut ko izdarīt? Mātei sava daļa taisnības, kad tā zobojās: «Tad nu gan kāzas! Kā uz ugunsgrēku. Te jau labi, ja muti pagūs nomazgāt.»

Dace, protams, ir ne tikai nomazgājusies, šorīt no agra rīta Vilkupu Dzidra viņai matus uztinusi uz papīrīšiem, un Daces galva tagad ir izrobota daudziem maziem radziņiem. Izskatās ļoti jocīgi.

Viņa rūpīgi gludina veco, zilo kleitu un piespiež sevi domāt,, ka tik slikti nemaz neizskatīsies.

— Dačuk, vai tu man neiedosi spoguli?— Teodors, kreklā izmeties, pabāž durvīs galvu. Dace pasniedz spoguli un atgriezusies ātri, ātri pabeidz darbu.

Pagalmā īsi, aprauti ierejas suns un apklust. Viņa to pat nedzird. Pavisam satrūkstas, kad pie durvīm atskan klauvējiens un Makša balss:

— Vai var ieiet?

Dace sāk mētāties pa istabu. Viss nekārtībā. Ar steigu viņa savāc izsvaidītos veļas gabalus, slēpj tos skapī, rauj no galda pūdera kārbiņu, matu suku, bet Maksim, acīm redzot, liekas, ka pietiekami gaidīts aiz durvīm, un viņš ienāk iekšā. Tikai tad Dace atceras savus radziņus un apjukusi sagrābj ar rokām galvu.

— Vai! Kāda es izskatos!

— Ko tu uztraucies? — Maksis jautā un pienāk klāt. — Pag, nerauj tā, visu atkal sajauksi. Es tev palīdzēšu izņemt.

Un Dace kā apstulbusi ļaujas, lai viņš to atsēdina uz krēsla un ļoti neveikliem pirkstiem bezgala gausi attin viņas radziņus. Ārprāts! Viņa pati nezina, kādēļ to pieļauj.

Tad Maksis sirsnīgi iesmejas.

— Tagad tu izskaties pēc pūdeļa... tik kupla, tik cirtaina.

— Tūlīt izsukāšu, — Dacei mēle neklausa, kad viņa skatās pēc spoguļa. Ak jā, — spogulis pie Teodora! Viņa paķer suku un velk to caur biezajām sprogām. Pirksti trīc.

— Vakar es biju Taurenē ... — Maksis runā, nolikdams uz galda kādu sainīti. — Nopirku dāvanu ... no mums abiem. Apskaties — vai būs laba? Nekā cita nevarēju izdomāt.

Viņš raisa vaļā aukliņu, un Dace raugās uz ta pirkstiem. Pagari, rūpīgi iztīrītiem nagiem, bet darbā sabrieduši, cietu adu, uz kreisā īkšķa senas rētas zīme. Viņam mugurā šodien balts krekls, droši vien paša gludināts, aproces nav stīvinātas un vienai gar malu krunciņa.

— Varbūt kaut kas cits būtu labāks, — Maksis runā, — bet tu jau pati zini, kāda izvēle ir Taurenē.

Mazā samta kastītē guļ sešas spožas tējkarotes.

— Kā tu domā, tā taču nebūs slikta dāvana? — Maksis jautā.

Viņš teica «no mums abiem» ... «No mums abiem» .. . Dace

jūt, ka karstas rokas saņem viņas sirdi, saņem un vairs neatlaiž. Liekas, tas ir sapnis. Viņa redz Maksi kā caur miglu. Tas atkal ir sasodītais miklums, kas riešas acīs tādos brīžos, kad tā pavisam nevajadzētu.

— Tev varbūt nepatīk?

Tad Dace pati vairs neapjēdz, ko dara. Kāds nepārvarams spēks liek viņai noiet tos divus soļus, kas šķir no Makša, un tāpat, ne vārda nesakot, piekļaut galvu tā stingrajam plecam, ne tikai piekļaut, bet piespiesties ar pieri tik cieši, it kā saltu. Un tad sajust divas rokas, kas to aptver steidzīgi, cieši un maigi... un karstu elpu savos matos.

— Dace ... — Maksis klusi saka un apraujas. Viņa gaida, bet vairāk viņš nesaka nekā. Tikai neveiklām rokām glāsta un glāsta Daces matus, plecus un muguru.

Dace zina, ka nu atnākusi arī viņas laime. Un pēkšņi zūd satraukums un bailes, sirds sāk sist mierīgāk, viņa iedrošinās pacelt galvu un tik tuvu kā nekad ierauga sava drauga tumšās, nepasakāmi mīļās acis. Viņai ir tik labi, tik bezgala labi — ka liekas, šis labums pārplēsīs krūtis, nosmacēs. Jāsaka kaut kas, lai atbrīvotos no maiguma nastas, kas žņaudz elpu. Un Dace ar dziļu, laimīgu nopūtu nomurmina:

— Karotītes ir ļoti skaistas ...

Bet Maksis spožās karotītes uz galda jau aizmirsis. Viņš vāri saņem Daces galvu rokās, mirkli cieši raugās uz viņas muti un tad ar savām lūpām atņem Dacei elpu — ilgi... veselu mūžību ilgi.

— Te tavs spogulis, Dačuk, — saka Teodors durvīs, un viņi iztraucēti atraujas viens no otra.

— Es domāju. .. tev pašai vajadzēs, — Teodors vainīgi piebilst un ātri aizgriežas, lai noslēptu smaidu.

Cik savādi, bet Dacei pat tas vienalga, ka brālis redzējis viņu Makša rokās. No kurienes radies šis miers un pārākuma sajūta, ar kādu Dace atgādina brālim:

— Tu drīz būsi gatavs? Mums jāiet.

Viņa, protams, pati nezina, ka to sauc par sievietisko pašapziņu. Tā atmodusies tai brīdī, kad viņa juta Makša rokas, elpu un lūpas, atmodusies tai mirklī, kad saprata un izjuta, ka tiek mīlēta.

— Bet tu jau pati vēl neesi gatava, — Teodors aiz durvīm skaļi atsaucas.

Dace paraugās Maksī. Arī viņam, var just, pilnīgi vienalga, ka to kāds redzējis skūpstām Daci. Maksis redz tikai Daci, viņš neatkāpjas ne soli un tūlīt atkal steidzīgi ieskauj to savās rokās.

— Palaid, man jātaisās, — Dace saka viņam pie auss.

Viņš neatbild nekā, viņš aizvien vēl klusē un nelaiž vaļā. Tikai pēc laba brīža Dace dzird tā apspiesto balsi:

— Es visu laiku tevi... atceries, gandrīz jau no tās reizes, kad tu samini pulksteni.

— Jā ... — Dace laimīga atsaucas. — Jā ...

— Mēs arī drīz precēsimies ... Tu gribi — pēc nedēļas?

— Jā ... — Dace piekrīt visam, ko viņš saka. Vienalga, ko teiks māte ... Tagad viss vienalga. Viņa ir laimīga un stipra.

Sniga aizvien stiprāk. Bija brīži, kad likās — nupat, nupat visa debess baltos mutuļos sagāzīsies pār zemi un apraks to vienā milzīgā kupenā.

Šādā sniega mākonī, ar autobusu līdz Taurenei atmocījies, atgriezās no Rīgas brauciena arī Dižbajārs. Viņam pretī bija atsūtīts pajūgs.

Dižbajārs sēdēja ragavās, līdz pleciem ietinies vecā kažokā, acenes noņēmis, jo ap tām nepārtraukti lipa sniegs. Viņš domāja. Viņš pārcilāja atmiņā vēlreiz visu, kur bija iets, kas runāts. Viņš centās analizēt, vai viss izdarīts pareizi. Šķiet, ka jā. Viņš bija izturējies ļoti apvaldīti un korekti, bija centies nekur neaizskart Lauri personīgi. Kultūrizglītības iestāžu pārvaldē Dižbajārs ļoti pārliecinoši bija aizrādījis, ka Silmalas ciema bibliotēkā darbs tik nolaists, ka viņš, kā kultūras nama vadītājs, kurš diendienā to spiests redzēt, nespēj ilgāk klusēt un tieši tādēļ atnācis, lai darītu to zināmu. Viņš pats ļoti labi saprot, kā jāstrādā bibliotēkā, un var apliecināt, ka pašreizējā bibliotekāre savu tiešo darbu aizlaidusi galīgā novārtā.

Komjaunatnes Centrālajā Komitejā Dižbajārs pastāstīja, ka Silmalas organizācijā, kamēr tās sekretāre ir Laure, ieviesies neveselīgs gars, jo pati sekretāre ar savu nevēlamo dzīves veidu rāda ļoti sliktu piemēru. Viņam sāp sirds, jo jaunatnes audzinā-sanu viņš uzskata par katra godīga cilvēka daju. Un, redzot, ka sekretārei nemaz nerūp jauniešu komunistiskā audzināšana, viņam nav tiesības klusēt.

— Neesmu dzirdējis, — teica Dižbajārs Centrālkomitejas darbiniekam, kas to uzmanīgi uzklausīja, — ka tur tiktu lasītas attiecīgas lekcijas un referāti. Nekā tamlīdzīga. Sekretārei, protams, nav laika . .. viņa aizņemta ar savām sirdslietām. Tas viss, bez šaubām, ļoti cilvēciski, bet nezin vai atstāj audzinošu iespaidu uz pārējiem jauniešiem, ja uztur intīmus sakarus ar vīrieti, kam sieva un bērns Rīgā... Tā tas diemžēl ir. Es izmantoju gadījumu, kad esmu iebraucis, lai darītu to zināmu komjaunatnes vadībai.

Protams, par informāciju viņam pateicās un apsolījās pārbaudīt faktus. Lai pārbauda. Fakti ir tieši tādi.

Sniga visu dienu un visu vakaru. Sniga vēl arī tad, kad kāzinieki, no ciema padomes atgriezušies, sēdēja pie jautra mielasta galda un bija aizmirsuši ziemu un kupenas.

Jaunajam pārim pretī sēdēdams, Sebris pacēla glāzi un uzsauca tostu:

— Nu, tad uz jūsu abu laimi! Un uz to, lai jūs vienmēr paliktu pie mums!

Reinholda māte lika uz galda bļodas ar cūkas cepeti un brūniem kāpostiem, bet Ingas māte sekoja viņai ar karstiem kartupeļiem. Atkal un atkal viņa vēroja savu znotu, kuru vēl nemaz nepazina, un klusībā vēlēja Ingai laimi. Kaut nu viņa ar savu ātro, dedzīgo raksturu nepieviltos! Kaut nu šis patīkamais puisis tiešām būtu īstais!

Bet pašai Ingai laikam šādu bažu nebija. Pietvīkusi, mirdzošām acīm viņa šad tad paskatījās uz savu jauno vīru, saskandināja vīna glāzi ar viesiem, un ne uz brīdi viņas sejā nenodzisa laimīgais smaids.

Šovakar viņa bija aizmirsusi visu nepatīkamo, ieskaitot Diž-bajārus, un ļāvās gaišam prieka vilnim. Vajag taču tikai pamest acis uz Juri un sastapt viņa skatienu, lai izjustu spēku un laimi, lai visa tālākā dzīve ieskanētos kā gaviļu pilna dziesma. Ne jau no pāris vīna malkiem, bet no šīs laimes apziņas Inga bija noreibusi. Viņa juta sev cieši blakus Jura plecu un domās atkārtoja jau nez kuru reizi: «Es tevi ļoti, ļoti mīlēšu. Visu mūžu. Līdz kapa malai. Tu — visulabākais, vismīļākais.»

Šovakar klusākais no visiem bija Atis Reinholds. Pazudusi viņa jautrība un draiskums — brigadieris pavisam neatgādina ja sevi. Protams, viņš centās neizrādīt, bet skaidri redzams — kaut kas viņam noticis, kāda ēna nomāc prātu.

Pat Jurim beidzot uzkrita drauga mazrunība. Viņš paliecās pāri Ingai un pieskārās tā plecam.

— Ko tu tik drūms šovakar? Ko tas nozīmē?

— Tas nenozīmē neko, — Atis atsaucās. — Varbūt tikai skaudību.

— Vai tu apskaud mani un Juri? — Inga ātri ievaicājās.

— Kā tad citādi? — Atis smaidīja.

Inga laimīgi uzsmaidīja pretī.

Izdevīgā brīdī Atis piecēlās un atstāja istabu. Viņam gribējās pabūt vienam. Viņš izgāja ārā un, durvju priekšā ar kailu galvu stāvēdams, ļāva, lai maigās pārslas līp ap pieri un izkusdamas atveldzē to. Viņam bija ļoti, ļoti skumji. Karsta greizsirdība grauza sirdi. Dace un Maksis. Ak, kādēļ viņš bija tāds ēzelis un nepamanīja to agrāk. Agrāk, pašā sākumā! Tad varēja iesākt cīņu par šo meiču un nav vēl teikts, kurš būtu uzvarējis. Bet vai tad viņš nebija pamanījis? Vai tad neredzēja, cik Maksis bija pret Daci uzmanīgs un pakalpīgs? Ai, jā — viņš bija gan to redzējis, tikai nepiešķīra tam nozīmes, nez kādēļ būdams pārliecināts, ka viņam pašam vajag tikai vēlēties, un katra meiča kritīs ap kaklu. Un šī lielā pašapziņa bija novedusi pie tā, ka vienīgo meiteni, kas iepatikusies pa īstam, viņš palaidis garām. Savu laimi palaidis garām. Nekad viņš nebija tik skaudri izjutis, ka tā bijusi viņa laime, kā šovakar, stāvot aiz kāzu logiem tumšajā pagalmā un sniegā. Bet varbūt vēl nav par vēlu? Varbūt ir vērts pamēģināt? Kas tad viņš ir — lupata, ka padevīgi noraudzīsies, kā cits paņem to, kas varēja piederēt viņam ... ne tikai varēja, bet kam vajadzēja piederēt viņam?

Atis nikni sažņaudza dūres un nevarīga rūgtuma pilns nokāra galvu. Ko lai iesāk? Un kā? Daci šovakar viņš pirmo reizi redzēja tādu: laimīgu, starojošu un tik brīvu. Un kā viņi abi ar Maksi... Ja nezinātu, varētu nodomāt, ka tās nav Jura un Ingas kāzas, bet gan viņu.

Greizsirdībā gandrīz vai smakdams, Atis domāja, cik nejauki ir uzvesties tā, it kā citu nemaz pasaulē nebūtu ... tikai viņi... tikai viņi divi vien. Un, kailu galvu stāvēdams laukā, aukstumu nemaz nejuzdams, viņš centās atcerēties katru Makša vissīkāko trūkumu ... Jā, pat to, ka viņš mazliet ar vienu aci šķielē.

«Muļķis,» viņš tūlīt sevi apsauca, soļodams uz priekšu un atpakaļ gar istabas logiem, kur uz aizkariem kustējās ēnas,

«kada nozīme tam, ja viņš šķielētu ari ar abam? Itin nekādās. Vai tad tu nemīlētu Daci, ja viņa šķielētu?»

Un ar izbrīnu Atis šai brīdī pats sev atziņas, ka viņa uzskati tik ļoti mainījušies. Nē, agrāk viņš tā nebūtu domājis, agrāk viņš piegrieza vērību tikai skaistām meitenēm. Tādas ka Dace — viņš pat neredzēja. Tādēļ jau arī laikam aizgāja tai garām. Bet viņa ar savām gaišajām acīm, darbīgajām rokam un jauko sirdi pievērsās Maksim un iemīlēja to.

Atis iegāja tumšajā priekšnamā, sameklēja durvis uz savu istabiņu un klusu atvēra tās. Nometa kurpes un atlaidās gultā. Negribējās atgriezties pie kāziniekiem. Tur pašlaik dzirdējās jautri smiekli un neatlaidīgi saucieni:

— Rūgts! Rūgts! Rūgts!

Bet Atim tiešām mutē bija rūgtums, ko viņš rija un nespēja norīt.

11. NODAĻA

Augstu priežu un egļu galotnēs kauc sniega vētra. Stumbri krakšķ un sten. Gaisā ap tumšajiem zariem virmo baltu putekļu mākoņi. Viss mežs pilns dobjas, smagas šalkas — brīžam spēcīgas, brīžam vājas, bet nepārtrauktas šalkas.

Klajumam pāri brāzmo balti viļņi, te noplakdami, te saceldamies gaisā. Putenis trako jau otro dienu. Ceļš sniega aizvilkts, pavisam nozudis, tikai izlocītā kailo alkšņu rinda iezīme vietu, kur tas bijis.

Bet meža dziļumā, kur netiek klāt ne vēja brāzieni, ne sniega vērpatas, spalgi dzied elektriskie zāģi un skan cirvju cirtieni. Un vienmuļi dūc traktors.

Patlaban sāk lēni šķiebties un tad ar lustošu troksni, aizķerdama citu koku zarus un vienu otru aplauzīdama, strauji gāžas veca egle. Tai pakaļ no augšas īsu brītiņu birst notrauktais sniegs. Bet resnais stumbrs, ar kuplajiem zariem smagi blīkšķot, jau atsities pret zemi, izsviezdams sniegu uz visām pusēm.

Mazā klajuma malā sniegā spīd gari stumbri ar nošķibītiem zariem. Netālu liesmo ugunskurs. Rosās ļaudis.

Juris ar Teodoru stāv pie nupat nolaistās egles, ausainās cepures sniega apbērtas, gaisā kā mazi, zilgani mākonīši sasalst elpa.

— Kas par varenu koku, — saka Juris. — Taisni vai žēl.

Teodors noraugās, kā egles zari vēl līgojas kritiena satricināti, līdz pamazām norimst un zaļā, smaržīgā blāķī padevīgi pieplok sniegam.

Tad viņi abi ķeras pie zāģa, lai pārvietotu to tālāk.

Pašlaik ar griezīgu troksni sāk darboties otrs zāģis, kur strādā Atis un Sebru Emīls. Liekas, šī skaņa vien jau trauc no zariem baltus putekļus.

Kad viņi sagatavojušies laist zemē nākamo koku, Teodors pēkšņi saka:

— Es gribēju jūs lūgt, Juri. .. Vai mēs nevarētu uzrunāt viens otru ar «tu»? Zināms, ja nekas nav pretī...

Juris, šādu jautājumu negaidījis, uz mirkli apstājas, paraugās darba biedrā un izbrīnījies atbild:

— Kādēļ gan ne? Kas man var būt pretī? Vai nav vienalga ...

— Ne, man nav vienalga, — Teodors pārtrauc. — To varbūt grūti saprast... Bet jūs visi esat uz «tu», tikai es viens jūtos svešs, it kā nebūtu šeit piederīgs.

— Nu, vai zini, tev gan ir iztēle, — Juris iesmejas, pāriedams tūlīt uz «tu». — Vai tādēļ, ka es tev saku «jūs», tas nozīmētu, ka tu neesi savējais?

— Var jau būt, ka iztēle, — Teodors rauš ar roku no cepures sniegu. — Droši vien. Bet...

— Nu tad še roka un uzskatīsim, ka esam sadzēruši tubrālības. Ak tu ķēms tāds! — Un Juris smiedamies iegrūž Teodoram spēcīgu dunku krūtīs.

Atkal sāk kaukt viņu abu zāģis, griežoties resnajā, brūnajā stumbra, sak līgoties staltais koks.

Mežā strādā arī sievietes — Inga, Dace un Dzidra. Viņas palīdz sazāģēt zarus un krauj tos kaudzēs. Darbs nemaz nav viegls, sevišķi tādēļ, ka mugurā savilkts tik daudz siltu drēbju. Protams, čakli kustoties, kļūst karsti, un viens otrs virsējais gabals nolido nost.

Inga jau krietni iesilusi, viņa nomet veco mētelīti un paliek savā siltajā slēpotājas tērpā, kam apakšā pavilkts adīts džemperis. Tiešām, visi saģērbušies kā uz Antarktīdu.

Ugunskurā ceļas aizvien augstākas liesmas. Sīc un skaļi sprēgā degošie zari. Mutuļu mutuļiem griežas jautri dūmi.

Dace un Dzidra gatavo pusdienas. Katlā, pāri ugunskuram burbuļodama, varas gaļas zupa. Dace vēl taja iemet notīrītos kartupeļus un nogaršo sāli.

— Inga! Nāc atpūties! Ko tu lauzies ar tiem baļķiem! — sauc Dzidra.

— Vai drīz būs pusdienas? — Inga atkliedz pretī, atslējusies taisni un ar roku gaiņādama dūmus, ko vējš iemet sejā.

— Gaļa jau mīksta! — Dzidra skaļi paziņo.

— Briesmīgi gribas ēst! — Inga noelšas.

Tik labi ir šeit, kur kūsā darbs, smaržo dūmi un skujas, kur augstu gaisā kauc un plosās vēji. Labi ir zināt, ka pašu rokas neatlaidīgi un sīvi cīnās par saviem mērķiem. Līdz šim bija tikai runas un jūsma. Tagad to vietā stājies darbs. Ar katru nogāztu koku viņi paiet mazu solīti uz priekšu. Visi zin — katrs nogāzts koks nozīmē vienu stabu viņu jaunajā līnijā. Gara būs šī līnija, tādu stabu vajag daudz. Daudz vēl vajadzēs pūliņu, kamēr tie cits aiz cita sāks slieties gar ceļu cauri silam. Bet Inga tos jau redz. Redz mazos, baltos podiņus, no kuriem iztek vadi, kas atnesīs Silmalai to, pēc kā visi tik ļoti noilgojušies, — gaismu.

Bet Inga redz ne tikai gaismu, ko izstaro spuldzes. Viņa redz dzīves vieglumu, ko šie vadi atnesīs cilvēkiem, dzīves vieglumu un dzīves prieku. Viņa zina, ka tā būs revolūcija Silmalas dzīvē. Un gaida šo revolūciju ar nepacietību un nemieru. Viņas muskuļi nepierastajā darbā sāp, gurst mugura, bet sirdī prieks un dziļš gandarījums. Dzīve iet uz priekšu pareizi.

— Uzmani katlu, — Dace saka Dzidrai, — es iešu pastrādāt.

Dacei ap galvu zilganpelēks adīts lakats — gluži kā dūmu

krāsā ... vismaz Atim šāds salīdzinājums iekrīt prātā, kad viņa, pa sniegu brizdama, iet tam garām. Viņa paskatās uz Ati un savelk lūpas smaidā. Laipnā, draudzīgā smārdā.

— Jauki! — viņa saka un gaida atbildi.

«Dace, Dace — vai tā esi tu?» Un pēkšņi Atim iesitas galvā negudra doma, viņš pats sastingst no tās, bet vaļā netiek. Tagad vai nekad! Dzīvē nekad nekas nav par vēlu.

Un, smaidošo meiču strauji aiz piedurknes notvēris, Atis vienā elpas vilcienā izgrūž:

— Dace, paliec mazu brītiņu, man tev jasaka...

Dace aizvien vēl smaida. Atis aši noliec galvu, it kā sniegā ko meklētu, tad tikpat ātri atmet to. Stīvi raudzīdamies Dacei acīs, svešādā balsī viņš saka:

— Dace, es mīlu tevi... tas ir nopietni... tas ir pavisam ...

Dace apstulbusi skatās jautrā brigadiera sejā, kas šai mirklī tā pārvērtusies, un pati redz, ka tas ir nopietni. Ak dievs!

Nebūsim liekuļi, arī Dace ir tikai sieviete, un katrai sievietei glaimo, ja viņa kādam patīk. Bet Dace ir sieviete ar labu un siltu sirdi, un viņa tai pašā brīdī saraujas arī neveiklā vainas apziņā, it kā viņai pie Ata Reinholda jūtām būtu kāda daļa. Pietvīkusi, neveikla un nelaimīga, acis nodūrusi, Dace murmina:

— Muļķības . .. Ati, ko tu joko ...

Un atkal domās pazib pārmetums mātei: ja tā nebūtu sacēlusi brēku, ka viņa savai meitai nepieļaus čigānu kāzas, ka vismaz jauni brunči jāpašuj un jāapskatās, kāds brūtgānam deguns, tad Dace jau būtu sieva un, bez šaubām, šāda saruna nenotiktu.

— Es nejokoju, — Atis ārkārtīgi nopietni saka un aizvien vēl nelaiž vaļā viņas piedurkni. Tikai tagad viņš jau mierīgāk sāk ieskatīties Dacei acīs. Arī balss skan mierīgāk, bet vēl neatlaidīgāk un dedzīgāk: — Dace, es runāju nopietni. Es mīlu tevi. Gribu tevi par sievu. Tici man, neviens tevi nemīlēs vairāk ... Es tevi ļoti, ļoti... saproti?

Šai grūtajā mirklī Dacei gar atmiņu acīm paslīd kāda nelaimīga, neievērota meitene un skaistais, jautrais brigadieris. Jautrais brigadieris tagad ir pavisam tuvu, vajag tikai pastiept rokas. Bet meitenes sirds klusē un nejūtas vairs nelaimīga. Un varbūt tādēļ, ka tajā tagad mājo ļoti liela laime, Dacei negribas nevienam nodarīt sāpes, kaut visniecīgākās, un viņa, Atim acīs palūkojusies, klusi saka:

— Nevajag tā. Nu, tiešām, Ati... kādēļ tu tā? Mēs taču esam draugi, vai ne?

— Bez šaubām, — Atis piekrīt un pieliecas Dacei vēl tuvāk. — Bet es gribu, lai mēs būtu nešķirami draugi un uz visu mūžu.

Dace saprot, ka jāatbild skaidri un noteikti. Bez izlocīšanās. Viņa tā arī saka, neskatīdamās uz Ati, ieurbdamās ar acīm nokritušā egles zariņā pie savām kājām:

— Tu laikam nezini... Es... mēs ... nu, ar vārdu sakot, mēs ar Maksi. ..

— Pietiek! Saprotu! — Atis viņu pārtrauc tik asi, ka Dace saraujas un paceļ galvu. — Ak tā ...

Dacei liekas, ka īsajos vārdiņos «ak tā» izskan nicinājums, un šis nicinājums vērsts pret Maksi. Tas aizskar līdz sirds dziļumiem, un Dace instinktīvi iekšēji saslienas. Pēkšņi viņā atmostas tieksme kaut kā Atim to atdarīt, kaut vai mazliet.

Dace atbrīvo savu piedurkni un pavisam mierīgi, vienaldzīgi pasmiedamās, saka:

— Zini, Ati, kādreiz es par tevi ļoti jūsmoju. Laikam pat biju nelaimīgi iemīlējusies. Bet tas jau ir sen izkūpējis... kā dūmi.

— Kā dūmi... — Atis mehāniski atkārto.

Dacei atkal kļūst neērti. Viņa steidzīgi nosaka:

— Jāiet pie darba ... drīz pusdienas ... — un, sniegā grimdama, skrien pāri klajumiņam, kur Inga ar Emīlu velk no egles nost tikko nozāģēto galotni.

Atis vēl brītiņu stāv uz vietas pavisam kluss. Vai viņš pareizi dzirdēja? Viņa nejokoja?

— Brigadieri Vai tu esi nosalis, vai? — Atlido sauciens no meža.

— Eju! — viņš atkliedz un sāk iet. Sejā iesitas rūgti ugunskura dūmi.

Bet dūmi aizvien ir rūgti.

Izrādās, ka dzīvē reizēm var nokavēt.

Pēcpusdienā pierima putenis. Mežā to varēja nojaust no klusuma, kāds iestājas visapkārt. Biezajās egļu galotnēs vairs nešņāca skarbais vējš, gaiss pēkšņi kļuva rāms un silts.

Tuvojās atkusnis.

Nelaime notika īsi pirms darba beigām, kad jau diena bija pavisam sazilējusi un zem koku zariem ēnas kļuva melnas.

Nelaimi, kā aizvien, nekad nevar paredzēt un nevar apjaust, kā tā notiek. Pēkšņi tikai gadījās tā, ka Teodors un Juris nebija ievērojuši, ka nokļuvuši par tuvu zāģējamam kokam. Egle gāzās strauji. To, ka galotne viņus aizķers, Juris pamanīja paša pēdējā mirklī, bet Teodors tai brīdī bija noliecies, lai uzceltu nokritušo dūraini.

Juris nepaspēja brīdināt. Ar visu spēku viņš atgrūda to nost — Teodors aizkūleņoja projām un gabaliņu atstatu ievēlās sniegā. Bet Juris pats nepaguva, resnie zari aizķēra to smagā, asā triecienā, un viņš sakņupa zem tiem.

Atjēdzies un apjautis notikušo, Teodors sāka kliegt pēc palīdzības.

— Paldies dievam — dzīvs, — smagi piekusis, izelsa Atis, tupēdams uz ceļiem un ar visu spēku turēdams samaņu zaudējušo Juri, kad viņi bija to izvilkuši no zaru apakšas.

Inga, nometusies viņam blakus, glāstīja Jura rokas klusēdama un izmisusi. Rokas šķita pēkšņi kļuvušas aukstas un nedzīvas. Sirds viņai sažņaudzās šausmās. Tad tā, visu laiku pukstējusi mežonīgās bailēs, it kā apstājās, sastinga un pārakmeņojās,

«Ja viņš ir miris, tad arī es palikšu tepat,» Inga domāja nāves vienaldzībā, «abi paliksim tepat... es neiešu projām no šīs vietas, es it nekur vairs neiešu.»

Tad viņa izdzirda vārdu «dzīvs» un ar visu savu spēku atmodās no īsā stinguma un pieķērās cerībai.

Viņi sarīkoja nestuves. Kāds skrēja pēc mašīnas.

— Zirgu! Zirgu lai jūdz! Ar mašīnu netiks cauri! — Inga brīnījās, cik svešādi skan Ata Reinholda balss.

Kad puiši, pūlēdamies būt ļoti saudzīgi, pacēla Juri, lai nestu prom, viņš pēkšņi atvēra acis, apjucis mirkli paraudzījās uz visiem, sakustējās strauji, lai pieceltos, un ievaidējās.

— Paliec mierā ... Juri, mīļais . .. kur tev sāp? — Inga murmināja, glāstīdama viņa pieri. Viņš izmocīja bālu smaidu:

— Nekas, Inguli, sīkums. Ko jūs gribat.. . darīt?

— Tu neķepurojies un nepļāpā! — ar rupju maigumu pavēlēja Atis, noraudams savu kažociņu un pārsegdams pāri. Tad viņš atkārtoja Ingas jautājumu: — Kur tev sāp?

— Laikam plecs ... un sāni, — Juris teica caur zobiem, aizvērdams acis. — Cik nejauki!

— Tagad paliec mierīgs, lai mēs tiekam līdz mājām!

Viņi noguldīja Juri ragavās, Inga ietupās blakus, lai turētu ta galvu sev klēpī, un, zirgam pa aizputināto ceļu cīnoties, brauca uz māju.

Atis jau bija kantorī un pūlējās sazvanīt Taurenes ārstu.

— Aizgāja pie slimnieka, — no turienes atbildēja.

— Vai drīz būs atpakaļ? — Atis kliedza klausulē. Mute žuva no uztraukuma.

— Nezinu. Domāju, ka drīz.

Atvērās durvis. Ienāca Teodors. Atis uzkāra klausuli un sāka staigāt pa istabu no viena kakta otrā. Tad viņš apstājās un teica Teodoram:

— Vai tad tā var, ka nav pašiem sava ārsta? Un slimnīca desmit kilometru. Nejēdzība! Vai tā var dzīvot?

— Protams, nevar, — Teodors strauji atsaucās.

Atkal sākdams soļot pa istabu, Atis dusmīgi noteica:

— Un tā arī nedzīvosim.

257

17 — A. Brodele

Tad viņš atkal ņēma klausuli un nepacietīgi sauca centrālei ārsta numuru.

Bet pa to laiku jau Maksis ar Sebru Emīlu, lāpstas ragavās ielikuši, dzina zirgu uz Taureni.

Vakars bija pavisam satumsis, kad Alīne Caunītēs jau trešo reizi uzkarsēto ēdienu pikti iegrūda cepeškrāsnī un nolēma vairāk nerūpēties. Lai dziest! Lai sakalst! Lai ēd, ko grib. Galu galā — kāda man tur daļa!

Alīne izrāva pēdējo pagalīti no plīts, iesvieda ūdens spainī un aizgrūda aizbīdni. Bet, līdz ko, rokas nomazgājusi, paņēma adīkli, sētā sāka riet suns. Suni labinādams un atklepodamies, nāca iekšā Vilkups.

— Laba diena jūsmājās! — viņš, vēl pār slieksni nepārkāpis, sauca. — Tu, Alīn, vēl laikam nekā nezini? Šiem mežā notikusi nelaime. Tavam, dēlam un Beikam .. . Atvesti uz kantori. Mana Dzidra likusi pateikt.

Kolhoza sieva, kura bija gājusi garām un kurai Dzidra lūdza ieiet pa ceļam Vilkupos pasacīt, ka viņa tik drīz nebūs, ar vienu ausi slikti dzirdēja un droši vien bija pārpratusi Dzidras ātrumā runāto, ka Juris, raudams nost Teodoru, pats nav paguvis izvairīties no krītošā koka; sieviete aiznesa uz Vilkupiem ziņu, ka Juris un Teodors abi cietuši nelaimē. Abi guļ kantorī un no Taurenes gaida ārstu.

Vilkups tūlīt āva kājās zābakus un steidzīgi brida uz Caunī-tēm. Lai nu kā — bet mātei par dēlu jāzina pirmām kārtām.

Kad pasacīta šī negaidīta nelaimes ziņa, Alīne brīdi raudzījās kaimiņā kā spokā. Tad viņa sāka apjēgt, kas noticis. Teodors ... viņas Teodors! Tas otrs — tas ir vienaldzīgs, bet Teodors ... dēls!

Alīne īsi iekunkstējās un pieķērās pie galda malas. Acu priekšā sagriezās raibs. «Mīļais dievs... mīļais dievs!» viņa domās lūdzās. «Kaut nebūtu pavisam ... kaut tikai dzīvs!»

— Un tu tuvāk nekā nezini? — viņa ar mokām izčukstēja. Gribēja spert soli, iet, bet ceļgalos ļengans gļēvums. Alīne nolaidās uz soliņa. Kādēļ visas nelaimes mūžīgi viņai, viņai vien? Vai tādēļ Teodoram bija jāatgriežas mājās, lai dabūtu galu mežā zem egles? Un tūlīt viņa izbijās no tā, ka pat domās pieļāvusi iespējamību, ka viņas dēls beigts. Nē, nē, vēl taču nekas nav zināms!

Bet atmiņā neatvairāmi mācās virsū dažādi nelaimes gadījumi, cits par citu spilgtāki.

Alīne saprata, ka nespēj palikt uz vietas mierā. Jāiet. Jāredz pašai savām acīm.

Vilkups kaut ko runāja un runāja, rokas mētādams un grozīdamies ap plīti. Kā caur miglu Alīne redzēja, ka viņš izvelk no pelniem oglīti un iepīpē. «Vakariņas ... par velti...» pēkšņi viņai iesāpējās sirds tieši par to, «saceptas sēnes ar kartupeļiem .. . Teo tās garšoja. Sakaltīs, neviens neēdīs.»

Vilkups kaut ko teica, sniedza viņai roku, izgāja. Iestājās klusums.

Alīnei lija pār vaigiem sāļas un karstas asaras, kad tā noliecās, lai uzautu kājās zābakus. Trūka spēka noslaucīt seju, asaras tecēja uz lūpām. Viņa tās aplaizīja un kā mēnessērdzīga taustījās pēc mēteļa un lakata.

Un tad pēkšņi Teodors sveiks un vesels stāvēja durvīs. Līdz ar viņu no āra ieplūda spirgta gaisa šalts, novērpās balti garaiņi.

— Labvakar, māt! — viņš sauca, nomezdams cepuri un kažociņu. — Cik pie tevis silts, bet mums . ..

Viņš aprāvās, piegāja pie karstās plīts pasildīt rokas un pēc īsas pauzes, tāpat ar muguru pret māti stāvēdams, klusā balsī pateica:

— Dace nebūs tik drīz. Viņa palika pie Ingas. Zini, koks gāžoties stipri sasita Juri.

Alīne atguvās pamazām. Pēc nežēlīgās ziņas tai likās, ka tas ir sapnis. Viņa raudzījās dēlā kā parādībā, bet no nelaimes nastas atbrīvotā sirds atkal sita aizvien vieglāk un mierīgāk. Tad no krūtīm izlauzās dziļa atvieglojuma nopūta, un Alīne domās karsti pateicās dievam.

Viņa piegāja, pacēla uz krēsla nomesto kažociņu un uzkāra to parastā vietā. Tad, dēlam garām pie plīts iedama, noglāstīja tā plecu.

— Ak kungs, kā Vilkups nupat mani pārbiedēja! Es jau sataisījos skriet. Ienāk un saka, ka tevi arī ķēris koks ... Nedod dievs, kā es satrūkos! Labi gan, ka tu atnāci.. . labi gan!

Teodors pagriezās pret māti, un viņa pamanīja, ka dēls ļoti noguris. Viņš kaut kā dīvaini pasmaidīja un klusi sacīja:

— Es jau nebūtu atnācis .. . kas zin, kā man būtu izgājis . .. ja ne Juris. Es arī būtu zem koka.

— Ko, ko tu saki?

Alīne bija atvērusi cepeškrāsni un turēja rokās bļodiņu ar smaržojošām sēnēm. Platām, platām acīm viņa raudzījās dēlā.

— Viņš? . . .

— Viņš mani izglāba, māt. Pats nepaguva atlēkt...

Klusēdama Alīne aiznesa sēnes un kartupeļus uz galdu, sameklēja šķīvi, nazi un dakšiņu. Izgāja pieliekamajā un atnesa no mucas pāris skābētu gurķu. Karstu tēju krūzītē ielējusi, vēl padomāja un aizgāja uz pieliekamo otrreiz — atgriezās ar medus burciņu. Visu to viņa, ne vārda nerunādama, salika dēlam priekšā uz galda.

Tad viņa atkāpās pie plīts un no turienes noraudzījās, kā Teodors ēd ātri un bez apetītes, it kā izpildot nepatīkamu pienākumu. Kad viņš, lūpas apdedzinādams, steidzīgi dzēra tēju, Alīne iejautājās:

— Un kā tad pats ... stipri cietis?

— Smagi, — Teodors attrauca, celdamies kājās. — Drīz būs dakteris. Es tūlīt iešu atpakaļ. Atnācu tikai tev pateikt, lai tu neuztraucies, ka mēs tik vēlu .. .

Alīne neatbildēja nekā. Viņa pat nepamāja ar galvu. Klusēdama viņa mazgāja nedaudzos traukus, berza un berza ar lupatu šķīvi, kurš jau sen bija tīrs, it kā gribēdama tajā izberzt caurumu.

12. NODAĻA

Vai esat ievērojuši, ka februārī gaiss jau sāk smaržot pēc pavasara? Var jau būt, ka tās tikai iedomas, bet varbūt arī ne. Un, ja arī iedomas, — ir labi, ka cilvēki jau tad, kad vēl auro skarbi vēji, sāk nēsāt krūtīs trauksmainu, pavasarīgu nemieru.

Saule pusdienas laikā tikko manāmi silda, radīdama ilgas pēc vasaras ugunīgās svelmes. Tā vien gribas notvert šos skopos starus, notvert tos un nelaist vaļā, it kā tā varētu ātrāk pasteidzināt pavasara atnākšanu.

Un ieklausieties labi, arī meži šņāc savādāk, tā vairs nav drūmā, bezcerīgā šalka — sastingusi un auksta, bet tajā jaušams jau tikko atmodies nemiers, cerības, gaidas. Un ilgas pēc kaut kā tāla.

Tāds ir februāris.

Kas gan tie par cilvēkiem, kuri nespēj saskatīt skaistumu sārti brūno kārklu puduros, lazdu kautrīgo ziedu pakariņos, kuri pirmie apliecina pavasara nākšanu, un jauna vītola zaļgani dzeltenajos zaros, kad tiem pāri mirgo bālā februāra saule? Dzīvība jau mostas. Zem koku mizām sāk ritēt sula. Un liekas, ka kārklu krūmāji ceļmalā kļūst ar katru dienu sārtāki un dzīvāki, lazdu ziedu pumpuri briest, acīm redzot, un drīz sāks kaisīt zilgajā sniegā dzeltenus putekļus.

Kas tie par cilvēkiem, kuri nespēj visu to redzēt un mīlēt sniega klātos laukus, tumši zaļos silus un pelēkos māju pudurus ar priecīgajiem dūmu stabiem, kuri neprot tur ienest darbīgu rosmi un dzīvību? Jo tikai tur, kur rosme un dzīvība, ir arī skaistums.

Kamēr Juris gulēja Taurenes slimnīcā un pēc tam mājās, viņu atvietoja Atis Reinholds. Jautrais brigadieris kļuvis nopietnāks un mazliet drūms, acīm redzot, izjuta pienākuma smagumu. Un droši vien par katru cenu gribēja paspīdēt priekšsēdētāja acīs, ka visi darbi rit pēc plāna.

Viņi tiešām centās. Mežā tāpat vēl cirta kokus. To kā sākuši, tā arī turpināja jaunieši. Lēnām auga resno baļķu skaits, tie kā sarkanbrūni pakrituši milži gulēja nelielās kaudzēs pa izcērtamo rajonu, gaidīdami, kamēr tos uzmeklēs neatlaidīgais, darbīgais traktors un pamazām vien savilks mežmalā pie ceļa.

Arī pārējie mājās negulēja. Darba bija pilnas rokas — sēkla, inventārs, ap kuru tik daudz jālauza galva, kūtsmēsli, kūdra un tā bez gala.

Buvbrigāde tagad strādāja Caunītēs — remontēja lielo šķūni: lika jaunu jumtu, sienās izcirta logus, ierīkoja nodalījumus un laktas. Pavasarī te paredzēts ievietot ap pusotra tūkstoša cālēnu. Līdz tam laikam bija jāsaved kārtībā arī jaunajai sivēnu fermai nodomātā mītne otrajā brigādē un jāpaveic vēl daudz dažādu sīkāku remontu.

Agrākās ziemas «Silmalā» bija vilkušās lēni, līdz pavasarim nemaz nezināja, ko sadarīt. Bet tagad pietrūka dienu. Skaties vien, februāris jau pusē, un tik daudz nepaveiktu darbu.

Priekšsēdētājs aizvien vēl guļ uz gultas, bet kādam jābrauc uz pilsētu, lai meklētu vadus un transformatoru. Trūka detaļu traktoriem, arī tās no kaut kurienes jāizrauj. Maksis jau otro reizi bija izbraukājis Rīgu.

Ik vakarus Atis apsēdās pie Jura gultas ar papīra lapu un zīmuli. Viņi kopīgi izrunāja un uzmeta rītdienas darbus sīki pa punktiem, neaizmirstot nevienu cilvēku.

Juris no gulēšanas kļuvis pavisam nervozs. Ja Inga nebūtu tik stipri protestējusi, viņš, neraugoties uz ārsta aizliegumu, katrā ziņā jau mēģinātu vismaz sēdēt. Ne jau tādēļ, ka gulēt garlaicīgi, nē — viņš izmantoja laiku, daudz lasīja un mācījās, bet tādēļ, ka dienas steidzās uz pavasari, un katra no tām atausa ar jauniem uzdevumiem.

Priekšnamā atskanēja Ingas soļi — steidzīgi un nepacietīgi. Durvis atvērās un līdz gultai atstrāvoja vēss, spirgts gaiss.

— Labvakar, slimniek, ko tu dari?

— Gozējos slinkumā. Ko tad citu?

Inga uzkāra mēteli, sapūta dvašu uz rokām un nāca klāt. Pārliecās pāri gultai un nolika savu galvu uz spilvena, pieglauzdamās Jurim.

— Tu mani ļoti gaidīji? — viņa jautāja, vēl aizelsusies no ātrā nāciena un vēja.

— Nepavisam ... — ar veselo roku viņš pagrieza Ingas seju pret sevi un uzspieda lūpas viņas mutei. Tā viņi palika labu brīdi.

— Tev tik jauki, vēsi vaigi... un tādi smaržīgi, — Juris sacīja.

— Ne velti visu dienu elpoju skuju odekolonu, — Inga klusi smējās, laizdama pirkstus caur viņa matiem. «Kā es tevi mīlu,» viņa domāja, «un ar katru dienu stiprāk ... vai tas nav dīvaini?»

Tad viņa atkāpās no gultas un sāka rosīties ap galdu.

— Droši vien esi izsalcis! Es tevi paēdināšu un tad skriešu.

Juris, galvu uz veselās rokas atbalstījis, sekoja ar acīm, kā

viņa gāja un rīkojās — nesa no virtuves ēdienu, grieza maizi, salika visu uz galdiņa blakus gultai un tad apsēdās. Pašam viņam nācās grūti paēst — sēdēt vēl nedrīkstēja, viena roka ģipsī. Pusdienas viņam nesa Reinholda māte vai Anniņa, viņas arī pabaroja. Bet vakaros Inga gribēja to darīt pati.

— Vismaz tik daudz man jācenšas ģimenes labā, — viņa teica. — Pietiek jau, ka Ata māte izvāra.

— Nu, kas jauns? — Juris, pāris kumosu norijis, nepacietīgi jautāja. Un Inga stāstīja, cik koku nozāģēts, ka Sebris jau pārbraucis no «Ezerlejas», kur bijis pēc apsolītās sēklas, un ka sarunājis arī par vairākām šķirnes telītēm. Gobās viena no Terēzes sivēnmātēm pagājušajā naktī atnesusi sešpadsmit sivēnus. Nupat viņa ceļā sastapusi Laizānu nākam no Caunītēm. Augusts viņam apsolījies atvest no Taurenes naglas, bet neesot vēl atgriezies, acīm redzot, būšot vēlu.

Stāstīdama Inga paguva paēst arī pati. Tad cēlās un veikli nokopa galdu. Viņa sāka steigties. Droši vien nāks kāds pēc grāmatām, bez tam deviņos sapulcēsies kopā visa padome.

Februāra beigās paredzēts literārais karnevāls. Tam tagad tika veltīts viss brīvais laiks.

— Vai tu zini, ka laukā jau stipri jūt pavasari? — Inga steidzīgi jautāja, turēdama rokā mazu spogulīti un kārtodama tikko apsieto lakatiņu. Juris klusēdams vēroja viņu un neatbildēja. Viņa pacēla acis, paskatījās un piebilda: — Pašā pusdienas laikā mežā jau sildīja. Un sniegs smaržo savādāk. Un debesis jau pavisam zilas.

— Inguli... — pēkšņi Juris ierunājās, kad viņa, dūraiņus paķērusi, jau taisījās skriet. — Saki — vai tev nav par grūtu ar mani? Es tik ilgi te vārtos pa gultu kā pēdējais slaists . . .

Inga apstājās, iepleta acis un pārprasīja:

— Par grūtu? Nu, ko var darīt, ja reiz tādu krustu esmu uzņēmusies .. . Jācieš!

— Ingul, nāc taču atvadies! — Juris sauca, kad viņa jau bija pie durvīm.

— Nē! Es ar slaistiem neskūpstos, — Inga zobgalīgi atcirta. — Guli mierīgi un rāmā garā pārdomā savus izteicienus.

— Nu, tad es slienos augšā, — Juris piedraudēja, — un viss uz tavu atbildību!

Inga smiedamās pārskrēja pāri istabai un noliecās pār gultu.

— Negudrais un dumjais!

Kad Inga pēc tam izgāja laukā un pa tumsu brida uz kultūras namu, viņas vaigi kvēloja un lūpas vēl ilgi dega. Retās sniega pārslas, ko nēsāja vējš un meta sejā, izkusa vienā acumirklī.

Cik vienkārša un liela ir laime! Tā ieskauj cilvēku kā stipras tērauda bruņas un padara neievainojamu, tā nes pāri likstām un grūtībām ar varenu dzīves prieku, un tu atveries visai pasaulei kā laimīgs, starojošs zieds. Tiešām, vai tev tagad ir kas neiespējams, Inga? Nē, tu vari visu. Varbūt tu baidies no tiem, kas varētu tev kaitēt? Nē, tu nekā nebaidies. Tu taču neesi viena. Ik elpas vilcienā ar tevi ir tavs stiprais, tavs labais draugs. Tavs vīrs. Visur un vienmēr jūs būsiet nešķirami kopā, un nevienam visā pasaulē nav tik labi kā jums abiem. Tātad tu esi pateicīga savam liktenim, Inga, ka tas atveda tevi šurp — tālajā Silmalā? Liktenim? Nē, pateicies savai gribai, kas nebija gļēva, savai sirdsapziņai, kas tev pavēlēja: ej uz turieni, kur būs grūti, — uzņem to uz saviem jaunajiem pleciem! Tu paklausīji un gāji. Arī viņš paklausīja savai sirdsapziņai. Un jūs satikāties — grūtumam un laimei.

Kultūras nama logos spīdēja gaisma. Zālē notika mēģinājums. Pa gaiteni iedama, Inga dzirdēja blakus istabā klavieru akordus un balsis. Tātad sanākuši arī dziedātāji.

Inga pavēra durvis. Diriģents — dziedāšanas skolotājs bija jauns puisis, Silmalā tikai otro gadu. Arī viņš aktīvi piedalījās bibliotēkas pasākumos, karnevālam bija uzņēmies sagatavot Ķenča tēlu no «Mērnieku laikiem» un palīdzēja citiem ar padomiem.

Savus dziedātājus gaidīdams, kuri sanāca gausi, diriģents sēdēja pie klavierēm un bungoja kādas jaunas populāras dziesmas meldiju.

Ingu ieraudzījis, viņš atgrūda krēslu un nāca tai pretī.

— Labvakar! Ziniet, jūs te meklēja biedrs no komjaunatnes rajona komitejas. Es sacīju, ka jūs būsiet. Viņš iegāja zālē.

— Ak tā, — Inga teica, — tad man jāiet turp. Vai vēlāk ienāksiet pie mums?

— Katrā ziņā. Jūs jau būsiet ilgi.

Inga iegāja zālē uzmeklēt biedru no rajona. Viņa mazliet pabrīnījās, redzēdama, ka atbraucis komjaunatnes sekretārs Rutmanis.

Neliela auguma puisis ar ļoti dzīvām, tumšām acīm, sportista džemperī ģērbies, sēdēja zālē pie pašas skatuves un vēroja lugas mēģinājumu. Arī Dižbajārs pašlaik bija uz skatuves un, enerģiski žestikulēdams, centās kaut ko ieskaidrot aktieriem.

Inga piegāja pie sekretāra un sasveicinājās.

— Biedrene Laure ... — viņš iesāka.

— Beika, — viņa izlaboja.

Rutmanis pasmaidīja:

— Pareizi gan ... zinu, bet aizmirstu. Varbūt iesim pie jums?

— Lūdzu, — Inga teica, un viņi abi devās uz bibliotēku.

Dižbajāra vizītes Rīgā nebija palikušas bez rezultāta. No

komjaunatnes Centrālās Komitejas tika piezvanīts uz Taurenes rajona komiteju, lai pārbauda faktus. Rutmanis vispirms aprunājās ar Gulbi partijas komitejā, pēdējais viņam ieteica piedalīties šai pārbaudē pašam.

— Pie viena jāpaskatās, kāds vispār ir kultūras darbs ciemā, — ierosināja Gulbis. — Mēs par to neesam interesējušies. Aizbrauc, izraugi komisiju un iepazīsties ar visu sīki.

Un tā Rutmanis bija ieradies.

Inga ieveda to bibliotēkā, iededza lampu un lūdza sēsties.

— Jāatzīstas, esmu pie jums pirmo reizi, — Rutmanis, apkārt skatīdamies, sacīja.

— Tā laikam būs gan.

— Un kā iet? Grāmatas lasa?

— Tagad man lasītāju krietns pulks. Nav vairs tā kā sākumā ... Te blakus lasītava, lūdzu ... — Inga atvēra durvis un parādīja. — Te notiek arī bibliotēkas rīkotie vakari.

— Ko jūs darāt šajos vakaros?

Inga mazliet sastomījās. Pēkšņi ar intuīciju viņa izjuta, ka ir kāds sūdzējies. Un pavisam citā balsī viņa atbildēja:

— Vienu šādu vakaru mēs pašlaik rīkojam. Arī šovakar sanāks cilvēki. Ja jums ir laiks, tad palieciet pie mums un paskatieties. Mēs gatavojam literāro karnevālu. Tas notiks tepat blakus zālē pēc divām nedēļām.

To, ka Dižbajārs zāli nebija gribējis dot, aizbildinoties ar it kā paredzamo filharmonijas koncertu, — Inga nepateica. Izrādījās, ka nekāda koncerta nebūs.

Rutmanis palika. Kamēr sāka nākt jaunieši, Inga viņam pastāstīja gan par dzīvajām avīzēm, gan literārajiem vakariem un par to, kā viņi cenšas izplatīt grāmatas.

Komjaunatnes sekretārs papētīja arī sienas. «Diagrammu tiešām pamaz,» viņš konstatēja un griezās pie Ingas ar jautājumu:

— Biedrene Beika, kā man zināms, jūsu kolhozs gatavojas elektrifikācijai... Jūs, kā bibliotekāre un kā komjaunatnes sekretāre, taču arī nevarat stāvēt malā, bet es te neredzu neviena uzskatāmās aģitācijas līdzekļa, pat neviena lozunga, kas organizētu un propagandētu šo lielo pasākumu. Kā tad tā?

— Jā, — Inga, vainīga juzdamās, teica, — jūs tos neredzat, jo mums tādu nav.

— Bet vai tad bibliotēka nekā nepiedalās šai kampaņā?

Redziet, biedri Rutman, — Inga nopūtās, — mums tas

viss iznāca kaut kā savādāk. Jaunieši no rīta līdz vakaram dzīvo pa mežu — zāģē kokus. Viņus nemaz nevajag aģitēt. Un lozungus rakstīt man arī, nudien, tagad nav laika, jo es pati arī ik dienas strādāju mežā.

— Ak tā .. . — Rutmanis pēkšņi jutās neveikli. Viņš piecēlās, piegāja pie plaukta un sāka pētīt grāmatas.

Aiz durvīm noklepojies un sniegu no kājām nodauzījis, nāca iekšā Vilkups. Labvakaru padevis un ziņkārīgi nopētījis Rut-mani, viņš izvilka no kažoka avīzē ietītas grāmatas.

— Es tad nu šitās esmu izlasījis, — tās uz galda vaļā vīstīdams, viņš teica. — Tā viena nebija nekas, bet otrā ir laba.

Sameklē man, meit, vēl kādu, kur būtu visādi notikumi kā šiten tajā . . .

Viņš rādīja uz Džeka Londona «Degošo Dienasgaismu.» Un, * kamēr Inga gāja paņemt vajadzīgo grāmatu, Vilkups steidza pastāstīt jaunu ziņu:

— Man tak, re, otrā meita šodien atbraukusi no Rīgas.

— Kā? Zane mājās?

— Ciemā, ciemā, — Vilkups meta ar galvu. — Atlaista atvaļinājumā. Uz trim nedēļām.

— Ak tā.

Vilkups vēl nesteidzās, viņš palika parunāties — izstāstīja, cik slikti ceļi, ka Klāvu silā viņpus Taurenes autobuss tikko neiestidzis, dabūjuši rakties ar lāpstām, ka Rīgā daudz siltāks un sniega pavisam maz.

— Man nu gan jālaižas uz mājām, — viņš beidzot teica,

— ilgi nevar pļāpāt. Lūcijai divas govis šovakar nemierīgas ... Laikam jau uz nakti būs jaunumi. Jāpalīdz ir, ko lai dara.

Viņš atvadījās un aizgāja. Sāka nākt jaunieši.

— Sakiet — vai partijas organizācijas sekretārs biedrs Reinholds arī nāk pie jums? — Rutmanis jautāja Ingai. Viņa pamāja ar galvu.

— Būs arī šovakar.

Dzidra atveda līdzi savu māsu. Zane gan sākumā bija tielējusies un atteikusies — ko nu skries, uz īsu laiciņu mājā atbraukusi, labāk pasēdēs un papļāpās ar māti. Bet, kad atnāca vakars un visos kaktos sabiezēja aizvien melnāka tumsa, ko petrolejas lampas dzeltenā acs nekādi nespēja izklīdināt, Zane juta, ka kļūst skumji un vientulīgi. Viņa sarāva plecus un nodrebinājās: «Ak vai — ja te būtu jādzīvo vienmēr! Kad pierasts pie Rīgas gaismām, tad te var gandrīz vai traks palikt.»

Viņa noskatījās, kā māte, uz kūti gatavodamās, iededz smirdošo vējlukturi ar melni aizkvēpušu stiklu, ko atcerējās no pašas pirmās apzinīgās dienas pasaulē un kas viņai vienmēr bija licies kā vecāku mājas simbols, — un kļuva vēl drūmāk. Nē!

Zane pielēca kājās, uzmeklēja māsu un paziņoja, ka tomēr ies tai līdzi.

Kad viņas atnāca, bija saradusies jau lielākā daļa jauniešu. Visiem līdzi saiņi ar gatavojamiem kostīmiem, piezīmes un izraksti no attiecīgās grāmatas.

— Ko mēs ar to gribam panākt? To, ka grāmatas lasīs ļoti nopietni, centīsies dziļāk izprast varoņus, — Inga atbildēja Rut-manim uz jautājumu, kāds mērķis šim pasākumam. — Dziļāk, nekā tikai lasot. Pat vēsture jāņem talkā. Varu jums teikt, ka visus tas ļoti interesē. Gatavo kostīmus, mācās tekstus ... Es domāju, ka tas palīdzēs vairāk iemīlēt literatūru. Kā jums liekas?

— Atzīstos, ka šādu nodarbību redzu pirmo reizi, bet ļoti iespējams, ka jums taisnība, — vilcinādamies atbildēja Rutma-nis, ar acīm sekodams kādam puisim, kurš telpas viņā malā pašlaik vilka mugurā pilsoņu kara laika Sarkanās Armijas mundieri. Viņam blakus stāvēja divas meičas, kritiski vērodamas tērpu. Viena no tām, ģērbusies melnā, līdz kaklam aizpogātā kleitā, kas krasi pasvītroja viņas matu gaišumu, bija ar kaut ko neapmierināta. Pēdīgi viņa vilcinādamās nāca pie Ingas.

— Man šķiet, ka Imants savu frenci pārāk izgreznojis, — viņa sacīja. — Viņš taču nav vairs cara oficieris, bet Sarkanās Armijas virsnieks.

— Tie ir varoņi no «Sāpju ceļiem». Iepazīstieties ar Dašu, ko parasti sauc par Daci. Otrā ir Katja un Teļegins.

— Roščins vēl nav pārbraucis, — sacīja Dace.

— Roščins — tas būs kolhoza šoferis, — Inga paskaidroja tālāk.

Pa to laiku lasītava bija pārvērtusies mazā, rosīgā darbnīcā. Viens otram palīdzēja pabeigt vēl negatavās maskas, šķīra grāmatu lapas, mēģināja dialogus.

Kāda no trešās brigādes meičām bija veikla šuvēja. Tā bija atnesusi līdzi grieznes un centimetru mēru un ķērās pie nepa-šūto drānu piegriešanas.

Rutmanis bija palicis viens. Viņš sēdēja un ar interesi vēroja dzīvo, rosīgo grupu. Viņš noskatījās, kā slaidam, ne vairs tik jaunam puisim tiek pielāgota buržuāziskā korporeļa cepure un pār krūtīm pārlikta krāsaina lenta. Kas tas tāds? No kāda literāra darba? Rutmanī pamodās ziņkāre. Viņš piegāja korporelim klāt.

— Un no kurienes tad esat jūs?

— No «Dzirkstelēm naktī», — atbildēja Teodors.

— A, ļoti patīkami! Atļaujiet iepazīties, — Rutmanis smiedamies pastiepa roku. Teodors to paspieda. — Vai spēsiet iejusties šai ādā?

— Domāju, ka jā . . . Man tā nav tik sveša, — jaunais paziņa pasmīnēja. Rutmanis paskatījās viņā izbrīnījies.

Šai brīdī lasītavā ienāca Sermuļu Valija.

Valija bija atnākusi izmainīt grāmatas, viņa izlikās, ka nekā nezina par to, kas te notiek, kaut Lapiņu Austra bija visu izstāstījusi. Valija nespēja nociesties mājās. Viņai gribējās vismaz redzēt, ko te dara.

Un, ienākot istabā, viņa uzreiz iekļuva dīvainā, raibā ņudzeklī, kur valdīja troksnis un jautrība. «Ak vai, te laikam visi jutās ļoti labi!» Valijas sirdi skāra sīks skaudības dūriens. Ņirbēja daždažādi neparasti ģērbi un cepures. Sebru Violeta, uzvilkusi greznu tautisko tērpu, gaišām matu pīnēm, pār pleciem stāvēja blakus Maksim, kuram galvā spalvaina cepure ar lāča ausīm. Violeta izskatījās svešāda. Valija tik tikko to pazina.

Tad viņa ieraudzīja tuvojamies kādu nepazīstamu cilvēku zilganā, jocīgā karavīra tērpā un cepurē, ar pīpi zobos. Cilvēks nāca tai klāt, Valija tīri vai satrūkās.

Cilvēks braši pielika roku pie cepures un nobrēca:

— Jūsu augstlabdzimtība... es nekožu. Es esmu Jozefs Šveiks no Hašeka romāna.

Tikai tad Valija pazina Zeizumu Leonu. Un pret savu gribu iesmējās.

Pienāca Inga.

— Valij, vai jūs negribētu būt Kristīne?

Valija raudzījās platām acīm.

— Ko?

— Edgars ir, bet Kristīnes nav, — Inga skaidroja. — Es runāju par lugu «Ugunī».

Šo lugu Valija zināja. Viņa bija redzējusi izrādi.

— Es ... Kristīne?

Kristīne bija skaista. It īpaši līgavas tērpā burvīgajā skatā, kad Edgars uz ceļiem lūdzās viņu.

— Bet.. . bet...

Inga neļāva tai šaubīties. Viņa paņēma Valiju aiz rokas.

— Norunāts. Nāciet šurp. Lūk, Raimonds, viņš būs Edgars. Tūlīt izraudzīsim jums abiem dialogu.

Un apjukusī Valija paklausīgi gāja tai līdzi.

Kad Zane kopā ar māsu ienāca bibliotēkā, kur nekad nebija bijusi, un iekļuva starp jautrajiem jauniešiem, viņa uzreiz it kā atdzīvojās. Sasveicinājās. Zanei šo to jautāja, pabrīnījās, kādēļ tā braukusi atvaļinājumā ziemā. Tad atkal visi nevaļīgi un steidzīgi pameta viņu un ķērās katrs pie sava darba. Zanei gribējās papļāpāt ar veco draudzeni Valiju, bet arī tā tikai pienāca saskūpstīties un, pajautājusi: «Tu taču paliksi pie mums ilgāk!» — kļuva nevaļīga: — Zini. . . mani tur gaida, es pašlaik nevaru. Es būšu Kristīne.

Zane ieraudzīja starp pazīstamiem arī pāris svešu seju. Ingu viņa pazina. Bet puisi ar korporeļa cepuri galvā, kurš patlaban sēdēja pie galda, lapodams pabiezu grāmatu un kaut ko no tās izrakstīdams, to viņa noteikti nebija redzējusi. Arī tas ar lāč-ausīm svešs.

Pienāca Inga.

— Piedodiet, Zane, ka mēs tik nepieklājīgi. Jūs taču viešņa. Cik jauki, ka atnācāt paskatīties, kā dzīvojam. Šoziem mums neiet viegli, jūs droši vien zināt — dienām pa mežu, vakari iznāk pavisam īsi.

«Ak dievs, viņai vēl nepietiek šeit vakaru,» Zane nodomāja, «ir gan jocīgs radījums.»

Bet Inga jautāja:

— Jūs taču karnevālā vēl būsiet?

— Droši vien, — Zane atbildēja.

— Nāciet šurp, — Inga aicināja, — es jums iedošu žurnālus. Lai nav garlaicīgi, kamēr mēs visi te ņemamies.

Viņa nosēdināja Zani pie galda, sakrāva priekšā blāķi žurnālu un atstāja vienu. Tas ar korporeļa cepuri un grāmatu galda viņā galā pāris reižu pacēla pret Zani acis, tad sacīja:

— Piedodiet, jūs laikam neesat šejieniete. Pirmo reizi redzu.

— Es dzīvoju Rīgā, — Zane atbildēja. — Atbraucu pie vecākiem ciemā.

Teodors raudzījās viņā vērīgi. Tad pakratīja galvu.

— Nudien, nepazīstu.

Bet Zane viņu jau bija pazinusi. Kā tad, šim taču vajadzēja būt Caunīšu dēlam — tam ārzemniekam . . . Tagad viņa, kaut arī miglaini, atcerējās Teodoru. Pārvērties gan ļoti.

Un viņa mazliet koķeti sacīja:

— Bet es jūs pazīstu.

— Tiešām?

Sagaidījis Ati Reinholdu, Rutmanis iegāja ar viņu otrā istabā un izstāstīja savas ierašanās iemeslu un uzdevumu.

Atis noklausījās klusēdams, tad īsi pamāja:

— Nu, ko tad . . . tādas komisijas tagad modē. Ja ir jāpārbauda, tad pārbaudiet.

Viņi abi kopā izraudzīja komisijas sastāvu. Atis sacīja:

— Es lieku priekšā partijas biedru Maksi Zāberu, partijas biedreni skolotāju Zentu Vagari, komjaunieti Leonu Zeizumu .. . Nu, un ko vēl?

— Un mūs abus, tad jau pietiks, — teica Rutmanis. — Vajadzētu sākt tūlīt. Vai tie abi biedri ir šeit?

Abi biedri bija šeit. Atis gāja tos pasaukt.

Pa to laiku Zane pļāpāja ar Teodoru. Šis ārzemnieks nemaz nebija lepns, un viņa jutās ļoti omulīgi. Tomēr interesanti parunāties ar tādu, kas bijis tik tālu pasaulē, to nu nevar noliegt. Skaidrs, ka arī Rīga pret tām pilsētām, kur dzīvojis viņš, ir tikai tāds ciematiņš. Un Zane sacīja:

— Šeit jums katrā ziņā ir pārāk vientulīgi.. .

Teodors aizvēra grāmatu un ar pirkstu galiem rūpīgi palaboja vāka stūrīti, kas bija mazliet atplēsts.

Tad viņš nopietni paskatījās Zanē un pakratīja galvu:

— Man nekad un nekur nav vientulīgi. Es ļoti mīlu dabu — vienalga, ziema, vasara, rudens... Un tad, — mēs jau te esam vesels bars. Mums ir tik daudz darba, ka spēj tik padarīt.. .

Viņš apklusa, tad pasmaidīja un teica:

— Atnāciet mums līdz uz mežu . .. Varu jums apgalvot, ka tur ir ļoti skaisti, kaut arī, protams, jāstrādā pamatīgi. Un te . . . — viņš pamāja apkārt, — šī vieta ir mūsu štābs vakaros.

Pienāca Lapiņu jaunākā meita Ruta, vidusskolniece, neliela tumšmate, un pajautāja:

— Dzidra teica, ka tu līdz karnevālam būšot vēl te. Tad jau tu varbūt palīdzēsi mums sataisīt matus, vai jā?

— Kādēļ gan ne, — Zane apsolījās.

— Lieliski! — Un Lapiņu Ruta aizskrēja atpakaļ uz to istabas stūri, kur šuvēja pašlaik turēja rokās paceltu spilgtu apģērba gabalu un daži to kritiski aplūkoja.

Kad jaunieši šķīrās, bija jau ļoti vēls. Zanei un Dzidrai iznāca pa ceļam ar dažiem citiem. Viens viņu vidū bija Leons, arī Valija un Teodors ar māsu.

— Nu, pilsētniece, brien manās pēdās, — Leons pļāpāja tumsā. — Tev droši vien kaprona zeķītes? Šitā, pa kuru mēs tagad ejam, ir Kupenu iela .. . Lūdzu, pa trotuāriņu!

Kad viņas bija jau nokļuvušas mājās un ienāca siltā istabā, kur smaržoja šodien mazgātā grfda un egļu zari, Zane, kājas noaudama, sacīja māsai:

— Cik patīkami siltumā. To var izjust tikai pēc tāda gājiena.

Dzidra neko neatbildēja. Viņa nesa un lika uz galda vakariņas, par kurām bagātīgi bija parūpējusies māte.

Šonakt viņas apgulās abas kopā vecajā, platajā gultā, lai pēc tik ilga laika atkal izpļāpātos par visu.

— Nu, — Zane uzrunāja māsu, kad tā bija nodzēsusi lampu un ieraususies zem segas viņai blakus, — kā tad tev iet? Vai teļi vēl nav apnikuši?

Dzidra vispirms iegrozīja spilvenā ērtāk galvu un dziļi nopūtās. Kā grozīšanos, tā nopūtu Zane labi pazina — tāds viņai paradums kopš bērnības.

Tad Dzidra sacīja:

— Zini, man tīri labi patīk. Viņi taču ir tik dzīvi un jauki....

— Kas? — Zane prasīja.

— Telēni.

— Tiešām? — Zane iesmējās.

— Jā, — Dzidra apstiprināja. — Saka, dumjš kā teļš, bet teļi ir pavisam gudri.. . Iedomājies, viņi taču mani jau pazīst — nāk un bāž purniņus klāt, ķer aiz pirkstiem. Un paši tādi nevarīgi kā mazi bērni. Nē, protams, muļķīši, bet man viņu žēl. Un es cenšos, cik labi vien varu.

— Tad jau no tevis iznāks teļu pirmrindniece, — Zane pazobojās. — Kļūsi slavena.

Dzidrai negribējās ar māsu «ecēties». Zane bez tam bija viešņa. Tādēļ viņa neko neatbildēja, bet pēc īsa brītiņa iejautājās:

— Kā tagad iet Birutai? Vai beidzot precesies?

Zane tumsā nepacietīgi atmeta ar roku:

— Es tur nekā nesaprotu. Visu laiku gaida dzīvokli. Tā vismaz viņš saka. Bet kas nu tā par runu, — ja ir mīlestība, tad var dzīvot kaut vai mežā zem egles. Un vispār es uzskatu, ka izeju jau nu var atrast, ja tikai grib.

— Protams, —- Dzidra piekrita. — Būtu braukuši kaut vai uz laukiem.

— Nu, Biruta tev brauks uz laukiem!

— Tad tā nav nekāda mīlestība, — jaunākā māsa bezierunu tonī noteica. — Un kā tev pašai?

— Kas man pašai? Dzīvoju, un viss! — Zane atsaucas parak ātri un pārāk bezrūpīgi, un no tā Dzidra noprata, ka vecāko māsu kaut kas nospiež. Bet, pazīdama tās raksturu, viņa tālāk nejautāja. Viņas sāka pļāpāt par kaimiņiem un dažādiem majas sīkumiem.

Visu dienu nostrādājusies un nogurusi, Dzidra iemiga pēkšņi — pusvārdā. Istabā kļuva kluss, Zane dzirdēja tikai masas vienmērīgo, dziļo elpu. Viņa pastiepa roku un uzmanīgi, lai Dzidru neatmodinātu, savilka segu augstāk ap tās pleciem.

Lai guļ skuķēns, lai atpūšas. Nav taču viņai viegli, skaidrs.

«Bet kuram gan pasaulē ir viegli?» tūlīt viņa nodomāja ar nopūtu. «Nekur nav maizes bez garozas. Tas tikai tā kādreiz liekas.»

Ak, ja dzīvē nekad nebūtu vilšanās, tad viss pārējais panesams. Ja cilvēks varētu jau iepriekš zināt, kas to gaida, protams, viņš mācētu sevi pasargāt no sarūgtinājuma un pazemojuma.

Grūti pateikt, kā vairāk Zanes izjūtās — rūgtuma vai dusmu, kad viņa, vēl ilgi bez miega gulēdama, atmiņās atgriezās pie cilvēka, kurš pirms dažām nedēļām bija gadījies ceļā un kurā viņa domājās atradusi savu laimi. Iemīlējusies kā negudra pusaudze. Akli ticējusi visam, ko viņš saka. Pēkšņi atklājusi sevī slepenas ilgas pēc kaut kā īsta un silta — pēc ģimenes.

Zane aizvien sevi bija uzskatījusi par gudru, kam nekas tamlīdzīgs nevar gadīties. Kuru nevar apmānīt. Bet izrādījās, ka nekādas gudrības viņai nav. Viņa bija noticējusi vieglprātīgam jautras dzīves mīļotājam, kuram turklāt jau bija likumīga un nelaimīga sieva.

Tas viss atklājās uz reizi un satrieca Zani kā zibens spēriens. Sāpīgi un pazemojoši. Vēl tagad viņa nespēja sev piedot lētticību. Visu mūžu viņa zinās, ka nevar ņemt par pilnu tādu vīrieti, kuru iepazīst nejauši vārdadienas svinībās un kurš jau otrā vakarā zvēr mīlestību. Kauns.

Un sirdī palicis ieplēsts robs.

Dzidra miegā strauji sakustināja roku, kura nokrita māsai pie vaiga un tā arī palika, silta, ar paasu ādu. Un dīvainā kārtā Zanei likās, ka šī siltā roka viņu pamazām nomierina. Atmiņas zaudē smeldzi, izbāl, apkārt lēni savelkas silts klusums un miers.

13. NODAĻA

— Zvana no rajona komitejas, prasa priekšsēdētāju, ja tā nav, tad vietnieku. . . Bet Reinholds aizgāja uz Silabrie-žiem ... — aizelsies teica uzskaitvedis, ieklupis Jura un Ingas istabā. — Gaida pie telefona . .. dusmīgs biedrs.

Inga un Juris saskatījās.

— Vienalga, tu nedrīksti, — Inga apņēmīgi teica. — Iešu es. Vismaz pateiks, ko vajag.

Viņa paņēma tālruņa klausuli un vaicāja:

— Kas, lūdzu, zvana?

Uz jautājumu neatbildot, nepacietīga vīrieša balss pavēlēja:

— Biedru Beiku pie telefona!

— Viņš vēl nedrīkst staigāt, — Inga mierīgi teica.

— Vai tad viņa vietā neviena nav?

— Ir. Bet acumirklī nevaram pasaukt, jo viņš ir darbnīcā, kur remontē traktorus.

— Tātad vadības nav, — balss kļuva ironiska. — Ar ko es runāju?

— Ar Ingrīdu Beiku. Bibliotekāri.

— A . .. — balss novilka. — Nu, tad klausieties, pasakiet savam vīram, ka zvana no rajona komitejas Mārēns. Ar jūsu kolhozu katastrofāls stāvoklis. Kvartāls tuvojas beigām, bet gaļas nodeva izpildīta tikai par sešdesmit procentiem. Ko tas nozīmē? Jūs cērtat robu visam rajonam.

— Sava vīra vietā varu jums paskaidrot, — teica Inga, — ka gaļas nodevu mēs šai kvartālā nespēsim izpildīt.

Mārēnu laikam pārsteidza tik atklāta atbilde, viņš uz brīdi apklusa, tad Inga izdzirda īgnu izsaucienu:

— Ko tas nozīmē — nespēsiet?

— Vienkārši nespēsim. Pie labākās gribas ne. Es zinu, ka par to tika daudz domāts, bet...

— Ziniet, biedrene, man neinteresē domāšana, — Mārēns teica ar uzsvaru. — Pasakiet Beikam, ka rajons prasa, lai valsts nodeva tiktu izpildīta. Nav mana darīšana, kā viņš to izdara.

— Piedodiet, — Inga steidzīgi iesaucās, baidīdamās, ka runātājs noliks klausuli. — Galu galā man nav skaidrs, ar ko īsti es runāju. Kas jūs esat?

— Partijas rajona komitejas pirmais sekretārs, — katru vārdu pasvītrodams, atbildēja Mārēns. — Tagad skaidrs?

— Nē, — Inga skaļi teica. — Kā partijas komitejas sekretāram var nebūt darīšana par kolhoza stāvokli? Man tas ir pavisam neskaidrs. Par ko tad jums darīšana?

Sekoja klusums. Tad Inga izdzirda Mārēna aizvainoto un saniknoto balsi:

— Jūsu nekaunība ir apbrīnojama ...

— Vai tad atklāta runa ir nekaunība? — Inga jautāja.

— Neielaižos ar jums debatēs, pilsone . ..

273

18 — A. Brodele

— Kādēļ gan ne?

Vada otrā galā uzkāra klausuli.

Inga atgriezās istabā.

— Kas tur bija? — Juris jautāja.

— Bija dramatiska saruna ar rajona pirmo sekretāru.

— Ko viņš teica?

Inga atstāstīja sarunu.

Juris nopūtās un pamāja ar galvu:

— Pazīstu Mārēnu. Ar! ja viņš nebūtu teicis savu vārdu.

— Man šķiet, viņu vislabāk raksturo pēdējā frāze — «neielaižos ar jums debatēs» ... — Inga prātoja. — Jājautā, kādēļ tu neielaidies? Laikam taču baidies, vai nav tiesa? Laikam paredzi, ka nespēsi atbildēt. Bet ļeņinietis gan nebaidītos. Tieši otrādi — viņam patīk debates. Tātad, ja tu dēvē sevi par ļeņinieti, — arī izturies tā! Uzklausi pretējas domas, strīdies un pierādi! Centies redzēt visu patiesā gaismā!

Juris pasmējās.

— Tas bija vērtīgs monologs, manu dārgo meitēn. Bet no Mārēna tu prasi neiespējamo — cienīt pretējas domas un redzēt visu patiesā gaismā. Viņam taču rūp tikai tas, kā varētu izcelties — plāni par katru cenu, kaut arī aiz muguras paliktu kaila zeme.

Inga sašutusi nosvieda uz galda grāmatu.

— Kādēļ tad viņš sēž partijas sekretāra krēslā?

— Es esmu optimists, — teica Juris. — Ceru, ka mūžīgi viņš tur nesēdēs.

Vakarā, kad atnāca Reinholds, viņi saaicināja visus pārējos valdes locekļus un vēlreiz sīki pārrunāja savas iespējas par gaļas nodevām.

— Līdz kvartāla beigām mēs cik necik nodosim, — Juris teica, — maza rezerve vēl ir. Bet nekādā ziņā nedabūsim simt procentus. Tas ir skaidrs.

— Tad rajons mūs raus pie kāķa, — piezīmēja Atis. — Tas ir skaidrāks par skaidru.

— Vajag darīt tā, kā kaimiņi dara, — Mežalācis iesmējās, — tiem jau arī ar lopiem švaki, bet viņi izgrozījās. Sameklēja pa malu malām — gan no privātiem, gan no «Ezerlejas» — un kārtībā.

— Nē! — Juris asi teica. — Mēs negrozīsimies. Mēs nenodosim valstij nevienu jēru, kas nav audzis mūsu fermā, nevienu cālēnu, kas nav mūsu. Galu galā ko tad vairs nozīmē padomju vara, ko kolektīvā saimniecība, ja pa to jāgrozās kā tādiem žuļikiem ... kā spekulantiem ... kā meļiem!? Es tā nedarīšu. Protams, kamēr es esmu vadītājs. Ja jūs ar mani neesat vienis prātis, tad sviediet nost.

— Slimība satricinājusi tavus nervus, Jurka, — Reinholds pamācoši sacīja. — No visa redzams, ka gulēšana tev neder. Neklausi dakterus, slienies augšā un sāc šiverēt.

— Tev nu ar nav prāta, — Silabriežu Irma apsauca Ati.

— Jau tā viņam apnicis gulēt, vēl dumpo . . .

Pavecs vīrs no visattālākajām kolhoza mājām Viršiem ierunājās:

— Par ko tad tā, priekšsēdētāj. Neba kāds par tevi ļaunu ...

— Ar blēdīšanos neviens nav tālu ticis, — sacīja Irma.

— Labāk jau pašiem ar savu un godīgā ceļā. Soli pa solītim, bet uz priekšu. Tādas ir manas domas. Es negribu nekā, kas man nenākas. Tikai to, ko esmu nopelnījusi.

— Neviens to negrib, — īsi piezīmēja Sebris.

— Nu, varbūt kāds arī grib .. .

Mežalācis neveikli sakustējās un, galvu noliecis, sāka cītīgi meklēties pa kabatām pēc smēķa. Kad pieminēja šādas lietas, viņam atkal nāca prātā nesmukais notikums ar bišu Pētera auzām un blamāža visa kolhoza priekšā. Mežalācis labu laiku neskatījās ne uz vienu.

Viņi vēl ilgi pārrunāja savas saimniecības lietas. Visur bija robi. Bet pirmais un sāpīgākais — ganāmpulks. Desmitiem reižu jau pārrēķināti līdzekļi un kredīti, uzskaitīta katra sugas telīte fermās un kolhoznieku mājās. Bet katra telīte nāk ar prasību pēc sulīgas zāles, cukurbietēm un āboliņa klēpjiem, pēc gaišas un siltas pajumtes un spēkbarības saujas. Un viss kopā tas izaug par milzu uzdevumu, gar ko jālauza galvas un jāmobilizē visi spēki. Neko nedrīkst aizmirst un izlaist. It neko.

Kad Atis ar Mežalāci bija izstrīdējušies par to — vajag vai nevajag ierīkot zosu fermu (Mežalācis uzskatīja, ka tādi putni tikai nobradās laukus) — un izrunājuši, ka saimnieciskāk sēt nevis mistru, bet zirņus, ka šo pavasari jābeidz ganību sadalīšana aplokos un nopietni jānodarbojas ar lieso pļavu uzlabošanu starp Viršiem un Saliņām, Juris, paņemdams rokā papīra lapiņu, teica:

— Vakar pie manis bija agronoms. Mēs abi daudz gudrojām un sarakstījām veselu lēveni skaitļu. Es gribu zināt, kādas ir jūsu domas, — par cik mēs šogad varam palielināt kartupeļu un cukurbiešu laukus?

— Varēt jau var, bet, ja neapkops, kas tur par labumu? — pirmais ierunājās Silapēteris.

— Pagājušajā vasarā kaimiņiem vietām lāgā nevarēja saprast, kas tur domāts, — cukurbietes vai usnes un balandas, — sacīja Irma. — Ja tā vien var apkopt, tad nav vērts izniekot zemi un sēklu. Tad labāk mazāk. Man piefermas lauciņā ari izauga divreiz lielākas cukurbietes nekā mūsu pārējos laukos. Viss jau atkarīgs no tā, cik tu, cilvēks, pieliec rokas . . .

Juris nevilšus pameta acis uz Irmas klēpī saliktajām rokām. Lielas, pietūkušiem pirkstiem, sarkanu ādu. Šīm rokām nekad nebija miera. Bet vai no godīga cilvēka drīkst prasīt, lai viņš darbā izlaiž garu? Vai tas ir taisnīgi?

Un, atraudams skatienu no Irmas rokām, Juris strauji un pārliecinoši teica:

— Tev taisnība. Zemi un sēklu niekot mēs neiesim. Tādēļ jau jāizdomā un jāapsver, ko var un ko nevar. Bet kas attiecas uz piefermas lauciņiem, tad . .. tad .. . nezinu, varbūt maldos, bet es gribu pieteikt karu šiem lauciņiem. Vai tad tā nav lieka nasta uz lopkopes pleciem, kas padara cilvēku par darba vergu bez brīva brītiņa? Vispār pats jēdziens, pats princips ... es to nevaru izprast citādi kā atlieku no individuālās saimniecības. Lopi ir kolektīvi, arī barībai jānāk no kolektīvajiem laukiem. Tā nav jāsagādā privāti. Un, ja tev, Irma, ar meitenēm jāplēšas pa piefermas lauciņu, lai lopi būtu paēduši, tad tā ir nabadzības apliecība kolhozam. Sakiet, ko gribat, bet tā tas ir.

— Tomēr ... — Irma iesāka, — ko tad lai dara, ja nav ko likt silē? Tad es labāk pati. ..

— Tur jau ir tā bēda. Bet jāpanāk, lai būtu ko likt silē. Lai nevajadzētu gramstīties un vākt kopā pa saujiņai. Lai barības bāze būtu droša. Nevis tev, tavam vīram un bērniem jādomā, ko ēdīs fermas govis, bet visai brigādei, visam kolhozam. Tādēļ jāražo daudz vairāk kartupeļu un cukurbiešu. Un mēs to varam.

Viņi šķīrās vēlu naktī. Inga tos izlaida pa durvīm un brītiņu pastāvēja ārā, ar patiku dziļi elpodama spirgto gaisu. Arī tagad, naktī, tas jau šķita smaržojam pēc pavasara.

Pa ceļu tepat netālu brauca pajūgs. Tumsā tas bija neredzams, Inga dzirdēja tikai slieču čīkstoņu, zirga sprauslošanu un pazemas vīriešu balsis. Bet, kad ragavas slīdēja tieši gar vārtiem, viena no šīm balsīm iesaucās diezgan skaļi:

— Re, logā vēl gaisma. Dullais gudro, kā uzcelt komunismu ...

Inga pazina Egona Brikšņa balsi. Pēc brīvdienām tas nezin kādēļ nebija atgriezies Rīgā, bet aizvien vēl dzīvoja pa Silmalu. Dace domāja, ka brālēns no akadēmijas padzīts, tomēr skaidri arī viņa nezināja.

— Nebļausties! — kāds cits klusi apsauca. Pajūgs bija garām. Inga nodrebinājās un ātri ieskrēja istabā.

Ragavās tiešām aizbrauca Egons ar tēvu. Briksnis bija izprasījis zirgu braukšanai pie zobārsta, jo pēdējās naktīs viens dzeroklis tā pukstēja un smeldza, ka ne domāt gulēt.

Izrādījās, ka zobs pavisam izdrupis un sastrutojis. Neatlika nekas cits kā izraut. Pārcietis šo nepatīkamo operāciju, Briksnis ar dēlu iegriezās pie sava drauga, un tur visi kopā kārtīgi iestiprinājās. Bet, mājup jautrā dūšā braucot, Briksnim iekrita prātā, ka sen nav paskatījies, kā dzīvo sievasmāsa, un viņš pieturēja Caunītēs.

Tur visi šovakar bija mājās un ēda vakariņas. Arī viesis sēdēja pie galda. Briksnis jau zināja, ka tas Daces brūtgāns, un sasveicinoties ilgi un tēvišķi kratīja tā roku.

Alīne aicināja svaini ar dēlu piesēsties un atnesa tīrus šķīvjus.

— Vai t' tu šņabi ar dosi? — Briksnis apjautājās, aplaizdams apkārt viltīgu skatienu.

— Dotu, bet nav, — Alīne teica, piebīdīdama bļodu ar piena zupu. — Un tu jau, es skatos, esi iekampis.

— Nu, bišķīt tak vajadzēja uzņemt uz zoba, lai sāpes pāriet, — Briksnis atsaucās, liedams zupu šķīvī.

— Kā tad, kā tad! — Alīne māja ar galvu, nicinoši paraudzīdamās māsasvīrā. Viņa to nekad nebija ieredzējusi pļēgurības dēļ. Nu, ko lai dara, radinieks — jāpacieš!

Maksis drīz vien piecēlās no galda — viņam bija jāiet, jo rītā agri gaidīja darbs: pašlaik tika remontēti abi kolhoza traktori. Dace izgāja viņu pavadīt un atgriezusies sāka mazgāt traukus un kārtot virtuvi.

Kāda lepna kļuvusi! — sauca Briksnis. — Nemaz negrib pasēdēt ar viesiem . . .

— Es neesmu lepna, bet trauki taču jānomazgā, — Dace atbildēja. Arī agrāk viņa pret Briksni bija izjutusi nepatiku, tagad šī nepatika pārvērtusies gandrīz vai pretīgumā.

— Nāc nu, pastāsti. .. ļaudis runā, ka tev drīz dzeršot kāzas ... — Briksnis neatlaidās. — Vai tas taisnība?

Dace sadzirdēja tēvoča balsī neīstu saldumu un vēl kaut ko glūnīgi nepatīkamu. Viņa sarauca uzacis un neatbildēja, skaļi šķindinādama mazgājamos šķīvjus.

— Uz to pusi jau laikam ir... — Alīne atbildēja meitas vietā, lai svainis neapvainotos.

— Nu, redz, kā, redz, kā, — Briksnis piecēlās. — Tad jau tik jāpazolē zābaki. Kad ta domājat taisīt?

— Nezinu, — Dace atsaucās neatgriezdamās.

— Kā — nezini? Kas tad zina, ja tu nezini?

Tad Dace, traukus skapī novietojusi, galdam garām iedama, ieskatījās tēvocim tieši sejā un ar uzsvaru atbildēja:

— Kad mans vedējtēvs būs uz kājām.

Un aizgāja pie grāmatu plauktiņa.

— Kas tad būs tavs vedējtēvs?

— Priekšsēdētājs, — Dace īsi atsaucās, rakņādamās pa grāmatām^

— A. .. — Briksnis novilka. — Nu jā, nu jā. Kā tad, tas jau tad būs varen lepni. Kā teikt, jaunā dzīvē pats priekšsēdētājs . ..

Egons smīnēdams vēroja Daci un smēķēja.

Šis uzbāzīgais skatiens Daci kaitināja, un viņa paskarbi uzprasīja:

— Ko tu tā skaties kā neredzējis?

Egons izpūta gaisā kuplu dūmu mākoni un vaļīgi atsaucās:

— Tev derētu nokrāsot uzacis un skropstas, būtu pikantāka.

Dace mazliet pietvīka, bet savaldījās un atbildēja:

— Gan jau iztikšu tāpat.

Teodors, atgriezies ar āboliem, pēc kuriem Alīne to bija aizsūtījusi, garām iedams, viegli pieskārās māsas elkonim.

— Ir daudz interesantāk, ja cilvēkam sava seja.

— Nu? — Egons smīnot sarauca uzacis. — Ko tu tur runā? Gribi mums ievazāt buržuāziskus uzskatus? Kas par savu seju?! Mēs atzīstam tikai standartu. Masveida ražošanu. Pat uz mazo mājiņu tikai pēc plāna. Tikai pēc grafika.

— Tu mīli stiprus salīdzinājumus, — sacīja Teodors.

— Es mīlu patiesību, — Egons patētiski izsaucās. — Es neesmu nekāds rāpulis, kurš prot pielīst.

— Es arī mīlu patiesību, — teica Teodors.

— Mīlēt vien par maz, — pamācoši runāja Egons. —- Par

patiesību jācīnās. Bet, līdz ko tu pakustini pirkstiņu, tā tevi nogrābj aiz apkakles, kājiņas vien notirinājās. Tā iet, vecīt. . . Tev tā visa vēl pārāk sveša opera. Tu vēl lidinies kaut kādā sapņu pasaulē. Mirāžā, kā teikt. . .

Teodors paraustīja plecus.

— Kas tevi tā sarūgtinājis, ka tik skeptiski? . . .

— Es ar viņiem tur akadēmijā tā saplēsos, ka laikam atpakaļ vairs neatgriezīšos, — Egons, jaunu papirosu iedegdams, paziņoja.

— Nu, nu!? Nebeigsi studijas?

— Fū! Nāvīgi man vajadzīgs tas papīra lupats! Jēgas tam visam nekādas! Vai viņi man var iedot īstas zināšanas? Ne velna! Tur cilvēku tikai apmuļļā, apmuļļā un grūž ārā... Speciālists!

— Kas tie nu par speciālistiem, mērkaķi! — Briksnis atbalstīja dēlu. — Tik vien prot kā tās glupās runas. Tad jau nav vērts laiku tērēt.

Klusēdama Alīne šķībi noraudzījās gan svainī, gan tā dēlā. Kamēr Teodors bija projām, viņa Egonā centās saskatīt līdzību ar savu dēlu. Abi taču bija studenti. Un, kad paretam atnāca ciemos, Alīne to saņēma ar prieku un sāpēm. Tagad viss bija citādi. Tagad viņa uz māsasdēlu raudzījās ar kritiskām acīm. Nepatika tas, ka jauns, spēcīgs puisis visu vasaru blandās bez darba, ka dzer un-bez apstājas kūpina papirosus, ka mājās mātei neko nepalīdz, bet ļaujas appuišoties, pārāk ķēmīgi ģērbjas. Viņa nenoturējās un teica:

— Uja! Kur nu pēkšņi tas laiks tik dārgs kļuvis? Tāpat jau slaisties apkārt bez darba!

Egons nikni pašķielēja uz mātesmāsu, tad atspēra pretī:

Nu, mani jau neiejūgs mēslu ratos kā vienu otru!

Tagad arī Alīne saskaitās. Strauji uzmauca uz rokas lāpāmo zeķi un atcirta:

— Zini, puis, ja neviens nevilktu mēslu ratus, tad tādiem dienderiem kā tev nebūtu ko mutē bāzt. Tā tas ir.

— Ai, ai, cik mana tante apzinīga! — Egons ironiski pasmīnēja. — No kura laika?

— Es visu mūžu esmu strādājusi, — Alīne teica skarbi, — arī jaunībā man neviens neļāva tā slaistīties kā tev.

Nu, mīļā, — iejaucās Briksnis, — tad nu gan salīdzināji: darbu toreiz un darbu tagad.

— Tagad darbs ir priekš muļķiem un veciem zirgiem ... — augstprātīgi noteica Egons.

Istabā mirkli valdīja klusums. Tad Teodors, ar pirkstu galiem viegli galda malu bungodams, ne visai skaļi ierunājās:

— Paldies par komplimentu, brālēn.

— Ko jūs te ecējaties! — Briksnis metās starpā. — Vai tūlīt jāstrīdas? Gan jau tu, Teo, pats atzīsi, ka Egonam taisnība, gan jau pats piedzīvosi. . .

— Es daudz ko esmu piedzīvojis, — Teodors viņu pārtrauca, celdamies kājās. — Tādēļ šādas runas man šķiet muļķīgas un nejēdzīgas. Un tu, mīļais draugs, nemeklē vainīgos ārpus sevis. Tu te pļāpā, ka akadēmijā nekā neiemāca, bet ar karoti Zināšanas nekur mutē nelej. Un, ja arī gribētu liet, — nevarētu, jo tava mute pārāk bieži aizņemta ar šņabi. Man tu pasakas nestāsti. Es redzēju, kā tu dzīvo, kad biju pie tevis Rīgā.

Egons, šādu uzbrukumu negaidījis, apstulbis blenza Teodorā. Tad viņš sīki iesmējās.

— Kā tu esi dzīvojis, to nu arī neviens nezin . . . — Viņš mirkli apklusa, tad pēkšņi, ironiski saviebies, turpināja: — Un neviens arī nezin, kādēļ tu esi atgriezies? Ne no šā, ne no tā — kā sniegs no gaisa? Pārāk aizdomīgs pravietis. Pie mums jau iesūta daudz spiegu. Vai tev ir lieli uzdevumi?

Klusēdams Teodors brīdi raudzījās Egonam sejā, kas savilkās nejaukā grimasē.

Briksnis kaut ko murmināja pa vidu. Tad Teodors noteiktiem soļiem aizgāja līdz durvīm, atrāva tās vaļa un īsi pateica:

— Lūdzu!

Briksnis pārsteigts skatījās savā radiniekā.

— Oho, puika, nešauj pār strīpu! Es te esmu pie tavas mātes, ne tevis ...

Dace bija saķērusi Alīnes elkoni.

— Māt, saki tu, lai viņi iet projām. Dzirdi taču — viņi saka, ka Teodors esot spiegs!

Alīne it kā atmodās. Viņa tikai nupat bija izpratusi Egona vārdus. Māsasdēls ... Teodora brālēns. .. viņam bija klausījusi mēle nosaukt Teodoru par spiegu? Vai tad kāds nezināja, ko nozīmē spiegs un kāda tā alga? Viņas dēlu šai drausmīgajā vārdā? Un tāds vēl te sēž ieplēties un blisina acis? Vēl kaut ko penterē, pūzdams riebīgo šņabja smaku . . .

Un Alīne iekliedzās augstā, saspiestā balsī:

— Projām no mūsu mājas! Marš — laukā!

Šis kliedziens uzrāva kājās abus — kā tēvu, tā dēlu. Viņi saskatījās un tīri mehāniski sāka virzīties uz durvīm.

Iziedams pār slieksni, Briksnis atgriezās un stostīdamies sauca atpakaļ:

— Šito tu man kādreiz nožēlosi, svaine .. . gan jau pieminēsi!

Tad viņš parāva Egonu aiz pleca:

— Iesim, dēls! Mums nav ko meklēt pie komunistu rokaspuišiem. Pasaulē vēl pietiek godīgu cilvēku, nav jāpinas te ar tādiem . . .

Un viņš pielika rupju vārdu. Egons jau bija attapies un, aiz durvīm stāvēdams, sauca:

— Gan es tev pagādāšu Sibīriju, spiega dvēsele! Diversijas rīkot atnācis pret padomju iekārtu!

Alīne metās uz durvīm:

— Es tev tūlīt sarīkošu ... ar malkas pagali!

Teodors satvēra māti aiz pleciem:

— Ko tu ar viņiem ... nav vērts!

— Visu gaišu, tante! — Egons vēl noņirgājās, tad aizcirta ārējās durvis.

Alīne, smagi elsodama, atkrita sēdeklī.

— Ak kungs, kādi nelietīgi cilvēki, kādi riebīgi ļautiņi! Un vēl radi skaitās, miesīgās māsas dēls! Nē, es vairs nekā nesajēdzu — kā var tik nekrietni, tik nešpetni par otru ... par savu brālēnu!? Un pats tāds plencis, ka kauns virsū skatīties, bet šitādus vārdus!

— Žēl, ka Makša vairs nebija, — Dace teica sakniebtām lūpām. Pierē bija ievilkusies sīka grumba.

— Es pats viņu varēju piekaut, — Teodors klusi teica, — negribējās . .. mātes dēļ.

Bet Alīne bija dzirdējusi. Viņa piecēlās, ar sparu atgrūda krēslu un, uz durvīm iedama, skarbi izmeta:

— Muļķis biji. Viņš tevi lamā par spiegu, bet tu stāvi kā teļš. Tādam tik ar mietu pa galvu.

Un, izgājusi pa durvīm, viņa sāka sparīgi grabināties ap ūdens spaiņiem.

Ziemā Alīnei parasti naktīs ilgi nenāca miegs. Bet šonakt viņa vārtījās un vārtījās, laikam jau gāja uz rīta pusi, taču miega nevienā acī. Viņa vēl un vēl pārdomāja vakara notikumu un nespēja nomierināties. Kas gan nenotiek cilvēka dzīvē? Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka spētu aizdzīt no savas mājas tik tuvus radus, vienīgos tuvos radus. Bet, re, kā iznāca. Un kura māte būtu rīkojusies citādi? Kura būtu pieļāvusi, ka tik nežēlīgi apvaino tās dēlu, un noskatījusies saliktām rokām? Pie tam tik labu dēlu, kāds ir Teo?

Un kas apvaino? Tāds plencis kā Egons. Kas gan būtu, ja kāds to dzirdētu un uzņemtu par patiesību?

Alīnei pieri pārklāja auksti sviedri. Pēkšņi viņa gluži skaidri atskārta, ka tas var arī notikt. Tādus spiegus taču sūta — par to avīzēs raksta un pa radio runā. Ja Egons parādīs ar pirkstu uz viņas dēlu un pateiks, ka tas atgriezies spiegot — kā Teodors pierādīs, ka tā nav taisnība? Ak dievs!

Cauri galvai kreisajā pusē izskrēja asa, dziļa sāpe. Alīne pacēlās sēdus un trīsošiem pirkstiem sāka berzēt deniņus. Ausīs ieskanējās Egona ļaunie vārdi: «Gan es tev pagādāšu Sibīriju ...»

Alīne izkāpa no gultas, sataustīja sērkociņus un uzdedza gaismu. Apģērbās un, adīkli paņēmusi, nosēdās pie siltā mūrīša. Pirksti sāka čakli ņirbēt, šad tad, viena otrai piesizdamās, ietinkšķējās adatas, bet Alīnei pašai pa galvu jaucās simts pretrunīgu domu un bažu. Un, jo tālāk viņa domāja, jo lielākas auga bailes no tā, ka Egona muldēšana var atnest viņas dēlam lielas briesmas. Alīnei negribējās domāt, ka māsasdēls varētu iet uz to iestādi, kur nodarbojas ar spiegiem, un aukstasinīgi nosūdzēt Teodoru ... Nē, nē, to jau nu gan viņš nedarīs! Bet, dzērumā ālēdamies, viņš tā var samuldēt arī citur, un izrunāts vārds lido, to atpakaļ neatsauksi.

Sātans tas Briksnis, kaut arī māsasvīrs ... Viņš vis nemēģināja aizbāzt Egonam muti, kad tas runāja tik nekrietnus vārdus, bet vēl piedraudēja viņai, kad viņa dzina šo zelli ārā! Ko tad viņai vajadzēja darīt? Nu, nē — Alīne nekad neatļaus nomelnot savu dēlu viņu pašu mājā! Nekad nepieļaus, lai par Teodoru sāktu domāt tik briesmīgas domas.

Pēkšņi Alīnei rokas ar visu adīkli nevarīgi nokrita klēpī, un viņa pati izbiedētu skatienu ieurbās lampas dzeltenajā gaismas aplī uz galda. Bet ja nu ļaudis notic, ka Teodors atsūtīts spiegot ... cilvēki taču mīl pasakas?! Ko tad? Ko tad darīt? Vai tad viņai prasīs? Mātes vārdos neviens neklausīsies.

Alīne noliek adīkli un sāk staigāt pa istabu, šo to nokārtodama, bet nepiedomā pie tā, ko dara. Viens ir skaidrs — tā nevar sēdēt klēpī saliktām rokām un pastāvīgās bailēs gaidīt, kas notiks. Nē, nē! Tas ir visļaunākais. Un vai tad tādēļ viņa tik

daudz izcietusi un nomocījusies sava puisēna dēļ, gandrīz vai acis izraudājusi, lai tagad, kad viņš ir mājās, ļautu to atkal atņemt?

Kaut kas jādara. Bet kas — to Alīne nezina.

Vai tiešām cilvēki ticētu, ka Teodors spējīgs uz tādu nelietību? Nē, taču nē . . . nedrīkst noticēt! Viņiem jāzina, ka Teodors arī toreiz, kad aizbēga, nekā ļauna nebija izdarījis, ka viņš katrā vaļas brītiņā rakās tikai pa savām grāmatām un pats rakstīja visādus pantus, ka viņš vienmēr runā mātei pretī, aizstāvēdams visu, kā te tagad darās .. . gluži tāpat kā Dace! Un lai pajautā kaut vai pašam Beikam, tas ir partijas vīrs, tam ticēs ... Lai pajautā, kā Teodors strādā! Teodors nav vis Brikšņu Egons, kurš kolhoza darbam tikpat kā nav roku pielicis, Teodors visur ir līdzi. Vai tad Beika nezin, ka toreiz pat — mežā . . . daudz netrūka, un viņas dēls būtu palicis zem egles. Beika taču pats viņu izglāba.

Un, mirkli uz vietas sastingusi, vērdamās logā, aiz kura nemanot sazilgusi jau rīta gaisma, Alīne domā: kā būtu, ja parunātu tieši ar viņu ... ar Beiku? Izstāstīt viņam visu, kā bija, kā Teodors saskrējās ar Egonu un kā tas dusmās pateica briesmīgo vārdu. Lai zin tāds partijas vīrs, kā viss sācies, lai spriež pats, ka nevar ņemt par pilnu piedzēruša zeļļa muldēšanu.

Šī doma Alīnes apziņā pārvēršas par skaidru nepieciešamību: tikai tā .. . Ne pie viena cita nav kur griezties. Taisni tādēļ, ka Beika ir partijas cilvēks, jārunā tieši ar viņu. Komunisti taču lielās, ka viņi ir taisnīgi. Nu, tagad Alīnei vajag viņu taisnības, tagad viņa grib to redzēt.

Izšķīrusies Alīne sāka rīkoties. Aizgāja uz kūti, pabaroja un izslauca govi, iekūra uguni un ātri pagatavoja brokastis.

Viņa nepacietīgi pagaidīja, kamēr Teodors un Dace paēd un aiziet darbā, tad steigā sakārtoja virtuvi, saģērbās un gāja uz Skaistaiņiem.

Alīne nezināja, kā iesāks un ko sacīs .. . Gan jau, ja tik tur nebūtu citu ļaužu.

Viņai laimējās. Inga bija tikko aizgājusi, un Juris viens pats gultā lasīja avīzi, kad Reinholdu Anniņa ielaida viešņu istabā.

— Labrīt, — Juris izbrīnījies atņēma sveicienu, nolikdams avīzi, tad aicināja Alīni sēsties. — Lūdzu, varbūt tur uz tā krēsla. Nepieklājīgi gan vārtīties gultā, kad viešņa, bet tā nu ir .. .

— Ko nu jūs ... — Alīne murmināja sēzdamās. — Dieva laime vēl, ka tā . ..

Un tūlīt domās sevi izlamāja par to, ka pieminējusi dievu. Ko darīsi, ja cilvēkam muļķīga mēle? Tā nekad nezin, kur ko var runāt.

«Daudz bālāks kļuvis pēc tās nelaimes un slimošanas,» Alīne domāja, pētīdama priekšsēdētāja seju. Un viņai sirds sažņaudzās, pēkšņi atkal atceroties, cik tuvu garām viņas dēlam bija pagājusi tāda pati nelaime un varbūt vēl vairāk, varbūt pat nāve.

— Nezinu, kā jums pateikties ... — viņa, tam garām skatīdamās, stostoties izrunāja. — Visu mūžu būšu parādniece ...

— Ko jūs! — Juris teica. — Par ko tad?

— Dēlam dzīvību izglābāt.. . par to, — saņēmusies Alīne atbildēja, atkal pagriezdamās tieši pret viņu.

Juris neveikli sakustējās, pameta noraidoši ar roku: — Bet tas taču — par to jau nav ko runāt.

— Jums tagad labāk? — Alīne jautāja, lai kaut kā iesāktu sarunu.

— O, — viņš palielījās, — es pašlaik tikai slinkoju, lai izpatiktu sievai un draugiem. Esmu tikpat kā vesels.

Nē, nē! — Alīne ātri teica. — Vēl jums jāpaguļ.

— Apnicis gan.

— Tas jau saprotams, — Alīne palocīja galvu. — Slimot nekad nav nekāda prieka.

Juris jautāja:

— Un kā jums klājas? Dacei pūru taisāt? Es arī gribu tikt uz kājām, lai padejotu kāzās. Jūsu Dace ir reti laba meitene.

— Nevaru sūdzēties, — Alīne atturīgi teica. — Abi viņi nav slikti bērni.

— Arī znotu dabūsiet labu, — Juris turpināja. — Maksis ir kārtīgs puisis.

— Tā jau liekas, ka nav vējagrābslis, — Alīne piekrita.

— Vēl tikai atliek apprecināt Teodoru, — Juris pajokoja, — tad jums māja pilna ļaužu. Būs man viņš tīri vai jāpamudina ...

«Nē, tā es nekā neizrunāšu,» Alīne pēkšņi saniknojās par savu mazdūšību, «nosēdēšu kā muļķe un tā arī aiziešu.» Un, strauji apņēmusies, viņa cieši noglauda ar roku no galvas noņemto lakatu un strupi iesāka:

— Nācu ar jums runāt par savu dēlu. Vai nu man ticat vai neticat, bet savu galvu lieku ķīlā ..

Un saraustītiem vārdiem Alīne visos sīkumos atstāstīja Teodora un Egona vakar vakara sadursmi un atzinās savās bailēs.

— Varu apzvērēt pie visa, ka tie ir meli... ka Teodors iten nekā tāda ... Es taču zinu ... — viņa pabeidza un sakniebtām lūpām ar bažām raudzījās Jura sejā. Vai ticēs?

Juris noklausījās ar lielu uzmanību. Kad Alīne apklusa, viņš pastiepa roku un viegli pieskārās tās plecam.

— Tas gan labi, ka jūs viņu izdzināt ārā. Egons Briksnis ir nekauņa un slikts cilvēks.

Alīne piekrītot ātri palocīja galvu.

— Labs par otru tā nerunās.

- Jums nav ko uztraukties. Mēs katrs protam atšķirt, kas ir melns, kas balts. Par Teodoru neviens sliktu nedomā. It neviens. Varat būt pilnīgi droša.

— Paldies jums ... — Alīnes balss drebēja. — Es domāju ... kas zin ... izdzirdēsiet un noticēsiet.

— Vai tad jūs domājat, ka mēs tik lētticīgi? Tā jau nav.

— Jūs. .. varbūt uz mani ļaunu prātu . .. toreiz par tām cūkām ... — Alīne stostījās.

— Nu, tā bija pavisam cita lieta. Jūs negribējāt, ar varu es jūs nevarēju piespiest. Darbu taču jāmīl, vai ne? Ko lai dara, ja jums tie rukši nepatika. Un es arī esmu ātrs, tā mēs saskrējāmies. Vispār tik vecas lietas nav ko cilāt.

Tas, ka Juris atzīst savu ātrumu un negrib pieminēt ļaunu, Alīni atbruņo. Gribētos pateikt, ka arī viņa toreiz bija vainīga, ka viņai sirdī bija ļaunums, bet kā sevi apsūdzēt? Alīne tā nav radusi. Viņa tikai sakniebj lūpas un dziļi nopūšas.

Juris šo nopūtu iztulko pavisam savādāk!

— Nebēdājiet nekā. Viss būs labi. Neviens jau neprasa, lai jūs sev krautu plecos nastu . .. Jūs taču vairs neesat jauna. Patiesību sakot, tādos gados kā jums pienāktos pilnīga atpūta. Nu, nekas — gan kādreiz mēs tiksim arī tik tālu.

— Uja! — Alīne enerģiski pavēcina roku. — Ko nu tādus niekus! Kamēr cilvēks dzīvs, viņam jākust. Vai tad nu par to runa? Tad nu es iešu. Neņemiet ļaunā, ka es tā.. . un veseļojieties. Un daudz, daudz paldies!

Piecēlusies viņa apsējās lakatu, saņēma Jura roku un viegli to paspiedusi, klusēdama atstāja istabu.

Cik nesalīdzināmi vieglāki bija tagad viņas soļi, brienot pa ceļu, kur sniegs jau sācis kurtēt, un jūtot visapkārt saules staru pirmo siltumu. Kā tad ne — ja tācla nasta novelta no sirds. Tagad var steigties uz mājām un ķerties pie visiem nedarītajiem darbiem, ko šorīt pametusi. Un iedama Alīne apsvēra, kas īsti būtu jādara. Jāiejauc maize, jo šorīt iegrieza pēdējo kukuli, jāuzliek vārīties kāposti, jāsalāpa Teodora drēbes, kas pa to mežu nežēlīgi plīsa. Cūkai kartupeļi jāizsutina, mēsli no aizgalda jāizmet. Darba pilnas rokas.

Un, atcerēdamās Jura vārdus par atpūtu, Alīne pasmīnēja. Kas par blēņām! Vai tad viņa bija simtgadīga vecene? Vēl jau klausa i rokas, i kājas. Bet vispār Beika krietns cilvēks. Kas nu ir, tas ir. Ja kāds runā par viņu slikti, tas pats ir draņķis.

Pretī nāca sieviete, nesdama prāvu kannu. Tikusi Alīnei klāt, viņa paklusi pateica «labdien» un gribēja paiet garām.

— Labdien, Terēze! — Alīne skaļi atbildēja un apstājās.

— Vai no bodes nākdama, vai?

— No bodes.

— Vai biji pēc petrolejas? Ir atvesta?

— Jā, — Terēze teica. — Šorīt.

— Tev jau daudz iziet, — Alīne draudzīgi pameta ar galvu.

— Vai visas jau atnesušās?

— Nē, četrām vēl gaidu.

Terēze nolika kannu sniegā. Viņas brītiņu parunājās par sivēnu mātēm un metienu lielumu, Alīne pabrīnījās, ka daglā atnesusi veselus astoņpadsmit — nu, protams, Terēzei ir ko noņemties, bet viņa jau arī daudz jaunāka nekā Alīne . . . Alīnei, protams, tas nebūtu pa spēkam. Nē, vispār par veselību nevar žēloties, lai dievs dod katram tādu, bet gadi paliek gadi.

Kad viņas izšķīrās, Terēze nevarēja vien nobrīnīties, kur Alīne tik runīga un laipna. Tad viņa atcerējās, ka tuvojas Daces kāzas, un nodomāja, ka laikam tādēļ arī mātei ap sirdi priecīgi, ja redz meitas laimi.

14. NODAĻA

— No kā tev vēstule? — Dižbajārs jautāja, ienākdams pavasarīgās saules pielietajā istabā.

— No Ilmas, — Līvija īsi atsaucās.

— Ko šī labu raksta? Skries atkal šurp?

— Ko tad viņa te darīs?

— Nūja, tagad Beika vairs nav dabūjams, — Dižbajars zobgalīgi noteica.

— Briesmīgi viņš šai vajadzīgs! — Līvija paraustīja plecus.

— Un kā tad paliek ar bērnu?

— Nekā nepaliek. Izrādās, Beika uzrakstījis vēstuli, — ja šī apgalvo, ka bērns ir viņa, tad viņš ņems to audzināšanā, bet, ja Ilma tā negrib, sūtīs pabalstus.

— Alimentus, vārdu sakot, — Dižbajārs izlaboja.

— Alimentus, jā ... bet te nu izcēlies trakums ar Ilmas māti. Tā zēna dēļ mirst vai nost un, padzirdusi, ka vēstulē runāts par bērna ņemšanu projām, sacēlusi briesmīgu traci. Izkauni-nājusi Ilmu visu kaimiņu priekšā kā pēdējo suni, nosaukusi par ielas staiguli, kura miesīgu bērnu ar mieru atgrūst svešam cilvēkam, kas nemaz neesot viņa tēvs. Lai Ilma ejot kaut vai kārties vai meklējot rokā savu grāmatvedi, bet viņa zēnu nevienam nedošot un arī nekādu dāvanu no svešiem cilvēkiem neņemšot. Tā Ilma atmetusi ar roku. Pašlaik braukšot ar koncertiem pa Latgali.. .

— Vecene ar raksturu un principiem, — Dižbajārs noformulēja. — Viss tracis par velti.

— Un kas par to? — Līvija spītīgi atmeta galvu. — Vismaz tie abi dabūja trūkties.

— Bet arī izrādījās ar raksturu un principiem.

— Atklāti runājot, es to negaidīju, — Līvija atzinās. — Es domāju, ka viņš nobīsies no skandāla, tad mūsu dārgā bibliotekāre dabūtu kurvīti un droši vien laistos atpakaļ uz Rīgu sludināt tur savas idejas. Bet tam, velnam, kā izrādās, ne no kā nav bail. Pavisam dulls.

— Jā, pat savu karjeru liek uz spēli, — Dižbajārs nogrozīja galvu.

Līvija uzmeta vīram nicīgu skatienu.

— Tu gan neliktu?!

— Es? Par ko tad man jāliek? Par mani vēl pagaidām neraksta, ka nezin kādai estrādes dziedātājai būtu bērns no manis .. .

— Izbeigsim šo muļķīgo sarunu, — Līvija īgni noteica. — Rauj velns šo vieglprātīgo Ilmu ar visiem viņas romāniem. Izdomā pasakas ...

— Bet tu taču zināji, ka tā ir pasaka? ... — Dižbajārs kaitināja sievu.

Līvija paskatījās uz viņu ar dusmām un atcirta:

— Man nekas nav jāzin, un nekā es negribu zināt. Ja man cilvēks stāsta, es ticu.

— Labi jau, labi, — Dižbajārs labinājās un papliķēja sievai muguru.

Viņiem abiem nebija labs garastāvoklis, abi nervozēja. Un kā nu ne — trīs gadus dzīvoja mierīgi, paši bija kungi un noteicēji. Nu uzreiz — arī viņus pārbauda! Kādēļ šāda pārbaude bibliotēkā — to viņi zināja, bet kultūras nams?

— Rīgā vai Taurenē būs saputrots, — sprieda Līvija.

— Kāds būs pasūdzējies, — Dižbajārs piebilda.

— Pasūdzējies? Par ko?

— Kā — par ko? Par daudz ko var sūdzēties.

Dižbajārs bija mazrunīgs.

— Nu, šodien jau redzēs, uz ko mērķē, — Līvija noteica. — Tas tūlīt būs skaidrs.

Šovakar komisija ziņos par pārbaudes rezultātiem atklātā partijas sapulcē. Lai ziņo. Kultūras nams strādā labi, viņiem nav ko uztraukties. Viņi aizvien pēc labākās sirdsapziņas.

Patiesībā Dižbajārs vairāk nervozēja par to, kā komisija vērtēs bibliotēkas un komjaunatnes darbu. Bija svarīgi, lai to novērtē objektīvi, pēc nopelniem. Ļoti slikti gan, ka šai komisijā salikti tādi kā Reinholds un Zābers. Apšaubāmi, apšaubāmi, vai tie spēs būt objektīvi! Bet nu, nekas — galu galā labi, ka tā ir atklāta sapulce, kur katrs var izteikties, apstrīdēt un pierādīt. Ingai viņš liks pieminēt to reizi, kad viņa bija runājusi par bez-idejiskumu kultūras nama darbā. Nekas, gan jau. Visu šo nedēļu viņš bija gatavojis savu uzstāšanos, un rūpīgi pārrakstītā runa jau gaidīja rakstāmgalda atvilktnē. Vakar viņš vēl bija pierakstījis klāt pēdējās rindas — par nesen notikušo karnevālu. Parunāsim reiz tā no sirds!

Šodien valdīja nemiers arī Vilkupos. Ne jau gaidāmās sapulces dēļ, bet tādēļ, ka Zanei rīt jābrauc prom. Lūcija gatavojās cept pīrāgus un lauzīja galvu, ko garšīgāku izvārīt vecākajai meitai pusdienām, kamēr viņa vēl te. Dzidra, no kāts atskrējusi, gludināja Zanei veļu. Bet viņa pati mētājās apkārt pa māju un neatrada sev vietas. Uzvilka mātes jaku un atnesa no akas ūdeni. Atstiepa no skaidienas klēpi malkas. Saule šodien jau tik spēcīga, ka gribējās nomest galvas lakatu.

Zane pati nesaprata, kādēļ viņu pēdējās dienās vajā šis nemiers. Centās izskaidrot ar ilgām pēc Rīgas. Bet nē — kad iedomājās Rīgu un savu frizētavu, tad likās, ka arī tas nav iemesls.

— Man uzkritusi pavasara slimība... — viņa pati par sevi zobojās. — Nelabais dīda.

Zane vēlreiz aizgāja ar nēšiem pēc ūdens. Nolika spaiņus zemē pie akas, noņēma lakatiņu un atpogāja jaku. Nudien, karsts. Nebija arī vēja, tikai spoža saule, spilgti zilas debesis un dzeltenīga sniega paliekas šur tur izmētātas pa pagalmu un gar žogu. Elpot tik viegli, viegli. Piesaulē pie mājas sienas sīca mušas. Zane pievēra acis un pavērsa seju pret sauli. Lai iedeg.

Pa ceļu tuvojās mašīna, ietaurējās, iegriezās pagalmā. Izlēca Augusts — cepuri pakausī, tumšzilā vēja jakā, zābakiem kājās. Zani ieraudzījis, pieklājīgi noņēma cepuri.

— Labdien.

— Sveiki, — viņa atsaucās un sāka rīkoties ap aku. No istabas izskrēja Dzidra.

— August, vai tu man teļiem miltus atvedi?

— Tā kā būtu atvedis.

— Un linsēklas?

— Ir gan tie tavi teļi rijīgi. Matus no galvas noēdīs!

— Vai tavus, vai? — Dzidra deva pretī. — Švaka barība.

— Kur nu manus ... tavus ilgviļņus apēdīs.

Nez kādēļ šī draiskā saruna Zani kaitināja. Varbūt ne kaitināja, tomēr iedūra mazu skaudības adatiņu.

Pār pagalmu iedama, viņa noskatījās, kā Augusts un Dzidra, tādā pašā garā pļāpājot, izceļ no mašīnas un novieto atvesto barību, un atkal viņai bija jādomā par to, cik draudzīgi viņi visi te dzīvo.

Zane veselu gadu nebija bijusi mājās. Un pirms gada te vēl valdīja cits gars — nebija šīs «skriešanas un iešanas», kā pukojās māte, nebija to dzīvības pilno vakaru, kādus viņa vēroja tagad, paši jaunieši bija pavisam citi.

Un viņa atcerējās raibo karnevālu, kurā to negaidot bija ierāvuši, — veselu dienu viņa taisīja frizūras visdažādākajos veidos, pašai negribot, iznāca tā, ka bija jāpalīdz ģērbties daudzām «varonēm». Jāatzīst, ka viss kopā tas iznāca diezgan interesanti, visi ļoti priecājās, kaut ko tādu Zane redzēja pirmo reizi. Bez šaubām, bija patīkamāk nekā pilsētas klubu vienmuļajās ballītēs.

Nevar noliegt, ka te saradušies arī interesanti cilvēki. Kaut vai tā pati Inga, kaut vai Teodors, traktorists Maksis... Un

289

19 — A. Brodele

viņi visi te jūtas kā zivis ūdeni. Pašpārliecināti, kustīgi, jautri. It kā tie nebristu pa sniegu un pirmajiem dubļiem, bet pastaigātos pa bulvāriem, it kā nemīcītos pa melnu tumsu, bet sēdētu zem spožām lustrām.

Šodien tur, ieplakā, kur ik pavasarus un rudeņus izskalo ceļu tik stipri, ka ne pāri pārbrist, ka jābrauc ar lielu līkumu cauri Pauguriem, ved un gāž granti un akmeņus. Ved un ved.

Pa otru ceļu no Silabriežiem, nikni pukšķēdams, lien traktors, vilkdams līdzi kūtsmēslu kravu. Nogriežas no ceļa klajumā, kur jau rēgojas nogāztas brūnas kaudzes, izgāž un griežas atpakaļ.

Lauks nav tālu, un Zanei nāsīs iesitas asā, pavasarīgā smaka.

Vakar viņa bija Dzidrai līdz Skaistaiņos. Tur sanāca vesels bars. Ingas vīrs jau pirmo dienu piecēlies no gultas. Zane labi nopētīja šo puisi, kurš tagad saimniekoja pa Silmalu un būvēja veselas gaisa pilis. Kā nu ne, — var jau runāt par elektrību, mehanizāciju un labiem ceļiem, par cukurbietēm un visāda veida lopiņiem, taču ne jau par asfaltētām ielām, ne par kolhozu pilsētiņu ar savu skolu, slimnīcu, maizes ceptuvi, frizētavu ... jā, pat frizētavu! Brīnums, ka vēl negudro par savu operu!

Un tomēr Zane nespēj noliegt, ka laikam gan ir jauki, ja cilvēki var tā jūsmot, spriest par to ar tik nopietnām sejām, it kā tas viss jau ar roku aizsniedzams, dedzīgi strīdēties un tik draudzīgi smieties.

«Nu, redzēs, redzēs, kad atbraukšu pēc gada, — kas tad te būs izdarīts?» Zane domā, atcerēdamās visu vakar dzirdēto, un, spaiņus pacēlusi, iet uz istabu.

Ūn tomēr šodien nekur nav miera. Viņa pagrozās pa virtuvi, kur māte šķindina katlus un pannas, iet istabā un atkal atgriežas virtuvē.

— Vai nevajag kartupeļus nomizot?

— Lai stāv, es pati. Paliks melnas rokas.

Ak jā, viņai taču jāsargā savi pirksti, lai nekļūst melni un asi.

Zane paņem kartupeļu grozu un sparīgi sak mizot. Lūcija, ar lielu karoti pa katlu maisīdama, īsi atskatās, tad atskatas vēlreiz.

— Varēji vēl palikt kādas dieniņas. Kamēr Rozei atskrien telēns. Saēstos pirmpienu, tev jau tas garšo.

— Kā tad! Piena dēļ kavēšu darbu! — Tas izskan tik pikti, ka māte atgriežas pārsteigta, un Zane sakaunas.

— Tā jau nevar, mamm, — viņa rāmi nosaka.

Kartupeļus nomizojusi, Zane atkal iziet pagalmā, kur diena

iedegusies vēl spožāka. Augusts jau aizbraucis, Dzidra telēnu virtuvē kaut ko vāra, maisa un dungo dziesmu.

— Pēc kā te ož?

— Pēc miltu tumes un skujām.

Dzidra dodas kūtī, un Zane iet tai līdzi. Telēni vesels bars sanākuši pie durvīm, savu kopēju ieraudzījuši, tie īdēdami un grūstīdamies spiežas tai apkārt. Tumši brūni ar lielām, padevīgām acīm. Tuvākajiem Dzidra noglāsta gludās pieres un purniņus, mazākie rauga saķert viņas pirkstus un pazīst.

— Saulītē pastaigāties gribat? — Dzidra tiem jautā. — Tūlīt, tūlīt iesim. Tūlīt jūs varēsiet palēkāt.

Daži nepacietīgākie jau lēkā pa kūti. Dzidra rāda māsai.

— Paskaties, kādi spīdīgi un apaļi. Vai nav jauki?

Dzidra atrauj durvis plaši vaļā. Cits pēc cita telēni izjož laidarā, kam apkārt žogs, un sāk bizot uz visām pusēm kā negudri.

— Nāc, nu, nāc, muļķīti, — Dzidra aicina ārā kādu no mazākajiem, kas palicis uz sliekšņa un brīnās par žilbinošo sauli.

Pāri pagalmam uz laidaru soļo viesis — Teodors Caune.

— Jau ganībās? — viņš jautā, pienākdams klāt un sveicinādams. — Nu, pa grāvmalām jau manās zaļi asni.

— Uz kurieni tu ej? — Dzidra prasa.

— Ar svarīgu uzdevumu pie jums. Man jāpaziņo, ka svētdien Dace un Maksis rīko kāzas, un jāielūdz jūs abas uz tām.

— Ak, cik jauki! — Dzidra priecīgi iesaucas, tad paskatās

uz māsu. — Cik žēl, ka tu aizbrauc, Zane!

— Kad jūs braucat? — Teodors jautā.

— Rīt.

— Nē, tā nevar! Vai tad nav iespējams palikt mazliet ilgāk?

— Darbu kavēt nedrīkst.

— Bet, ja nu jūs saslimtu, ko tad? — Teodors meklē izeju.

— Jūs mani vedināt uz blēdībām, — Zane nosodoši atbild.

— Žēl, žēl, — saka Teodors. — Ja jūs paliktu, mēs varētu braukt reizē. Man arī jātiek Rīgā.

Ak jā, — Zane atceras. Viņš taču neklātienes students. Tad viņa noteikti papurina savu cirtaino galvu.

— Nevar. Lai cik labprāt es ietu uz kāzām ...

— Tu mums sataisītu matus, — Dzidra žēli velk. — Ko tad lai iesāk Dace? Mums nevienai nav laika skriet uz Taureni.

Māsa parausta plecus. Dzidra aiziet padzīt telēnus nost no žoga, Zane turpina sarunu ar Teodoru.

— Jums ilgi jāmācās? — viņa jautā.

— Trīs gadi.

— Un tad paliksiet Rīgā? — Zane zina no māsas, ka Teodors raksta dzejas.

— Nē, — Teodors atbild. — Palikšu tepat kolhozā. Strādāšu skolā. Visi jau nevar saskriet Rīgā. Tad tur nebūs kur apgriezties.

Zane izaicinoši atcērt galvu.

— Pagaidām vēl ir.

— Bet cik ilgi būs, — Teodors miermīlīgi jautā, — ja katru dienu nāks klāt jauni vieglas dzīves tīkotāji?

Zane, dziļi aizskarta, dusmīgi iesmejas.

— Kā? Vai tad tur tik viegla? Neesmu gan manījusi.

— Vai es jūs apvainoju? — Teodors strauji pagriežas. — Jūs mani pārpratāt, Zane. Es to nedomāju par jums. Cilvēki dažādu iemeslu dēļ... un katram ir savs raksturs. Par sevi varu teikt — man patīk būt tur, kur notiek kaut kas liels, kur jāpaceļ smagumi un kur apkārt stipri cilvēki. Tas viss man te ir. Tādēļ es te palikšu. Gluži vienkārši — man ir interesanti dzīvot.

Zane nezina, ko sacīt. Par laimi, nāk Dzidra, viņa lūdz kaut ko pateikt Dacei, tad Teodors iet projām.

— Uz redzēšanos vakarā!

Zane klusēdama iet pāri pagalmam uz istabu.

Ir tāda sajūta, it kā, garām ejot, kāds būtu noskatījies tevī ar nožēlu un slēptu nicinājumu ... Ar laipnu, pieklājīgu nicinājumu. Bet tāds iekož visdziļāk.

Zane ieiet Dzidras istabā, kur uz krēsla stāv viņas vaļējais koferis pilns dažādām mantām un gaida tikai, lai aizver vāku un aizspiež ciet. Kā gan tur visa nav — žāvēta šķiņķa gabals, āboli, avīžu papīros rūpīgi ievīstītas olas ...

Un māte vēl nes paprāvu grozu un liek koferim blakus.

— Zafti koferī nevar likt, — viņa saka, — to es iepakoju kurvītī.

— Labi, labi.. . paldies, — Zane nosaka un aizgriežas.

— Diez kad nu atkal atbrauksi? — Lūcija paglāsta meitas plecu un smagi nopūšas. — Nāc nu pusdienās.

Zanei šķīvis piekrauts ar kaudzi — kartupeļu klimpas ar speķi, viņas mīļākais bērnu dienu ēdiens. Bet arī klimpas nevar bez mēra ...

Zane pārdala porciju uz pusēm.

— Vai tev prāts, mamm. Es_taču neesmu meža cirtējs.

Viņa ēd un skatās pa logu. Arā laikam sacēlies vējš. Nelieli,

spoži balti, it kā tikko mazgāti mākoņi, cits ar citu sacenzdamies, peld pāri pagalmam. Kūtsgala bērzs vicina zarus — liekas, viņš labprāt saķertu kādu no peldētājiem aiz pūkainās malas, bet nespēj aizsniegt. Un, raugoties uz šiem nemierīgajiem dzīvības pilnajiem zariem, Zanei pēkšņi iegribas paklaiņot — kaut kur pa lauku, pa mežu.

Jau pagalma vidū viņu sagrābj paskarbs, spēcīgs vējš. Zane aizpogā mēteli līdz kaklam un sabāž rokas kabatās.

Pēdējā diena. Jāpaskatās, kā tagad birztalā, — vai no zemes nelien jau vizbuļu ziedi? Laikam gan vēl par agru. Grāvī čurkst pavisam sīks strauts, un no mālainajiem dubļiem blakus sniega netīrajām paliekām spraucas tumšas, apaļas lapas. Zane brien taisni pa lauku, gar grāvja malu uz meža pusi un dusmojas par Teodora teiktajiem vārdiem. «Vieglas dzīves tīkotāji... Tiešām, tā ir viegli runāt! Bet būtu pamēģinājis pats, cik saldas ir tās garās stundas mūžīgi uz kājām, karstumā un sutā. It īpaši uz nedēļas beigām vai svētkiem tuvojoties, kad reizēm aiz noguruma melns sametas gar acīm, bet tu tikai tin ruļļus un rādi laipnu seju. Un, kad maiņa beigusies, tad skrien uz veikalu, jo citādi mājā nebūs ko ēst, spiedies tramvajā un brauc uz Jurciņ-mātes muižu ... ļoti, ļoti viegla un jauka tāda dzīve!»

Zane mežmalā apstājas un raugās atpakaļ. Rītvakar viņa jau būs Rīgā savā istabā. Tālu no šejienes. Taču dīvaini, par to domājot, viņa nejūt prieka, ir pat vienaldzīgi. Varbūt tādēļ, ka tas, ko viņa aizvien vēl nevar sev piedot, notika tur ... grūti aizmirst pazemojumu. Varbūt. Bet var jau būt, ka daļēji cēlonis meklējams tepat uz vietas. Pa trim nedēļām viņa šeit tiešām stipri pieradusi.

Zane pamanīja starp kokiem ko kustamies. Divas mazas meitenes arī atnākušas meklēt vizbulītes. Viņas tekāja uz visām pusēm, viena otru sauca klāt, liecās pie zemes.

Zane pienāca tuvāk.

— Vai vizbulītes jau zied? Atradāt?

Mazās apstājās, saskatījās, tad lielākā atbildēja:

— Maz. Tikai piecus ziediņus.

Viņa pastiepa rociņu, kas, cieši sažņaugtus, turēja tikko atplaukušus maigi zilus ziedus.

— Kā tad jūs abas sauc? — Zane vaicāja.

— Par Mārīti, — teica lielākā, — un māsiņu par Inesi.

— No kurām mājām esat?

— No Gobām, — mazās atbildēja reizē.

Tad Mārīte, Zani spožām actiņām vērodama, lepni paziņoja: — Bet mēs jūs pazīstam.

— Tiešām? Kas tad es esmu?

— Jūs esat Vilkupu Zane. Rīdziniece.

— Tā ir gan, — Zane piekrita. — Vai jūs Rīgā neesat bijušas?

— Nē-e, — Mārīte ar nožēlu papurināja galvu, bet mazā gari novilka: — Nēē ...

— Nekas, — Zane teica, — paaugsiet, gan tad tiksiet.

Viņas staigāja visas trīs, iedamas dziļāk mežā. Mazās turējās

Zanei līdzi. Šur tur laimējās uziet nelielus klajumiņus, kur ap lazdu krūmiem un bērziem, no pelēki brūnajām pērnā gada lapām izlīdušas, kā zilas liesmiņas spīdēja vizbuļu acis.

Meitenes kļuva drošākas un runīgākas. Kā mazi putnēni viņas spurdza no viena zieda uz otru, ar priecīgiem saucieniem ieraudzīdamas nākamo. Pēc īsa brīža Zane jau zināja, cik Gobu fermā cūku, cik sivēntiņi šogad atskrējuši, ka Mārīte vakardienas diktātā dabūjusi četri ar strīpiņu, jo salikusi nepareizi komatus, ka viens zēns dabūjis divnieku un ka Inesei pirks jaunas kurpes.

— Man kurpes arī vecas, — Mārīte stāstīja, — bet uzreiz māmiņai nav tik daudz naudas.

— Nu nekas, — Zane mierināja, — kad izaugsi liela, nopelnīsi. Ko tad tu gribi darīt, kad būsi liela?

— Tāpat kā māmiņa. Barošu sivēntiņus, — Mārīte paziņoja.

— Tā? Tev patīk?

—. Patīk gan. Un tev nepatīk?

Zane gandrīz izteica — «nepatīk vis», bet laikā apķērās. Vai tad bērnam var tā sacīt? Un viņa izvairīgi atbildēja:

— Tā nekas.

— Un Inesei patīk cālēni, — Mārīte stāstīja tālāk. — Māmiņa drīz liks perēt brūno cekulīti, tad mums būs daudz mazu cālīšu. Bet Caunītēs taisa fermu, un tur būs briesmīgi daudz.

— Un ko tu Rīgā dari? — jautāja Inese.

— Strādāju.

— Ko tu strādā?

— Nu, es strādāju frizētavā, — Zane teica.

— Vai tu cērp aitiņas? — Inese neatlaidās.

— Kā? Kādēļ? — Zane pārsteigumā iepleta acis. — Kādēļ aitas?

— Vilkupu onkulis pats vienreiz, garām braucot, māmiņai teica: «Jāiet Taurenē frizētavā, lai noņem vilnu.»

Zane atmeta galvu un skaļi iesmējās, viņai gandrīz izkrita puķes no rokām. Mazās izbrīnījušās saskatījās. Tad Zane, beigusi smieties, atglauda matus no pieres un, palūkojusies meiteņu neizpratnes pilnajās acīs, jautri sacīja:

— Onkulis tikai pajokoja. Frizētavā griež cilvēkiem matus. Kad jūs paaugsiet, jums arī māmiņa atļaus apgriezt.

Viņas vēl labu laiku klīda pa pavasarīgo mežu. Kad iznāca malā, saule jau sliecās uz vakara pusi. Un Zanei pēkšņi sametās žēl, tik ļoti žēl šīs saulainās, dzīvības pilnās dienas, — likās, tā aiziet uz neatgriešanos un nekad vairs neatkārtosies.

Un pirmo reizi viņā modās miglaina nojauta, ka negribas no šejienes aizbraukt.

Vējš bija iegriezies no vakariem, tas glaudās apkārt daudz rāmāks un maigāks. No ziemas skavām raisīdamās, spēcīgi un skurbinoši dvašoja zeme. Zane gāja puspievērtām acīm — tik vareni žilbināja saule! — un saudzīgi nesa rokā pirmo ziedu niecīgo pušķīti.

Kad viņa pārnāca mājās, Dzidra jau bija projām.

— Pateica, lai tu ar ejot, — pavēstīja māte, — bet labāk jau paliec ... pēdējo vakaru. Ko tu tur darīsi?

«Taisnība, ko es tur darīšu?» Zane domāja, ieliedama māla krūzītē ūdeni un ielikdama ziedus. «Viņiem pašiem savas intereses, spriedīs un strīdēsies līdz vēlai naktij. Kas man tur?»

Tikai ko lai sadara visu garo vakaru? Būtu Dzidra mājās, bet viņi visi tur . . .

Un Zane tomēr nespēja nosēdēt. Palīdzējusi mātei iekurt plīti, sanesusi ūdeni un vēl šo to padarījusi virtuvē, viņa apģērbās un devās uz Skaistaiņiem.

Kad Zane nonāca tur, sapulce jau bija sākusies. Klusītiņām viņa aizvēra aiz sevis durvis un apskatījās pēc brīvas vietas.

Paprāvā telpa bija pavisam pilna. Kāds turpat netālu pameta Zanei ar roku.

— Nāc šurp!

Leons pavirzījās, dodams viņai vietu, un pačukstēja:

— Es domāju, ka tu esi jau projām.

Šai brīdī vēlreiz vērās ārdurvis, ielaizdamas plecīgu pusmūža vīru.

— Kas tas tāds? — Zane jautāja Leonam.

Tas atčukstēja:

— Gulbis. Rajona komitejas sekretārs.

Gulbis nāca uz priekšu. Piegāja un paspieda roku Jurim, tad ātri nosēdās ierādītajā vietā.

— Tu uz kājām? — viņš čukstus pajautāja.

— Jā! — Juris tāpat klusi atsaucās. Viņam bija prieks par tā negaidīto ierašanos.

Bet ne jau visi priecājās. Dižbajārs saskatījās ar Līviju, un viņi abi sapratās: kā nu būs ar lielo runu? Dižbajārs ātri pūlējās pārskatīt visas savas tēzes un uz vietas izlēma, ka jāsvītro vesela lapa, kur viņš gribēja pierādīt, ka tādi pasākumi kā dzīvā avīze ir vistīrākais primitīvisms un mākslas vulgarizācija. Žēl, tas bija visasākais un nozīmīgākais jautājums, ar to viņa nostāja pret Ingu būtu pacelta teorētiskā plāksnē, bet intuīcija Dižbajāram teica, ka šī vīra klātbūtnē labāk par to neiesākt.

Līvija, ģērbusies maigi rožainā adītā jakā, sēdēja Dižbajāram blakus, augstprātīgi atmetusi galvu, un viņas acis pauda izaicinājumu.

Uz īsu brītiņu pārtraukusi savu ziņojumu, kamēr ienāk un nosēstas partijas sekretārs, skolotāja Zenta Vagare turpināja iepazīstināt sapulci ar bibliotēkas pārbaudes rezultātiem. Viņa sacīja:

— Kas attiecas uz lasītāju skaitu, tad tas ir trīskāršojies. Tas bibliotēkas vadītājas un arī padomes nopelns. Ļoti apsveicama parādība ir lasītāju aktivitāte un visi tie sabiedriskie pasākumi, ko bibliotēka ne visai ilgā laika sprīdī veikusi. Komisijas domas ir tādas, ka ciema padomei un kolhoza vadībai kopīgiem spēkiem nopietni jāparūpējas par jauniem grāmatu fondiem. Tas ir nepieciešami. Lasītāju interese taču kļūs aizvien lielāka, prasības augs. Ja ņem vērā to, ka uz rudeni mēs ceram grāmatu lasīt ne vairs pie petrolejas lampas, bet elektriskās spuldzes gaismā, tad bibliotēkai stāv priekšā lieli un plaši uzdevumi. Un mums visiem tai jāpalīdz, jo bibliotēka aktīvi cīnās par kultūras gaismu laukos, par mūsu dzīves augšupeju.

Kamēr skolotāja runāja, Inga sēdēja stūrītī pie loga un raudzījās laukā. Tā parasti bija, kad viņu uzslavēja, viņa jutās tik neveikli, ka nezināja, kur dēties. Tas raksturā jau no mazotnes. Tādos brīžos likās, tā nemaz nav, cilvēki nerunā patiesi, bet glaimo, un viņa ar mokām un nepacietību gaidīja runas beigas.

— Tagad dosim vārdu biedram Zāberam, — sacīja Atis Reinholds, — viņš ziņos par kultūras nama darbu.

Nospīdēja Dižbajāra acenes, kad viņš pievērsa skatienu traktoristam, kurš patlaban piecēlās kājās un, izvilcis no kabatas mazu bloknotiņu, nolika to uz galda. Kultūras nama vadītājs ārēji palika pilnīgi mierīgs, pat laipns, un viņa seja, raugoties uz Maksi, pauda draudzīgu un tēvišķu ziņkāri.

— Cūcība! — Līvija viņam pie auss īgni nočukstēja.

— Apmierinies! — Dižbajārs tikpat klusi, bet pavēloši atčukstēja. Līvija saknieba lūpas un demonstratīvi novērsās. Kas viņai par daļu, ko tur runā tāds traktorists! Ko tāds var spriest?!

Maksis pa to laiku jau uzskaitīja, kādas nodarbības kultūras namā notiek, cik cilvēku piedalās dziedātāju ansamblī, cik ir mūzikas instrumentu, cik liels dramatiskais kolektīvs.

— Nevar noliegt, ka darbs nebūtu rosīgs ... — teica Maksis, un Dižbajāra acis uzsmaidīja viņam vēl draudzīgāk. — Bet, kad komisija sīki papētīja pašdarbības repertuāru, ko kultūras nams pēdējos trijos gados sniedzis, tad mēs izbrīnījāmies par tā izvēli. Nudien, es tā vakar, gatavodamies šim ziņojumam, mēģināju uzstādīt jautājumu — vai pēc tā repertuāra, kāds ir bijis, var uzminēt laikmetu, kurā mēs dzīvojam, vai kaut kas tajā sasaucas ar mūsu dienām un mūsu dzīvi, ar mūsu interesēm? Vai palīdz cīnīties par nākotni?

— Tā ir demagogi ja! — atskanēja Līvijas sašutuma sauciens. Piesarkušiem vaigiem, niknām acīm viņa saslējusies raudzījās runātājā.

— Kāpēc demagoģija? — Maksis pagriezās pret Līviju, kura uztraukumā pat nejuta, ka viņas vīrs kā knaiblēs žņaudz tās elkoni, lai piespiestu klusēt. — Mēs jums varam pierādīt, ka tas tā ir. Visā šai laikā kultūras nams izrādījis tikai divas padomju ludziņas, un tās pašas saturā nav nekas vairāk kā muļķīgi joki, tik sekli joki, par ko pat smieties negribas.

Līvija tagad jau stāvēja kājās un nikni atgrūda Dižbajāra roku, kas ar spēku centās viņu novilkt sēdeklī. Viņas balss skanēja skaļi un izaicinoši:

— Tas ir vulgārisms. Tas liecina, ka jūs un visa komisija nekā nesaprotat no mākslas! Jūs varbūt gribat, lai kultūras nams arī nolaižas līdz dzīvo avīžu līmenim? Līdz plikai propagandai? Ko tad, piemēram, jūs personīgi? .. . Jūs protat braukt ar traktoru, bet par mākslu jums nav ne mazākas jēgas! Ko tad jūs varat pārbaudīt un runāt? Jūs varbūt apgalvosiet, ka spējat vērtēt māksliniecisko līmeni? Nē, jūs neesat kompetents ... visa komisija nav kompetenta!

Sapulces dalībnieki sēdēja klusi kā pelītes. Visi jutās pārsteigti un ar ziņkāri raudzījās Līvijā.

Atis bija taisījies Līviju apsaukt pašā sākumā, lai netraucē runātāju, bet Gulbis viņu atturēja, pats ar dzīvu interesi noklausīdamies tās garo repliku.

Arī Maksis mierīgi pagaidīja, kamēr Līvija apklusa, tad pabeidza savu ziņojumu.

Pēc viņa piecēlās Rutmanis, lai pateiktu komisijas domas par komjaunatnes darbu Silmalā.

— Man gribētos vispirms atzīmēt, ka darbam te nav standarta raksturs. Tas nozīmē, ka grūti būtu pielikt mērauklu. Kādā ziņā? Lūk, tādēļ, ka tiešām — komjaunatnes organizācija te reti rīko sapulces. Nu, varbūt var par to izteikt arī pārmetumu .. . Varbūt sekretārei biedrei Beikai pārāk oriģināli uzskati: viņa atrod, ka jauniešiem tāpat ir ļoti ciešs kontakts dažādos pasākumos, ka viņi tā kā tā pastāvīgi ir kopā un visas problēmas izspriež dzīvā saskarē. Var biedrei Beikai piekrist, var nepiekrist, bet nevar noliegt faktu, ka te valda liela rosība, ka komjaunieši iet pašās pirmajās rindās.

Tālāk Rutmanis uzskaitīja — nākamās elektriskās līnijas stabu sagādi, komjauniešu apņemšanos šo pavasari savest labā kārtībā visus ceļus kolhoza teritorijā, pabeigt Melnupītes pļavu meliorāciju ...

— Nevar neatzīt, ka tās ir drosmīgas ieceres un lieli mērķi. Nevar neatzīt, ka Silmalas komjaunieši sapratuši vissvarīgāko: galvenais ir cilvēks. Viņi ir panākuši, ka atgriezušies uz kolhozu atpakaļ daži no tiem jauniešiem, kas bija gājuši laimi meklēt uz pilsētu. Protams, visi neatgriezās. Atgriezās apzinīgākie. Tie, kuri saprata, kur viņu īstā vieta. Un tie, kas ir šeit, tie vairs projām neaizies, jo vai var būt lielāks gandarījums, kā redzēt savu pūliņu augļus? Laimi, biedri, nevar atrast gatavu nekur. Tā jāveido savām rokām. Tikai tad tā ir laime ...

Šos vārdus sacīja tas svešais — partijas komitejas sekretārs. «Protams, visi neatgriezās ...» Zanei likās, ka viņš, to teikdams, raugās tieši šurp. Muļķības! Viņa to redz pirmo reizi. Viņa ir sveša. Bet skaidrs — viņa jau saprot, ka tā ietilpst to skaitā, kas neatgriezās. Atgriezās Dzidra un Leons, tie ir apzinīgie. Un tiem būs tā laime.

Zane gribētu smieties, bet smiekli aizķērušies dziļi, dziļi kaklā. Viņai nemaz nevajag tādas laimes kā Dzidrai. .. Viņai vajag kaut kā cita! Bet kā tad īsti? Kā?

Leons viņai blakus piecēlās kājās. Zane dzird viņu sakām:

— Sen vajadzēja par to runāt. Mēs paši vainīgi, ka ļaujam dažiem cilvēkiem rīkoties, kā viņi grib. Līvija Dižbajāre paziņoja, ka komisija nekā nesajēdz no mākslas, tādēļ nav spējīga pārbaudīt... Protams, var izteikt nožēlu, ka kultūras nama vadība spiesta kaisīt pērles cūkām priekšā. Bet atļaujiet jautāt: ko cūkas lai dara ar pērlēm, ja tās viņām nav vajadzīgas? Neuztraucieties, Līvij, — tā kā es pats arī esmu pieskaitāms tiem, kas jūsu pērles nenovērtē, tad varu tā runāt... Starp citu, tās nemaz nav pērles. Vai tad tas dumjais viencēliens, ko jūs pašlaik iestudējat, ir pērle? Nekā tamlīdzīga!

— Nedzeniet demagoģiju! Tas ir padomju gabals! — skaļi iesaucās Dižbajārs.

Leons paskatījās uz viņu. un paraustīja plecus.

— Bet es domāju, ka tā ir haltūra .. .

— Jūs jau nebūsiet vērtētājs! — Līvija nenocietās.

— Atļaujiet jautāt, — pēkšņi iejaucās Gulbis, — kādēļ jūs visu laiku atkārtojat, ka biedri nav spējīgi neko saprast, ne vērtēt, ne spriest? Kas tad te galu galā iznāk — kam tad kultūras nams vispār domāts? Ja neviens nesaprot tik augsti mākslinieciskus gabalus, kādus te rāda, vai tad tiem ir kāda nozīme?

— Gribu paskaidrot, biedri sekretār, — tagad apņēmīgi cēlās kājās Dižbajārs, — te notiek kāds pārpratums .. . neprecizitāte, tā sakot. Mēs te nodarbojamies ar matu skaldīšanu. Mana sieva vienkārši pārteicās. Viens pārspīlē uz vienu pusi, otrs — uz otru, un gala rezultātā iznāk, it kā mums būtu pretēji vai pat naidīgi uzskati. Tas nu ir aplam, es atkārtoju vēlreiz, ka te ir tikai pārpratums.

— Kāds pārpratums? — sauca Leons.

Dižbajārs pagriezās pret viņu.

— Es un mana sieva, tāpat kā jūs, mīlam padomju mākslu ... idejisku mākslu, tā sakot. Un mēs ar visiem spēkiem . ..

— Nav tiesa! Kādēļ jūs melojat?

Tas bija Teodors. Viņš bija pietrūcies kājās un īgni raudzījās uz Dižbajāru.

— Es nevaru ciest melus. Jūs nevis mīlat, bet ienīstat. Es to esmu dzirdējis pats savām ausīm. Kādēļ vajag liekuļot?

— Jūs pats melojat! — kliedza Līvija. — Kā jūs drīkstat apvainot? Jums ir liecinieki?

— Klusāk! Kas tā par kliegšanu! — apsauca Atis Reinholds. — Te ir sapulce.

— Nē, liecinieku man nav, — Teodors rāmi, bet skaļi atbildēja Līvijai. — Un tomēr jūs tā teicāt.

— Kas jūs tāds esat? — Dižbajārs metās sievai palīgā. — Piedodiet, biedri, bet vai tad var uzklausīt tādu, kam tumša pagātne, kas varbūt ar nolūku dzen intrigas pret godīgiem padomju darbiniekiem?

— Brālīt, neievēro viņus ... lai runā! — Dace čukstēja, raustīdama Teodoru aiz rokas.

— Nē, es gribu pateikt! — viņš paskaļi atbildēja un turpināja: — Es gribu, lai visi zina, ka no sākuma, kad es atgriezos, daži cilvēki mēģināja ar mani runāt kā ar «savējo» ... Ar «savējo» tādā nozīmē — it kā arī es būtu sajūsmā par turieni, no kurienes nācu, un naidīgs pret to, kas ir šeit. Bet es nespēju dalīties viņu domās. Es mīlu savu dzimteni, un man nevajag nekā cita. Kad viņi to saprata, es sāku saņemt draudu vēstules. Un šodien otrreiz dzirdu, ka apšauba manu godīgumu. Es nevaru pierādīt ar lieciniekiem, kas ko teicis, kas rakstījis vēstules, bet vismaz tik daudz es gribu — pateikt skaļi, lai visi dzird, ka es tos nožēloju un nicinu ... jo viņi ir bezgala aprobežoti un viņu domām nav nākotnes. To es gribēju pateikt. Piedodiet!

Kad Teodors beidza, istabā valdīja klusums. Alīne, uztraukusies līdzi dēlam, sēdēja kā bez elpas, un Dace redzēja, kā trīs viņas klēpī saņemtās rokas.

Sapulce vilkās ilgi. Vēl par komjaunatni kaut ko runāja Viršu Imants no Silapētera brigādes, vēl cēlās kājās Dižbajārs, pavisam uztraucies, aizelsies mēģināja lasīt kādu papīru un ... kungs dievs, arī Dace sāka maisīties pa pulku! Alīne lāgā neizprata, ko viņa saka, apjēdza tikai to, ka runa ir par bibliotēku un Ingu. Kad bija beigusi, tad sarkana kā biete ātri apsēdās. Kas nu šī par runātāju!

Tad cēlās kājās svešais vīrs no Taurenes, tas, kas toreiz kopā ar Beiku bija iebraukuši šķūni apskatīt. Sekretārs.

— Biedri, — viņš sacīja, — tā ir mūsu visu kopīga kļūda, ka mēs tikai šodien runājam par kultūras namu. Bet galvenais — mūsu, rajona komitejas kļūda. Mēs domājam par ganāmpulkiem un ražām, bet pavisam neesam painteresējušies par to, kādu garīgo barību saņem mūsu cilvēki. Taču audzināt cilvēku — tas būtu partijas galvenais uzdevums. Šodien, te sēžot, man nāk atmiņā tas vakars vairāk nekā pirms gada, kad es atvedu šurp jūsu tagadējo priekšsēdētāju. Atcerēsimies vien, tā nebija patīkama diena. Jūs neticējāt viņam un neticējāt paši sev. Arī viņam nebija omulīgi ap dūšu.

Šodien jūs ticat viņam un ticat sev. Vēl vairāk — jūs ticat savai nākotnei. Pirmais gads bija grūts, katrs nākošais būs aizvien vieglāks. Jo jūs pārliecinājāties, ka panākumu atslēga glabājas jūsu rokās.

Nupat Beika man pateica, ka šorīt atvests transformators. Pazīstot jūsu enerģiju, es nešaubīgi ticu, ka rudenī jūs jau būsiet pieslēgušies tīklam. Un tad sāksies Silmalas dzīvē jauna ēra. Tad jūs spersiet nākamo soli: ievedīsiet mehanizāciju, ierīkosiet paši savu darbnīcu — kļūsiet par stipru, ražīgu saimniecību.

Nav tāda kalngala, biedri, ko nevar aizsniegt, ja to nopietni vēlas. Tikai cilvēks nedrīkst būt mazdūšīgs un negodīgs. Pie jums dzīvot kļūs ar katru dienu priecīgāk, jo labi dzīvot tur, kur katra diena jaunības trauksmes pilna ... tas attiecas arī uz mums, cienījama vecuma ļaudīm.

Viņš vēl runāja, bet Zane apstājās pie šiem vārdiem — «labi dzīvot tur, kur katra diena jaunības trauksmes pilna ...». Pēkšņi ar visu savu būtību viņa izjuta — jā, tā ir taisnība! Tieši šī trauksme ir tā, kā te agrāk nebija un kādēļ tagad te dienas aizskrien ātri, it kā tās aizpūstu pavasara vējš. Ak dievs, arī viņa taču ir jauna!

Un Zane nopūtās, pati neapzinādamās, no visas sirds tik dziļi, ka Leons paskatījās un jokojot ieprasījās:

— Ko tu pūt kā sila priede? Vai kāds pāri nodarījis?

Zane neatbildēja, bet paraudzījās uz Leona jau stipri iedegušo seju, jautro mirdzumu acīs, šķelmīgo vaibstu, un viņai kļuva vēl grūtāk.

Kāds no muguras viegli pieskārās plecam. Zane atskatījās. Sebru Vijolīte stiepa viņai pretī roku.

— Zanīt, tev nokrita cimds.

Meitene smaidīja draudzīgu, starojošu smaidu.

— Paldies, Vijolīt...

Kad sapulce beidzās, Zane un Dzidra atkal gāja mājup nelielā, jautrā bariņā. Pie savas mājas ceļa apstādamies, Leons atvadoties spēcīgi saspieda Zanei roku.

— Nu tad . .. brauc laimīga! Pasveicini Rīgu.

— Paldies, — Zane vilcinādamās atbildēja.

Dace ar māti, Teodoru un Maksi pameta līkumu, lai aizvadītu abas māsas līdz mājai.

— Žēl, ka tevis nebūs svētdien, — Dace kautri sacīja, saņemdama Zanes roku savā sastrādātajā saujā.

— Kas zin, sadomāšu un palikšu! — Zane, īsi iesmiedamās, atsaucās.

Viņi atvadījās un šķīrās.

«Sadomāšu un palikšu ... sadomāšu un palikšu ...» Zane klusībā atkārtoja, iedama pa Vilkupu pagalma taciņu, ko Dzidra apgaismoja ar kabatas bateriju. «Un kas tur sevišķs? Mazliet tā kā kauns ... bet es palikšu, un viss!»

Un, domās strauji un pēkšņi to izlēmusi, Zane juta, ka no sirds noveļas tas smagais nemiers, kas tur gulējis visas pēdējās dienas. Ja cilvēks par kaut ko beidzot izšķiras, viņā uzreiz iestājas miers un atbrīvotība.

Māsas iegāja istabā, un Zane ar izbrīnu atzina, ka viņas attieksme arī pret šo māju ar zemajiem griestiem nedaudzajos mirkļos kļuvusi cita. Trīs nedēļas viņa šeit bija viešņa, tagad viņa te dzīvos. Un savā darbīgajā, praktiskajā prātā Zane jau bija apsvērusi, kas darāms: rīt pat jānosūta telegramma uz darba vietu, bet mantām pakaļ jābrauc pēc kāzām, līdz tām nepagūs.

Un, kad Dzidra, apskatījusi iesaiņotās lietas, ierunājās, ka ievārījuma burkām jāaptin vēl viens papīrs, Zane jau pavisam ikdienišķā mierā atbildēja:

— Lai stāv. Es rīt nebraucu. Es palieku.

Kad māsa paskatījās izbrīnījusies, viņa paskaidroja:

— Pavisam.

15. NODAĻA

Pasaulē ir daudz skaistu dziesmu, bet nav otras tik spēka pilnas, tik aizkustinošas un liesmainas, tik nepielūdzami skarbas un uzvarošas kā Internacionāle. Tā dzimusi strādnieku šķiras dusmās un ilgās, bargu cīņu laikmetā, tā glabā sevī barikādu elpu un kauju karogu plandas. Šī dziesma sevī nes pasaules proletariāta jaunību, šķiras cēlo ideju jaunību, komunāru sirds tīrību.

Šo dziesmu nedrīkst dziedāt ar remdenu dvēseli un sīkām egoistiskām domām. Nedrīkst zaimot svētumu. Šīs cildenās dziesmas skaņas pavēl: ej un cīnies tālāk, stāvi bezbailīgi par taisnību, par godīgumu, neizmaini sīknaudā atziņas, jūtas un ideju. Esi tāds kā viņi — pirmie. Esi uzticīgs — tāpat kā viņi.

Protams, tas ir daudz prasīts. Iet dienas un gadi, mainās paaudzes. Kā lai saglabā tās lāpas uguni, kura jānes tālāk, aizvien tālāk? Izbāl atmiņas, pēdas aizaug ar zāli. Izaug jauni cilvēki un saņem savās rokās gatavu to, par ko tik mokoši grūti cīnījušies viņu tēvi un vectēvi. Kā lai saglabā ideju tikpat tīru un jaunu, tikpat asu un mērķtiecīgu, lai to nenomāktu tukšums, savtīgums un gļēvulība? Lai jaunie neteiktu ar augstprātīgu nevērību: «Ak, tagad tas nav vairs vajadzīgs ...»

Ir vajadzīgs! Ir vajadzīga godīga, entuziasma pilna paaudze, gudra un uzticīga jaunatne, nevis aprobežotie, kurus rausta un loka vējš. Ir vajadzīga jaunatne, kas labprātīgi stāsies tur, kur visgrūtāk, kur visnepieciešamākās viņu stiprās rokas.

— Tā būs pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāks...

O, kauja vēl turpinās. Vēl tā ir sīva un karsta. Vēl pretinieks cīnās ar visiem līdzekļiem, kādi tam saglabājušies. Karstie ieroči ir izsisti no viņa rokām, bet palikuši neskarti visi netikumi tā arsenālā: iedzīvošanās kāre, karjerisms, meli un intrigas. Un slepens naids. Un tieksme noniecināt visu, kas īsts, tīrs un godīgs.

Nav tiesa, ka visus var pāraudzināt. Ir tādi, kas nekad nepāraug.

Internacionāles varenā melodija laužas ārā no telpas — cauri logam, aiz kura, baltas ziedu sveces iededzis, svinīgā miera stājā sastindzis kastanis. Arā liesmo pavasara saulriets. Arā dvašo kļavu dzeltenie, medainie zari.

Juris stāv zālē, kur tikko beigusies partijas konference, dzied līdzi, bet kaklā jūt vieglu spazmu. Tas tādēļ, ka šai mirklī viņš aizmirsis, ka arī šajā telpā ir cilvēki, kuriem krūšu kabatā glabājas sarkanā grāmatiņa, bet krūtīs ir gļēva, remdena un dažkārt ne visai tīra sirds. Par to viņš nedomā šobrīd. Viņš jūt tikai vienu — partijai jābūt tikpat kristāltīrai kā tās himna, tikpat skarbai un vienkāršai, tikpat patiesai. Bet cilvēkam, kas iet tās rindās, — drosmīgam un uzticīgam.

Ja dzīvosi citādi, ja drebēsi bailēs par savu ādu un karjeru, — vienalga, cik augstu posteni tu ieņemtu, pienāks diena, kad no tevis paprasīs atbildi: «Kādēļ nebiji godīgs?» Agri vai vēlu, bet pienāks.

Juris raugās uz Mārēnu, kurš stāv aiz prezidija galda. Visa konference raugās uz Mārēnu. Raugās nopietni un bargi.

Mārēnam vairs nebūt pirmajam sekretāram — konference šo lēmumu izteikusi ar divām trešdaļām pret.

Nevienam viņa nav žēl. Nevar savas karjeras dēļ likt uz spēli visa rajona labklājību un nākotni, nevar mākslīgi forsēt panākumus, kuru nav, lai ar to izceltos un grieztu uz sevi vērību. Nevar tik augstprātīgi un naidīgi izturēties pret cilvēkiem, kuriem ir pretējas domas. Nevar melot partijai un tautai. Tādas lietas nepiedod. Un nevajag piedot.

Konferences dalībnieki izklīst, atvadās un dodas uz mājām. Paliek jaunais plēnums uz pirmo sēdi. Paliek arī Juris — tagad plēnuma loceklis.

Ilgi viņu gaida Inga, kura vakarā ar Augustu atbraukusi pretī. Tik maz taču tagad iznāk pabūt kopā — pavasaris ar nepielūdzamu steigu rauj dienas un stundas. Nekā nevar darīt. Viņa jau nekurn, viņa jau neko nesaka, bet var taču izmantot īso braucienu ar mašīnu cauri Taurenes lielajam silam, lai pieglaustos drauga plecam, lai paturētu savu roku viņa siltajā saujā. Un lai aizgūtnēm izrunātu visu, kas sakrājies pa garo darba dienu. Inga ir tā pieradusi. Un viņš tāpat.

Tādēļ arī šonakt viņa nepacietīgi jautā:

— Nu, kas jauns?

Viens otram cieši piespiedušies, viņi sēž kravas kastē, Juris tur Ingu cieši apskautu un vispirms rūpīgi apjautājas:

— Tev nesals?

— Kur nu! — Inga smejas pārgalvīgi. — Tu esi tik silts kā ... kā cepeškrāsns!

— Skaists salīdzinājums. Un jaunais ir tas, ka Taurenes rajona pirmais sekretārs vairs nav Mārēns.

— Bet...

— Bet Gulbis. Ar ļoti lielu vairākumu.

Inga mirkli klusē. Tad viņa pagriež galvu pret Juri un noskūpsta tā deniņus. Pēc tam viņa, galvu pacēlusi, dedzīgi saka:

— Tas nozīmē, ka cilvēkam jābūt optimistam. Es tev vienmēr to esmu teikusi. Un vēl — cilvēkam katros apstākļos jāsaglabā savs mugurkauls un gaiša galva, un tīra sirdsapziņa. Pārējais viss ir sīkumi. Vai tu nevarētu mani apņemt vēl ciešāk?

— Vēl ciešāk? — Juris smejas, apskaudams viņu abām rokām. — Baidos tevi nospiest.

Ingai tik nepasakāmi labi viņa stiprajās rokās. Viņa klusē un klausās, kā spēcīgi un ritmiski sit Jura sirds. Labā, mīļā, uzticīgā! Un viņai gribētos tam kaut ko pateikt, ka viņai liekas ... ka viņai ir nojauta, kas liek domāt par jaunas dzīvības liesmiņu zem savas sirds. Bet pašlaik ir tik labi, ka negribas pat runāt. .. gan jau pateiks. Viņš varbūt vēlēsies zēnu — nu, lai arī zēns, kaut Inga pati grib meiteni. Lai būtu tā, kā grib viņš.

Kad Taurenes sils jau aiz muguras un mašīna ripo pa Silmalas ceļiem, Juris pēkšņi ierunājas:

— Vai negribi mazliet pastaigāties? Aiziesim to gabaliņu kājām.

Inga ir ar mieru, kaut viņu māc tīkams nogurums. Juris piedauza pie kabīnes. Mašīna bremzē.

— Tālāk brauc viens pats, August. Mēs iesim kājām.

— Kungiem laikam bija ne visai ērta sēdēšana? — Augusts tumsā smejas, izbāzis galvu no kabīnes.

— Sēdēšana bija laba, bet kungi grib nodarboties ar soļošanas sportu, — paskaidro Juris, pacienādams šoferi ar papirosu.

— Nu, tad labus panākumus!

Nakts vēl ir pavēsa, bet zeme jau iesūkusi sevī pavasara saules siltumu. Liekas, tas staro uz augšu. Aug jaunie rudzi tepat blakus vienā pusē ceļam, otrā pusē — jauniesētais āboliņš.

Viņi iet gar Caunītēm, kas iegrimušas tumsā un klusumā. Suns ierejas, izskrien pretī, pazīst nācējus un sāk luncināt asti.

— Zini ko? — Inga atceras. — Vistu kopēja jau ir.

— Kas tad?

— Alīne.

— Alīne?

— Nu jā. Pati šodien pieteicās. Lai citu nemeklējot.

— Tad jau pavisam labi.

Juris un Inga iet, cieši saķērušies, lēnītiņām, lai nepakluptu, jo ceļš tumsā nav saskatāms un līdzi nav nekāda gaismas avota.

Ceļmalā, ziediem apsniguši, kā balta kupena stāv ieva. Brī-num jaukais, saldi rūgtenais koks. Jaunības koks. Kādēļ jaunības? Bet tā jau tas ir, — vai tad šī smarža nereibina tāpat kā jaunība?

— Pastāvēsim te mazliet, — Inga noliec kuplu zaru un piespiež to pie sejas.

— Gribi noreibt?

— Gribu. Mazliet.

— Nu, reibsti arī. Aiznesīšu uz rokām.

— Tas gan izklausās cēli, gluži kā no pagājušā gadsimta.

Tagad jau tas nav modē ... — Inga zobojas, nolauzdama vienu zariņu un atgriezdamās uz ceļa. — Iesim.

— Iesim, drīz jau lēks saule.

Un pēkšņi Inga tik skaidri atceras to saules lēktu pirms viena gada, kad viņa satrauktu sirdi ieradās šeit. Tomēr, tomēr, tagad jau var atzīties, kaut kur pašos dvēseles dziļumos slēpās arī bailes — kā būs? Bet viņa izlikās drosmīgāka, nekā bija.

Un vēl Inga atceras, cik ļoti toreiz ilgojās aiz katra ceļa pagrieziena, aiz katra pakalna ieraudzīt jaunu ainavu ... jaunu brīnumu.

Dīvaini — un viņai jāatzīst, ka šīs ilgas nav zudušas. Arī tagad viņa katru dienu sagaida kā jaunu brīnumu. Tāda ir viņas daba.

Nakts miegā visapkārt dus koki, zāle un tīrumos iesētā, dīgstošā sēkla. Atpūšas ļaudis. Pat lakstīgalas klusē.

Bet ar pirmajiem saules stariem, šalcot spirgtajā rīta vējā, modīsies koki, zālē iedegsies neskaitāmi rasas briljanti un Silmalā sāksies jauna, gaiša darba diena.

KLUSĀ PILSĒTIŅA

...

PIRMĀ DAĻA

Priedaine atrodas līdzenumā,.tai apkārt nometusies viena-otra gleznaina pakalnīte, šur tur pa šmaugu bērzu birztalai un egļu meža pudurim. Bet ziemeļu pusē aiz pēdējās māju rindas rāmi spīguļo plašs dīķis, un gar to skumīgā vientulībā aug veci, nosūnojuši vītoli.

Bet savu nosaukumu pilsētiņa ir mantojusi no priedēm, ar kurām biezi noaugusi puskilometru garā, aizsargvalnim līdzīgā-nokalne pret vakariem.

Gandrīz zem pašiem vītoliem stāv Dukuļa smēde un tai blakus dzīvojamā māja. Ziemā uz baltā sniega fona māja un smēde izskatās uzkrītoši vientuļas un drūmas, bet vasarā tām apkārt plaukst jautru, krāsainu puķu dobes, jo kalējam ir meita.

Pašlaik sniegs tikko nozudis, vietām pamezdams nelielas pēdas, no pakalnes uz dīķi urdz mazas tērces, taču zāle vēl nedīgst, tikai mājas dienvidu pusē no zemes uz āru jau duras tulpju iesārtenie un narcišu dzeltenīgie asni.

Noliekusies pie tiem, Alda ļoti uzmanīgi pūlas uzirdināt blīvo zemes kārtu. Agra pavasara dzestrais vējš, neraugoties uz saules uzmācīgo siltumu, šad tad piespiež meiteni sadrebināties un rausta gaišo matu šķipsnas, bet viņa tomēr spītīgi neiet istabā pēc jaciņas un lakata.

Cik priecīgas tādas pavasarīgas brāzmas! Projām līdz kaklam apnikušais ziemas miers — tas reizēm, nudien, šķita nepanesams! Un cik labi, ka lieldienu brīvlaiks. Priekšā vēl sešas dienas, kurās var izgulēties un izskrieties pa laukiem un mežiem..

Pavasaros cilvēku aizvien dīda neizskaidrojams nemiers. Kādēļ, ko, uz kurieni? — tu pats nezini, bet uz vietas palikt arī nevar. Kaut kur jāiet, kaut kas jādara un visu laiku kaut kas jāgaida.

Pilsētiņā pavisam ap pusotra tūkstoša iedzīvotāju. Divas galvenās ielas, septiņas divstāvu ēkas, visas pārējās — nelielas mājas ar prāviem augļu un sakņu dārziem.

Šaursliežu dzelzceļa stacija ar darbnīcām, kokzāģētava, pasts, pamatskola un vidusskola — tie ir svarīgākie pilsētiņas dzīvības centri. Ir bez tam arī divas kurpnieku un viena skārdnieku darbnīca, bet Brīvības ielā lepojas dzeltena izkārtne ar treknu melnu uzrakstu «Arnolds Ieviņš. Skroderis» un pāris māju tālāk — otra, zaļganā krāsā «Galdnieks K. Bite. Izgatavo arī zārkus». Un tad nāk abas frizētavas — dāmu un kungu, skārnis, tējnīca, monopols, daždažādi veikali — no tiem pats lepnākais un bagātākais stūrī, kur krustojas galvenās ielas, — «Žanis Tumšs, koloniālpreces».

Un tomēr pa lielākajai daļai ielās valdīja neizprotams tuklums, kas Aldai aizvien uzdzina skumjas un nemieru. Varbūt tādēļ, ka pa īstam pilsētiņa atdzīvojās tikai tirgus dienās — reizi nedēļā. Tad ielu bruģis dārdēja zem apkaltajiem riteņiem, tirgus laukumā ļaudis staigāja ap vezumiem, kaulēdamies pirka sviestu, biezpienu, olas; bieži, bieži šķindēja veikalu durvju zvaniņi, un līdz pat pievakarei tējnīcā mutuļoja jautras balsis.

Bet pārējās dienās, it īpaši ziemā, bija klusums un miers. Tikai dažas reizes dienā no stacijas pāri pilsētiņai pārskanēja :spalgi mazo lokomotīvju svilpieni, kad pienāca un atgāja īsie vilcienu sastāvi.

Ziemas pievakarēs, krēslai metoties, Alda bieži gāja klaiņot pa ielām. Gāja un centās iedomāties, ka iet pa Rīgu, kur nekad nebija bijusi, ka ir ne tikai divas, bet daudz, daudz ielu un augstu namu, ir kino un teātri, — gāja un ļāvās fantāzijai.

Dažreiz Alda iztēlojās, ka, krēslā pa ielu iedama, pēkšņi satiks kādu svešu, neparastu cilvēku — atbraukušu no tālienes, varbūt no Rīgas, varbūt no grāmatu lapām iznākušu varoni... Lūk, tur viens nāca, tikko saskatāms tumsā, nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Meitene gāja pretī, skaidri zinādama, ka tās tikai iedomas, un tomēr nespēdama apvaldīt straujāk joņojošo sirdi. Tad nācējs bija blakus un pagāja garām. Tas bija pilsētas galva un veikala īpašnieks Žanis Tumšs, ko Alda pazītu pat ar aizvērtām acīm.

Smēdē cits pēc cita smagi krita vesera sitieni. Tik pierasti, ka. Alda tos pat nedzirdēja. Kad sitieni uz brīdi pārtrūka, atskanēja balsis — runājās Aldas tēvs un Lejasbērzu saimnieks Pīrāgs.

Pa šauro ieliņu uz smēdi nāca Anete. Alda pagājās pretī..

— Uz kurieni tu?

— Pie tevis. Vai negribi nākt uz mežu vizbuļos?

— Vizbuļos? Jā, var jau iet.

Alda ieskrēja istabā pēc jakas un pateikt mātei. Tad viņa iznāca, šūpodama rokā mazu skalu groziņu.

— Ejam!

Viņas devās garām dīķim, pāri platai pļavai, augšā gar no-kalni, uziedamas tur uz dubļaina lauku ceļa. Laipodamas pa pašu ceļa malu, soļoja taisni uz priekšu, kur pa gabalu jau redzējās plašs bērzu, egļu un lazdu puduris.

— Vai Ilonas kleitu jau pabeidzi? — Alda ieprasījās.

— Vēl ne. Viņai jau vajag tikai uz svētdienu, — Anete teica. — Man gan atnesa jaunu darbu no laukiem. Vienu blūzi un svārkus. Tad vēl jāpabeidz Ieviņa kundzei tā kafijbrūnā. Darba līdz acīm.

— Bet tu skrej vizbuļos.

Anete neatbildēja, bet, kad bija jau aizsniegts meža stūris, un lazdu pērnajās lapās paspīdēja pirmie koši zilie ziedi, viņa, kā sevi atvainodama, ieteicās.

— Eduardam šodien dzimšanas diena.

— Ej nu! — Alda iesaucās. — Tad jau gan!

Un viņa metās uz priekšu, kur piesaulītē iezilgojās vesels, laukums jauko ziedu.

— Tu jau plūc gluži kā govs ganībās, — Anete iesmējās, kad Alda, zemē notupusies un groziņu blakus nolikusi, abām rokām aizgūdamās tvēra uz visām pusēm.

Augstu pār eglēm un smuidrajiem bērziem plūda zili baltas, nemierīgas debesis. Spilgta saule lauzās starp zariem uz leju un karsti sildīja brūngano lapu klāto zemi, sūnas, tumšzaļos, brūklenājus. Visapkārt vīteroja un trallināja neredzami putni, švīkstēja spārni. Šalcot pa egles stumbru šāvās uz augšu vāvere, knikšķot lūza sausie zariņi, bira skujas. Un debesis, un saule,, un pērnās lapas, un vāvere — viss kopā tas bija jaunais pavasaris — nemierīgs, valdzinošs, noslēpumains. Un vārdā nesaucamu gaidu pilns — kā paskarbais vējš, kas traucas pār pelēkajiem laukiem.

— Ak, tauriņ, jel teic!

Ak, tauriņ, jel teic, —

Anete, pa mežu klīzdama, iesaka dziesmu, un Alda tūlīt pievienojās:

— Uz kurieri? Uz kurieri?

Tik ātri, tik ātri —

Drīz še un drīz tur,

Drīz še un drīz tur.. .

Vējš atsita atpakaļ dziesmas atbalsi:

— Uz kurien'?

Kad Aldai groziņš un Anetei saujas bija pilnas, viņas apsēdās uz lietū un saulē nomelnējušiem, sen aizmirstiem baļķiem mežiņa malā, lai sakārtotu ziedus. Vispirms izlasīja lielākos, ar garākajiem kātiem un sataisīja prāvu pušķi Anetei, apkārt apliekot dažas zaļas ziemciešu lapiņas. Pārējos Alda salika atpakaļ groziņā sev.

— Pasēdēsim, — viņa uzrunāja draudzeni.

— Bet Ilonas kleita ...

— Tu taču paspēsi. Pati teici — svētdien.

— Tā jau gan, — Anete piekrita. — Paslinkot ir tīri jauki.

Viņas sēdēja un raudzījās pāri plašajai nokalnei un pļavai,

pāri pilsētiņai tālumā. No šejienes bija saskatāms arī lielceļš, kas balts un šaurs ievijās starp pirmajām ēkām, un pāris kilometru uz pretējo pusi uzkalnā vecais vējdzirnavu korpuss ar aplauztiem spārniem.

— Kad tu viņam tos ziedus atdosi? Tūlīt? — Alda jautāja.

Anete papurināja galvu.

— Nē, ielikšu ūdenī, lai stāv. Es jau uz darbu pie viņa neskriešu. Vakarā atnāks pats. Izcepšu pankūkas un uzlikšu ziedus uz galda.

— Anet, jūs precēsities?

Anete laimīgi piesarka un iesmējās.

— Tu jautā kā maziņa. Skaidrs, ka precēsimies. Tikai ne tik ātri. Eduardam ir savi plāni, tu jau zini.

— Ak, tā māja.

Anete pamāja, ar veiklajiem šuvējas pirkstiem vēlreiz rūpīgi pārkārtodama ziedu pušķi.

— Man gribētos, kaut ātrāk būtu kāzas, — Alda teica, — tas gan būtu priecīgi.

— Pacieties, — Anete smējās, zibinot glītos zobus. — Mums. iepriekš jākrāj nauda.

— Tad krājiet ātrāk!

— Man laikam drīz būs jāšuj līgavas kleita Šneidera Dinai, — Anete teica. — Tā uz vasaras vidu.

— Kā, vai tad Dina jau precas? Un ar ko? Ar sarkanmataino,, kas pie viņiem brauc?

— Ar to.

— Un ko tad Dāvids? — Alda jautāja.

— Ko Dāvids? Dāvids ir nabags. Bet Šneideri grib meitai bagātu vīru. Dinai taču arī labs pūrs.

— Un tu domā, Dina paklausīs?

— Dinai ir pagļēvs raksturs, — Anete teica.

— No kādas drānas būs kleita? — Alda pēc mirkļa ziņkāri ieprasījās. — Zīda?

— Es jau vēl nezinu. Droši vien.

— Neviens tērps nav skaistāks par līgavas kleitu. Vai ne,. Anet?

— Tai vienai reizei gan, — Anete piekrita. — Bet vairāk jau to neuzvilksi.

— Nu, lai — kas par to!

— Tad tikai noskati sev brūtgānu, un šūsim kleitu, — Anete smaidīja.

— Anet, — Alda pievērsa draudzenei nopietni ziņkāru skatienu. — Tev gribas apprecēties?

Anete paliecās, norāva pērno smilgu un iekoda baltajos zobos.

— Ir gan jautājums. Visi reiz precas.

— Nē, bet es nesaprotu, kādēļ jums ar Eduardu tik ilgi nav kāzu? Nu, nauda, nu, māja — un kas par to? Būtu apprecējušies un tad krājuši.

Anete pakratīja galvu, viņas sejā bija ievilcies draudzīgs pārākuma smaids.

— Es būtu ar mieru kaut rīt. Bet Eduards ir tā iedomājies, ka iepriekš kaut kas jāpanāk un tad... Man jau arī vienalga. Gadu ātrāk vai vēlāk ... visu mūžu tāpat būsim kopā.

Dzelzceļa depo darbnīcās pašlaik pūta sirēna — sīki, uzbāzīgi un ilgi. Anete piecēlās un sarāva uz leju svārkus.

— Vai dieniņ, jau viens! Nu gan jāiet. Visu dienu tak nevar slinkot. Celies!

Alda paņēma groziņu un negribīgi piecēlās.

— Nu, iesim ar, kaut te ir ļoti jauki... Anet, tev nav kāda interesanta grāmata?

— Ir viens dzejoļu krājums. Ja gribi — paņem. Man šodien un rīt tā kā tā nav vaļas.

— Tad tūlīt ieiešu pie tevis.

Viņas atgriezās mājup nevis pāri pļavai kā pirmāk, uz mežu ►ejot, bet ar nelielu līkumu, nenogriežoties no ceļa. Netālu no pilsētas ceļmalā slējās trīs vientuļi bērzi, bet tālāk pakalnā šaipus pirmajām mājām pacēlās no pelēka akmens izcirsts piemineklis — par godu karavīriem, kas krituši kaujās šai pašā vietā pret Bermonta bandām.

Pie bērziem Anete mirkli apstājās, atņēma no vizbuļu pušķa dažus ziedus un nolika tos zemē pie koku saknēm.

Alda nebrīnījās. Anete aizvien, garām ejot, te mēdza nolikt pa ziedam, ja bija pie rokas. Šeit deviņpadsmitajā gadā baltie bija nošāvuši viņas skolotāju — Alisi Zvaigzni.

Ieejot pilsētiņā, Alda, pēkšņi atcerējusies, iesaucās:

— Vai, es tev aizmirsu pateikt — man laikam iedos Baibas lomu!

— Ej nu! Tad gan jauki. Tev šī loma būs kā radīta. Un kas būs Uldis?

— Laikam Kalnabērzu Edvīns ... viņš nebija klāt, kad runāja par lomām, bet skolotājs grib viņu, — Alda stāstīja.

Viņas aizsniedza māju, kurā dzīvoja Anete, un iegāja iekšā. Anete atvēra skapi, parakās starp dažādu krāsu audumu baķī-šiem un izvilka plānu grāmatiņu.

— Tev jau dzejoļi patīk, — viņa teica, pasniegdama to Aldai.

— Patīk gan, — Alda atsaucās, pabazdama gramatu zem jakas.

Tas, kuram tika plūktas puķes, — Eduards Māliņš strādāja pagasta valdē par rakstvedi jau ceturto gadu. Šodien, pēc darba mājās aizgājis, viņš nomazgājās un uzvilka svētdienas kārtu.

Istaba Stacijas ielā nebija liela, bet pietiekami ērta vienam cilvēkam. Eduardam bija visas nepieciešamās mēbeles, un grīdu reizi nedēļā viņš uzmazgāja pats, bet pārējās dienās šad tad pārbrauca ar slotu.

Eda vienkārši, kā radis pie mātes, — reizēm izvārīja zupu

un ēda veselu nedēļu, citreiz kartupeļus mundieros ar siļķi var sausu maizi ar desu.

Šodien Anete gaidīja uz vakariņām.

Jau ieejot viņas spodrajā virtuvītē, Eduards saoda vilinošu smaržu un norija siekalas.

Anete stāvēja pie plīts un lika no pannas bļodā zeltaini brūnganas pankūkas. Viņa pagrieza galvu pret durvīm un klusēdama uzsmaidīja.

— Labvakar, — Eduards pienāca klāt un satvēra kailo roku virs elkoņa.

— Es tūlīt beigšu, — Anete teica. — Šī ir pēdējā panna.

Viņa pabeidza cept, ātri nomazgāja rokas un aiznesa pilno

bļodu uz galdu, kur māla vāzītē greznojās vizbuļu pušķis.

— Tagad es tevi varu apsveikt. Daudz laimes! — Un viņa ar abām rokām maigi apskāva Eduarda plecus.

Viņš to cieši un sirsnīgi noskūpstīja.

— Paldies tev.

Mirkli viņi palika piekļāvušies viens otram. Anete dziļi un ātri elpoja — Eduarda mazliet asais vaigs aizvien smaržoja pēc kaut kā nenosakāma un vīrišķīga.

Tad viņi apsēdās viens otram pretī, un Anete Eduarda šķīvī ievēla veselu kaudzi karsti garojošo raušu.

— Nu, zini! Mēli var norīt, — viņš iesaucās, noēdis pirmos kumosus. — Patiesībā man gan vajadzēja paņemt pudeli vīna, tas derētu klāt, bet.. . neienāca prātā.

— Kādēļ? — Anete teica. — Es tūlīt ieliešu tēju.

Diena aiz loga jau bija tumši zilgana un pierimusi. Sīki iesīk-damās un gaiša dega galda lampa, ap balto kupolu izmisīgi šaudījās viens pats nelaimīgs naktstaurenis.

— Mums šodien bija karsta diena, — tēju dzerdams, Eduards stāstīja. — Tāds ķīviņš ar lielajiem — ar Plāceni, ar Lejas-bērzu ... ārdījās kā traki.

— Par ko tad tā?

— Par to pašu zemes nocenošanu. Kamēr bija vecā pagasta padome, tur pašu brāļi vien sēdēja iekšā, bet jaunā sāka revidēt, un vienam otram tagad nāksies i lielāku nodoklīti samaksāt, i lielākas ceļu klaušas pildīt.

— Tas viņiem veselīgi, — sacīja Anete, ieliedama karstu tēju. — Tāds pats Plācenis vai Lejasbērzs ... Vai viņi zina, kur mantu likt? Bet kā tur kalpus?

— Visi jau nav vienādi, ir arī pelēko starpā cilvēki, — teica

Eduards. — Bet daļa gan ir pārāk plēsīgi, viņiem nekad nav gana. Bet kas par prieku dzīvot pasaulē, ja nekad nav gana? Ja tikai grāb un raus mantu? Ir zeme, ir mājas, lepni ābeļdārzi, ir nauda, bet skrien kā izkāmējis vilks. Nu, saki — kas viņam par prieku? It īpaši, ja vēl tāds skopulis kā Lejasbērzu Pīrāgs.

— Kādēļ tu domā, ka viņam nav prieka? Droši vien arī skopulim savs prieks. Ja jau viņš iesāk raust mantu . . .

— Tad es jau to arī nesaprotu, tādu bezjēdzīgu raušanu, — Eduards teica, paņemdams no bļodas vēl divas pankūkas. — Es atzīstu, ka cilvēkam var būt savs mērķis, teiksim, viņš nolēmis tikt pie kaut kā... nu, runāsim paši par sevi, mēs krājam, mēs neizdodam nekur lieku santīmu, mēs gribam kaut ko sasniegt. Bet mantrausis? Tas pat nezina, ko viņš grib un cik viņš grib. To es neatzīstu.

— Edi, — Anete nedroši ieteicās, — vai tev kādreiz neienāk prātā, ka tas nav galvenais?

— Kas nav galvenais? — Eduards pavērās viņā nopietni un uzmanīgi.

— Nu, tas, ka mēs krājam. Man dažreiz sāk likties... dzīve iet uz priekšu ... gadi iet...

— Ak tā tu domā? — Eduards pasmējās. — Bet mēs taču arī ejam. Mums ir jau gandrīz pieci simti latu.

Anete klusi nopūtās. Tik klusi, ka Eduards to pat nedzirdēja. Viņai gribējās teikt: «Bet man jau divdesmit pieci gadi, man nekā nevajag, man vajag tikai tevi... Dievs ar viņu, ar to māju! Man reizēm uzmācas šaubas, vai mēs pie tās tiksim. Un tas nav galvenais!»

Bet skaļi viņa to neteica. Skaļi viņa sacīja ko citu: — Un pie tam vēl viss tas trakums, kas darās Vācijā ... Tu zini, man reizēm uzmācas bailes. Tāda sajūta, it kā tuvotos nelaime.

Eduards paglāstīja viņas roku:

— Nedomā par to. Mēs tur darīt nekā nevaram. Katrs savā mājā trako, kā viņam tīk. Pag, vai tur neklauvēja?

Pie āra durvīm tiešām klauvēja.

— Droši vien atkal kādai kleita! — pieri saraukusi, Anete iesaucās. — No tā man nekad nav miera.

Viņa izgāja atvērt.

— Labvakar, Anet, — jautra sievietes balss tumsā sveicināja.

— Ieva! Tu tā esi, bet es domāju, kāds stiepj darbu paša vakarā.

— Varbūt es arī stiepju darbu. Kā tu zini?

Anetes draudzene Jēcīšu Ieva ienāca virtuvē un pa vaļējām durvīmieraudzīja Eduardu. Viņa apstājās.

— A, tev ciemiņš!

— Ej vien iekšā. Pacienāšu ar pankūkām.

Ieva iegāja sasveicināties. Tad viņa teica:

— Zini, es esmu stipri nevaļīga. Man tikai ar tevi pāris vārdu jāparunā pavisam sievišķīgā lietā. Iznāc virtuvē, vīrieši to nedrīkst dzirdēt.

— Tad jau es iešu klausīties pie durvīm, — Eduards pajokoja.

— Nedrīkst, — Ieva tādā pašā tonī atbildēja, un viņas abas ar Aneti aizvēra aiz sevis durvis.

— Kas tev ir? — Anete jautāja.

— Tev būs jāsašuj karogs.

— No kā? Kur tad es ņemšu drānu? Es pati taču nevaru iet te bodē ...

— Nē, Anetiņ. Tev atnesīs. Pauls atvedīs rītdienas braucienā no Krastapils. Viņa drauga sieva nopirks sarkanu spilvendrānu. Tas būs labāk nekā pirkt baltu un krāsot.

— Labi, — Anete teica. — Kad atnesīs, sašūšu.

— Tas būs rīt, — Ieva turpināja. — Bet kad var nākt pakaļ?

Anete padomāja.

— Nu tad nāc sestdien. Bet uzrakstu pie manis gan nevar, nekad tu neesi drošs, ka neienāk kāds.

— Pie tevis mēs arī nedomājam. To darīs mūsmājās Andris.

— Nu, nu, — Anete teica. — Tikai pieraugiet, ka neuzskrien pats Plācenis.

— Nebīsties. Plāceni mēs apēdīsim, — Ieva apsolīja. — Nu tad arlabvakaru. Pag, jāieskrien paspiest roku Eduardam.

— Kas tad tur bija par noslēpumiem? — Eduards jautāja, kad Ieva bija prom.

— Nekas sevišķs, — Anete atbildēja, sākdama novākt traukus. — Kas cits — štātes.

Viņa jutās vainīga Eduarda priekšā, ka nedrīkst viņam stāstīt. Klusībā viņa domāja, kas šis aizliegums ir muļķīgs — galvu var likt ķīlā, ka Eduards to nevienam tālāk nepļāpās. Viņš taču nav bāba. Un vai var būt noslēpumi starp diviem tik tuviem cilvēkiem? «Nekas,» Anete sevi mierināja, «ar laiku mūsu starpā nebūs nekādu noslēpumu. Ar laiku nebūs.»

Tiesa, viņa pāris reižu bija Eduardam piedāvājusi kreisos žurnālus un avīzītes, ko Ieva atnesa izlasīt, bet viņš nebija izrādījis interesi — vienaldzīgi pārlapoja un atdeva atpakaļ:

— Kādu gan tikai nav mums to avīžu! Un visi viens otru lamā!

Bet par tādām lietām kā karogi Anete bija devusi Ievai solījumu — nevienai dzīvai dvēselei! — un viņa prata vārdu turēt. Ne Eduardam, ne Aldai — lielajai sapņotājai.

Alda mīlēja sēdēt uz vecā vītola stumbra, kas gandrīz horizontāli līka pār dīķi. Te bija tik ērti kā uz sola, trūka tikai atzveltnes.

Dažreiz Alda sēdēja tāpat un skatījās dīķī, dažreiz lasīja grāmatu. Bet arī tad, ja līdzi bija grāmata, viņa bieži lasīšanu pārtrauca un ļāva skatienam slīdēt tālu projām no pierastajiem laukiem un pļavām uz augstu koku apņemtajām Kalnabērzu mājām piekalnē vai arī raudzījās lejup pilnīgi nekustīgajā dīķa virsmā.

Ūdenī nez no kuriem laikiem krājušies sausi un zaļi zariņi, melnas lapas un koka mizas, gar malu tas pieaudzis zālēm un meldru puduriem un gandrīz viss pārklāts ar zaļu, kurkuļainu paklāju.

Ūdens pavisam nekustīgs. Arī pašā vidū, kur šaurā aplī melns un tīrs, arī tur nekustīgs.

Alda skatījās dīķī un domāja par ezeru. Kaut būtu tāds plašs, tīrs un viļņojošs ezers!

Tāds ar skaistiem, mežu apaugušiem krastiem, kur jālaužas cauri biezokņiem, kur egļu zari noliekušies līdz zemei, kur mežonīgā jūklī aug biezi kārkli, alkšņi un ievas, lazdas un meža rozes, kur cauri nevar tikt, kur zari sitas sejā, kad tu ej, tādu ezeru, kur no malas tu vari redzēt balti grantētu dibenu un no kura dzelmēm paceļas ūdensrožu platās lapas un ziedi, kas atgādina vairākās daļās sašķeltu olu.

Ezers ir skaists, kad to kuļ vējš. Ar laivu braukt tādā bīstami, bet skaisti. Cik žēl, ka šādu dīķi nevar pārvērst par ezeru! Dīķis paliek dīķis, un, kad tajā iemet zaru, tas neaizpeld nekur, paliek tepat pie krasta zaļajā, kurkuļainajā masā.

Šodien, sēžot uz vītola, Aldai rokās bija Friča Bārdas dzejas. Nez kuro reizi viņa lasīja un pārlasīja dzejoli «Svešinieks».

— No stundas tās, no viņas stundas, māt, Ji kaut kas mani pamodies,

Ko nespēju nekā vairs klusināt...

Viņa to sen zināja no galvas. Tas dīvainais, svešādais nemiers — tas mājoja viņā pašā. Dzejnieks to tikai pratis izteikt. Alda pati to nespētu.

Kādēļ uznāk brīži, kad cilvēkam gribas raudāt — bez iemesla, bez pamata? Kādēļ uznāk skumjas — no kurienes, ja tās var atnest pat brāzmains pavasara vējš? Pat ievziedu rūgtenā smarža — ari tā padara sirdi grūtu.

Visa pilsētiņa tīta viegli nomāktā saulainā plīvurā. Kaimiņu dārzā vecajam ķirsim šogad negaidīti agri veras ziedu pumpuri. Vistas klaigā pagalmā.

Čuk-čuk-čuk-čuk — kļūst dzirdamas mazās lokomotīves elsas, kad tā, pēdējos spēkus saņēmusi, pūlas uzvilkt sastāvu nelielajā piekalnē. Un tad — gandrīz vai izmisīgs, sīks, spalgs pūtiens, kas aizskan pāri pilsētiņai un tās apkaimei: palīdziet!

Alda nolēca no vītola un iegāja mājā. Mušas spindza pa saules piespīdēto virtuvi, — cauri ejot, Alda atrāva vaļā logu.

Viņa nolika Bārdas dzejas uz galda blakus skolas grāmatām un burtnīcām, izvilka no atvilktnes Anetes iedoto dzeju krāju-miņu, atšķīra lapu ar dzejoli, kas bija iepaticies.

Es cēlos no mokām un kapa,

No stinguma izgāju laukā,

Man saule atvēra acis —

Мал vēji iztraucās pretī,

Lai dzīvo Ho-Taī!

Kaut kas skarbs, neparasts, pievilcīgs. Aldai patika šo vārdu trauksmainais spēks. Lūk, viņš, dzejnieks — šis svešais un katrā ziņā neparastais cilvēks — iziet milzu klajumā, kur cauri pelēkai kūlai spraucas pirmie asni, iet pret sauli pastieptām rokām un sauc šo brīnišķīgo, svešādo vārdu: «Ho-Taī!» Bet atbalsi uztver meži un pakalni, vēji aiznes to bezgalīgā tālumā.

Lai dzīvo Ho-Taī!

Alda paņēma biezo kladi, kurā vienmēr tika ierakstīti mīļākie dzejoļi, un ierakstīja arī šo. Blakus Friča Bārdas «Svešiniekam».

Kladē bija daudz, daudz dzejoļu un atsevišķu pantiņu, tāpat izteicieni no dažādām grāmatām. Tur bija Skalbe, Rainis, Aspazija, Plūdons. Tagad Alda tiem pievienoja Linardu Laicenu.

Tad viņa paņēma savu lomu no «Pūt, vējiņi!», izgāja atkal ārā un apsēdās uz vītola.

Taču šodien viņa nespēja mierīgi kaut ko lasīt vai mācīties Baibas tekstu. Mazs nemiera tārpiņš grauzās un grauzās, lai izkļūtu ārā. Tukšums. Grūtsirdība. Vēl kaut kas — nepasakāms un nenotverams.

Alda skatījās uz savu māju, un tā viņai nepatika. Peleka. Maziņa. Apnikusi. Viņa skatījās uz sakņu dārzu, kur gar malu jāņogulājos jaudās dzeltenīgs zaļums, un arī dārzs likās neciešams.

Vai tiešām dzīvē laiks vienmēr vilksies tik gausi? Kad beidzot nāks tas lielais, nezināmais un nebijušais, kam noteikti jānāk, par ko runā grāmatas, ko stāsta viņas pašas sapņi? Un kādēļ tieši šodien viss gaiss, visa pasaule šķiet smeldzīgu ilgu pilni? Kas tas ir? Kas noticis?

No stundas tās, no viņas stundas, māt...

Atkal šīs uzmācīgās rindas. Kādēļ tās šodien lien un lien galvā?

Ai, nē! Alda, neliekuļo! Tu taču zini, kadeļ tieši šodien ...

Ap taviem pleciem vēl tagad kaist Kalnabērzu Edvīna rokas, kad viņš vakar mēģinājumā apskāva Baibu. Tik stingras, siltas un spēcīgas rokas. Neviens līdz šim nav turējis tavus plecus savās rokās.

Tik dīvaini tas ir pasaulē — neskaitāmas reizes Edvīns ir gājis garām, un nekad nav redzētas viņa acis.

Tikai vakar viņa tās ieraudzīja — platas, brūnas un dedzinošas.

Alda sēž uz sava pelēkā vītola, stīvi raugas dīķa zaļajās duļķēs un cenšas sev iestāstīt, ka tas taču nekas nav. Arī iekavās tā ir rakstīts: «Uldis apskauj Baibu ...» Nekas nav, itin nekas. Viņam tā vajadzēja, un viņš izlikās, ka apskauj. Arī Alda pati taču prot labi izlikties, tādēļ jau viņu izraudzīja Baibas lomai. Visi zina, ka spēlēt teātri nozīmē prast izlikties.

Nē, nav tiesa! Viņš tomēr neizlikās. Nē, nē un nē!

Kādēļ gan moka tāds nemiers? Kādēļ skumjas? Nu, ko lai iesāk? Ko? Vai tas nav muļķīgi — domāt un atcerēties vienu tik īsu mirkli? Tas ir pagājis, un rīt mēģinājumā tas vairs ta nebūs. It nekad nebūs tā, kā bija vakar, kad dedzīgas bruņas acis ieurbās sirdī.

Alda paceļ galvu un cauri asaru miglai redz tāluma Kalnabērzu jumtus un koku galotnes. Tikai cilvēkus neredz. Neviena cilvēka.

Un viņa ar savām ilgām un skumjām liekas visā plašajā pasaulē pilnīgi viena, pamesta un nelaimīga. Pasaulē, kurā tik skurbinoši smaržo jaunā zāle.

Bet tā jau tikai likās no tālienes, ka Kalnabērzos nav neviena cilvēka. Visi bija mājās, un visi kaut ko darīja.

Šī bija liela un ļoti kārtīga saimniecība. Dzīvojamā māja segta ar sarkanu dakstiņu jumtu. Spodri logi ar baltiem aizkariem, ziedošām fuksijām un tumšzaļām mirtēm. Virtuves durvis iznāca pagalmā, bet uz lielo ābeļdārzu veda otras cauri aizstik-lotai verandai. Plašā lokā ap pagalmu auga vecas milzu liepas un kļavas, kuru zari pašlaik bija klāti medainiem ziediem.

Trīs taciņas aiztecēja pāri līdzenajam sētsvidus mauram — uz klēti, uz aku un uz laidaru. Trīs — gadu desmitiem iestaigātas, cieti nomītas taciņas.

Pagalms bija tīrs. Ik sestdienu to pārstaigāja meita ar grābekli un slotu. Skaidienā kārtīgās grēdās sakrauta malka un sacirsti žagari. Vāgūzī, blakus klētij, pie sienas pieslieti lietas koki, uz naglām sakārtas sakas, dzeņaukstis un virves. Vāgūža dibenā iestumti goda rati — ar atsperēm, ādu apvilktu mīkstu sēdekli un atzveltni. Tie šopavasar vēl nebija kustināti.

Nekur nekas nebija nomests pa roku galam, bet nolikts ar apdomu un prātu.

Pat «vecā istaba», iespiesta šaurajā spraugā starp klēti un ābeļdārzu, — arī tā bija savā vietā un netraucēja kopējo iespaidu. Tur vienā galā bija istaba abām meitām, otrā dzīvoja Salmiņa atraitne ar diviem bērniem.

Šai brīnum jaukajā pavasara priekšpusdienā, kad visa pasaule smaržoja pēc jaunās zāles, Kalnabērzu puisis Emīls ar veco sirmi vagoja agro kartupeļu zemi aiz ābeļdārza. Maisi ar dīgstošo sēklu jau bija nokrauti malā un atsieti vaļā. Tagad atnāca abas meitas ar skalu groziem, piegrāba grozus pilnus ar kartupeļiem un, katra pa savu vagu iedama, sāka tos veikli likt zemē.

— Vai pati tev teica par teļu, Emīl? — Līna, jaunākā no abām, ieprasījās.

— Kas par teļu? — Emīls atsaucās, pārceldams arklu ua iesākdams jaunu vagu.

— Teicās kaut teļu.

— Lai tik kauj, būs cepetis uz apsējībām.

Līna iesmējās. Minna neteica nekā un čakli turpināja mest vagās kartupeļus.

— Līna, paklau, — nākamo vagu izdzinis, Emīls ierunājās. — Tu uz balli taisies?

— Uz kādu tad balli? — meiča ziņkāri atmeta galvu.

— Vai, un tu vēl prasi! Nezini, kas par balli?

— Dieva vārds, nezinu.

— Nu tad gan! Trešajos vasarsvētkos būs viena milzīga balle. Tur gan teātri spēlēs, gan vēlēs skaistumkaralieni. . . Vai, kā tu to nezini, — visi sievieši jau trako.

— Dieva vārds, netiku dzirdējusi, — Līna atkārtoja.

— Jums abām ar Minnu ar derētu padomāt par tādām lepnākām štātēm, — Emīls piemiedza aci. — Kas zin, ja uzsmaida laime reizi mūžā tikt par karalieni.

— Ko nu mels savas blēņas, jauc meitai prātu, — Minna nopukojās, steidzīgi pierausdama grozu pilnu un aizstiepdama uz vagu.

— Tur jau saimnieku jaunkundzes izrādīsies, — žēli nosacīja Līna, arī atsākdama pārtraukto darbu.

— Bet mēs varam sarunāt, un es savu balsi pārdošu vienai no jums. Es dārgi neprasu — divi pudeles alus un paciņu «Tip-top». Visās vēlēšanās uzpērk balsis.

— Emīl, netaisi jokus! — Līna iespurdzās. Viņas grozs sašķiebās, un vagā sabira vesela čupa kartupeļu.

— Vai jūs beigsiet niekoties! Re, kur saimnieks skatās no dārza ... — Minna paklusi apsauca.

Saimnieks darbojās ap ābelēm plašā un rūpīgi iekoptā dārza vidū. Vecās ābeles, nokaļķotas un apraktas, kā kupls mežs auga mājai cieši klāt visā dienvidu pusē. Aiz tām tālāk taisnās, glītās rindās zaru kroņus cēla jaunas ābeles, bumbieres, ķirši un plūmes. Starp augļu kokiem stiepās garas upenāju, ērkšķogulāju un jāņogulāju rindas.

Kalnabērzu saimnieks, pasauss vīrs ar kailu galvas vidu un sirmiem deniņiem, stulmeņiem kājās un dārznieka šķērēm rokās, galvu atgāzis, pētīja, kurā kokā kronis vēl pārāk biezs. Viņš pavasara sākumā bija slimojis un ar šo darbu mazliet aizkavējies.

Taču šai saulainajā dienā gandrīz vai negribējās neko darīt — tā vien vilka skatīties un priecāties. Nevarēja vien beigt mielot acis gar jauno dārza gabalu — tādu sulīgu, smuidru, labi koptu. Ziedu pumpuru bija daudz. Ja labi noziedēs, tad būs raža. Tad

varēs lādēt kastes vilcienā un vest uz Rīgu. Kad pērn galda bumbieres deva pirmo īsto ražu, Rīgas tirgū pircēji viņu taisni vai gabalos saplēsa. Tie nu arī ir bumbieri — uz mēles izkūst kā cukurs!

Nesteidzīgiem soļiem Kalnabērzu saimnieks gāja gar ķiršiem un raudzījās uz pumpuriem, kas līdzinājās baltām pērlēm. Vakar vēl pumpuri bija pavisam ciet. Kā rādās, arī ķiršu būs daudz, visa kā būs daudz, ja tikai laba vasara.

Būtu nu Edvīns mājās, pasauktu palīgā, bet tam šorīt agri bija ziņa no Plāceņa, un prom ir. Aizsargi ir laba lieta, bet laika gan notriec bezdievīgi daudz. Tad tur viņiem manevri, tad sacīkstes, tad visādi uzdevumi un braucieni uz apriņķi. Zināma lieta, ko vajag — to vajag, bet kad tad strādās? Kas pats nestrādā, tas nu nav nekāds saimnieks.

Kamēr gājēji stādīja kartupeļus un saimnieks rīkojās pa dārzu, pati saimniece stāvēja pie sivēnmātes un tīksminājās par mazajiem rozā radījumiem, kas, sīki spiegdami, rāpās cits citam pāri un nežēlīgi grūstījās, lai tiktu pie mātes pupiem.

— Ak jūs, mazie palaidņi... ak jūs, mani dārgumiņi. . . zelta gabaliņi... — viņa maigi murmināja, palīdzēdama visiem ierīkoties pie azaida.

Teļi un sivēni bija kādreizējās nabaga kalponītes Ošu Otīles mūža vājība. Tos viņa vienmēr uzraudzīja pati ar vislielāko mīlestību. Var jau būt, ka tieši šī nesavtīgā pieķeršanās saimnieku lopiņiem arī toreiz, agrā jaunībā, lika Kalnabērzu saimniekam par sievu izraudzīties nevis kādu no laiskajām saimniekmeitām, bet padevīgo un čaklo Ošu Otīli, kura savu pūru varēja panest vienā rokā.

Nez kādēļ tieši šodien, šajā stundā, laidarā pie sivēnmātes, notupusies, viņa to visu atcerējās. Atcerējās uz īsu mirkli un tikko manāmi sarauca plānās lūpas smaidā. Pasmaidīja un atkal kļuva nopietna ar parasto augstprātības vaibstu ap muti. Tas, kas viņa kādreiz bijusi, — tas nu jau sen aizmirsts. Nav vairs-nekādas Ošu Otīles, ir turīgu māju saimniece — it kā viņa tāda jau būtu piedzimusi.

Vēlreiz apglāstījusi mazos rukšķētājus, kas tīksmīgi bija pieplakuši mātei, Kalnabērzu saimniece pameta laidaru un gāja aiz. dārza paskatīties, kā stāda kartupeļus.

Dievpalīgu padevusi un malā nostājusies, viņa brītiņu pavēroja, kā Emīls dzen vagu un vai meitas neliek sēklu pārāk reti. Noliecās un ielika tieši vagas dibenā kādu paviršāk iesviestu kartupeli. Ieraudzīja, ka tālāk guļ gandrīz kopā veseli trīs (tajā vietā, kur Līnai bija apgāzies grozs), un savā paskaļajā balsī pasauca meitu:

— Līna, vai tā tava vaga?

Meita atliecās taisna un norāva ar smilšaino roku gar degunu.

— Kura tad, saimniec?

— Nu, šitā pati!

— Laikam jau gan mana.

— Ko tu svied sēklu čupā? Nezini, ka jāliek pa gabaliņu?

— Nez, kā man tur gadījās... — Līna taisnojās. — Vai ta nu es nezinu!

Vēl mirklīti pastāvējusi un pavērojusi, Kalnabērzu saimniece savā stingrajā gaitā aizsoļoja atpakaļ uz māju. Tagad viņa jau domāja par pusdienām. Dos, lai uzēd skābo pienu un auksto speķi, kas atlika no brokastīm. Nevienam nav laika stāvēt pie plīts, un tad jau — no rīta saēdās sausus kartupeļus ar ceptu gaļu. Bet vakariņās izvārīs piena putru un klāt piedos siļķi.

— Re, meitenīt, kā pati tevi norāja, — Emīls, vagu izdzinis un papirosus no kabatas izvilkdams, smīnēja. — Ko tu svied čupā? Ar saimnieku labumu tak tā nevar apieties.

— Sāciet tik, sāciet vēl te mēles trīt, — Minna rūca. — Būt nu kustējuši žiglāk, lai var pabeigt.

— Nebīsties — līdz vakaram sitas lauciņš būs tikpat kā līgot nolīgots, — Emīls mierināja.

— Kas ta te ko darīt līdz vakaram? Pāris vagu kartupeļu līdz vakaram!

— Ko darīt, Minniņ, ja mums abiem ar Līnu tās muguras vēl nav tā ielocītas kā tavējā. Mēs tik ātri nevaram.

— Toties mēles gan jums ielocītas uz to labāko! — Minna atcirta. — Ar tām jūs šitādu lauku apstrādātu kā neredzēt.

— Ko nu kuram dievs devis, — Emīls nosvieda papirosa galu zemē un saķēra arkla balstu. — Nu, sirmi, aiziet jūriņā! Nekaitināsim Minnu!

Pa kļavām apstādīto ceļu pagalmā slaidā riksī ieskrēja zirgs ar jātnieku. Edvīns, aizsargu mundierī tērpies, veikli nolēca zemē, atsprādzēja seglus un aizveda savu ābolaino uz dārzu, palaizdams to jaunajā zālē starp augļu kokiem. Tad viņš gāja pie tēva.

-— Tu jau atpakaļ? Kas tad tur bija sācis svilt? Ko Plācenim vajadzēja?

— Pilsētiņa un uz ceļiem lapiņas, — Edvīns atbildēja.

— Atkal?

— Atkal.

— Un kas tās šoreiz par lapām?

— Tā pati vecā dziesma — pret saimniekiem, pret jauno ministru kabinetu. Par Hitlera briesmu darbiem Vācijā. Gribi palasīt? Še, man viena ir ķešā.

— Negribu lasīt, — tēvs atvairīja ar roku. — Tās pļāpas es jau zinu no galvas.

— Nelasi ar, — Edvīns nosmīnēja. — Ko tur ies maitāt sev garastāvokli.

— Nu, un ko jūs? — tēvs jautāja. — Vainīgos jau neviens nezin.

— Ko nezin, to ar laiku var uzzināt, — Edvīns dziļdomīgi pasmaidīja. — Tepat pirmais maijs ... Mēs turēsim acis vaļā.

— Turat vai neturat, bet nekā liela neieraugāt, — Kalna-bērzs drusku nicīgi nosacīja.

— Tā? Neieraugām? Bet Plaužu puisis pērn?

— Nu, tas jau pats jums ieskrēja nagos. Laimes gadījums. Bet ko jūs varat tagad? Tie driķē lapiņas, kar sarkanās lupatas un bunto puišus. Drīz tie prasīs ne vairs trīs, bet seši simti latu gadā. Bet jūs tik jādelējat un skraidāt pa tukšu ... laiku nosizdami.

— Bet, ja mēs neskraidelētu, tad tu nemaz nezini, kā tad būtu, — Edvīns atbildēja jau ar piktumu. — Iešu paēst. Visu rītu tukšā dūšā. Vakarā man teātra mēģinājums.

— Tev jānāk kāzu gultā.

Nāc, es tevi aiznesīšu!

Uldis satvēra meiteni spēcīgajās rokās un cieši piespieda pie krūtīm.

— Labi, — teica režisors-skolotājs. — Taisni tā ir labi.

— Mīļā! Jaukā! — Edvīns čukstēja Aldai pie auss.

Gandrīz pamirusi, viņa juta savu drebošo sirdi guļam karstajā plaukstā.

«Tā laikam zaudē samaņu,» viņa domāja bez elpas.

Sufliere jau ceturto reizi atkārtoja Baibas tekstu, līdz tas nonāca līdz Aldas apziņai un viņa, no Edvīna rokām izrāvusies, sāka to runāt. Taču viņas balss drebēja.

— Alda nospēlēs labi, — režisors apmierināts teica savai sievai, Aldas klases audzinātājai. — Viņa izprot tekstu.

Mēģinājums beidzās. Dalībnieki izklīda, cits pēc cita aiziedami uz dažādām pusēm. Arā bija tumša un silta nakts.

Edvīns iznāca pa durvīm reizē ar Aldu.

— Es pavadīšu savu Baibiņu, lai tumsā nav bail, — viņš teica, paņemdams meiteni aiz rokas. Nevis zem elkoņa, bet cieši ieņemdams viņas plaukstu savējā — tā, kā ved bērnus.

— Man jau nav bail, — Alda murmināja neklausīgām lūpām.

Meitenei bija kauns iet tik cieši kopā ar stalto puisi — kāds ieraudzīs, bet viņa vēl nav beigusi skolu. Viņai gribējās apstāties un pateikt: «Atlaid manu roku, es tā negribu!» Taču viņa turpināja iet, mēma un padevīga, gluži kā sapītām kājām. Bet Edvīna plauksta dedzināja aizvien karstāk, un viņš saspieda Aldas pirkstus līdz sāpēm.

— Man jāiet mājās, — meitene pateica, baidīdamās, kaut viņš nedzirdētu viņas zobu dreboņu.

— Tev nav jāiet mājās, — atbildēja Edvīns.

— Es iešu ...

— Mēs pastaigāsimies, parunāsimies, tad tu iesi.

— Nē, māte bārsies ...

— Nebārsies. Ja baras, pasaki, ka staigāji kopā ar mani. Kas tur pavisam? Vai tad mēs esam maziņi?

— Nē, bet...

— Nāc droši, — viņas vārgajā pretestībā neklausīdamies, Edvīns veda viņu tālāk uz priekšu.

Viņi bija izgājuši pa ielu ārā no pilsētiņas. Nevarēja saredzēt pat ceļu zem kājām, Alda gāja kā akla. Siltajā tumsā neizturami smaržoja rasainā zāle.

— Tu dzirdi? — Edvīns apstājās.

— Ko tad?

— Lakstīgalu. Paklausies, ka trallina. Šo pavasari pirmo reizi.

Viņš atlaida Aldas roku, ar savām abām apskāva cieši viņas plecus un pieplaka meitenes mutei ar karstām, asām lūpām.

Tas ilga īsu mirkli, vienu ugunīgi īsu, nekad nebijušu mirkli, kurā pēkšņi visa pasaule sagriezās liesmainā virpulī, tad Alda atkal varēja elpot. Viņai reiba galva, kratīja drebuļi. Bet rokas, kas glāstīja plecus, bija siltas un maigas.

— Nebīsties no manis, — Edvīns tikko dzirdami teica, aprauti elpodams viņas matos. — Mīlu tevi. Mana maziņā Baibu-līte. Mana. Nu, saki — es tev patīku?

Neparko pasaulē! Neparko! Vai tad to vispār iespējams pateikt?

Alda krampjaini piespieda seju Edvīna plecam.

— Vairāk nevajag .. . vairāk ne!

— Kādēļ ne? — Edvīns jautāja.

«Ko es daru?» Alda domāja. «Es laikam esmu negudra. Man būtu jāskrien projām, man nav jāstāv te un jāļauj viņam sevi turēt rokās. Ko es daru! Ko es daru!»

Pa ceļu nāca divi sarunādamies. Edvīns pavilka Aldu pie malas, un viņi klusi pastāvēja, saplūduši kopā ar tumsu. Alda pat baidījās dvašot. Un tomēr viņai likās, ka garāmgājēji redz.

— Tev samirka kājiņas? — Edvīns jautāja.

— N-nē.

— Šonakt liela rasa. Rītā būs saule.

— Jā.

— Vai es rīt drīkstu atnākt pie tevis? Arā nedzīsi?

Alda samulsusi klusēja. Viņa baidījās teikt — jā un nespēja pateikt — nē.

Edvīns laikam to saprata.

— Es aiziešu pie tevis rīt pēcpusdienā. Un tagad es savu Baibulīti ilgāk nesaldēšu aukstā rasā. Pavadīšu tevi uz mājām. Negribu, lai manis dēļ tevi bar māte.

Viņš vēlreiz to ieskāva rokās; skūpsta baidīdamās, Alda noslēpa seju pie Edvīna pleca. Viņš iesmējās un noskūpstīja viņas matus.

Tad viņi gāja atpakaļ.

— Ar labu nakti, Baibulīt!

— Ar labu nakti.

— Rītā es būšu.

Kā apreibusi Alda ietaustījās savā mājā. Kaut ko atbildēja mātei un ielīda savā istabiņā. Tumsā apsēdās uz gultas, abas plaukstas cieši piespiedusi vaigiem.

Tie nekvēloja, tie dega ar liesmu.

Tad tā tas ir. Tad, lūk, kā tas ir.

No stundas tās, no viņas stundas, māt, Ir kaut kas mani pamodies,

Ko nespēju nekā es klusināt.

Uz gultas malas mazā kamoliņā sarāvusies, Alda saprot, ka klusināt to nevar. Tas ir stiprāks par visu ... par visu, kas līdz šim vakaram bijis Aldas dzīvē. Laikam stiprāks par visu pasauli. Varbūt pat par dzīvību.

Šai pašā vēlajā vakara stundā pa dziļo tumsu Jēcīšu jaunsaimniecībā cits pēc cita sanāca vairāki cilvēki.

Andris tos sagaidīja pie vārtiem un neveda istabā, bet gan uz šķūni, kas tagad stāvēja tukšs, tikai neliela siena čupa sienmalē. Tai Ieva bija pārklājusi pāris vecu segu, un uz tām tika atsēdināti vēlie ciemiņi.

— Trūkst tikai alus muciņas, un mēs varētu justies kā noguruši jāņabērni, — tumsā neredzams teica dzelzceļnieks Pāvils Kurzemnieks. — Jeb arī var teikt, ka viss izskatās tik sazvērnieciski, it kā mēs gatavotos jau rīt gāzt pastāvošo iekārtu.

— Nezobojies, Paul, — Ieva atsaucās. — Ko tad citu es varēju izdomāt? Vest jūs istabā? Bet ja uzskrien Plācenis? Šeit ir drošāk. Te ir tāda lūka, pa kuru var izlīst ārā taisni uz mežu. Bez tam Andris stāvēs uz vakts. Viņam labas ausis.

— Nav jau tik traki, — parupjā balsī rāmi noteica depo atslēdznieks Pēteris Tomiņš, vīrs ap piecdesmit. — Vai nu šie te šonakt dauzīsies? Izskrējās jau vakar, uzsaukumus ķerdami.

— Mūsmāju jaunskungs arī aizjāja savā ērzelī, uguns vien nošķīda, — piebilda Kalnabērzu Emīls. — Tikpat kā uz karu. Bet bija atpakaļ jau uz pusdienas laiku. Droši vien ēst sagribējās. Vai tu, Dāvid, nemanīji — pa pilsētiņu arī dauzījās?

— Gar manu logu divreiz aizjāja garām, — atbildēja Dāvids.

— Darbnīcā iekšā nelīda?

— Ko tad viņš nāks? Zābaki veseli.

— Andris jau stāv sardzē, — Ieva pavēstīja.

— Nu tad sāksim, — sacīja Pāvils. — Mums šodien jāparunā par divām lietām — vēlreiz par Pirmo Maiju un par pašreizējo stāvokli sakarā ar notikumiem Vācijā. Jāizlemj — kā būt ar karogu? Vajadzētu bērzos.

— Nu, bērzos katrā ziņā, — teica Ieva.

— Bērzos jau nu vajag, — piekrita Tomiņš. — Tikai pie bērziem būs ellīga apsardzība. Mēs jau tos brāļus esam izmācījuši.

— Vienalga, bērzos vajag, — Ieva atkārtoja.

— Un tu kā domā, Emīl? — jautāja Pāvils.

— Kas tur ko domāt — jābūt, un cauri.

— Tu, Dāvid?

— Es domāju, ka tur vajag viltības. — ātri noteica Dāvids. — Ja Emīls ar karogu azotē Pirmā Maija naktī rāpsies bērzā, tad Plāceņpapa viņu aiz zābakiem noraus atpakaļ zemē.

— Kā bankā, — piekrita Pāvils. — Ko tu liec priekšā?

— Es neko nelieku, — Dāvids teica. — Iepriekš ar galvu jāpadomā.

— Labi. Tātad bērzos. Būtībā tas jau mums tīri principiāls jautājums.

Šo vietu, kur reiz bija nošauti biedri, policija un aizsargi uzmanīja kā modri sētas suņi.

— Mēs ar Dāvidu ņemam to uz sevi, — sacīja Emīls. — Kaut ko mēs izdomāsim, vai ne, Dāvid?

— Kam tad cilvēkam ir galva uz pleciem, ja ne domāšanai? — atjautāja Dāvids. — Izdomāt var vienmēr kaut ko.

— Šogad it īpaši svarīgi, — sacīja Pāvils, — lai melnie justu mūsu pretestību. Stāvoklis draņķīgs. To partija saka atklāti. Reakcija uzbrūk visā frontē. Avīzes lasāt — zināt paši, kas notiek. Jaunā valdība stūrē uz laukstrādnieku algu nosišanu, visi viena rīklē bļauj pēc lētiem ārzemju strādniekiem. Bet Rīgā bezdarbnieku aizvien vairāk. Zemnieksavienība brēc pēc augstākām piemaksām par bekonu un sviestu. Tiem vēl nav diezgan.

— Tiem nekad nebūs diezgan. Traks paliek traks, — iekrita Emīls.

— Vai jūs ievērojāt — «Jaunākajās Ziņās» nupat viens docents gaudās par to, ka saražo par daudz produktu. Viņš pareģo, ka šis gads lauksaimniekiem nebūs labāks par iepriekšējo, ja vien nenākšot talkā kāda dabas katastrofa, kas nopostīšot ražu. Kā jums tas patīk?

— Lops, — mierīgi konstatēja Emīls.

— Nē, viņš nav lops, viņš tikai runā atklātu valodu.

— Lops, — atkārtoja Emīls. — Es ar slapju muguru aru zemi un sēju, bet viņš gaida, lai labību nosit krusa. Tā ņirgāties! Es labprāt gribētu satikt to tēviņu zem četrām... es viņu iejūgtu arklā sava sirmā vietā.

— Ja tu visus tādus gribi pataisīt par zirgiem, tad es nezinu, kur tu ņemsi tik lielus staļļus, — piezīmēja Dāvids.

— Jaunais kabinets savu ģīmi jau parādījis pilnībā, — turpināja Pāvils. — Ja līdz šim sīkie zemnieciņi cerēja uz savu partiju, tad tagad viņi stāv pie sasistas siles. Vismaz daļa sāks domāt. Un mums tai domāšanā jāpalīdz.

— Pat tam viņi bija pretī, lai nodokli ņemtu no zemes platības, — sacīja Tomiņš.

— Nu, ja iet roku rokā ar ulmaniešiem, tad nemaz citādi nevar. Tad jau mans saimnieks dabūtu maksāt bargu naudu. Smalka darīšana — neapstrādā, citam nedod, sēd pats virsū un ne santīma par to nemaksā. Eh, aizbraukt vienreiz uz Rīgu, ieiet saeimā un izdauzīt tos blēžus ar krēslu kājām, tāpat kā nupat zociķi Rīgas domē vicoja fašistus.

— Jā, pat tie vienreiz sasparojušies .. . kas to varēja domāt, ka tik dūšīgi kaušļi, — pasmējās Tomiņš.

— Joki paliek joki, — ar nopūtu teica Pāvils. — Bet fašisms ceļ galvu. Pārāk ātri un bīstami biezē mākoņi ārpolitikas debesīs.

— Bet es to pat saprast nevaru, — ātri teica Ieva, — goda vārds. Es tik labi vēl atceros vāciešus — tos no pasaules kara. Es biju maza. Viņi mani uz rokām nēsāja. Atdeva savu marmelādi. Katru dienu māte no zaldātu katla atnesa spaini zupas. Bet, kad mēs cepām kartupeļu pankūkas, viņi nāca mieloties. Kur palikuši tie cilvēki?

— Cilvēki? Tie, kas tev dotu marmelādi un zupu, tie ir aiz drātīm. Hitlers nav muļķis. Vispirms nožņaudz cilvēkus pašu zemē, lai aizmugure droša, un tad viņš kā tīģeris klups virsū pasaulei, — atbildēja Emīls.

— Jā, diemžēl uz to viss virzās, — piekrita Pāvils. — Un tieši tādēļ mums jāaktivizējas, jāpalīdz cilvēkiem atvērt acis. Pašmāju reakcija jāsaņem aiz rociņām. Mūsu fašistēni Ādolfa iespaidā arī sāk tās vicināt pārāk nekaunīgi. Nakti viņiem jau .sapņos rādās diktatūra. Vispār mums jāpadomā arī par jauniem biedriem. Tas ļoti nopietns jautājums.

— Nopietns un bēdīgs, — teica Tomiņš.

— Bēdīgs? Kā tad tā? — jautāja Pāvils.

— Tāpēc bēdīgs, ka tu nezini, uz ko vari paļauties.

— Tad nu gan! Ir taču cilvēki, kurus mēs labi pazīstam, runājam ar tiem, dodam literatūru. Vai tad maz tādu, kas simpatizē?

— Man ir cilvēks, kas vienmēr gatavs izpalīdzēt un kuram var uzticēties, — ierunājās Ieva. — Bet organizācijā iesaistīties negrib.

— Mums nepieciešami godīgi cilvēki arī ārpus partijas, — teica Pāvils.

— Bet man ir viens jaunsaimnieks, par kuru es galvoju, — iesaucās Emīls.

Vēl pēc pusstundas Ieva un Andris pavadīja savus biedrus līdz mežmalai. Emīls aizgāja taisnā ceļā uz Kalnabērziem, bet pārējie trīs izšķīrās un pilsētiņā atgriezās katrs atsevišķi.

Pāvils pameta līkumu — gar skolu un, ieraudzījis logā uguni, uzkāpa pa balkona kāpnītēm un pieklauvēja.

— Iekšā, iekšā, durvis ir vaļā.

— Vai tu no žuļikiem nebīsties?

Skolotājs Zellis sēdēja pie burtnīcām apkrauta galda. Dega lampa ar zaļu kupolu. Globuss, skelets, kartes, istabas kakti piekrauti ar akmeņu un augu kolekcijām. Viss kā vienmēr.

Viņi sarokojās.

Zellis noņēma acenes, un, kamēr tās rūpīgi noslaucīja kabatas lakatā, viņa iegarenā seja izskatījās pavisam nevarīga. Bet, līdzko acenes atradās savā vietā, pārvērtās arī seja, tā atkal bija enerģiska, ar stingru vilcienu ap muti.

— Sēdies, — viņš uzaicināja. — Manējie visi jau šņāc, es tikai viens kā turks ēdos cauri burtnīcu kalniem. Jāmet jau miers.

Pāvils atsēdās otrā pusē galdam un, uz burtnīcu kaudzēm noskatīdamies, pagrozīja galvu.

— Nav gan tev viegla maize, nudien! Tad es labāk sēžu uz lokomotīves.

— Un ko vēl tu dari? — Zellis piemiedza acis.

— Ko tad vēl? Neko.

— Vai tu arī vakar netiki pacēlis kādu uzsaukumu? Esot bijuši izkaisīti.

— Nē, es netiku pacēlis.

— Tu esi liela auguma, laikam grūtāk liekties pie zemes. Bet Skrējām un aizsargiem — tiem esot kļuvušas pavisam līkas muguras, kamēr visus savākuši.

— Ej nu, diez vai šie visus dabūja. Gan jau kāds nokļuva arī citās rokās.

— Droši vien, — Zellis māja ar galvu. — Droši vien.

— Paklausies, — iesāka Pāvils, grozīdams rokā papīrnazi, — ienācu ar tevi aprunāties ... Kā būtu, ja tu tomēr iestātos?

— Nē, — teica Zellis ātri un noteikti. — Nē. Tas man neder. Man nav tiesību riskēt ar ģimeni. Es visu saprotu, manus uzskatus tu zini, aizvien palīdzēšu, cik spēšu. Tikai neprasi no manis, lai es eju uz sapulcēm vai kaisu uzsaukumus. Domā par mani, ko gribi, bet par saviem trim bērneļiem es esmu atbildīgs. Tev es ticu un uzticos, bet lieku risku negribu.

— Kā ar nazi, — teica Pāvils.

— Neņem ļaunā. Es jau tā žēlastības sauli sevišķi nebaudu. Inspektors uz mani skatās greizi.

— Netaisnojies! Ja ne, tad ne — tevi jau es nepārliecināšu. Bet es domāju — varbūt tu savus uzskatus esi mainījis .. . tagad, kad mēs pavisam nekaunīgā kārtā stūrējam uz fašismu.

— Tu taču zini, draugs, es nekad nebūšu frontes otrajā pusē . .. bet šajā pusē — es gribu paturēt savu individuālo brīvību. Es nederu disciplīnai. Cilvēks sev pāri nevar pārlēkt. Maz jums būtu no manis labuma, vismaz — ne vairāk kā tagad.

— Tad tur tas suns aprakts, bet tu man gribi iestāstīt, ka bīsties no inspektora un riska . ..

— Vai nav vienalga, ko es tev stāstu?

— Tu esi anarhists, — teica Pāvils.

Zellis tikai paraustīja plecus.

Tad viņi abi vēl apmainās domām par to, kas šajās dienās neļauj mierīgi gulēt pasaulei un saceļ spārnos visu zemju fašistus. Viņi abi nojauš, ka tuvojas grūtas dienas.

— Redzi, arī šai jautājumā man savs viedoklis, — saka Zellis. — Nekādi nespēju saprast, kā spēcīgākā kompartija kapitālistiskajā pasaulē drīkstēja nolikt ieročus, kas tai bija, un atkāpties bez cīņas. Cīņas taču nebija! Nebija! Un līdz ar to atraisīt rokas noziedzniekiem! Tā ir drausmīga kļūda!

— Bet kā tu zini, varbūt tā būtu lieka asins izliešana ... pret dzelžainu pārspēku!

— Varbūt būtu! Un tagad nelīs asinis? Tās jau līst! Vai tad mēs jau neredzam, kāda ir hitlerisma seja? Nē, cīnīties vajadzēja. Rotfrontiniekiem vajadzēja iziet uz ielas un ķerties triecienniekiem krūtīs. Labāk jau tad mirt tā, nevis kā tagad — pa moku pagrabiem un koncentrācijas lēģeriem.

Kad Pāvils dziļajā nakts tumsā, tikai nojautas vadīts, jo saskatīt nevar nekā, iet pa savu ieliņu, ir izzudis viss aizvadītās dienas siltums. Pāri Priedainei joņo skarbs un nemīlīgs vējš.

Skolotājs Zellis runāja taisnību: pretvalstiskās lapiņas medīdams, Priedaines policists Skrēja kopā ar aizsargiem bija noņēmies kā pēdējais nabags. Noguris un nikns. Nikns uz nolādētajiem komunistiem un klusībā grieza zobus uz apriņķa politiskās pārvaldes Spalviņu. Tam tur vada otrā galā viegli rēkt: «Atrasti Apcietināt! Jūs guļat, un aizsargi guļ! ...» Mērkaķis!

Skrēja Priedainē darbojās jau ceturto gadu. Šai laikā par stalto un iznesīgo policistu nezināmi autori bija sacerējuši dziesmu, kam divas pirmās rindas skanēja tā:

Skrēja skrien un skrien bez mitas,

Kaut nu tikai nenositas ...

Veselus trīs gadus viņu aplidoja gandrīz vai visas apkārtnes saimnieku un pilsētiņas labāko aprindu meitas. Viņa dēļ skuma un plēsās, aprunāja cita citu, krita histērijā un rakstīja sapņainas vēstules — gan ar, gan bez parakstiem, ar divām kopā sadotām rokām, ar baložiem un neaizmirstulēm. Viss šis tracis beidzās pagājušajā rudenī, kad kļuva zināms, ka Skrēja prec Gri-baču Elzu — lielo Gribaču māju mantinieci.

Elzai jau divdesmit deviņi, viņa labi noaugusi, no sejas ne glīta, ne neglīta, ar bagātām tualetēm un pašas personisko izbraucamo zirgu — brūnu ērzeli, kurš izmācīts pret kalnu drāzties aulekšos. Tēva mājās viņa kārtoja saimniecības ienākumu grāmatu, jo bija dažus mēnešus pabijusi Rīgā grāmatvedības kursos.

Kāzas notika ap Mārtiņiem, un Elza pārcēlās dzīvot pie vīra Priedainē. Nopirka jaunas mēbeles, aizkarus, spīdošus kastroļus un pannas, atveda kāzās sadāvinātās lepnās servīzes un sudraba karotes. Žēl, ka ērzeli pagaidām nācās atstāt Gribačos, jo te nebija staļļa.

Vilhelmam Skrējām iesākās jauna dzīve.

Izbeidzās vecpuiša ēdienu kartes vienmuļība, tās vietā stājās jaunās sievas garšīgās zupas, karbonādes un cepeši. Buberti un debessmanna. Ik nedēļas iebrauca Gribaču saimniece — stipri resna, labsirdīga mamma, un atveda Elziņai aizvien svaigus lauku labumus. Ikreiz viņa pārskatīja un pārcilāja visu, kas bija pieliekamajā un virtuvē, un deva meitai labas pamācības.

Tagad Vilhelms Skrēja nekad nejuta naudas badu, un, kad sarīkoja kāršu spēli pie Tumša vai monopola īpašnieka Zarāna, viņam vairs nevajadzēja nervozēt par savām maksātspējām. Vispār ar dzīvi šai mazajā Priedainē var iztikt tīri ciešami, un būtu pavisam labi, ja nebijis tās sarkanās bandas — žīdu un komunistu aģentu. Protams, arī zociķus nākas uzmanīt, taču tas ir nesalīdzināmi vieglāk — tie pa naktīm pretvalstiskas lapas nekaisa, sarkanās lupatas nekar, kad tie savās sapulcēs runā, tad tu vismaz dzirdi, ko viņi runā, un kurā katrā brīdī vari apturēt. Pārtraukt. Izklīdināt. Lai gan tos «siseņus» visprātīgāk būtu saņemt aiz dziesmas. Pārāk izaicinoši gorās, ar siksnām apjozušies, un arī gvelž kaut ko par šķirām un sociālismu. Jums tās šķiras un to sociālismu tā vajadzētu parādīt, kā Ādolfs savējiem rāda Vācijā .. . pienapuikas un smurguļi!

Kā jau teikts, Skrēja jutās noguris un sapīcis. Taču par godu Elzas dzimšanas dienai viņi uz šo vakaru jau agrāk bija ieaicinājuši viesus, un tādēļ nācās pārvarēt nepatīkamo jutoņu un kā laipnam namatēvam sagaidīt ciemiņus.

Elza ar mammas palīdzību bija sarīkojusi skaistu un bagātīgu mielasta galdu. Lēzenajos traukos kārdinoši brūnas gulēja cepeša šķēles, smaržoja aknu pastēte, sivēna recekļa bļodiņām blakus sudraba komplekts ar mārrutkiem, sinepēm, etiķi, siļķu rolmopši abos galda galos, lai ērtāk aizsniegt.

— Kad iedzer, tad visi kāro uzēst siļķi, — Elzas mamma pamācīja, sabīdīdama šķīvjus un bļodas ciešāk kopā. — Ak dieviņ, bet kur tad biešu salāti? Elziņ, bērns, tec nu žigli! Liksim vienu trauku, tad jau var padot, ja vajag.

Elza aizmetās uz virtuvi, kur starp jūklī samestām netīrām bļodām, katliem, gaļas un maizes atgriezumiem pats Skrēja darbojās, atkorķēdams pudeles.

— Vili, jūs tikai nedzeriet pārāk daudz, — viņa uzrunāja vīru, nevis tāpēc, ka tiešām baidītos no tā, lai nedzertu daudz, bet tādēļ, ka tā aizrādīt uzskatīja par sievas pienākumu.

Skrēja sašķieba muti.

— Nē, mēs tikai paodīsim.

— Nezi, vai Plāceņu jaunkundze būs? — Arī tas nebija jautāts ziņkāres dēļ, bet lai uzturētu ar vīru sarunu.

— Tev jau pašai jāzin, tava dzimšanas diena.

— Vai tu paliki dusmīgs, Vili?

— Ej, ej, nes savu bļodu, — viņš nepacietīgi atbīdīja sievas roku, ar troksni izraudams spirta pudeles aizbāzni, ielēja spirtu karafē un atšķaidīja ar ūdeni.

Tad sāka rasties ciemiņi.

Pirmais atbrauca Plācenis ar sievu un meitu. Aizsargu priekšnieks bija miesās pilnīgs un plats, sārtu ģīmi, kustībās smagnējs un svarīgs. Par viņu vietējie zobgaļi melsa, ka tas esot sevišķi labi uzrūdzis plācenis. Plāceņu saimniece toties maza, apaļa, žirgta un valodīga. Bet meita Milda atsitusies tēvā — prāva auguma, lielu ģīmi, pelēcīgiem matiem, pagausa. Viņai tuvojās jau divdesmit piektais.

Plāceņu saimniece bija atvedusi mājās ceptu torti — lielu kā ratu riteni, izgreznotu baltiem un rožainiem krēma līkumiem, dzeltenām saputota sviesta lodītēm un šokolādes brūniem vārdiem pašā vidū: «Laimīgu dzimšanas dienu!» Torti viņa pasniedza Elzai, sacīdama:

— Tas no mūsu puses uz tiem godiem ... tikai nez, kāda būs iznākusi...

— Paldies, paldies ... nevajadzēja pūlēties, — Elza tencināja viešņas un aicināja dziļāk vidusistabā, ko dēvēja par zāli.

Plāceņu saimniece ar meitu te bija pirmo reizi un nu ņēmās aptaustīt un apbrīnot gan Elzas plīša mēbeles, gan tamborētos celiņus un izšūto galdautu, apvaicājās, kādā krāsā ziedēs pumpurotā fuksija un kā Elza kopj savu raiblapoto istabas kļavu. Milda pie viena aizrunāja sev no tās zariņu.

Vīrieši pa to laiku bija nosēdušies jau pie galda un sasildīšanās nolūkā izmeta pa vienai «odziņai».

Tad atnāca Tumšu ģimene un gandrīz reizē — monopola Zarāns. Tam sievas nebija līdzi, viņa pastāvīgi slimoja.

— Nu, Leontīn, — Tumšs uzrunāja sievu, kad bija apsveicinājušies, — dod nu to krāmu Skrejas kundzei.

Krāms izrādījās par greznu kristāla vāzi, pildītu ar liķiera konfektēm «Dāmu mēlītes». Elza to tūlīt novietoja uz galda.

Sasēdās — vīrieši vienā pusē, sievieši otrā.

— Kur ta jūsu dēla jaunskungs? — Plāceņu saimniece apjautājās Leontīnei.

— Projām, projām... jau vakar aizvadījām, — Leontīne žigli attrauca. — Vēl jau būtu varējis pāra dieniņas, bet Varai-dots grib aizbraukt laikus, lai nav jāskrien pa kaklu pa galvu. Un tad vēl viņam tās korporeļa būšanas ...

— Nu jā, tā jau ir, tā ir, — Plāceņu mamma piekrizdama māja ar galvu. — Vai nu viņam laika.

Sirdī viņa juta mazu vilšanos, jo slepenajā sapnī, ko nezināja pat meita, loloja nenoteiktu cerību, ka Tumšu Varaidots varbūt kādreiz ieskatīs viņas Mildu. Tieši Varaidota dēļ jau Mildai bija šodien likts vilkt mugurā jaunos melnos zīda brunčus un ceriņkrāsas blūzi, izgreznotu ar melnu lenti.

Bet Plāceņu mamma savu vilšanos neizrādīja. Viņa saldi smaidīja: — Kā Ilonīte izaugusi. .. smuka gan jums tā meita, Tumša kundze!

Leontīne apmierināti palūkojās savā Ilonā. Smuka gan! Vidēja auguma, kastaņu brūniem matiem, gleznu ādu, zilganspo-žiem acu baltumiem. Glīti veidotas kājas, slaidas rokas, jūras zaļa auduma segtas augstas krūtis, uz tām dzintara kreļļu vija.

Ilona juta, ka runā par viņu, īsi paskatījās šurp un novērsās. Viņa sēdēja blakus Mildai un sarunājās par gaidāmo grandiozo balli vasarsvēkos. Milda tikko bija izteikusies, ka, pēc viņas prāta, tāda skaistuma karalienes vēlēšana ir tikai viena ākstība.

— Nē, ko jūs, Plāceņa jaunkundz, — Ilona sarāva uz augšu biezās uzacis. — Ko jūs! Tagad taču visur vēlē. Kādēļ tad Priedaine lai atpaliek?

— Nu jā, manis pēc, — Milda gari novilka. — Es tikai domāju, nevienai nepatiks, ja viņu apskata no visām pusēm kā zirgu.

Ilona iesmējās.

— Kādēļ kā zirgu? Manis dēļ gan lai skatās, cik grib! Es redzēju «Atpūtā», kā viņas izrādās Amerikā — vienos peldkostīmos!

— Un vai tad mūsu ballē ar ... pelkostīmos?

— Nē, vai jums prāts, kur nu pie mums ... Tad visas mammas dabūtu trieku. Varaidots saka: vai tad mūsu provinces kaktā jēdz ko no kultūras un modes? Rīgā, tur nu gan, bet šeit... Es arī labprāt brauktu uz Rīgu, bet mamma un paps nelaiž. Paps iedomājies, ka no manis iznāks veikalniece, bet tas man nepatīk. Šausmīgi nepatīk.

— Bet man gan veikalā patiktu, — Milda teica.

— Svērt siļķes un liet petroleju! — Ilona atkal uzrāva melno uzacu lokus.

— Man patiktu, — Milda atkārtoja. — Man veikalos dikti patīk.

Šo sarunu sadzirdīs, Tumšs, dakšiņu ar gaļas gabalu turēdams, tēvišķā laipnībā pamāja Mildai.

— Re, kur gudra meita! Pareizi, meit, veikals nekad nepievils, ja tikai pašam galva strādā. Tā ir prātīga valoda ...

— Mūsu Mildiņa jau pa bodēm vien dzīvotu — cik viņai tas patīk! — Plāceņu saimniece steidza starpā.

Tumšs turpināja pamācīt:

— Grūti... nu, kam tagad nav grūti? Grūti zemniekam, grūti veikalniekam. Tu domā, Rīgā tevi gaida zelta kalni un baltmaize ar zapti? — Viņš uzbruka meitai. — Varaidots izštudierēs par advokātu, to jau uz šejieni nedabūs... Tev vējš galvā — uz

Rīgu, uz Rīgu! Bet kur tad lai es lieku to veikalu? Suņiem atdodu?

— Papu, kas tie tev par izteicieniem, — Leontīne norāja vīru. — Un ko tu atkal mūžīgi ar savu veikalu!

— Redzētu, ko jūs darītu, ja tā veikala nebūtu, — Tumšs vēl gan norūca, bet apmierinājās un turpināja ēšanu.

— Un kā jums lopiņi — visi atnesušies? — Elzas mamma vaicāja Plācenietei, ko redzēja pirmo reizi. Viņas sēdēja blakus un bija kļuvušas draudzīgas.

— Vai drīkst dāmām ieliet balto? — Skrēja ar karafi rokā liecās pāri galdam.

Dāmas izbiedētas aizšāva glāzītēm priekšā rokas.

— Nē-e! .. . Vai traks! .. . Kur nu tādu jifti!

— Nu tad vīnu!

Vīnu dāmas gan lauzīdamās, tomēr atļāva.

— Es tik saku, ka tās lapas kaisa žīdi, — Tumšs spiedās virsū Plācenim. — Kaisa lapas un musina cilvēkus, un par to saņem no Maskavas naudu. Viņus visus vajag aizdzīt uz Pales-tīnu — lai brauc! Vai mums savu latviešu veikalu trūkst? Bet latvietis ir lops — ja pie žīda var dabūt par santīmu lētāk, tad viņš iet tur. Tu pats arī viņnedēļ pasūtīji zābakus pie Šnei-dera ...

— Nu, tos zābakus ... Viņam laba lieste, un man plakanā pēda ... Bet es vienmēr pērkos tikai pie tevis, — Plācenis turējās pretī.

— Aizsargiem ar likumu vajag izdot pavēli iepirkties tikai pie latviešiem, — Tumšs sprieda tālāk.

— Jā, tas gan nebūtu slikti, — Plācenis piekrita.

— Un lai latviešu zemnieks nepārdod žīdiem nekā, — Tumšs par savu plānu sajūsminājās aizvien vairāk. — Redzēs, cik ilgi tad šie izturēs bez andeles! Visi aizlaidīsies uz Palestīnu!

— Bet kungi, — teica namatēvs, — jūs aizmirstat mūsu pašu sarkanos. No kā tad zociālisti dabū tās balsis pilsētu un pagastu padomēs? Ne jau no žīdiem vien.

— Jā! — iekliedzās Plācenis sasarcis un uzbudināts. — Pareizi tu runā, Skrēja! Visus zociālistus aiz dziesmas! Tad zinās prasīt, lai atsavina neapstrādātās zemes! Tu redz, ko iegribējies! Cita zemes! Bet lai man tā zeme drīzāk sapūst, nekā es viņu atdodu tev! At-sa-vi-nāt! Par tādiem vārdiem vajag tupināt aiz restēm...

337

22 — A. Brodele

— Un ietupinās ar! — Tumšs uztrieca dūri galda malai un-apgāza glāzīti. Glāzīte krita nelaimīgi — pret šķīvja malu, un stikla drumslas iešķīda pastētes trauciņā.

— Vai, vai! — iekliedzās Elzas mamma. — Nu ir ēdiens ar stikliem. Nu tik neviens neņemiet!

— Nekas, nekas, — iesaucās Skrēja. — Tas uz laimi.

— Uz laimi gan, uz laimi! — Plāceniete steidza atbalstīt. — Stikli vienmēr uz laimi.

— Lai stāv, — teica Tumšs Elzai. — Es apēdīšu.

— Nē, vai jums prāts! — Elza sabijās. — Es tūlīt atnesīšu citu trauku.

Viņa aizgāja uz virtuvi, tai sekoja arī namatēvs par jaunu piepildīt karafi.

— Žēl glāzītes, — Elza sacīja, izmezdama pastēti atkritumu spainī.

— Ko? — Skrēja pasviedās pret sievu. — Glāzītes? Esi gan tu sīkumaina.

— Jā, bet mums šitās bija divpadsmit, — Elza gribēja paskaidrot.

— Un tad? Es tev rīt atnesīšu trīspadsmit!

— Tu atkal paliki dusmīgs, Vili... Es taču neko.

Skrēja ar pilno karafi iegāja atpakaļ. Elza ielika svaigu pastēti stikla bļodiņā un sekoja.

Tur iekšā jau bez gavilnieces bija sākuši dziedāt «Lai dzīvo* sveiks!». Plācenis un Tumšs dūca viens par otru zemākos basos, Zarāns rāva augstākos toņos, un pavisam smalki un sīki vilka abas mammas. Ilona un Milda nedziedāja. Milda tādēļ, ka nebija dziedamās balss, Ilonai vienkārši negribējās. Nebija neviena jauna cilvēka, un viņa garlaikojās.

— Es ieliešu jaunkundzēm liķieri, vai drīkst? — Namatēvs-galanti pārliecās pāri galdam.

— Nē, man ne! — Milda skaļi iesaucās. — Es jau esmu piedzērusi.

— Nu, nu — no kā tad? No tās nieka glāzītes vīna? Ne, tas neiet cauri... — Un viņš, neraugoties uz Mildas pretošanos, ielēja tās glāzītē zaļo šartrēzi. Tad pievērsās Ilonai: — Ilonas, jaunkundze gan atļaus ieliet?

— Lūdzu, — tā attrauca. — Man liķieris garšo.

— Lūk, tā vajag! — Skrēja smaidīdams lēni tecināja saldi lipīgo dzērienu, tad paņēma savu glāzi un uzaicināja: — Nu, tad sadzersim mēs trīs, kamēr viņi dzied!

Milda vaibstīdamās un tielēdamās ievilka sīku malku, bet Ilona izdzēra visu līdz dibenam.

— Nebija pareizi, — teica Skrēja. — Jūs neskatījāties acīs. Kad dzer liķieri, tad jāskatās acīs.

Ilona iespurdzās.

— Pirmo reizi dzirdu!

— Jāatkārto, — uzstāja Skrēja. — Lūdzu, atļaujiet...

Un viņš piepildīja glāzītes par jaunu.

— Jūs arī mani gribat piedzirdīt? — Ilona ieprasījās koķeti.

— Ilonas jaunkundz, ko jūs! Nu, lūdzu! Bet skatieties acīs!

— Es neprotu skatīties acīs, — viņa teica, pielikdama glāzi pie mutes, bet galvu tomēr pacēla un ieskatījās pretimsēdētāja ļoti pārdrošajās, ļoti alkatīgajās acīs. Ieskatījās un sajuta vaigos iesitamies uguni.

— Nu un tad? — viņa gribēja jautāt ar izaicinājumu, bet balss kaut kur dziļi rīklē aizķērās. — Redziet, es izdzēru.

— Paldies, Ilonas jaunkundz, — Skrēja pielika roku pie sirds un sēdēdams palocījās. Un visu laiku nenovērsa no meičas spīdīgo skatienu.

— Nu, kas ir? — vai nesarausim kādu partiju? — savu parasto sakāmo teica Zarāns, izvilkdams no kabatas kārtis.

— Tad uz rakstāmgalda! Uz rakstāmgalda! — ātri iesaucās Elza.

Viņiem blakus istabā ir rakstāmgalds ar zaļa tūka virsu, viss, kā vajag. Atvilktnē tiek likti rakstiskie paziņojumi, kas Vilim pienāk no apriņķa priekšnieka, bet uz galda smaga stikla tintnīca, spiede un divi gaisā saslieti spalvaskāti. Blakus rakstāmgaldam pie sienas stāv etažere ar «Atpūtām», «Brīvo Zemi», Elzas pavāru grāmatu, kalendāru un dažiem romāniem.

Elza ir pateicīga Zarānam par kāršu spēles ierosinājumu. Lai ļaudis redz, ka pie viņiem viss ir smalki.

Viņa ieiet blakus istabā, atstādama durvis plaši vaļā, iededz galda lampu, piebīda krēslus. Un, kad vīrieši jau nāk, viņa skaļi atkārto:

— Nāciet te, pie rakstāmgalda!

Pie mielasta galda palika tikai sievietes. Elza sagrieza milzīgo torti un ienesa kafijkannu.

Tad Elzas mamma atsāka lietišķu sarunu ar Plācenieti. — Vai jūs turat poļus?

— Šogad mums tikai viens polītis, otrs puisis un abas meitas latgalieši.

— Bet mans saimnieks saka, ka ar poļiem labāk nekā ar pašu čangaļiem, tie neplēš tik lielas algas.

— Ak, tās algas, tās jau dzen uz izputēšanu! Mīļais dieviņ,, vai to kāds varēja padomāt — tagad puisis nekaunas prasīt līdz trīs simti gadā! Kur lai tas nabaga saimnieks to ņem? Manējs viņdien saka tam čangalim — par Stepanu sauc — mainīsimies, Stepan, nāc tu manā vietā par saimnieku, es — tavā par puisi, un es tev parādīšu, kā tiek bagāts .. . bet tas ar asu mēli pretī: davai, saimniek, bet es gan tev nevarēšu tad parādīt, kā tiek nabags.

— Jā, jā, nepateicīgi palikuši tagad tie cilvēki, — Elzas mamma nopūtās tik smagi, it kā uz viņas brangajām krūtīm būtu uzvelta visas pasaules gājēju nekaunība. — Un tās mutes, tās jau viņiem visiem ir līdz ausīm, ko nu par to! Ceļu viņš negriež nevienam.

— Man jau pašai vien vairāk iznāk ar viņiem plēsties, — sūdzējās Plāceņu saimniece. — Manējam tā priekšnieka šefte aizņem briesmīgi daudz laika. Vienā skriešanā — te šur, te tur. Šogad jau no maija mēneša uz manevriem un līdz pat rudenim. Pa kuru laiku lai mājas pieskata! Viss uz maniem pleciem. Paldies dievam, man Mildiņa izdarīga — vai tur meitu parīkot, vai ar pavārnīcu pie katla pastāvēt, viņa man milzīgs palīgs. Es jau pašam saku — tu tik skrien un plēsies, to valsti sargādams, bet vai tev paldies ar pateiks? «Vai tu gribi, lai sarkanie te iztaisa kalkūzi un iebāž tevi tur iekšā?» viņš man prasa.

— Nevis kalkūzi, mam, viņi saka — kolkozu, — Milda izlaboja mātes runu. — Tā pērn es redzēju tai avīzē, ko paps atņēma Plaužu Mārtiņam.

— Ak, tam areštantam! Lai viņus vilks apēd ar visiem tādiem glupiem vārdiem!

Tad viņas sāka pārrunāt visas iespējamās godības tuvākajā nākotnē pilsētiņā un pagastā.

— Kalnabērzu Edvīns, tas mums iznāk rada, — teica Plāce-niete. — Tur būtu vienas kāzas gaidāmas, bet vēl gan nekā nedzird. Nav vēl noskatījis.

— Kā tad, kā tad, tas jau stalts puisis, — Leontīne māja ar galvu un ar pusaci pētoši paskatījās uz savu meitu. — Bet kad tad jūs to savu otro kaimiņu — Pīrāga kungu apprecināsiet? Nevar tak ļaut visu mūžu nodzīvot vecpuisī.

Plāceniete pasmējās.

— Ak, ko nu tāds apprecēsies! Bet kas to zin — vienā jaukā dienā būs pie altāra projām. Tā jau notiek. Un visiem mutes vaļā.

— Lēna cūka dziļu sakni rok, — noteica Elzas mamma.

— Es ieliešu vēl kafiju, — piedāvāja Elza. — Un, lūdzu, ņemiet torti.

Viņas paņēma vēl pa gabalam treknā cepuma un turpināja interesantās sarunas.

Tas par Lejasbērzu Pīrāgu bija taisnība. Viņš dzīvoja pasaulē jau četrdesmit septīto gadu, un līdz šim vēl nebija dzirdēts, ka viņš būtu mēģinājis atrast Lejasbērziem jaunu saimnieci.

Bet neviens nezināja arī to, ka pašā pēdējā laikā Pīrāgs šad tad savās domās sāka apstāties pie šī jautājuma.

Kamēr bija dzīva māte, viņam tas prātā neienāca, jo māte izrīkoja kalpones līdz pat pēdējai savas dzīves nedēļai, un viss gāja normāli.

Bet nu tas bija cauri. Jau divus mēnešus māte gulēja kapos blakus tēvam, un divus mēnešus Lejasbērzos valdīja kaut kāds dīvains juceklis. Pats Augusts staigāja pa savu māju kā pazudis.

Māte bija turējusi visas atslēgas savās rokās, māte bija noteikusi, kas un cik jāliek katlā. Pīrāgs no visa tā nekā nesaprata.

Kalpone nāca un prasīja:

— Saimniek, ko rīt vārīt brokastā?

Viņš padomāja un teica:

— Vāri zirņu putru.

— Tad iedodiet klēts atslēgu.

Pīrāgs atslēgu nedeva. Viņš pats aizgāja līdzi un pastāvēja, kamēr pagrābj zirņus un putraimus. Pats iztaustīja un iedeva žāvētu cūkas ribu gabalu.

— Nezi, vai nebūs par lielu? — viņš šaubījās.

— Nebūs vis, — kalpone teica. — Tā tik būs katram pa kripatai.

Nē, bet tā jau tomēr nebija lieta. Tā nebija nekāda saimniekošana. Varbūt puse zirņu nemaz līdz katlam netiek? Kad tie, pa nakti ūdenī iemērkti, sabriest katlā līdz pusei, tad neviens nevar pateikt, cik saujas tur iebērtas. Saskaitīt jau nevar. Tāpat ar žāvēto gaļu. Vārot gabals uzpūšas lielāks, un ej sazini, cik Alvīne no tā iepriekš nošņāpusi nost.

Un Augusts Pīrāgs pirmo reizi saka ta nopietni padomat par šo lietu.

Zināms, tā jau nav, ka viņam nekad nebūtu iznākusi darīšana ar meitiešiem ... bija jau, bija! Tikai to pats Augusts uzskata par paniekošanos, — vai tad tā ir precība, ja tu, puiša cilvēks būdams, vienu otru reizi ielien klētiņā pie kādas latgalietes vai polietes?

Bet ko gan lai prec, cilvēki mīļie?

Augusts savu nākamo sievu nevar iedomāties citādu, kā bijusi viņa māte. Nevar iedomāties citādu kārtību Lejasbērzos.

Māte bija paskopa un ne cilvēka, ne mājas ārienei nepiegrieza lielu vērību. Pašam Augustam skapī karājās viena desmit gadu atpakaļ šūdināta goda kārta, bet tas uzvalks, ar ko viņš staigāja diendienā, bija izbalējis, nospurušiem piedurkņu un bikšu galiem, salāpītiem ceļgaliem un elkoņiem. Pats viņš arī stipri līdzinājās šim uzvalkam — pelēcīgu, apvītušu seju, vienmēr bārdas rugājiem apaudzis, nosmulētu kreklu, plāniem matiem.

Lejasbērzu istabas logos nekad nav karājušās baltās špicai-nās lupatas, kā tas ir Kalnabērzos. Nav te lieveņu ar krāsainiem stikliem. Saimnieku gala logā gan zaļo vientuļa mirte, bet saimes istabā divas rūtis izdauzītas jau ziemā — abas aizbāztas ar svītrainām lupatām, kuru skrandainos stūrus rausta vējš.

Mājā nav arī gaišuma no balsinātiem griestiem un sienām — te viss gadu gaitā nokvēpis tumšs. Gaiss nevēdināts, sasmacis. Vienīgā dzīvība šeit vecais sienas pulkstenis tieši pretī durvīm — tas, nekur nesteigdamies, skaita un skaita minūtes, ķērcošā balsī pavēstīdams katru pusstundu un stundu.

Lejasbērzu pagalmā aiz logiem nav arī puķu dobju. Pie mājas stūra gan zaļo lupstāji un aug dievkociņa krūms, tas tad ir viss mājas krāšņums. Ābeļdārzs viņiem vecs un panīcis. Te nevienam nav vaļas ar to noņemties.

Bet Lejasbērzu laidarā ir ļoti pienīgas septiņas govis un četras teles, kas nāks slaucamas jau nākamgad, aitas un jēri, cūkas un sivēni. Pagalmā klukst, ķērc un kašājas vistas un zosis ar saviem cālēniem. Visu dzīvo radību līdz šim kopa nelaiķe māte ar divām kalponēm. Vircā sabristām kājām, noskretušu, cūkēdiena nolietu priekšautu aizsējusies, Lejasbērzu saimniece pati bija visur klāt, pati palīdzēja barot, pati meklēja nātrēs iedētās olas. Uz kalponi nekad un nekur nevar paļauties — ja pats neredzēsi, mājas aizies postā.

Nu bet, ja saimnieces nav, ko tad? Kur ņemt saimnieces aci? Kur ņemt tādu, kas pati bridis laidarā, netaupīs savas rokas, kas pieradusi pie vienkāršas dzīves?

Saimniekmeitas. Jā, to jau nav mazums gan tepat apkaimē,, gan kaimiņpagastos. Droši vien būtu ari nācējas. Jā, kādēļ lai nebūtu nācējas uz Lejasbērziem?

Bet dariet, ko gribat — Augusts nevienu nespēj iedomāties, par savas sētas saimnieci. Viņas visas tagad ir izlaidušās un iedomīgas, galvā ne laidars un barokļa sile, bet lepni brunči un balles. Sapinko matus, uzvelk laka kurpes ar spiciem papēžiem, uzber uz vaigiem pūderi, un prom ir. Saimniece! Tad jau vistas un klibais zostēviņš smietos, ja tādu vestu mājās.

Arī šodien Augustam jau no paša rīta ir prātā šī sasodītā lieta. Tā kā ass cirvis karājas pār viņa galvu, un viņš zina, ka agri vai vēlu cirvim neizbēgami jākrīt.

Augusts izrīko puisi uz lauka, palīdz sabērt maisos sēklu. Aprīļa pēdējās dienas, bet laiks silts, zemīte nožuvusi.

Ratiem gāzelējoties, puisis aizbrauc pa grumbuļaino ganu ceļu uz mežmalas tīrumu. Arī Augusts pats tūlīt ies uz turieni. Viņš tikai vēl atslēgs klēti un iedos Alvīnei miežu putraimus.

Pusmūža meita, bļodu rokās turēdama, gaida, kamēr saimnieks iemēra piecas liekšķerītes putraimu. Kad, liekšķeri uz apcirkņa malas nolicis, Augusts apgriežas, Alvīne saka:

— Saimniekam gan vajadzētu vest mājās saimnieci.

— Ko t' es ar šo darīšu? — Pīrāgs izliekas, ka meitas vārdus uzņem par joku.

— Ak tētīt! Pašam būtu vieglāk ... un neba jau viens kā koks nodzīvosit.

Alvīnes teiktais tikai vēlreiz uzmundrina Pīrāga paša kluso domu.

— Nav jau nekādu prātīgu meitu, Alvīn ... — viņš saka.

— Ko nu jūs runājat, saimniek! Pie jums nāks kura katra kaut vai nakts laikā! Uz tādām mājām! Tik ar mazo pirkstiņu!

Runīgā meita droši vien runātu vēl, bet Pīrāgam nav laika klausīties. Viņam jāiet uz lauku, puisis jau būs aizbraucis un sācis sēt.

Viņš iet pa ganu ceļu garām biezajam alksnājam, kas jau raisa tumšsarkanas lapiņas, pāriet pāri mazajai papuvei, kas pārsegusies ar maigu zaļumu, bet vēlāk vasarā būs saules izdedzināta, pelēka, tad Augusts Pīrāgs nogriežas gar ežmalu, kas norobežo Jēcīšu jaunsaimniecības pleķi, un ierauga Ievu.

Jēcīšu Ieva tikko bija apturējusi zirgu. Vīķauzas iesētas. Veikli atbrīvojusi Salno no ecēšu iejūga, viņa aizdzina zirga kaklam piezīdušos aklos dundurus un aizveda to piesiet krūmos.

— Paganies nu, — viņa teica zirgam. — Drīz man tevis atkal vajadzēs.

Sainis kaut ko nobubināja un mīkstām lāpām pačamdīja saimnieces roku. Tad viņš, muskuļus raustīdams, ar asti nekrietnos dundurus sizdams, pēc zāles stiebriņiem sniegdamies, slinki nozuda alksnājā.

Ieva noņēma lakatu, lai siltais vējš tiek klāt satvīkušajai galvai, un viņas kuplie, viļņotie mati atvizēja saulē ar zeltotu spīdumu. Viņa bija nosvīdusi no galvas līdz kājām, noberza seju un kaklu ar lakatu un domāja, ka tagad gan derētu lietus. Šai lauciņā zeme jau pārāk sausa, iekaisīja tikpat kā siltos pelnos.

— Nekas, gan sadīgs, — Ieva pati sev teica, pārlēkdama pāri grāvim.

Ne visai liela, bet spēcīgiem kauliem, diezgan darba nomocīta, bet vingra, ar tik vēlam pavasarim neparasti gaišu un ziedošu seju, paplatām, sārtām lūpām — tāda stāvēja Jēcīšu Ieva pie savas zemītes robežas. Mugurā viņai bija raiba izbalējusi katūna kleita. Kājas basas. Tāda viņa tur stāvēja, kad to ieraudzīja Augusts Pīrāgs.

Vai nu kāds nezina, kā tas ir, kad cilvēks, ar joni skriedams, nav pamanījis sev priekšā sienu, — viņš iedrāž tajā, atsitas ar pieri un uz brīdi pavisam apdulst.

Gluži tāpat notika ar Augustu Pīrāgu. Viņš ieraudzīja Jēcīšu Ievu, it kā atsitās pret viņu un — apstulba. Viņa ģīmis šai mirklī izskatījās tik muļķīgs, ka Ieva pirmā pateica:

— Labdien!

Pīrāgs pamazām atjēdzās. Lūk, tur stāvēja Jēcīšu Ieva, darbīgā, stiprā meita, kas, slimīgo tēvu žēlodama, pati gāja uz lauka, prata art, ecēt, pļaut. Viņa tur stāvēja, it kā radīta viņam, Augustam Pīrāgam. Un cik smuka viņa bija!

— Ko tad Ievas jaunkundze tā sēdama? — Pīrāgs jautāja, bet pats skatījās uz Ievas atsegto kaklu.

Ieva atbildēja, un Pīrāgs turpināja:

— Re, kā nu iznāk — es esmu aizkavējies. Jums jau būs pļaujams, kad man tikai sāks dīgt.

— Lielie saimnieki jau var būt slinkāki, — Ieva atteica. — Mums, mazajiem, gan jāpamanās, citādi izputēsim.

— Ko nu, Ievas jaunkundz, — Pīrāgs smaidīja. — Mēs, tie lielie, jau tāpat varam izputēt, tā es gribētu teikt.

— Kā tad tā? — Ieva jautāja.

— Nu tāpat... cik ta daudz vajag, lai viena liela saimniecība noietu dibenā kā akmens linu mārkā!

— Nu, ja saimnieks māju noplītē, tad gan.

— Nē, ko nu par plītēšanu, Ievas jaunkundz ... bet var būt visādi citi gadījieni, tā es gribētu teikt...

— Nu bet kādi tad? — Jēcīšu Ieva jautāja, raudzīdamās taisni sava kaimiņa blāvi zilajās acīs. — Laikam jau gājēji pie visa vainīgi — plēš tās lielās algas un mauc nabaga saimniekiem ādu pār acīm, vai ne?

— Tā i, tā i, — Pīrāgs māja ar galvu. — Bet vēl jau bez tā atradīsies citi iemesli... par piemēru, ja mājām nav saimnieces, tā es gribētu teikt.

Nē, lai velns parauj visu būšanu — šito meitu un nevienu citu! Mamzeles Pīrāgam nevajag, mamzeles ar sapinkotiem matiem un laka kurpēm lai iet ellē krāsnis kurināt... Lejasbērzos vajag taisni tādas kā Ieva. Ies pati un skubinās citus. Neļaus vis Alvīnei gorīties tik gausi, kā tagad pasākusi, pati būs pie slaukšanas, pati klētī un pagrabā.

— Ja saimnieces trūkst, tad gan ir bēdīgi, — piekrita Ieva, sakustēdamās uz iešanu. — Palieciet veseli, man nu jāskrien uz māju.

— Sveiki, Ievas jaunkundz! Jūs gan esat dikti nevaļīga!

— Darba diena, jāstrādā, — Ieva atmeta pār plecu.

— Kā irbīte, kā viena čakla irbīte, — Pīrāgs klusībā nojūs-moja, noskatīdamies Ievai pakaļ, kamēr to neaizsedza krūmāji.

Tagad viņam šī doma vairs neizgāja no prāta. Tā iesēdās galvā aizvien ciešāk.

Vakarā, piena putru sastrēbies, Augusts Pīrāgs atgūlās savā platajā, čīkstošajā gultā un vēlreiz tīksmi atcerējās Ievu — kāda viņa bija stāvējusi lauka malā. Smuki apaļīga, sārtiem vaigiem, kailām brūnām rokām un kājām. Un kas par kaklu! Un kādi vizuļojoši mati!

Viņš grozījās diezgan ilgi, kamēr iemiga.

Otrā dienā Augusts Pīrāgs pieņēma stingru lēmumu. Nav ko vilkt garumā! Kas jānodara, tas jānodara. Mājām vajag saimnieces — jo ātrāk, jo labāk. Viņš ar Ievu visu norunās, un viņi to lietu nodarīs īsi. Nekādu lielo kāzu nevajag — tikai izdošanas un briesmīgas klapatas. Nu ļaunākajā gadījumā var mātes brāli ar savējiem ... izceps kādu plāceni, nu, nožmiegs gaili. Bet ja nu Ieva, kā jau sieviete, gribēs lielāku kāzu, gribēs izrādīties? E, ko nu, gan viņš pierunās. Tāpat Ievai būs prieka diezgan, tiekot Lejasbērzu saimnieces godā, kas viņai jau nu nav pat sapņos rādījies.

Bet diēzi, ko teiks kaimiņi, ka viņš ved mājā tādu nabaga skuķi? Lai nu saka, ko grib. Viņam nav ne uz vienu jāklausās, bet rokā būs divi zaķi uzreiz — čakla saimniece un smuka sieva.

Vakarā Augusts Pīrāgs nomazgāja ģīmi un kaklu, nodzina bārdu, parakās skapī un sameklēja tīru kreklu. Svārkus gan tos pašus vecos, ko nu darbdienā liks mugurā goda kārtu.

Tad viņš devās uz Jēcīšiem.

Ievu Pīrāgs satika pagalmā, un tā, negaidītā ciemiņa pārsteigta, brīnīdamās atņēma labvakaru.

— Nu kā t' ir, vai ciemiņus gaidāt? — Pīrāgs uzprasīja, saņemdams un kratīdams Ievas roku.

— Vai, man roka netīra, maisīju sivēna ēdienu .. .

— Tas labi, tas labi, — viesis priecājās. — Kā t' tur saka: melns darbs, balta maize.

— Man gan ar to balto tā ne visai, — Ieva sacīja. — Jēcīšu zemē kvieši nepadodas.

— Nu tā nav liela bēda, tā es gribētu teikt, — Pīrāgs pļāpāja. — Tādā gadījienā mums jāmij — es jums kādu maišeli kviešu, bet ko jūs man par to pretī?

— Ko nu es varu dot tādam saimniekam pretī? — Ieva paraustīja plecus un pavīpsnāja. — It nekā.

— Bet, kas zin, varbūt varat gan ... tā es gribētu teikt, — Pīrāgā runa kļuva zīmīgāka.

— Nu ko tad? Kādu pūru auzu? Vai rudenī salasīt spaini

dzērveņu?

— Skaties, kāda jokotāja! — Pīrāgs smīnēdams padraudēja ar pirkstu. — Re, kā viņa izliekas!

Šai brīdī no kūtiņas iznāca Ievas tēvs un sarokojās ar ciemiņu.

— Re, ienācu skatīties, cik tālu esat tikuši ar darbiem, — Pīrāgs iesāka runīgi. — Sen jau domāju, jāpiekāpj, jāpalūko, kā dzīvo kaimiņi. Jums tā meitas jaunkundze varen dūšīga — viņa mūs visus apdzīs.

— Ko lai dara, tā nu iznāk, ka Ievai jābūt tam darba zirgam . .. man roka, kā karā maitāta, tāda arī palikusi. Andris atkal pa skolu ... ko lai dara!

— Jā, — piekrita Pīrāgs. — Tā tam zemniekam vaiga sviedros vien jāraujas. Mēs jau esam tie, kas visus baro. Visi gaida no mums kā kraukļi. Bet cenas nokritušas tik zemas, ka gandrīz vai nav vērts pārdot. Kad tā padomā — nav vērts i sēt. Labāk iet uz Rīgu par bezdarbnieku, tā es gribētu teikt.

— Nudien! — jautri piekrita Ieva. — Jums, tiem lielajiem, tā arī vajadzētu darīt. Es jūsu vietā viņus visus pārmācītu. Ņemt un atdot visu zemi kalpiem, lai tad jūt, kā ir saimnieku ādā . .. tā viņiem gan būtu īstā sodība! Tad tik viņi zinātu, kā kurnēt pret saimniekiem un prasīt tās lielās algas . . .

Pīrāgs laimīgi iesmējās. Viņa ir ne tikai smuka, viņa ir arī gudra un saprātīga. Tā ir īsta saimnieces valoda.

— Vo, vo, — viņš teica. — Tā, nudien, būtu sodība, to jūs labi izgudrojāt, Ievas jaunkundz. Tad jau viņi redzētu gan, kāda paradīze ir būt par saimnieku.

Jēcītis paskatījās uz savu meitu un nosmīnēja. Bet Pīrāgs jau pārgāja uz citu:

— Nezi, kāds rītā būs laiks? Tā derētu viens pamatīgs gāziens.

— Lietus derētu gan, — piekrita Jēcītis.

«Bet kas tam Pīrāgam varētu būt aiz ādas?» Ieva neizpratnē domāja. «Nekad nav Jēcīšos ienācis, tagad tāds kaimiņš un draugs, ka nemaz prom iet netaisās. Vai gadījumā nav kas uzosts un šis te atsūtīts izokšķerēt? Nu, ja tā — lai sēž vesels, tikpat gudrs aizies.»

Un viņa vairāk nekavējās, gāja tālāk, palīdzot mātei mājas vakara solī.

Bet Augusts Pīrāgs sēdēja un sēdēja, nu jau bija gluži satumsis. Arī viņš nevarēja izdomāt, kā tagad rīkoties tālāk. Ieva skraidīja pa pagalmu uz kūti un pagrabu, kāsa un nesa pienu — nekādās runās vairs neielaidās. Ko lai viņš dara — vai ņemt un pateikt tēvam: «Esmu noskatījis jūsu meitu .. .» Bet tagad tā vairs nav modē. Tagad iepriekš sarunā meitu un tad pasaka vecākiem. Bet kā lai tiek šai meitai klāt?

Beidzot Pīrāgam likās, ka viņš atradis izeju. Kad Ieva vēlreiz gāja tepat garām, viņš piecēlās, padeva Jēcītim roku un ierunājās:

— Būs jāsāk iet. Ievas junkundze varētu nākt kādu gabaliņu mani palaist.

— Kā? Vai tad Pīrāga kungs neatradīs ceļu? — Ieva brīnījās.

— Ko nu par ceļu, bet tāpatās, pastaigāties... tā es gribētu teikt.

Ieva aiz liela pārsteiguma brīdi neattapa, ko atbildēt. Tad viņa teica:

— Man jau nav laika. Un rīt agri jāceļas.

— Nu tepat vien, mazu gabaliņu, — Pīrāgs tielējās.

«Ko viņam vajag?» Ieva domāja. «Ko viņš uzplijas? Kas tā par jocīgu izturēšanos?»

Tad viņa iesaucās:

— Andri! Iznāc, iesim pavadīt ciemiņu.

Andris iznāca no istabas.

— Mēs jau varējām divi vien, Ievas jaunkundz, — ar neslēptu vilšanos teica Pīrāgs.

— Bet man, atpakaļ nākot, vienai būs bail, — Ieva smējās. Ko lai dara — nu viņi gāja visi trīs gar Jēcīšu sakņu dārzu

pa šauro ceļu uz Lejasbērzu pusi.

Tad Pīrāgs saņēma dūšu un teica:

— Man, Ievas jaunkundz, īstenībā ar jums zem četrām acīm bija viena runāšana.

— Vai tad Andris nedrīkst dzirdēt? — Ieva īsi ieprasījās.

— Nē, labāk gan ar jums vienu pašu, tā es gribētu teikt... Ievai Pīrāga noslēpumainā mīņāšanās sāka jau apnikt. Viņa

sacīja brālim:

— Andri, paej gabaliņu uz priekšu un tad nāc atpakaļ.

— Kad tā, tad tā, — Andris vienaldzīgi aizsoļoja tālāk, kamēr Ieva ar Pīrāgu palika uz vietas.

— Nu tad sakiet! — Ieva teica.

— Ievas jaunkundz... jūs zināt, es esmu puiša cilvēks. .. bet nu tā ir iznācis, ka — gribi negribi — tai lietai jādara gals ... nu jūs gan nebūsiet gaidījusi... bet tas nekas, tā es gribētu teikt... mantas man pašam diezgan... es varu ņemt gluži pliku — tā, kā jūs stāvat.

— Ak kungs! Ko jūs!

Bet Pīrāgs viņai neļāva turpināt. Tagad, kad galvenais bija pateikts, viņš bija sadūšojies un iejuties. Viņš pat pastiepa savu roku un gribēja saņemt Ievas elkoni.

— Man vajag taisni tādas sievas kā jūs. .. Ievas jaunkundz ... kur es tās slinkās likšu? Lai viņas iet ellē krāsnis kurināt.

Tagad arī Ieva atdabūja valodu. Viņai gribējās smieties un kļuva pretīgi. Taču viņa tīri nopietni atbildēja:

— Nē, Pīrāga kungs, tas neies. To nu es nevaru.

— Ko nu par nevarēšanu! — Pīrāgs steidza pierunāt. — Kas tur ko nevarēt? Jūs jau vēl labāk varēsit nekā tās citas, tās bagātās. Man vajag strādīga cilvēka, nevis kādas guļavas...

— Vai tad jūsu kalpones nav pietiekami strādīgas?

— Kalpones! — Pīrāgs atmeta ar roku. — Ja nav saimnieces, kas visu redz un pieskata, tad nav nekādas jēgas ... tad tikai laidies dibenā, tā es gribētu teikt.

— Nē, to es nevaru, — Ieva atkārtoja. — Es, Pīrāga kungs, negribu būt saimniece — tur tas joks.

— Kā? Ievas jaunkundz, par ko tad jūs negribat?

— Nu tāpat vien, — Ieva iesāka skaidrot. — Vai es maz esmu dzirdējusi, cik grūti dzīvot lielajiem saimniekiem.. . jūs vēl pats šovakar mūsmājās par to sūdzējāties. Un tagad jūs gribat, lai es arī uzņemos tādu postu!

— Bet, Ievas jaunkundz!

— Nē, Pīrāga kungs! Tur nemaz nav ko runāt. Vai tad es nezinu, ka jūs visi tiekat izputināti, ka jums iet grūtāk nekā jūsu puišiem un meitām? Es taču visu to smalki zinu. Nē, savu ādu es neļaušu noplēst. Man pašai vēl tās vajag, Pīrāga kungs!

— Bet jums tak neviens neplēsīs, Ievas jaunkundz, — Pīrāgs apjucis murmināja.

— Kā ta neplēsīs! Kalpi taču tik bezkaunīgi! Nē, nē, labāk tālāk no grēka. Un mēs ar Andri nu iesim atpakaļ... ir jau stipri vēls.

Andris arī bija turpat blakus. Ieva īsi un ātri atvadījās: — Arlabunakt, Pīrāga kungs. Uz redzēšanos!

Pīrāgs apjucis kaut ko atmurmināja pretī.

— Ievas jaunkundz, — Andris čukstēja, — es varu jūs ņemt gluži pliku — tā, kā jūs stāvat!

— Tad noklausījies gan? Palaidnis!

— Visu no pirmās līdz pēdējai notij! Tu taču esi palaidusi garām savu dzīves laimi! Tādu lepnu precinieku! Un šitā ar viņu muldēt! Paskaties atpakaļ — man izskatās, ka viņš vēl tur stāv ... ka tikai nesadomā pakārties!

Pīrāgs tiešām vēl brītiņu pastāvēja tai pašā vietā uz ceļa. Viņš nevarēja saprast, kādēļ tā iznācis.

— Un kas tev nekaitētu kļūt par Lejasbērzieni? — Andris kaitināja māsu. — Sēdētu virsū naudas kulei, i man iedotu kādu latu.

— Un es sākumā domāju, ka nāk izspiegot, — Ieva teica. — Gribēju tev dot zīmi, lai visu novāc.

— Man jau ir novākts, — Andris teica.

— Tu pabeidzi?

— Jā, nākamā Pīrāga kundze!

Ieva pagrūda brāli, viņi sāka skriet tumsā pa ceļu, kurā bija zināma katra grambiņa.

Pie istabas durvīm Ieva vēlreiz pārjautāja:

— Tu itin visu novāci? Krāsa nepalika? Ko var zināt...

— Mazais brālītis to ir izdarījis, — Andris aizskarts atbildēja. — Ja Pīrāga kundze netic, lai iet pārbaudīt.

— Andri, tu dabūsi kāvienu!

— Es aizrakstīšu uz Centrāli vienam biedram, ka tu esi saņēmusi bildinājumu.

— Pļāpa . .. bet vēstules nav tik ilgi. Būs pa ceļam iekritusi!

— Vai nu tūlīt iekritusi! Būs tāpat aizkavējusies, — Andris mierināja.

— Uz Pirmo Maiju viss var atgadīties, — Ieva sacīja, pagriezdamās un satverdama durvju kliņķi. — Uz Pirmo Maiju viņi aizvien paliek traki.

Tiešām, Pirmā Maija naktī Plācenis ar saviem aizsargiem un Skrēja negulēja nemaz. Jau vakarā ar tumsiņu Plācenis bija norīkojis trīs vīrus ieņemt posteni eglīšu pudurī netālu no bērziem.

Lai nu kā — bet šogad tie bandīti to sarkano drēbi tur augšā nedabūs! Izstiepties viņi var, bet nedabūs. Aizsargiem bija dota pavēle neatstāt posteni līdz pat rīta gaismai. Turēt acis un ausis vaļā. Un grābt ciet katru aizdomīgo.

Pārējie, grupās sadalījušies, gan kājām, gan jāšus patrulēja pa visu Priedaini un tās tuvāko apkārtni.

Nakts bija silta un tumša, šaurs mēness sirpis brīžam parādījās, brīžam noslēpās aiz plānas mākoņu kārtas.

— Tu domā, tie velni nāks? — čukstot prasīja viens no sargiem.

— Jādomā gan.

— Ka nu tikai neaizmūk.

— Ja mēģinās bēgt, plītēs virsū. Tāda ir pavēle.

Nakts gāja, apkārt bija klusums. Tikai reizi ap pulksten •divpadsmitiem to pārtrauca Priedaines stacijā pienākošā vilciena sīkā svilpe.

Pēc brīža bija dzirdams, ka pa ceļu sarunādamies nāk divi cilvēki. Aizsargi aizturēja elpu un satvēra ciešāk šautenes.

Nē, tie pie bērziem nemaz nedomāja apstāties — vienādā gaitā, kā nākuši, tā soļoja garām.

— V-velns, es iekāpu tādā mīkstumā, — viens iesaucās.

— Būsi iespēris govs plāceni, — otrs iesmējās.

Tālāk aiziedami, viņi vēl kaut ko teica par plāceņiem — nevarēja sadzirdēt. Soļi noklusa.

Viņi atkal gaidīja.

Pāris reižu pārklausījās — kāds dzīvnieks, droši vien zaķis, aizcilpināja lejā pa nokalni.

— Vajadzēja paņemt līdzi kādu zakusku, — ieteicās viens, — un pusīti dzidrā.

— Vai prātīgs! Tas novērš uzmanību, — viņu aprāja otrs. Bet trešais — jaunsaimnieks Krastiņš — sapīcis domāja, ka iznieko miegu un rīt būs grūta diena, jo viņam jāstāda kartupeļi.

Tā vilkās un aizvilkās visa nakts.

Kad austrumu pamale jau kļuva sārta un no tumsas iznira apkārtējie krūmi, koki un ceļš, viņi jutās pavisam pārsaluši.

— Redzi, nolādētie, nenāca vis. Citādi nav, ka būs manījuši mūs vakarā te pie eglītēm.

— Sātani, — nosodījās otrs. — Viņu dēļ te salt visu nakti!

— Iesi mājā, iedzer karstu groku un liecies uz auss!

Krastiņš gribēja teikt, ka viņam gan nemaz neiznāks, kad

nosnaust, jo nav puišu, kas strādā, bet apdomājās, ka šie var ņemt ļaunā, un neteica nekā.

— Bet redz, ka šoreiz brāļiem nekas neiznāca. Šoreiz mēs bijām tie gudrākie.

Kad virs meža izlīda saules maliņa, savā spožumā kvēli ieskaudama vispirms triju bērzu pašas galotnes, aizsargi varēja doties mājup. Viņi savu uzdevumu bija veikuši. Sarkanais karogs šodien te neplīvos.

Bet, kad aizsargi bija jau projām, pēc laiciņa uz ceļa parādījās kāds gājējs — nepazīstams vīrietis ar bārdu un acenēm. Gar bērziem garām iedams, svešais palika īsu brītiņu pie tiem stāvam, satvēra ar abām rokām kādu tievu auklu, kas gar koka stumbru bija nostiepta no pašas augšas, un spēcīgi pavilka to. Baltas bērzu tāsis nolidoja no augšas un nokrita zemē līdz ar auklu. Bet augstākajos bērza zaros kā uguns liesma rītsaules staros sāka plandīties karogs.

Karogs, uz kura dega vārdi: «Slava kritušiem varoņiem, lāsts — slepkavām!»

Tad vīrietis ātri aizgāja projām, noskriedams lejā pa nokal-nlti un nozuzdams ataugā.

Un karogs tomēr plīvoja Priedainē. Rīta vējš to cēli meta augšup pretī skaidrajām debesīm kā milzu magoņlapu.

Bet cilvēks ar bārdu un acenēm kā iegāja ataugā, tā tajā arī izgaisa. Neviens viņu netika redzējis. Otrā pusē ataugai pēc īsa brīža uz ceļa iznāca kurpniekzellis Dāvids un, pārgājis pāri pļavai, nozuda savā ieliņā. Drīz viņš, jau ādas skoteli pāri ceļiem, sēdēja Šneidera darbnīcā un sita zābakā nagliņas.

Dāvids dzina nagliņas un klusi svilpoja. Viņš jutās ļoti, ļoti apmierinātas ar šo rītu.

Priedaine pamazām atmodās. Gar logu maizes veikala virzienā aizgāja skrodera Ieviņa madāma. Kāda pusaudze meitene nesa kanniņā rīta pienu. Tieši pretī Dāvida logam viņa apstājās, noņēma vāciņu un kāri dzēra. Tad norausa ar delnu baltās pērles, kas bija noritējušas pāri zilajai jaciņai, un devās tālāk.

Tagad kāds vēra durvis, un darbnīcā ienāca galdnieks Kārlis Bite pēc salabotajiem zābakiem.

— Ir, ir gatavi, — Dāvids nolika apavus uz mazā galdiņa.

— Vai stipri sataisīji? Ilgi turēs?

— Kamēr noplīsīs, uz galvošanu, — Dāvids atbildēja.

Bite maksāja naudu. Kalsns vīrs ar nelielām ūsām, sirmot sākušiem matiem. Viņam mājā bija klavieres — vienīgajam visā Priedainē, un uz tām viņš prata šo to nobungot.

Tad pa ielu, zābakiem zibot, aizsteidzās policists Skrēja.

— Kur policista kungs tā skrien? — Dāvids noskatījās pa logu pakaļ. — Ātri steidzas.

— Tāpēc jau viņš ir Skrēja, lai skrietu, — noteica Bite. — Dāvid, vai meistars vēl guļ?

— Es viņu vēl neesmu redzējis.

— Nu tad pasaki, lai vēlāk pienāk pie manis. Viņš grib pasūtīt skapi meitas pūram.

— Es viņam pateikšu, — Dāvidam kaut kas aizķērās kaklā, un viņš noliecās pār darbu.

Bite aizgāja.

Dāvids veikli dzina nagliņu pie nagliņas biezajā zolē un nesvilpoja vairs. Viņš domāja par Dinu.

Viņa aizies pie tā sarkanmatainā zāļu bodnieka, aizies, aizies! Tam ir veikals, tas nav tāds nabags kā viņš. Dinai arī ir nauda pūrā. Ak, kaut viņai tās nebūtu! Tad te sarkanmatainais arī nebūtu parādījies. Bet, ja nebūtu parādījies, vai tad tu dabūtu Dinu, Dāvid?

Šneiders Dinai tā kā tā neļautu precēt nabagu, un Dina ir gļēva. Viņa akli klausa vecākiem. Šis gļēvums un fatālā padošanās liktenim, ko izlemj tēvs ar māti, dzen Dāvidu izmisumā. Jo Dina taču nemīl sarkanmataino. Tikai Dāvids zina, kuram pieder Dinas sirds.

Un tomēr — aizies, aizies!

Aiz loga kvēlo saule, aiz loga aug jauna, smaržīga zāle un plaukst ceriņkrūma lapas, bet Šneiders ies pie Bites sarunāt par Dinas pūra skapi.

— Papa man lika uzzināt, vai kāds ir ienācis pasūtīt.

Dina stāvēja uz sliekšņa — dzeltenā kleitiņā, sarkanām kurpītēm basajās kājās, baltu, kā pienā mazgātu seju, melnām, melnām acīm.

— Labrīt, Dina! — Dāvids pārstāja klaudzināt. — Tu ilgi guli.

— Man patīk ilgi gulēt.

— Dina, man ar tevi jārunā.

— Nu runā, Dāvid ...

— Nē, šeit ne. Mums kaut kur citur jāsatiekas.

Dina papurināja galvu.

— Bet to jau nevar, Dāvid ...

— Kādēļ ne? Var. Saki, ka iesi pie Rozes, un es tevi gaidīšu aiz viņas mājas. Vakarā.

— Ai, Dāvid, tu taču zini, ka papa dabūs zināt. Mūs kāds ieraudzīs un pateiks.

— Neesi tik bailīga, Dina!

— Tad tevi padzīs, Dāvid ... bet tā es negribu.

Dāvids rūgti iesmējās.

— Zināms, tā tu negribi! Tu esi ar mieru, lai tevi aprij tas sarkanmatis, ja tikai papa nav dusmīgs.

Dina raudzījās pārmetoši.

— Kādēļ tu tā runā, Dāvid? Nav labi. Vai tad viņš vainīgs, ka tam sarkani mati?

353

23 — A. Brodele

— Nē, viņš vainīgs, ka tīko tavu pūru un tu to nesaproti! Vai arī negribi saprast.

Dina pasmaidīja nevarīgi.

— Bet ko lai es daru, ka man ir pūrs? Tas taču nav slikti.

— Tas ir briesmīgi slikti, — Dāvids sažņaudza dūrē āmuru. — Tev nevajag nekāda pūra, Dina! Atsakies no šīs nolādētās naudas! Pametīsim Priedaini, aizbrauksim kaut vai uz Rīgu . .. gan es tev maizi nopelnīšu!

— Tu esi jocīgs, Dāvid. Kā tad tā — atteikties no sava pūra?

— Tātad tu labāk atsakies no manis, jā?

— Ai, Dāvid, nemoki mani. Man sāp sirds, kad tu tā runā.

— Tev nemaz nav sirds. Tev nekas nesāp. Tu esi tik gļēva, ka taisni kauns.

— Tu gribi, lai es sanīstos ar vecākiem ... es to nevaru.

— Dina, — Dāvids teica ar izmisīgu dedzību, — ja tu mani mīli, tad es tev esmu vairāk nekā tava tēva griba .. . pasaki, ka tu pie sarkanmatainā neiesi! Pasaki, lai liek tevi mierā!

— Ai, Dāvid, lūdzu, nerunāsim par to! Es jau tā jūtos nelaimīga.

— Tu melo. Tu neesi nelaimīga. Ja tu būtu nelaimīga, tad tu vismaz raudātu un plēstu matus. Bet tu neraudi, un mati tev vienmēr kārtīgi sasukāti. Un tu smaidi tam riebeklim, kad viņš atbrauc ... es pats viņreiz redzēju, kā tu smaidīji!

— Viņš nav slikts cilvēks, Dāvid ... kādēļ tad es ...

Dāvids pietrūkās kājās.

— Ej tūlīt ārā no šejienes, Dina! Ej, ej ātrāk! Un pasaki savam tēvam, lai viņš steidzas pie Bites pasūtīt tavu skapi. Lai nenokavē! Citādi tu vēl paliksi bez skapja, un sarkanmatim droši vien tavas naudas par maz, viņam vajag arī skapja!

— Kādēļ tu esi tik dusmīgs, Dāvid? Es neesmu vainīga.. . es neko nevaru darīt.

— Tu esi vainīga! Tu visu vari darīt! Bet tu negribi! Tev arī vajag tās zāļu bodes! Vajag, vajag — domā, es nezinu? Galvenais jau ir bode. Dina — tu tiešām esi prātīga! Tikpat prātīga kā tavs tēvs! Man bodes nav un nekad nebūs ... ko tad tu ar mani! Ej vien!

Durvis vērās. Ienāca kalējs.

— Nu labrīt, kurpniek! Vai ta darba ar gaidi?

— Gaidu, gaidu, — Dāvids atsaucās.

Kad viņš atskatījās, Dinas darbnīcā vairs nebija.

Kad kalējs no kurpniēkdarbnīcas atgriezās mājās, viņš negāja smēdē, bet devās uz istabu. Viņš šorīt nebija ēdis brokastu.

Sieva jau bija salikusi uz galda maizi, mīksti sataisītu biezpienu, sacepinātu, sīkos gabaliņos sagrieztu kraukšķošu speķi un cigoriņu kafiju.

Kalējs atsēdās un nogrieza maizi.

— Šorīt atkal esot karogs, — sieva, kafiju krūzītē liedama, ieteicās. — Lapiņietes puika, no ezera nākdams, redzējis. Tur, tajos bērzos, kur vienmēr. Aizsargi bijuši apkārt. Plācenis kliedzis, lai zāģē nost.

Kas ta tur ko nenozāģēt, — kalējs, kafiju iestrēbdams, paraustīja plecus. — Lai tik zāģē. Būs bērza malka.

— Bet tie cilvēki ar nemierīgi, — sieva nosēdās pretī. — Atkal un atkal . . . vai tu šodien smēdē strādāsi?

— Jā. Kas tad ir?

— Nekas, es tikai domāju, ja tev būtu vaļa, varētu šodien tos kartupeļus . ..

— Man jāpabeidz divi arkli. Un tad Elksnis nāks pēc saviem goda ratiem. Uz kāzām svētdien jābraucot.

Priekšiņā noklaudzēja soļi, istabā ienāca Alda.

— Kur tu tik agri? — brīnījās māte.

— Upīte saslimusi, un mums šī stunda brīva. Man šorīt aizmirsās viena klade, atnācu pakaļ.

— Gribi ēst? — māte jautāja.

— Nē, mam, negribas.

— Tu esi pasākusi maz ēst. Slima paliksi.

— Bet ja negribas?

— Strādāt vajag, tad gribēsies, — piezīmēja tēvs. — Sēž un sēž, nemaz nepakustas — kur te lai gribas ēst!

— Ej nu ej, vai tad Alda maz kustas?

— Kas nu tā par kustēšanos! Būtu pastāvējusi manā vietā pie laktas — vērsi apēstu.

— Tu tūlīt salīdzini ar sevi, — māte aprāja.

Alda savā istabā kravājās pa galdu, tēvs vairāk neko neteica, īstenībā viņš ļoti gribēja, lai meita mācās. Pats tikai pagasta skolu beidzis un amatu iemācījies, vaļas brīžos kalējs mīlēja lasīt un no sirds vēlējās redzēt savu bērnu izskolotu. Alda mācījās labi, un viņš jau ne vienu reizi vien klusībā aprēķināja, ka varbūt izdosies dabūt meiteni augstskolā ... ja ne augstskolā, vismaz skolotāju institūtā. Dārgi tas maksās, bet viņš bija gatavs strādāt dienu un nakti.

Dukulim briesmīgi patiktos redzēt Aldu kā ārsti — tepat Priedainē. Un, ja ne ārsti, tad skolotāju. Tad viņš par meitu būs mierīgs. Izglītība cilvēkam ir viss. Izglītība ir tāda manta, ko neviens nevar atņemt.

Alda kladi bija sameklējusi, viņa iznāca virtuvē un pasmēla no spaiņa aukstu ūdeni.

— Šodien tik karsts, visu rītu slāpst.

— Iedzer krūzīti kafijas, — māte piedāvāja.

— Nē, mam, paldies. Es tagad iešu.

Viņa izgāja. Gar logu aizzibēja gaišā galva, nozilgoja plecu lakatiņš.

— Ko tad viņvakar Kalnabērzu jaunais te meklēja? — Kalējs ievaicājās.

— Tāpat vien. Viņi kopā to teāteri spēlējot. Mācījās no galvas runāt. Visu vakaru nosēdēja.

Kalējs sarauca pieri.

— Ko šai tagad vajadzēja ar teātriem ņemties! Jāmācās, lai var pabeigt skolu.

— Gan jau viņa zinās, nav maziņa.

Kalējs neatbildēja, beidza ēst un piecēlās.

Tūlīt nākamajā dienā Priedainē atdrāzās apriņķa Spalviņš.

— Skaisti! — Viņš elsa, uzskrējis pa kāpnēm policista dzīvoklī. — Apsveicu, Skrejas kungs! Tā ir ņirgāšanās, vai jūs to saprotat? Jāsāk domāt, ka jums ar Plāceni patīk sarkanās lupatas!

— Spalviņa kungs, — Skrēja aizvainots iesāka.

— Labāk kļūsiet! Skandāls ... pa visu apriņķi! Sēdēt klāt un neko neredzēt! Varbūt viņi bija apdzērušies, vai? Kas tā par burvestību, velns parāvis!

— Man ļoti nepatīkami, — Skrēja rāmi taisnojās. — Bet pie šiem nolādētajiem bērziem bija postenis no veseliem trim vīriem.

— No pļēguriem, ne vīriem!

Skrēja to norija un turpināja:

— Turpmāk viņiem tur vairs nekas neiznāks. Plāceņa kungs lika tos nozāģēt.

Spalviņš viņā paskatījās baltām acīm. Muļķis!

— Jums vajadzētu vienu otru ietupināt, — Skrēja teica tālāk. — Varbūt citi sāktu rauties.

— Lūdzu, nosauciet vārdus! Kurus jūs turat aizdomās?

«Ēzelis,» Skrēja nikni nodomāja. «Es neesmu politiskā policija. Lai tev tavi ļaudis pienes vārdus.»

Bet skaļi viņš atbildēja:

— Es vispirms paņemtu aiz apkakles vienu otru dzelzceļnieku . . . tur ir tas midzenis.

— Kurš tieši? Kurš? — Spalviņš uzplijās. Viņš nemierīgi kustējās pa istabu, brīžam berzēdams lielās, bālās rokas, brīžam iegrūzdams tās bikšu kabatās.

Viņš neieredzēja Priedaini. Maza, bet pretīga pilsētele. Te vienmēr bijusi sarkano sēkla. Skaidrs, ka jāmeklē dzelzceļniekos, kaut arī tie slēpjas aiz sociāldemokrātu izkārtnes. Bet vai tad dzelzceļniekos vien? Laukstrādnieku arodbiedrībā nav labāk. Arī tur pēdējās vēlēšanās «greizie» dabūja vairākumu.

— Padodiet ziņu uz zāģētavu, lai atnāk Meiris.

Skrēja aizgāja izpildīt pavēli.

— Vai jūs, lūdzu, nevēlaties kafiju? — Elza ienāca piedāvāt.

— Ko? Kafiju? Mēs, kundze, jau tā esam iesēdušies kafijas biezumos līdz acīm. Bet nu dodiet ar tasīti, ja ir ...

— Vai manam vīram var iznākt nepatikšanas? — Elza bažīgi jautāja, ienesusi kafiju.

— Ko jūs domājat — cik ilgi priekšniecība cietīs? Mēs visi varam dabūt ar celi dibenā ... atvainojiet!

Atgriezās Skrēja. Pēc minūtēm piecpadsmit kautrīgi ienāca vidēja vecuma vīrs darba drēbēs.

Arā bija sauss, bet viņš teica:

— Atvainošanu, es te piebradāšu.

— Sēstieties, Meiri, — teica Spalviņš sarokojies. — Nesmukas lietas jūsu pilsētā.

— Jā, nu . .. — atbildēja Meiris un apklusa.

— Jūs te visi guļat uz ausīm, — turpināja Spalviņš, — tādēļ tā notiek. Nu kaut vai jūs ... jūs diendienā apgrozāties starp ļaudīm, dzirdat sarunas. Vai tiešām nekā aizdomīga neesat manījis?

— Nekā, — nopūzdamies atsaucās Meiris. — Viņi nekā tāda nerunā.

— Jums pašam vajag iesākt sarunas, — sapīcis mācīja Spalviņš. — Vajag uzvedināt uz sarunām. Tā jau, skaidrs, neviens jums klāt nenāks un neteiks: es esmu komunists. Meklējiet vairāk paziņu dzelzceļnieku vidū . . . Svētdienās šad un tad pasēdiet tējnīcā, paklausieties, ko runā apkārtējo saimnieku puiši. Ja mēs turēsim rokas klēpī kā līdz šim, mēs viena jaukā dienā sagaidīsim brīnumus, sapratāt? Mēs visi ielidosim sarkanajā ellē... un to laikam negribēs neviens kārtīgs cilvēks, vai ne, Meira kungs?

— Ko nu par to runāt, Spalviņa kungs, ko nu par to! — Meiris satrūcies pacēla rokas.

— Daudz modrākiem jābūt nekā līdz šim. Galvenais — ja-grozās starp ļaudīm. Un pašam jābūt runīgākam, tad arī citi runās. Jūs taču varat visādi... jūs varat sarunā pateikt, ka balsojat par septīto listi, ka atzīstat komunistisko iekārtu, ka buržujus vajag sist nost un tā tālāk. Sapratāt?

— Sapratu.

— Starp sīkzemniekiem arī vajag meklēt paziņas. Daži no tiem ir sarkani kā novārīti vēži. Es ceru no jums drīzumā dzirdēt kaut ko lietišķu. Vajag censties, Meira kungs. Nu, uz redzēšanos! Tagad ejiet un sakiet, ka tikāt pratināts karoga lieta. Mes vēl dažus izsauksim.

Kad Spalviņš vakarā aizbrauca, Elza uzrunāja vīru:

Vilīt, kad tikai tev neiznāk nepatikšanas ... Spalviņa kungs man teica . . .

Skrēja viņu pikti pārtrauca:

— Tu, lūdzu, nesāc bāzties manas darīšanas! Ciest nevaru!

Bet nozāģēto bērzu celmi vēl smaržoja pēc svaiga koka, kad nedēļu vēlāk vakarā rokrokā tiem garām gāja Kalnabērzu Edvīns un Alda.

— Pasēdēsim te, — Edvīns teica. Un viņi apsēdās uz baltā, resnā stumbra, kas gulēja pāri puslaukam.

«Būtu jau nu novākuši to līdumu,» Edvīns nodomāja.

Alda glāstīja vēso tāsi. Tad viņas roku satvēra un cieši ieskāva Edvīna stingrie pirksti.

— Bija tik skaisti bērzi. Žēl, — Alda sacīja.

— Jā, skāde par kokiem, — Edvīns piekrita.

Viņš sameklēja Aldas muti.

— Mazulīte, tev taču auksti nav?

— Edvīn, man bail, ka mūs neierauga . . . iesim labak projām.

Viņš mierinot glauda meitenes plecus.

— No kā tu baidies? Lai redz.

— Ja skolā dabūs zināt. ..— Alda iesāka.

Viņš klusi iesmējās:

— Mana mazā muļķīte! Lai tak viņi zin! Ko tu no skolas baidies? Kāda nozīme vairs skolai, ja mēs esam atraduši viens otru! Nebaidies nekā! Tavs Uldis tevi nedos nevienam un nejaus tev pāri darīt.

Alda laimīgi nopūšas un pieglauž seju Edvīna vaigam.

Bet Edvīns domā.

— Kad mēs rīkosim kāzas, Alda?

— Tik ātri, Edvīn?

— Vai tad tas ir ātri?

— Man .. . skola jāpabeidz.

— Tu nāksi uz Kalnabērziem. Tev neviens skolu neprasīs.

— Tēvs būs dusmīgs.

— Gan jau nedusmosies. Es taču neesmu tik slikta «partija». Nu dod šurp muti!

Pēc brītiņa Edvīns saka: — Nu labi. Pagaidīsim vēl šo mēnesi. Tu noliksi eksāmenus ... kaut tam nav nozīmes . . . man būs jābrauc uz manevriem. Bet Jāņos kāzas, jā?

— Jā ... — Alda atsaucas kā atbalss.

— Labi, mana maziņā! — Viņš to cieši iežņaudz rokās. Viņai sāp, bet tās ir laimīgas sāpes.

Ievas sāk ziedēt tur lejā — nakts vēsma atnes vēsu, rūgtenu saldumu. Bet varbūt tās nemaz nav ievas, Alda, varbūt tā ir tavas laimes smarža?

Tik labi ir dzīvot!

Viss aizmirsies — skola, māja, vecāki, viss kaut kur tālu projām. Labi. Alda ir ar mieru. Lai ir Jāņos. Ja Edvīns tā grib, lai tā arī notiek.

Ir jau pēc pusnakts, kad Edvīns Aldai saka labunakti pie smēdes stūra.

— Līdz rītam!

Viņa paklausās, kā tumsā aizdip puiša soļi, tad klusītiņām nospiež kliņķi.

Bet tas jau neko nelīdz — nomodā ir abi, i māte, i tēvs, un viņi sēž virtuvē pie galda, kur Aldai jāiet garām.

— Kur tu biji tik ilgi? — Tēvs raugās ar taisnu, ļoti nopietnu skatienu. Māte nesaka neko, bet viņas acīs ir kaut kas tāds, ko Alda parasti nevar izturēt.

— Es? Es biju mēģinājumā.

— Tik vēlu?

Alda nekad nav pratusi melot. Viņa iet pasmelt ūdeni, lai novērstu seju.

— Es mazliet pastaigājos pēc tam.

— Tādā nakti? Viena?

Jautājumi plīkšķ kā pātaga pa zirga muguru.

— Nē. Mēs staigājām ar Kalnabērzu Edvīnu.

Tagad ir klusums. Liels, eksplozijai sagatavots klusums.

Tad tēvs, vārdus ar varu no mutes izgrūzdams, saka:

— Tu agri iesāc. Agri, agri, meita.

Alda jūt sejā iesitamies kauna uguni. Tas ir tikpat kā pliķis. Acis nodūrusi, viņa stāv virtuves kaktā. Ir tik neciešami izjust, ka tēvs domā ko ļaunu. Bet tā taču nav tiesa!

— Tēt... bet es neko ... vai tad nevar ar cilvēku pastaigāties un parunāties?

Tēvs raugās Aldā ar skatienu, kas laikam gan spēj nolasīt domas.

— Tu vēl esi pārāk jauna, un tev jāpabeidz skola. Sāksi skraidīt pa naktīm — izkritīsi eksāmenos.

— Kādēļ tu domā, ka izkritīšu?

— Pulkstenis jau pusē viens. Ej tagad gulēt, lai rīt skolā neaizmiedz.

— Ej gulēt, Alda, — piebalso māte. Viņai žēl meitas, kura stāv tik apjukusi un nokaunējusies. Tēva tonis mazliet par bargu.

Kad Alda aizgājusi savā istabā un arī viņi abi rīkojas uz guļu, māte pavisam klusi ierunājas:

— Tu meiteni saņēmi par stingru. Galu galā kas nu tur liels, ja paietas ar kādu? Vai tad nu mēs savu Aldu nepazīstam?

— Es tādu vazāšanos neatzīstu, — Dukulis atrūc.

Bet māte kaut ko domā. Domā labu brītiņu un tad saka:

— Taisnību runājot, Kalnabērzu jaunais nav slikts puisis. Un kas to zin ... var jau būt, ka viņš nopietni?

— Kāda mums tur daļa — nopietni vai nenopietni? — kalējs ērcīgi atprasa. — Tādai jaunai skuķei vēl par agru domāt...

Sieva tālāk nestrīdas. Viņa tikai gulēdama klusībā turpina domāt, ka cilvēks nekad nevar zināt, uz kura celiņa viņš satiks savu likteni. Un vai tas būtu kāds brīnums, ja Kalnabērzu dēls ieskatītos Aldā?

Un līdzīgi visām mātēm — pirms iemigt, viņa pagūst iztēloties, kā tas būtu, ja Alda.. . vislepnākajās un bagātākajās mājās ... nē, jāatzīst, viņai tur nekas nebūtu pretī.

\

Un, kad Edvīns otrās dienas pēcpusdienā, droši pieklauvējis, atvēra kalēja mājas durvis, Aldas māte nebūt nejuta ne pārsteigumu, ne nepatiku. Gluži otrādi — viņai sirdī strauji ieplūda slepens prieks: ja jau dienas laikā nāk mājās, tad tas nav tāpat, tad tas kaut ko nozīmē gan. Pūlēdamās savas izjūtas neizrādīt, viņa rāmi atņēma labdienu un uz ciemiņa jautājumu atbildēja, ka Alda vēl nav pārnākusi no skolas.

— Bet nu jau tūlīt vajag būt gan, — viņa steidza piezīmēt.

Stalts un izskatīgs puisis, iznesīgs, laipns ... un mājas, tādas

mājas! Viņa žigli pacēla krēslu.

— Piesēdiet!

Edvīns apsēdās, nolika cepuri uz palodzes. Uz mazu, mazu brītiņu iestājās neveikls klusums. Tad ar ātru kustību viņš pievērsās mātei.

— Aldas māt, vai dosiet man savu meitu?

Tagad tomēr arī viņa bija izsista no sliedēm. Tādu ātrumu un tik tiešu jautājumu viņa gan nebija gaidījusi. Viņa samulsa, pietvīka kā jauna meitene un saķēra pirkstos priekšauta stūri.

— Meitu? ...

— Es mīlu Aldu, — Edvīns vienkārši un mierīgi sacīja, — un viņa mani.

— Bet...

— Aldas māt, tikai nesakiet, ka viņa jauna! Vai tad no svara gads uz priekšu vai atpakaļ? Kalnabērzos Aldai būs labi.

— Bet... es nezinu ... ko tēvs.

— Es taču zinu, ka galvenais ir māte, — Edvīns jautri sacīja.

Šai mirklī tika atrautas durvis un Alda skaļi sauca:

— Mamm, matemātikā arī piecnieks!

Viņa ieraudzīja Edvīnu un sastinga pie durvīm.

— Nāc nu, ko stāvi pie sliekšņa, — māte aicināja, un Edvīns piecēlās un panāca viņai pretī. Viņš saņēma meiteni aiz rokas un, it kā piedošanu lūgdams, teica:

— Es gan neprasīju tavu atļauju, bet māte visu zina par mums. Es nemīlu slēpties. Tā taču labāk, vai ne, Aldas māt?

Mātei sejā ieriesās priecīgs smaids. Ar šiem pēdējiem vārdiem Edvīns iekaroja viņas sirdi.

Pāri Priedainei pārklāts caurspīdīgs, mirdzošs plīvurs, saaudies no saules stariem un zāles smaržas. Vītero cīruļi augstu, augstu vizbuļu zilajā gaisā. Bet zāle piebērta pilna tik

dzeltenam pienenēm, ka acis žilbst no tām it kā no mazam saulēm. Dzeltenas visas ežmalas, grāvmalas, visa garā nokalne aiz dīķa.

Saule debesīs, un neskaitāmas saulītes uz zemes.

Un saule sirdī — lielāka, spožāka un karstāka nekā tā tur augstajā tālumā.

Alda stāv pie sava vecā dīķa, pie sava vecā, draudzīgā vītola, un tagad viss liekas skaists — i nekustīgais ūdens ar zaļi kurkuļaino paklaju, i aprepējušais vītols, i pelēkā māja — viss pasakains, priecīgs un labs. Savu sirdi viņa jūt it kā paceltu kaut kur gaisa — trauksmainu, gatavu līksmam lidojumam, laimes pārpilnu.

Ja varētu, Alda noglāstītu savām rokām visu Priedaini un vēl tālāk, apskautu katru cilvēku, katru kukainīti vārīgi paņemtu uz delnas.

Viņas acis šorīt ir neizgulēta miega pilnas, jo viņi ar Edvīnu visu nakti ir pavadījuši nomodā. Tēvs ar māti ap pusnakti aizgāja gulēt, arī Edvīns taisījās iet prom, un tā vairākas reizes, kamēr viņi abi beigās palika turpat pie virtuves galda, cieši turēdami viens otra roku un nebeigdami čukstēties.

Tikai tad, kad logā pēkšņi iekrita pirmais sārtenais stars, viņi satrūkās, atrāvās viens no otra un iesmējās.

— Nu es iešu ... paliec sveika līdz vakaram, Baibulīt!

Līdz vakaram! Līdz vakaram! Kā lai sagaida vakaru?

Un Aldas acis atkal un atkal vērsās pāri zaļajiem laukiem, kur koki rūpīgi sargāja Kalnabērzu mājas .. . mīļās, labās mājas.

Tikai to Alda nezināja, ka šai brīdī Kalnabērzu saimniece, vienā rokā zibošu slauceni, otrā — koka ķipi, drūma un stalta stāvēja durvju priekšā un skatījās, kā Edvīns lēnā gaitā nāk pa taku pāri pagalmam.

Edvīns nebūt nenovērsa brūnās, dzīvās acis. Viņš raudzījās mātei pretī mazliet zobgalīgi.

— Labrīt, māt!

Māte labrītu neatņēma. Viņa vispirms saknieba plānās lūpas ciešāk, tad pavēra tās jautājumam:

— No kādas puses tad tu nāc?

Edvīns pameta ar roku atpakaļ:

— No tās.

Mātei sejā iemetās sārti plankumi. Viņa sāka dvašot ātrāk. Kalsno roku ap ķipi sažņaugdama, ar saltu nicinājumu viņa teica:

— Prastas gan tagad tās meitas, nekaunas puisieti pieturēt līdz rīta gaismai!

Edvīna acis palika tādas pašas platas un dzīvas. Tikai arī viņa lūpas sakniebās, un šai mirklī bija samanāma zināma līdzība ar māti.

— Cik tad ilgi mēdza pieturēt tavos laikos, māt?

Slaucene žvarkstēdama aizripoja pa celiņu, ķipis klabēdams

ietriecās biezajā maurā. Abas rokas sānos iespiedusi, kā viņa parasti runāja ar mājas kalpiem, Kalnabērzu saimniece, savu balsi slāpēdama,, pateica:

— Tikai nedomā, ka tu to skuķi vedīsi šeit! To tu liec aiz auss!

— Bet kādēļ tad ne? Uz kurieni tad es vedīšu savu sievu?

— Sievu! — Māte iesmējās, cik vien nicinoši spēdama. — Tā nu gan būs sieva! Tu neesi gluži riktīgs, Edvīn. Nē, tu neesi riktīgs.

— Vai brokastis gatavas? — Edvīns taisījās iet mātei garām.

— Paliec, kad ar tevi runā!

— Tu mani lūdz?

— Nē, es tev pavēlu.

— Bet man pavēlēt var tikai manas nodaļas priekšnieks — Plāceņonkulis, — Edvīns zobojās. — Kā tu to nezini?

Kalnabērzu saimniecei iesprāga acīs dusmu un aizvainojuma asaras. Kā uguns. Kā sals.

— Kāds bezgodis... — Viņa ātri piespieda sejai baltā priekšauta stūri un tūlīt atņēma nost. — Tā runāt ar mani. .. Un tās skuķes dēļ, kurai vēl deguns jāslauka . . . kura tīko pēc tavas mantas . . . ubadze bez krekla!

— Nu, redz, nu tu pāršāvi pāri strīpai, — Edvīna balss kļuva asa. — Uzspļaut viņai uz tavu mantu.

— Ak uzspļaut?

— Jā, uzspļaut. Un liec vērā — es viņu precēšu.

Kalnabērzu saimnieces asais dusmu vilnis jau bija pārplēnē-

jis izmisīgā nevarībā. Viņa izšņauca priekšauta stūrī asaraino degunu un teica ar rūgtu pārmetumu:

— Edvīn, Edvīn ... vai es tev ļaunu vēlu? Tu taču nesaproti, ko dari. Vai tad vairāk meitu pasaulē nav kā tik tas plikais kalēja skuķis?

— Māt, — Edvīns nopietni teica, — neaizmirsīsim to, kas bijis. Vai tu nebiji plika, kad ar tēvu gāji pie altāra?

Mātes acis atkal iezibējās.

— Es! Man toties bija saimnieces rokas. Arī toreiz, kad es vēl te nebiju nekas. Un tavs tēvs to saprata.

— Bet kādēļ tu esi tik pārliecināta, ka Aldai nebūs saimnieces roku?

— Viņai!?

Māte nicīgi pavīpsnāja. Viņa negribēja tālāk runāt. Kā lai ved pie sajēgas šo dullo puiku, kurš nez kādēļ ieķēries kalēj -meitenes brunčos, par ko jau zina visa Priedaine? Atgādināt to, kas bijusi viņa pati! Vai te maz kāds salīdzinājums? Viņa romānus nelasīja un teāterus nespēlēja, viņa prata dzirdināt teļus un barot sivēnus. Nē un vēlreiz nē!

— Edvīn, — viņa iesāka svinīgi, — kamēr man acis platas ...

Dēls iesmējās pilnā kaklā.

— Nedeklamē, māt, — viņš teica, — tas tev nepadodas. Tu pati labi zini, ka aizliegt man nevarat. Es precēšu meiteni, kas man patīk, nevis ņemšu kaut kādu tikai tādēļ, ka tā prot barot cūkas. Cūkas barot nav tāda māksla, ko nevar iemācīties. Arī Alda iemācīsies. Gan jau ar tēvu es šai jautājumā sapratīšos labāk.

Viņš pagāja mātei garām un, pie mājas durvīm apstājies, it kā strīda nemaz nebūtu bijis, tīri miermīlīgi iesaucās:

— Nu, nāc un dod brokastis!

Tikai Aldas draudzenei Anetei nebija laika priecāties par pavasari. Arī tās mājiņas pagalmā, kur viņa dzīvoja, žogmales laistījās pieneņu zeltā un uz zemes bira ķiršu maigo ziedlapu sniegs.

Bet Anetei nebija vaļas mielot acis gar to — viņas šujmašīna dārdēja no rīta līdz vakaram. Skapis piekrauts ar audumiem, grīda piemētāta krāsainiem atgriezumiem. Reizēm pievakarēs no piepūles viņai sāka sāpēt galva, tad Anete uz īsu brīdi meta mieru un izgāja virtuvē paraudzīt ko ēdamu, lai pēc tam atkal sēstos pie darba. Un tā katru mīļu dienu.

Visas Priedaines dāmas šuvās lielajai ballei.

Anetes istaba līdzinājās pusgatavu drānu veikalam — visur karājās zili, zaļi, rožaini krepmarokeni un krepžoržeti, krepsatīni un krepdešīni, atlasi un šifoni.

Priedaines dāmas drudžaini šuvās.

Patlaban Anete, uz grīdas pietupusies, uzsprauda pareizo garumu Tumša Ilonas bāli dzeltenajai šifona kleitai. Ilona, acu no sava attēla spogulī nenovērsdama, lēni griezās riņķī. Leontīne stāvēja blakus un vērīgi pētīja meitas tualeti.

— Vai apakšsvārku nevajadzēja gaišāku? — viņa ieteicās.

— Es domāju, ka ne, — adatiņas zobos turēdama, Anete atbildēja.

Ilona raudzījās uz sevi un bija ļoti apmierināta. Dzeltenais ārkārtīgi labi piestāvēja tumšajiem matiem un acīm. Viņa bija izturējusi asu cīņu ar māti — tā par varu gribēja uzspiest, lai ņem puķotu krepsatīnu, bet Ilona palika pie šī maigi dzeltenā.

Puķoto krepsatīnu Leontīne beigās bija paņēmusi sev, jo tas viņai pārlieku patika. Pabeigusi ar meitu, Anete sāka pielaikot mātei.

— Kādu tad šuj Skrejas kundze? — Leontīne ziņkāri vaicāja, kamēr šuvējas pirksti atārdīja, savilka, piesprauda un grieza.

— Viņa atnesa rudzupuķu zilu krepmarokenu. Es vēl neesmu piegriezusi.

— Krepmarokenu? Bet tas taču vasarai par biezu ... Nu, un Ieviņa kundze?

Skrodera Ieviņa kundze sev šuva kakao krāsas krepžoržetu un savai Hertai — rozā krepdešīnu.

— Rozā? — Leontīne zīmīgi pavērās meitā. — Bet vai Hertai tas piestāvēs? Viņai mati tādi nenoteikti — ne tumši, ne gaiši... nu jā, var jau būt, ka piestāv ar.

— Mam, es jau tev teicu, ka piedurknes vajag mazliet garākas, — ieteicās Ilona. — Vai ne, Anet?

— Es arī tā domāju, — Anete piekrita. — Bet mammas kundze grib tik īsas.

— Bet kas tad vainas tā? — Leontīne jutās aizskarta.

— Tev stilbi par resniem.

— Man? Man ir pilnīgi stilbi. Citām ir vēl resnāki.

Beidzot vienojās atlaist par pieciem centimetriem garākas.

— Un kam tur tā baltā? — Leontīne gribēja zināt visu.

— Tā? Bites kundzei.

— Dievs tēvs! Bites kundzei! Viņai taču jau ap četrdesmit pieci.

— Nu jā, bet viņai patīk balts. Un ap vidu vēl nāks sarkana josta, sasieta uz muguras.

— Sarkana? Pēc kā tad tas? ...

Anete paraustīja plecus.

— Tā viņa izdomāja.

— Jocīgi, — Leontīne smīnēja. — Pēc kā tad viņa izskatīsies, Ilon?

Tieši šajā brīdī pie durvīm piesita un ienāca pati Bites kundze — liela un vīrišķīga.

— Labdien, labdien ... re, Tumša kundze jau priekšā! Un jums būs tik smuka kleita?

— Nu redzēs, kāda jau iznāks, — Leontīne gribēja būt atturīga.

— Smuki, smuki, — Bites kundze trieca tālāk. — Tādas skaistas puķes! Nē, nudien, tās mūsu pilsētas dāmas būs kā viens rožu dārzs, to es saku! Un kāda tad meitas jaunkundzei? Ak šitā! Kas par plānu drēbi, pie pirkstiem līp ... nu jā, jauniem jau nekas, ka spīd cauri. Es gan neciešu, ja var redzēt kreklu un apakšsvārkus . .. bet jauniem jau citādi.

«Dumjā zoss!» Leontīne klusībā saviebās. «Dumjā zoss ar sarkanu jostu!»

— Tagad nu mēs paskatīsimies jūsējo, Bites kundze, — viņa saldi teica. — Jums laikam tā baltā?

— Jā, man arī uz to balli gribas izskatīties prišākai, un balta drēbe jau visiem piestāv ...

— Brīnišķīgi, Bites kundze, — Leontīne tēloja sajūsmu, kad galdnieka sievai bija uzvilkts vīlēs sadiegtais baltais tērps. — Nē, nudien, brīnišķīgi! Vismaz par desmit gadiem jaunāka — kas ir, tas ir!

— Man vēl būs garnitūra — sarkana josta ap vidu, — tā priecīgi stāstīja.

— Sarkana josta pie balta! — Leontīne iesaucās. — Tas ļoti labi ies kopā. Balts ar sarkanu — tas jau iznāk tikpat kā valsts krāsās! Jūs būsiet kā valsts karogs, Bites kundze!

Viņa zobojās tīri atklāti, bet Berta Bite nesaprata.

Stāvēdama istabas vidū pretī spogulim un vērodama sevi ietērptu baltajā audumā, viņa vientiesīgi smaidīja.

Viņa domāja par to, ka balts cilvēku padara jaunāku. Viņa domāja par savu vīru, kurš pēdējā laikā pārāk bieži iegriezās kungu frizētavā tepat pāri ielai pie tās šķirtenes ar diviem bēr-

\

niem un saldo balstiņu. No turienes Bite aizvien pārnāca tā salaistījies ar odekolonu, ka degunu sita ciet. Ko viņam tur vajadzēja? Ko viņš meklēja? Vai tad tā šķirtene būtu metusi acis uz precētu vīru?

Bertai prāts bija nemierīgs. Bite kļuvis nelaipns un nerunīgs. Biežāk nekā agrāk sēdās pie klavierēm un spēlēja. Viņš prata nospēlēt trīs meldijas — «Rīga dimd», «Strauja strauja upe tecēj» un «Viss ir jauks vasarā». Par visām labāk Bertai patika pēdējā. Agrāk viņa bija ļoti lepna, kad vīrs spēlēja, tad viņa vienmēr atvēra logu pēc iespējas plašāk, lai visi dzird. Bet arī frizētavas logs bija vaļā, un, kad Bite no visa spēka sita pa taustiņiem, tur pāri tajā logā bieži vien parādījās frizierene visa baltā uzskrullētiem matiem, smaidīga kā maijmēnesis.

Viņnedēļ Bite nez kā sarunā bija izgrūdis:

— Ko tu staigā apkārt tāda nosmulēta? Kauns no cilvēkiem.

Berta jutās ļoti aizvainota. Viņai mugurā bija tumšrūtainā

kleita, kas nebūt nebija nosmulēta, tikai no daudzām mazgāšanām noplukusi un neizskatīga. Ko, vai tad viņai pa māju vajadzētu ģērbt to jaunāko un labāko?

— Būtu aizsējusies vismaz baltu priekšautu, — vīrs norūca.

Un tagad uz lielo vasaras svētku balli Berta gribēja visa būt

balta. Viņa parādīs, ka ne tikai frizierenes var staigāt baltas, ja jau Bitēm tā baltā krāsa tā iepatikusies, lai notiek — arī viņa apģērbsies baltā.

Lūk, tādēļ Berta Bite bija iegādājusies baltu drānu. Un, lai būtu vēl skaistāka, tika izdomāta tā sarkanā josta. Lai tad Bite paskatās un salīdzina — vai viņa sieva neizskatās pārāka par gaisīgo friziereni!

— Trūkst tikai plīvura, Bites kundze, tad jūs būtu līgava kas līgava, — Leontīne glaimoja.

— Ko nu jūs jokojat, Tumša kundze... kas es vairs par līgavu, — Berta laimīgi smaidīja savam attēlam spogulī. — Bet jūs gan nemaz nepaliekat vecāka. Kāda bijusi, tāda esat.

Leontīnei visu laiku gribējās pastāstīt, ka kopš vakardienas iestājusies aizsardzēs, tādēļ viņa, smagi nopūzdamās, sacīja:

— Ko nu var sevi saglabāt... mums, aizsardzēm, jau nav laika par to pat domāt. Tik daudz visādu pienākumu ... Jums arī vajag iestāties aizsardzēs, Bites kundze.

— Man? Vai dieniņ, ko tad es ... — Berta atvairīdamās tā pasita roku gaisā, ka atsprāga vaļā viss pleca sadiegums. — Re, kā nu man atgāja vaļā, Anetes jaunkundzi

— Nekas, sadiegsim par jaunu, — Anete mierināja. Klusēdama viņa veikli un ātri darbojās ap klientes tērpu. Platiem plecu un gurnu kauliem, plakanām krūtīm — tā baltajā audumā izskatījās vēl platāka un plakanāka. Anete ar šausmām domāja par sarkano jostu. Varbūt izdosies atrunāt. Bet, ja ne, — lai iet, kā grib.

— Mūsu pulciņa priekšniece Zīraka jaunkundze grib panākt, lai visas dāmas iestājas aizsardzēs. Lai neviena nepaliek ārpusē, — Leontīne stāstīja. — Kā tur iznāk pēc tiem vārdiem, kā viens esot teicis: «Ikvienam ir roka jāpieliek, lai lielais darbs uz priekšu tiek ...»

Anete strauji pacēla galvu, jau pavēra muti, tad iekoda sev mēlē un novērsās.

— Kurām vairāk tā laika, tās jau var, — atbildēja Berta. — Bet kad visa mājas būšana uz pleciem, ka tu jau tā nezini, ko grābt, ko ķert papriekšu... tak i ēdiens, i dārzs, i sivēns ... Bitēm pusdiena vienmēr jāpadod laikā, viņš ar to māgu nav stiprs ...

Leontīne pārtrauca ar augstprātīgu žestu.

— Bet tie taču sīkumi, Bites kundze, pret to lielo kopīgo darbu! Kas notiks, ja mēs visas domāsim tikai par māju un ēdienu? Zīraka jaunkundze saka: katras sievietes pienākums — domāt par valsti un tautu. Par tautas nākotni. Tuvākajā laikā mēs rīkojam saimniecības kursus ...

Berta klausījās bez intereses. Ne viņa tur ko saprata, ne viņai tā vajadzēja. Viņa gribēja tikai vienu — lai Bite neskrien tik bieži uz frizētavu, bet pa vakariem sēž mājā un smuki uzspēlē «Viss ir jauks vasarā».

Kad runīgās dāmas bija prom, Anete sēdās pie šujmašīnas. Bet drīz vien gar logu pagāja jauns apmeklētājs. Nāca Alda.

— Es domāju, ka tevis vairs nav Priedainē, — sacīja Anete apsveicinoties. — Tik sen neesi redzēta.

Alda stāvēja viņai pretī un smaidīja. Klusēja un smaidīja.

— Anet, — viņa beidzot teica. — Anet, nu tu gan brīnīsies ...

— Par ko?

Tagad Aldas sejā līdzi laimīgajam smaidam atplauka košs sarkanums.

— Anet... tev būs jāšuj man līgavas kleita.

Anetei izkrita grieznes no rokām.

— Nu tu mānies.

— Es nemānos. Jāņos man būs kāzas.

— Bet ar ko tad? Ar ko?

Kad Alda bija nosaukusi Edvīna vārdu, Anete vispirms pārsteigta iepleta acis.

— Nesaprotu ... kā tik pēkšņi, — viņa vilcinādamās teica. — Vēl pavisam nesen jūs nemaz nebijāt draugi.

— Es pati nezinu ... tas nāca uzreiz, — Alda nočukstēja.

Pēc brītiņa Anete jautāja:

— Un tu esi pārliecināta, ka tā vajag? Ka tā ir mīlestība?

— Ai, Anet! — Alda dedzīgi iesaucās. — Es nespēju citādi. Dzīvot es bez viņa vairs nevarētu.

Anete domīgi raudzījās uz draudzeni. Pilnīgi pārvērtusies. It kā degtu ar iekšēju liesmu. Trauksmaina, starojoša. Acis vēl zilākas.

— Bet, Aldiņ, — Anete tomēr apņēmīgi teica. — Vai taviem pleciņiem tas būs pa spēkam? Es domāju Kalnabērzus... es tevi nevaru iedomāties kā lauku saimnieci.

— Kāda te nozīme saimniecei un Kalnabērziem, Anet? — Alda strauji iesaucās. — Vai tad es par to domāju! Tam taču nav nekā kopēja ar mums ... ar mani un Edvīnu.

— Bet tev taču tur būs jādzīvo, pa gaisu skrējēja, tu! Ja tu precies ar Kalnabērzu jauno saimnieku, tad tev jābūt Kalna-bērzu saimniecei. Gribi vai negribi.

— Anet, kādēļ tu tā runā ar mani? Tas man viss ir briesmīgi vienaldzīgi.

Anete sirdīgi sarauca pieri.

— Tev — jā, bet Edvīnam un viņa vecākiem gan nebūs vienaldzīgi, ka viņu mājās ienāk tāds taurenis kā tu.

— Vai tad es esmu taurenis, Anet?

— Ak, ne jau sliktā nozīmē. Tikai tam tu neesi radīta.

— Kādēļ tev nepatīk Edvīns, Anet? Tu visu laiku tā runā . ..

— Kas man ko patikt vai nepatikt! Svešs cilvēks.

— Saki, tādēļ, ka viņš ir aizsargos? Es zinu — tev nepatīk aizsargi.

Anete paraustīja plecus.

— Nekā simpātiska jau viņos nav. Cits par citu lielīgāki un bramanīgāki.

— Edvīns tāds nav!

— Nu, protams, — Anetei apnika. — Tātad tas ir jau izlemts? Jāņos tu ej pie altāra?

— Jā.

369

24 — A. Brodele

— Ja tā, tad jāvēl tev laime. Tu ar šo ziņu mani pavisam pārsteidzi. Nebiju domājusi, ka tūlīt no skolas... ar tādu skubu ...

Alda stāvēja noliektu galvu.

— Es neesmu vainīga, Anet...

Anete atmeta ar roku.

— Vai tad kāds tevi taisās vainot. Es tikai saku, ka nebiju gaidījusi. Tēvs gribēja tevi sūtīt mācīties tālāk. Ko tad viņš tagad saka?

— N-neko. Sākumā viņš negribēja ļaut. Bet tad teica, lai es darot, kā gribot.

Viņas brīdi klusēja, tad Anete pasmējās:

— Redzi nu, iznāk, ka tu pirmā šūdini kāzu tērpu. Kādu drānu tad pirksi? Droši vien visdārgāko zīdu ...

— Tik dārgu es nemaz negribu.

— Gan jau tev līgavainis nopirks. Nu, tad tūlīt pēc vasaras svētkiem sāksim šūt. Tad es būšu pabeigusi visu to, kas man te apkārt...

Kad Alda aizgāja, Anete brītiņu sēdēja, nekā nedarīdama. Rokas uz dzeltenā zīda nolikusi, viņa domīgi raudzījās pa logu pagalmā, kur ķirsis lēni birdināja baltās ziedlapas.

Un, tikko maija beigās bija paguvuši noziedēt ķirši, tūlīt savas ziedlapas vēra ābeles. Nepagāja ne pāris dienu, kad visi dārzi jau pārsedzās ar baltām un rožainām segām, vēji sanēdami vēla maigi smaržotus, biezus viļņus. Vēji sanēja klusi un nepārtraukti no rīta saules līdz vakara krēslai.

Arī Jēcīšos ziedēja ābeles.

Dienvidū Ieva nometa segu zālē zem baltās dzidrās un nolikās tur atpūsties. Bet īsti iemigt nevarēja. Cauri vieglajai snaudai viņa juta un dzirdēja visu — gan pelēces rūpju pilnos klukstienus, kura meklēja un sauca savus bērnus, gan melnās kamenes dusmīgo iedūkšanos blakus zālē uz pienenes zieda, gan suņa rejas aiz meža stūra Lejasbērzos. Mātei taisnība — ārā nav nekāda gulēšana. Bet celties augšā un vākties istabā arī trūka uzņēmības. Un viņa palika turpat, šad tad sajuzdama, ka matos vai pie vaiga pieskaras kaut kas nepasakāmi maigs. Krita ziedlapas.

Un pusnomodā, pusmiegā Ieva domāja par Albertu. Pusmiegā kā kinofilmā paslīdēja garām saraustīti kadri — kā viņš pirms trim gadiem ieradās no Rīgas laukos, darbu meklēdams . .. vasara, ko nodzīvoja Lejasbērzos . .. labā, neaizmirstamā vasara! Tad viņš devās atpakaļ uz Rīgu un drīz pēc tam tur iekrita. Dabūja sešus gadus. Pēc tam bija tikai vēstules — nelegālas, lai pret Ievu nevērstu aizdomas, ar pārrakstīšanu ceļā.

Vēstules bija skopas un sausas, tās nerunāja par jūtām, jo katrs vārds gāja caur svešu, kaut arī biedra roku. Ieva bija pieradusi pie tā, ka vēstulēs nebija mīļu vārdu, tās stāstīja tikai par cietuma dzīvi, bet viņa bija pieticīga un priecīga.

Un nupat pirms dažām dienām bija atnākusi pēdējā, ar uztraukumu gaidītā aploksne.

Alberts rakstīja: «Vienreiz gribu ar Tevi parunāt atklāti, no sirds. Es mīlu vaļsirdību, to Tu zini. Gribu Tev pateikt, lai Tu neiedomājies sevi mūžam uzticīgās Solveigas lomā, kas gadiem ilgi gaidīs mājās «arestantu». Tas būtu sentimentāli un bērnišķīgi. Tikai neapvainojies, Tu tur neesi vainīga, un arī es neesmu vainīgs. Ko lai dara — tāda ir dzīve. Mēs abi zinām, ka platoniska mīlestība neeksistē. Tu esi laba, jauka meiča, negribu, ka manis dēļ Tu atsakies no dzīves. Esmu līdz galam vaļsirdīgs, tādēļ saku — es pats arī neatteiktos.

Saproti mani pareizi — viss jāņem tā, kā tas ir. Par Tavām vēstulēm es vienmēr būšu priecīgs, atraksti šad tad, jo draugi un biedri mēs paliekam vienmēr. Vai jūs visi esat veseli? Pavasaros jau ātri saslimst...»

Kad izlasīja, viņa neticēja šai vēstulei. Likās, ka aiz tiem ar tinti uzrakstītajiem vārdiem slēpjas kādi citi — tie īstie, kurus viņa nevar un nevar salasīt. Bet nekādu citu nebija. Tikai tie — ar tinti uzrakstītie, kurus Ieva tagad zināja no galvas.

«Mēs abi zinām, ka platoniska mīlestība neeksistē ...»

Nē, līdz šim Ieva nebija meklējusi savai mīlestībai nosaukumu. Viņa dzīvoja ar tās vienas vasaras kvēlajām atmiņām, jutās cieši saistīta ar savu draugu Centrāles mūros, ar ilgām gaidīja tālo dienu, kad viņiem abiem jāsatiekas. Vai to sauc par platonisko, kas neeksistē?

Vēstule kā no tālienes negaidīti sviests akmens ķērusi Ievu. Sitiens ir apdullinājis, tas sāp un briesmīgi dziļi aizvaino. Kādēļ viņš raksta «mēs zinām ...»? Varbūt viņš to zina. Ieva līdz šim ir zinājusi tikai to, ka cilvēka jūtas ir stiprākas par atrautību, par restēm, par gadiem. Tātad sentimentāli un bērnišķīgi. «Negribu, ka manis dēļ tu atsakies no dzīves ... es pats arī neatteiktos.»

Ieva nav atteikusies no dzīves. Viņai ir bijis labi tā — ar smeldzīgām ilgām, ar visu to, kas bijis un ko neviens neatņems. Ar uzticību mīļotajam cilvēkam. Ar cerībām.

Ziedlapas krīt un krīt. Ieva uzrauj lakatiņu pāri galvai. Bet zem lakatiņa viņas mute saviebjas sāpēs.

Labi. Ieva ar mokām rija rūgtumu. Visa vēstule vēl nebūtu nekas, ja tur nestāvētu šie vārdi: «.. .es pats arī neatteiktos.» Šajos nedaudzajos vārdos ir kaut kas tāds, kas ar nežēlīgu dūri notriec ziedus viņu mīlestības ābelei. Un paliek tukši zari. Paliek sāpes, žēlums, aizvainojums. Bet ziedu vairs nav un nevar būt.

— Ei, vai visi guļ, vai?

Murķis izšāvās no būdas un kaunīgi ierējās. Arī viņš nebija dzirdējis nākam svešus soļus. Bet soļi jau arī nebija nemaz tik sveši. Aiz vārtiem stāvēja Kalnabērzu zirgs ar ratiem. Matus steigā kārtodama, Ieva iznāca no dārza pagalmā pretī Emīlam.

— Laikam jau no diendusas izcēlu? Bet nekas. No miega maizi necep.

— Jā, nav dzirdēts, — Ieva atguvusies atsaucās tai pašā tonī.

— Uz kurieni tad tevi tā trenc?

— Mani jau netrenc. Mani tikai pati ļoti mīlīgi palūdza: «Emīliņ, esi tik labs un pa dienasvidu aizrauj uz Muldiņām tai manai meitai dēstus. Viņiem pašiem nav lecekšu ...»

— Un tu tikpat mīlīgs pretī un rauj.

— Kā citādi? Pašai jau tā kreņķu diezgan. Jaunais rīko kāzas.

— Kas tad tie par kreņķiem, ka kāzas! Tad jau prieki.

— Kā kuram, — Emīls aizdedza papirosu un izpūta taisni gaisā veselu dūmu mutuli. — Nabadzīgu sievu ved mājās. Tur tā ķeza.

— Nāc ēnā, piesēdi, — Ieva aicināja.

Viņi nometās turpat zem ābeles uz segas.

— Tu neesi labā omā?

— Es? Kādēļ? Esmu samiegojusies.

— Tas piedodams. Bet man tev jāpasaka ziņa no Pāvila. Viņš jautā, vai tu nevarētu uz dažām dienām pieņemt pie sevis vienu sievišķi. Protams, tā, lai viņu neredz sveša acs.

— Kad? — Ieva jautāja.

— Rīt. Viņš to atvedīs ar vakara vilcienu.

— Lai nāk, — Ieva īsi piekrita.

— Tad mana misija būtu galā. Bet te tev tik branga ēnar ka nemaz negribas iet projām.

— Nu tad sēdi. Vai es tevi dzenu?

— Sēdētu ar, bet ja nu dēsti ratos izaug par lielām kāpostgalvām?

Ieva iesmējās.

— Lai aug. Mēs ieskābēsim.

— Nē, es tā tomēr nevaru cūkot saimnieka mantu. Jādzenas vien tālāk uz Muldiņām. Bet kaut ko dzeramu tu gan man varētu iedot.

Ieva atnesa paniņu krūzi.

— Redzams, Kalnabērziene tevi labi baro, citādi jau tā neslāptu, — viņa sacīja, kamēr Emīls dzēra.

— O, jā! Pati ir gudra — badā netur. Viņa zina, ka tas atmaksājas. Zirgiem taču arī dod auzas.

Tad Emīls aizbrauca, bet Ieva iegāja savā istabiņā, sameklēja balta papīra lapu, tintes pudelīti un atsēdās rakstīt atbildes vēstuli.

Bet tā arī nosēdēja visu dienvidu. Lapa palika balta. Viņa neprata atrast vārdus. Būtībā viņa arī nezināja, ko teikt.

Bet partijas organizatore Paulīna — sieviete trīsdesmit piecos gados, kuru Pāvils ar savu vilcienu nākamajā vakarā vēlu ieveda Priedainē un pēc tam tieši no stacijas Emīls to aizveda uz Jēcīšiem, — Ievas istabiņā gulēdama, domāja, cik patīkami šad un tad sajust tīrus palagus un istabas mājīgumu.

Paulīnas pasē bija svešs vārds, un savas mājas viņai nebija.

Pirms nedēļas viņa bija nakšņojusi tālu no šejienes mežā, visu nakti nosēdējusi eglīšu jaunaudzē, nervozēdama, kādēļ biedrs nav iznācis pretī, un neganti saldama.

No tās nakts vēl šodien aizsmakusi rīkle. Ieva viņu bija sadzirdījusi ar karstu pienu, un tagad Paulīnai likās, ka piesma-kums sāk pazust.

— Cik labi, — viņa teica, ieklausīdamās savā balsī. Nudien, kakls kļuvis tīrāks.

Visapkārt tumsa, siltums un klusums. Mirklis gandrīz nepanesami jaukas, retas atpūtas. Mikroskopiski maza miera saliņa vētrainu ūdeņu vidū. Nebeidzamu gājienu, braucienu, pastāvīga nervu sprieguma vidū.

Šonakt ir klusuma bridis. Šonakt ienaidnieks nevar uzbrukt. Ar izsmalcinātu pagrīdnieka intuīciju Paulīna zina, ka šonakt viņa var justies kā kurmis alā un neviens politpārvaldes spiegs nesadzīs pēdas.

Tā ir reta un brīnišķīga sajūta.

Šis smagais laiks, acīm redzot, ir sabendējis nervus, jo šonakt Paulīnai gribētos, lai atpūtas mirklis nebeigtos, lai rīt arī būtu tāpat — šī mierīgā istaba, draudzīgā tumsa un laipnās meičas gulta. Un karsts piens. Un ja varētu palasīt grāmatu, pagulēt saulītē zem ābelēm. Un nebaidīties sveša garāmgājēja vai ienācēja. Nebaidīties, nebaidīties nekā. Iet mierīgi gaišā dienas laikā pa lielceļu, pa šoseju, pa ielu. Priecāties par ziediem, putniem un ūdeņiem. Cik drausmīgi gribētos tā visa! .. .

Tad nemanot Paulīnas domas jau aizklīdušas citur. Viņa domā par šī apgabala organizāciju. Tā vienmēr bijusi spēcīga. Arestu vilnis pirms gada gan uz laiku sarāva sakarus ar centru, bet tagad darbs atkal iegājis sliedēs. Priedaines šūnas organizators bija teicis, ka te dzelzceļnieku savienības valdē no pieciem cilvēkiem trīs simpatizē komunistiem. Pilsētas domē no strādnieku un īrnieku saraksta izvēlēti četri locekļi. Pagasta padomē pēdējās vēlēšanās laukstrādnieku arodbiedrība dabūjusi vairākumu. Tas nozīmē, ka šeit ir stiprs aktīvs. Un arī te, tāpat kā visā zemītē, ar katru dienu asāka kļūst cīņa pret algu nosišanu. Bezdarbs aug, bet saimnieki ved iekšā lētos poļu strādniekus.

Valdība ir nolēmusi ar pirmo augustu ievest jauno sodu likumu. Tas jau ir nemaskēts fašisma dūres trieciens un būtībā draud atņemt strādnieku šķirai visas pilsoniskās tiesības, paredzot bargus sodus par «musināšanu uz naidu starp atsevišķām iedzīvotāju daļām», par kūdīšanu uz streiku, par «bīstamu» sapulču rīkošanu un piedalīšanos tajās.

Darba tautu viņi tā cer nospiest uz ceļiem. Aizsiet muti. Lai klusē. Lai nesaka neko, kas nepatīk kungu šķirai.

Pāri pagalmam atskan gaiļa dziesma. Kura reize tā būtu? Pirmā nu nekādā ziņā. Droši vien iet jau uz rīta pusi. Jāaizmieg. Jāizguļas. Jāatpūšas. Bet nenāk miegs. Nogurums ir visā ķermenī, bet galva pārāk skaidra. Un pa to kā kinolentē traucas domas.

Pašlaik visa progresīvā cilvēce ir trauksmes stāvoklī pret fašismu, kura bīstamais rēgs pacēlies uz autodafē liesmu fona. Visur izvēršas plaša akcija — notiek sapulces, demonstrācijas, līdzekļu vākšana Hitlera upuru atbalstam. Šai mēnesī izsludinātā starptautiskās palīdzības nedēļa. Jāpanāk, lai tajā iesaistītu pēc iespējas plašus tautas slāņus.

Šeit ir liela sociāldemokrātu organizācija, un, kaut arī tajā stiprs komunistu iespaids, nevar zināt, vai izdosies tos iesaistīt kopējā cīņas frontē. Neaizmirsīsim, ka septiņpadsmitajā maijā Vācijas reihstāgā visi sociāldemokrātu deputāti nobalsoja kopā ar Hitleru. Drausmīgi un pretdabiski.

Pat «Jaunākās Ziņas» raustīja plecus par šo notikumu, ievietojot rakstu ar nosaukumu «Reihstāgs, kurā tikai aplaudē». Korespondents rakstīja: «Kļuva pat neomulīgi, noraugoties, cik vienprātīgi un viegli šoreiz norisinājās parasti trokšņainās vēlēšanas ...»

Nevis neomulīgi, bet baismīgi — tā vajadzēja teikt! Ņirgāšanās uz demokrātijas kapa.

Kāda būs nākotne? Par to var domāt tikai ar bažām. Tik smaga stāvokļa pasaules strādnieku kustībā vēl nav bijis. Vācija, revolucionārā Vācija! Kā tu to varēji pieļaut? Kā? Kā tu varēji neredzēt jau visagrākajā sākumā, ka brūnkreklu barvedis gatavojas lūša lēcienam?

Bet laikam jau vienmēr ir tā — brutālie varas maniaki prot sagrābt grožus. Un tad viņi dzelžainiem pirkstiem maigos un progresīvos inteliģentus saķer aiz rīkles, bet grāmatas samet sārtos.

Tāda ir cilvēces traģēdija.

Istabā ir tik tīkami un mājīgi, smaržo bērzu zari. Bet Paulīnai galva pilnīgi skaidra. Ne puteklīša no miega.

Un, vēso linu palagu līdz zodam savilkusi, Paulīna domā, ka reiz tomēr tā nebūs. Kad tas notiks, kas to šodien lai zina, bet nebūs, nebūs tā! Kādreiz taču visā pasaulē jāiestājas jaunam — prāta un godīguma laikmetam, vīrišķīgas domu brīvības laikmetam. Tādam laikmetam, kurā nebūs vairs nejēdzību un divkosības, nebūs melu un tautas apmānīšanas.

Un tad Paulīnas domas pārsviežas uz savu vienīgo māsu — uz savu mazo, zilacaino māšeli Melitu, kuru izauklēt viņa palīdzēja mātei. Toreiz tas bija sīks, aizkustinoši nevarīgs un maigs radījums, kurš izmisīgi turējās vecākajai māsai bruncīšos, skatīdamies uz apkārtējo pasauli platām, vijolīšu zilām acīm.

Deviņpadsmitais gads viņas izšķīra. Paulīna aizgāja līdzi Sarkanajai Armijai, Melita ar māti palika Latvijā. Ilgus gadus Paulīna nezināja par viņām nekā.

Bet pirms mēneša, iedama pa Bulduru pludmali satikt biedru, viņa pēkšņi ieraudzīja sev pretī nākam jaunu sievieti elegantā baltā mētelī. Tā gāja cieši zem rokas vidēja vecuma vēl pa-staltam vīrietim, skatījās tam sejā līksmām, dedzīgi zilām acīm un smējās.

Paulīna sarāvās it kā no elektriskās strāvas sitiena, viņas ceļi saļodzījās un sirds sāka sist dobji, dobji.

Tad viņa savaldījās un kā mēnessērdzīga pa gabaliņu sekoja pārim.

Tie abi iegriezās šaurā ieliņā, aizgāja līdz kādai mazai vasarnīcai, vīrietis pakalpīgi atvēra dārza vārtiņus un tad pats sekoja sievietei.

Paulīna aizgāja projām. Viņu gaidīja, un viņa nedrīkstēja nevajadzīgi slaistīties apkārt.

Bet nākamajā dienā viņa nespēja sevi pārvarēt. Aizgāja uz mazo ieliņu, pastaigājās pa to dažas reizes uz priekšu un atpakaļ, tad sadūšojās un piegāja klāt pavecai sievietei, kas gabaliņu tālāk slaucīja ietvi.

— Vai jūs man nevarētu pateikt, kas dzīvo tur tai zaļajā mājā?

Sētniece paskatījās uz Paulīnu, paskatījās uz zaļo māju, kaut kā dīvaini savieba muti.

— Tur? Tur dzīvo viena dāma.

— Un jūs nezināt, kas tā ir par dāmu?

Sētniece pavilcinājās.

— Nu ... dāma. Zināms jau, kas par dāmu. Bet šis — kāds tur direktors. Sieva un bērni dzīvojot Majoros, bet pats velk uz šejieni. Cik ilgi — kas to nu zina! To māju viņš šogad noīrēja no Krīgmaņa.

— Pateicos jums ... un piedodiet... es pārskatījos, — Paulīna nostostījās un satumsušām acīm, nežēlīgo vārdu apdullināta, gāja projām.

Un vēlreiz viņa tur atgriezās tās pašas dienas vakarā pēkšņā skaudrā cerībā, ka tā tomēr ir cita sieviete. Cilvēkos gadās arī apbrīnojama līdzība. Gadās taču!

Paulīna, labi zinādama, ka grēko pret visiem konspirācijas likumiem, stāvēja krēslā netālu no vasarnīcas vārtiņiem, kad •dārzā iznāca viņi abi.

— Līdz rītam, Melita, — viņš atvadījās.

— Līdz rītam, Fred ...

Tagad tas pirmais sāpīgais žēlums jau pāri. Viņa ir apraudājusi savu mirušo, savu nekad vairs neatsaucamo — bezgala nevarīgo un maigo māšelīti ar vijolīšu krāsas acīm.

Cik jocīga ir dzīve un laiks! Bija sīka meitenīte, kura zīda pirkstiņu un uzticīgi turējās vecākajai māsai ap kaklu, kad to paņēma klēpī. Bet tagad vairs meitenītes nav, nekur, nekur vairs nav! Ir eleganta sieviete baltā mētelī un baltās kurpēs, kura ar mākslotu saldumu saka: «Līdz rītam, Fred.»

Nē, Paulīna nemet akmeni. Paulīnai tikai asiņo sirds. Viņai tikai kļuvis desmitkārt grūtāk dzīvot.

Loga rūtīs pavisam nemanot iezadzies zilgans blāvums. īsā vasaras nakts iet uz beigām.

Paulīna iespiež seju spilvenā un aizmiedz acis. Kaut vai īsu, īsu brītiņu iemigt — nejust un nedomāt neko.

Iemigt šai naktī nevarēja arī Edvīns savos Kalnabērzos, Vēlu pārnāca no Aldas mājas, kur iegriezās pēc mēģinājuma. Mēģinājums tikpat kā izjuka, jo vairāki aktieri neieradās. Ja tā ies, tad nekādas brīvdabas izrādes vasaras svētkos nebūs. Ak nu, liela lieta! Nav jau arī sevišķas vajadzības vasarā spēlēt teātri. Visi zaļumsvētkos grib dejot — tas galvenais.

Un viņam tagad pieder Alda — tas ir pats galvenais.

Alda, zeltmatainā Alda! Mīļā meitene. Visjaukākā meitene.

Pirms stundas atvadījies, Edvīns jau atkal alkst viņas lūpu, viņas maigo plecu, mazo, stingro krūšu pieskāriena. Ja tā varētu, viņš tūlīt šovakar būtu palicis pie viņas pavisam. Bet, kā par spīti, pasaulē pastāv dažādi, nekam nevajadzīgi pieklājības likumi. Tiešām, nevajadzīgi, jo Alda tā kā tā būs viņa sieva.

Un Edvīns, tumsā gulēdams, smaida, domājot par to, kā Alda staigās un saimniekos Kalnabērzos. Nē, viņa nemaz neizskatīsies pēc saimnieces, it nemaz ne. Viņa droši vien būs apjukusi un nedroša, nepratīs komandēt meitas. Mazā, mīļā skolniecīte.

Nē, tev nekur nav jāskrien projām, ne uz kādiem institūtiem. Tev nav vajadzīga skolotājas melnā maize. Tev tikai jāpaliek pie manis, un tev netrūks nekā, tu dzīvosi mierīgi un laimīgi.

Labi, ka izdevās pierunāt Aldas tēvu. Tā ieņēmis galvā, ka jāmācās tālāk, ka vajadzīga augstākā izglītība un amats. Ir jau viņam sava taisnība, studēt vajag, bet taču ne Aldai, kura nāks uz Kalnabērziem. Ko viņa tur darīs ar savu skolotāju institūtu? Bet viņi abi būs zaudējuši savus labākos gadus.

Tagad tikai jāpadomā par kāzām. Plācenis, lāga vīrs, sakarā ar to atbrīvoja no manevriem līdz pat jūlija vidum. Norūca gan, ka varējuši pagaidīt līdz rudenim, tomēr atbrīvoja.

Klusībā Edvīns par savu resno krusttēvu domā ar smīnu. Ne jau tādi onkuļi kā viņš var kaut ko izdarīt, ja pienāktos nopietni cīnīties. Tādi kā viņš var tikai mierīgos apstākļos pa-komandēt nodaļu, var arī pamaršēt aizsargu parādēs — tur jau tusnīdami vien cilpo daudzi tādi kā Plācenis.

Bet kā būs, kad nāksies pielādēt šautenes ne jau tikai manevros? Kad nāksies tā pa īstam ķerties iekšējam ienaidniekam krūtīs? Cik ilgi gan viņiem ļaus lapiņu bārstīšanu un karogu vilkšanu? Cik ilgi pacietīs kalpu musināšanu? Cik ilgi ļaus ālēties pa pagasta padomi?

Edvīns domā, ka valdībai pārāk daudz iecietības. Būtībā tā ar komunistiem tikai spēlējas kā kaķis ar peli — iebāž krātiņā, pagaida, kamēr izlien ārā, tad bāž atkal atpakaļ. Kādēļ to visu? Muļķim jābūt, lai neredzētu, ka reiz tā kā tā būs jārunā īsa un atklāta valoda.

Uz to taču patlaban iet. Nu, vāciešus kā tādus neviens latvietis nevar nenīst, tas skaidrs. Nevar jau aizmirst, ka tie tev sēdējuši uz kakla septiņi simti gadu. Tā ir vēsture. Bet Hitlera priekšā — gribi negribi — cepuri nost! Tam ir vīra valoda un vīra ķēriens. Laba mācība visiem tiem, kas bučojas ar žīdiem un komunistiem.

Visas avīzes raksta, ka Hitlers žvadzina ieročus. Tā viņa darīšana — lai žvadzina. Tikai lai nedomā spert kāju pāri Latvijas robežai. Tad viņam parādīs to pašu, ko rādīja Bermonta bandām. Aiztrieks kā^ velnus atpakaļ. Nē, ar latviešiem lai viņš nejoko. Priekš Ādolfa īstais kumoss ir Krievija, lai ēd vesels!

Zināms, nav jau priecīgi, nav patīkami būt zemītei, kas guļ lielajiem pa kājām. Tad te vācu muižnieks, tad krievu cars. .. Bet tagad tomēr lai nemēģina. Tagad nav tie laiki. Uz armiju nevar tā palaisties, tajā sanāk visādi, bet toties aizsargi ir vīri, kas ar visu krūti aizstāvēs latviešu zemi.

Edvīns paceļ galvu un ieklausās. Vai tikai likās, vai bija soļi pagalmā? Suns nerēja. Klusums. Bet tad viņš dzird atkal — kāds iet gar māju.

Nākamajā mirklī Edvīns bija kājās, uzrāva bikses un zābakus, norāva no sienas šauteni. Cenzdamies netrokšņot, izgāja cauri priekšistabai un namiņam, klusi atšāva durvju bultu.

Kāds tumsā tikko saskatāms stāvēja pie saimes istabas loga.

— Kas tur ir? Kas te staigā?

— Es, — atbildēja Emīla balss.

— Ko tad tu te vazājies? Ko neguli?

— Ko nu pavasara naktī daudz piegulēs ... tāpat pie kādas meitas jāaizstaigā ...

— Tu laikam ložņā pa logu? — jautāja Edvīns. — Esi gan atradis durvis.

— Tā jau ļoti ērti. Ne es čīkstinu durvis, nekā. Un kas tad

man atvērs?

— Bet tu pamet logu vaļā, — viegli aizkaitināts, teica Edvīns. — Un ja nu zagļi?

— Zagļi? — brīnījās Emīls. — Tie nu te nenāks ne lūdzami. Vai tad kāds nezina, ka mums pašiem ieroči mājās? Kurš te nāks galu meklēt? Re, jums jau šautene rokā.

— Nu, nu, — Edvīns norūca. Viņš tā i netika gudrs, vai puisis runā nopietni vai zobojas. Šis Emīls viņam ne visai patika, pārāk pašapzinīgs. Kalnabērzos viņš dzīvoja otro gadu. Edvīna tēvs negribēja meklēt citu, jo viņam patika tādi puiši, kam nav jāskatās pakaļ, kas paši tiek galā ar katru darbu. Viņš pats tad varēja mierīgi darboties ap savām ābelēm, zinādams, ka Emīls papuvi uzars kārtīgi, iesēs tā, kā vajag, zirgus uzmanīs labi.

— Nāc nu pa durvīm, — Edvīns teica. — Un pēc tam aizkrampē logu. Sāk celties vējš, izsitīs rūti.

Edvīns iegāja atpakaļ un ielikās gultā. Pavēsajā āra gaisa viņš bija mazliet nosalis, tagad sasedzās silti un iemiegot vēl iedomājās, ka nākamajā svētdienā jau vasaras svētki. Un pēc tam Jāņi.

Un bija jau pienākusi vasarsvētku otrā diena.

Kūpēja baltie lielceļi_ visapkārt_ Priedainei. Aiz pajūgiem vijās putekļu grīstes un gūlās pār grāvmalu dadžiem, suņuburkšķiem un skābenēm.

Bet pajūgu šodien daudz. Cits pēc cita tie ripoja uz pilsētu pa visiem trim ceļiem, ieripoja ielās un nozuda gan radu un paziņu pagalmos, gan iebraucamajā vietā pie tējnīcas.

Visi steidzās uz lielo zaļumballi, uz ko aicināja raibās afišas jau veselas trīs nedēļas no visiem stabiem, veikalu durvīm un žogiem.

Balles laukums Priedainē atradās pašā pilsētiņas centrā blakus skolas lielajam dārzam — gar tā malām zemē ierakti dēļu soli, vienā pusē orķestrim domāts paaugstinājums, ko priedainieši dēvēja par «bīni». Visapkārt laukumam apspraustas bērzu meijas, virs ieejas krāsaini karodziņi. Bet šai pusē vārtiem novietoti divi kopā sabīdīti galdi, cita uz citas sakrautas alus kastes. Baltmaize, desas, konfektes.

Bufeti komandēja Zarāns.

Pie ieejas katram pārdeva zaļu lentes gabaliņu ar kniepadatu. Bez tam jaunajām dāmām vajadzēja ņemt numurus un piespraust pie krūtīm redzamā vietā.

Un tad ap pulksten četriem pēcpusdienā uz ielas un laukumā sāka ņirbēt spilgti krāsainās dāmu kleitas. Nāca pilsētnieces, nāca laucinieces, cita ar citu sacenzdamās krāsu un fasonu izdomā. Svarīgi savām meitām līdzi iesoļoja lauku saimnieces tumšās kleitās, šallēm un zīda lakatiem ap galvām. Viņas tūlīt ieņēma vietas uz soliem, lai sēdētu tur visu balles laiku.

— Paskat, paskat — Plāceniete ar savu Mildu! Abas uzcirtu-šās kā tādas muižnieces.

— Ir jau ar tikpat kā muiža.

— Un, re, Tumšiene ar savējo ... ak tu tētīt, kāda kleita — cauri spīd un tik kupla, ka plīvo vien!

— Tā jau laikam domā tikt par to skaistuma karalieni.

— Ko visu gan pasaulē neizgudro! Mūsu laikā par tādām karalienēm pat dzirdēts netika.

— Ko nu mūsu laikos. Tagad viss pa jaunam. Un, skat, kas tad tā tāda?

— Tā zilā? Tā tak mūsu policista cienīgā. Gribaču Elza.

— Ak, tā ... Gribači — tie, kas pagasta viņā galā? Tāda smuka, piemīlīga kundzīte.

— Žēlīgais! Tu paskaties — mūsu Bitene sajukusi prātā! Baltā kleitā kā brūte! Un sarkanu jostu apsējusies! Vai tu manu baltu dieniņu, kādi kumēdiņi. Ko tik te visu nedabū redzēt!

— Te jau labāk kā tejāterī. Aiz to man zaļumballes patīk.

— Šie jau tejāteri ar taisījās spēlēt. Programmās viss rakstīts. Bet es dzirdēju, ka izjucis. Neesot bijis laika to runājamo izmācīties.

Berta Bite savam vīram blakus baltajā kleitā cienīgi pārgāja pāri laukuma stūrim un novietojās uz sola blakus pazīstamiem.

Viņa skatījās visapkārt, vai neredzēs kur friziereni, bet pagaidām to nekur nemanīja. Prātīgi darītu tāda šķirtene, nemaz nenākdama. Kas šai te ko meklēt?

Bite, nelielās ūsas skrullēdams, brītiņu pastāvēja pie sievie-šiem, tad aizgāja uz bufetes pusi, kur drūzmējās vīri.

Ugunsdzēsēju pūtēju orķestris ar maršu atklāja zaļumsvēt-kus. Bungu dārdoņa un ragu basi satricināja visu pilsētiņu un aizplūda vēl tālu aiz tās pāri laukiem.

Balle sākās.

Edvīns ar Aldu pie rokas ienāca pa vārtiem tad, kad muzikanti jau plēsa vaļā valsi. Visu tuvāko sieviešu acis uzreiz pievērsās viņiem.

— Skaties, skaties! Kalnabērzu jaunais ar kalēja meitu.

— Es redzu, redzu. Saka jau, ka šā māte dikti negribot!

— Vai nu mūsu laikos kāds māti klausa!

— Bet Kalnabērziene jau pati bez brunčiem ienākusi vīra mājās.

— Pati, jā... bet dēlam grib bagātu sievu.

— Šī tāda tīri smuka.

— Šis ar stalts kā ozols.

— Tūlīt ies dancot... re, šī sarkst vien, laikam kaunas. Ko nu tur piekaunēsies, stāsta, ka Jāņos būšot kāzas.

Edvīns ar Aldu, valša drūzmā iejukuši, nepiegrieza apkārtnei nekādu vērību. Cieši piespiedis meiteni sev klāt, Edvīns grieza viņu dārdošās mūzikas ritmā tikmēr, kamēr Aldai noreiba galva.

— Es vairāk nevaru, — viņa čukstēja.

Tad viņi aizgāja malā un apsēdās uz sola. Un visu laiku Edvīns turēja Aldas roku savējā.

Viņiem viss jau bija norunāts un izlemts. Jāņos būs kāzas. Aldas vecāki jau samierinājušies. Edvīna māte staigāja kā tumšs lietus mākonis, bet Edvīna pusē bija nostājies tēvs: ja dēls šo skuķi tā grib, lai ņem. Tas, ka nākamā vīramāte viņu negrib, Aldai ļoti ķērās pie sirds, bet tādēļ no sava mīļotā atteikties — to viņa nespēja. Klusībā viņa loloja cerību, ka pratīs iekarot Edvīna mātes labvēlību. Viņa tai visādi paklausīs. Strādās. Būs laba. Gan viņa atzīs, ka velti pukojusies.

Izdancinājis polkā savu sievu, Skrēja uz tango uzlūdza Tumšu Ilonu.

— Kāds ir jūsu numurs? Man jāiegaumē. — Viņš jautāja, pieliecies tuvu meičas sejai.

Ilona pacēla melnās acis un atkal novērsās kaut kur pāri partnera plecam.

— Kam jums tas vajadzīgs?

— Neizliecieties, — teica Skrēja. — Jūs labi zināt, ka tiksiet izvēlēta par Priedaines karalieni. Un es pirmais nodošu savu balsi par jums.

— Bet es jums neticu.

— Kādēļ?

— Tāpat vien, — Ilona koķeti atmeta galvu, nozibsnīja acīm.

Skrēja neizturēja, strauji pierāva viņu sev tuvāk, uz īsu brīdi piespiezdams visā augumā sev klāt. Bet Ilona tūlīt atrāvās nost. Viņi turpināja dejot.

Elza sēdēja maliņā blakus mātei un ar acīm sekoja dejotāju burzmā savam vīram. Klusībā viņa bija uz to ļoti lepna. Tik stalta un vīrišķīga te nebija neviena.

Orķestris rāva vaļā deju pēc dejas. Laukums bija apaudzis ar īsu zāli, bet zem dejotāju kājām tā drīz tika iedzīta zemē. Laukuma vidus kļuva pelēks.

No soliem gar malām tiešām bija jauka noskatīšanās. Kādu tik tur neredzēja kleitu, kāju un augumu! Kā katrs lēca polku vai krakovjaku! Viens piespiedis meitu pie vestes tik cieši, ka abiem kustēties grūti, cits atkal tur par veselu aršīnu no sevis nost, it kā būtu bail piedurties. Viens loka kājas tā, otrs — šitā. Nez no kurienes uzradies viens tāds garš un tievs kā apīņu maikste, salokojis matus un iespraudis tajos sieviešu ķemmi ar spīdīgiem stikliņiem. Nu, āksts kas āksts.

Malā sēdētājas prašņāja cita citai, vai nezina, kas tas tāds par putnu. Nē, neviena nezināja. Gan jau no pagasta viņa gala vai varbūt pat no pavisam citas puses. Bet tas ar ķemmi juta, ka pievērsis sev uzmanību. Dejojot viņš dīvaini gorījās un locījās uz visām pusēm, cēla neredzēti augstu kājas un sita tās pret zemi, ka putekļi vien juka gaisā.

Vienā balles laukuma stūrī stāvēja bariņš Priedaines dzelzceļnieku, daži zāģētavas puiši. Arī Pāvils bija viņu vidū. Viņi vēroja dejotājus, pļāpāja savā starpā, smēķēja un smējās. Šad tad viens otrs pagāja nost, uzlūdza kādu meitu un uzdejoja.

Kļuva aizvien jautrāk un trokšņaināk. No bufetes orķestrim tika aiznesti atspirdzinājumi — alus un desiņas. Kamēr muzikanti iestiprinājās, tikmēr dejotāji organizēja rotaļas «Stāsti manim, Daugaviņa» un «Krauklīts sēž ozolā».

— Rotaļās iešana man patīk labāk nekā dancošana, — teica Plāceniete Tumša Leontīnei, ar kuru sēdēja blakus.

— Nu, bet jaunie gan labāk dejo. Rotaļas jau sāk iziet no modes.

Plāceniete ar acīm sekoja savai Mildai. Tā gāja lielajā rotaļnieku aplī, un pagaidām vidū viņu neviens neņēma. Tagad Milda bija jau laukuma otrā pusē, un novakares saulē krāšņi uzmirgoja viņas puķotā kleita. No smaga, bieza zīda. Aha, paldies dievam — nu viens viņu parāva vidū. Plāceniete priecīgi uzelpoja.

Berta šai brīdī pēkšņi pamanīja friziereni. Ieģērbusies gaišzilā, kā tāda jauna meitenīte, saskrullējusi matus, salējusies ar odekolonu tā, ka pāri visam zaļumplacim noplūda tikpat kā mākonis — gurnus gorīdama, pagāja garām un ne visai tālu apsēdās.

Berta tūlīt ar skatienu sāka meklēt savu vīru. Bite stāvēja kopā ar skroderi Ieviņu un Tumšu pie bufetes un dzēra alu. Nē, neskatījās vis šurp. Un viņa nodomāja, ka cilvēkos tak viņš tai klāt neskries, tas jau ne pēc kā neizskatītos. Galu galā tik traki ar nemaz nav — vai nu vairs kāds puika, pašam sirmi deniņi. .. Vispār, lai tāda padauza frizierene pasvilpo, ne jau šai sacensties ar likumīgi pielaulātu sievu, kas dzīvo laulībā jau tepat divdesmit gadu.

Un Berta likumīgas īpašnieces apziņā saslējās taisnāk, vēl šoreiz jau ar lepnumu — paskatījās uz bufetes pusi un atsāka atkal sarunu ar Hermīni Ieviņu.

Viņas tikko bija runājušas par to, cik žēl, ka izputējusi teātra izrāde. Būtu tāda noskatīšanās. Nu jau sen kā Priedainē nav teātris rādīts, jā, tikai ziemas vidū, kad te spēlēja to joku gabalu ... nu, kā tak viņu sauca? ... nestāv vairs nemaz prātā.

— Būtu jel kādu koncertu sarīkojuši, — teica Hermīne.

— Bet nu nav bijis kā pagājušajā vasarā.

— Manis dēļ gan tādi koncerti var nebūt, — teica Berta.

— Kas tad tur pagājušajā vasarā no tā klavierspēlētāja bija? Viņš tak nemaz nevarēja paspēlēt. Brīžam tik klusi, tik klusi, ka gandrīz vai sadzirdēt nevarēja. Gluži kā kad nebūtu ēdis. Tad jau mans Bite māk labāk spēlēt — kad sēstas pie klavierēm un kad logs vaļā, dzird visā Priedainē.

Šai mirklī uz orķestra «bīnes» parādījās Tautas izglītības Priedaines nodaļas priekšnieks skolotājs Kronis un pacēla roku, dodams zīmi, ka viņš grib kaut ko sacīt.

Laukums pamazām pierima tiktāl, ka visam pāri varēja sadzirdēt Kroņa smalko, bet skaļo balsi.

— Dāmas un kungi, — viņš sauca, — kā jau zināms no afišām, mēs šodien vēlēsim Priedaines skaistuma karalieni. Miss Priedaini. Tā ir šo skaisto zaļumsvētku galvenā nagla. Kā es redzu, visas jaunkundzes ir gatavojušās, visas ir posušās, jo te visapkārt izskatās tikpat kā rožu dārzā. Visas droši vien ir piespraudušas pie krūtīm vēlēšanu numurus, un, ja kāda to vēl nav izdarījusi, tad, lūgtu, pasteigties. Daru zināmu, ka pēc pusstundas mēs sāksim savākt balsis, un mans uzdevums ir paskaidrot, kā tas notiks: katrs svētku dalībnieks vīrietis tiek lūgts uzrakstīt uz maza papīra gabaliņa tās dāmas numuru, par kuru viņš balso. Dāmas pašas balsošanā nepiedalās. Balsis mēs savāksim, saskaitīsim un tad pasludināsim vēlēšanu rezultātu. Priedaines skaistuma karaliene kā balvu saņems sudraba tualetes piederumus. Tātad atkārtoju, pēc stundas mēs, līdzīgi senās Grieķijas Parisam, pasniegsim ābolu daiļajai Priedaines Helēnai.

— Kādai Helēnai?

— No kurienes tā tāda? Vai tad to karalieni nevēlēs no priedainiešu meitām?

— Bet varbūt mēs pārklausījāmies. .. varbūt viņš teica Ilonai. Droši vien Tumšu Ilonai. Tā jau ir tik smuka kā lelle.

Tuttā-tuttā-tuttā — ducināja orķestra bass.

Pāri atkal griezās.

— Paskatiet, kāda tur viena... pavisam sarkana kleita!

— Kur? Kur? A, tā tak tā poliete, kas viņvasar dienēja tepat Lejasbērzos. Visi jau runāja, ka viņai bērns no Pīrāga, Nezi, vai taisnība vai ne, — bet tā melsa.

— Ak vai! Arī šī piespraudusies numuru! Tētīt žēlīgais, kur nabadzītei galva!

— Ko no tāda cilvēciņa var gribēt? Vai tad viņš ko saprot? Redz, ka visām tie numuri, nu, tad viņai arī vajag.

Bijusī Pīrāga kalpone Broņa ar kādu otru meitu zem rokas gāja staigātāju rindā pa laukumu. Un tiešām, viņai pie krūtīm bija piesprausts numurs astoņdesmit četri. Savs numurs, tāpat kā visām. Broņa staigāja, sačukstējās ar draudzeni un, redzams, jutās pavisam labi.

— Nekauņa! Diez, kur bērnu likusi? Vai tādai nu nāktos staigāt te un rādīt zobus?

— Tādu nemaz nevajadzētu laist iekšā.

— Kā ta var nelaist? Viņa nopērk biļeti un nāk.

Kad orķestra vadītājs pasludināja dāmu valsi, Edvīns uzsmaidīja Aldai: — Ceru, ka tu uzlūgsi mani.

— Man notika nelaime, — Alda klusi iesaucās. — Ko nu lai dara? Zeķe pušu.

— Vai tad vaina tik liela? — Viņš paliecās uz leju.

— Ir gan.

— Labi, ka ieraudzīju. Jāiet mājā, jāuzvelk citas.

— Pareizi. Iesim un uzvilksim citas.

Viņi atstāja zaļumballes laukumu un devās uz Aldas māju.

— Tu pasēdi šeit, — Alda ieveda Edvīnu savā istabiņā.

— Es tūlīt.

Bet pie durvīm viņa vēl atgriezās.

— Zini ko, tur ir mana dzejoļu kladīte... ieraksti man kaut ko pa to laiku. Atmiņai.

— Kādai atmiņai? — Edvīns raudzījās viņā platām, spožām acīm. -— No manis tev atmiņu nevajag. Es pats tev būšu katru dienu.

— Nu, tad ne atmiņai, bet kaut ko jauku tāpat.

— Nu labi, ja tu tā gribi.

Kad Alda, zeķes pārmainījusi, atgriezās, Edvīns turēja vienā rokā viņas dzejoļu burtnīciņu, bet otrā — izrautu lapu.

— Neļaunojies, es mazliet apskādēju tavu burtnīcu. Bet šim tur nav vietas. Es izgriezu ar nazi. Lapas nejuks. Bet šo vajag iemest plītī. Kur tu tādu izrāvi?

Un viņš atdeva Aldai izgriezto lapu, kam vienā pusē bija Bārdas «Svešinieks», otrā — Laicena «Lai dzīvo Ho-Taī!».

— Bet kādēļ? — Alda nesapratnē turēja lapu rokā. — Tās ir tik skaistas dzejas.

— Tu, Alduci, nekā nezini. Laicens taču ir sarkanais.

— Bet dzeja ir tik jauka, — Alda apjukusi teica. — Un tā otra arī.

— Bet tu taču nedomā, ka es rakstīšu savu vārdu blakus tādam tautas nodevējam. Lūdzu, tagad ir kārtībā. Es ierakstīju.

Un viņš pasniedza Aldai burtnīcu, kur pāri visai lapai lieliem, stingriem burtiem bija uzrakstīts:

«Es mīlu Aldu. Edvīns».

Tad viņš paplēta rokas:

— Nāc mazu mirklīti, lai es tevi varu paturēt rokās .. . tur ļaudīs jau to nevar, un es esmu noilgojies.

Un, karsti skūpstīdams meitenes seju, viņš vēl pačukstēja:

— Cik labi, ka zeķe saplīsa!

Pa to laiku balles laukumā Anete sēdēja netālu no vārtiem blakus Eduardam un noskatījās daudzos savu roku darinātajos tērpos un valkātājās. Pēc trakā divu pēdējo nedēļu darba viņa vēl nejutās atpūtusies. Un pa kuru laiku? Vēl tikai šorīt atdeva pēdējo kleitu. Viņi ar Eduardu bija izdejojuši angļu valsi un tagad mierīgi sēdēja, noskatīdamies un klusi sarunādamies.

— Redzi, kur dejo tava draudzene, — Eduards ieteicās.

Anete paskatījās. Jēcīšu Ieva dejoja ar Emīlu. Šai brīdī laikam Emīls viņai pateica kaut ko ļoti jocīgu, jo Ieva pēkšņi iesmējās un nolieca galvu pie partnera pleca.

— Māliņa kungs, lūdzam jūs panākt kompānijā! — Anetes un Eduarda priekšā nostājās Lejasbērzu Pīrāgs, jau krietni iesilis. — Ar mums kopā uzprišināt dūšu! Zīraka kungs sauc. Jaunkundze jau atlaidīs uz brītiņu ... vai ne, jaunkundz?

— Edi, nevajag, — Anete čukstēja. — Neej.

Eduards cieši saspieda viņas elkoni un tikpat klusi atbildēja:

— Nē, Anetiņ, tā nevar... pagasta vecākais apvainosies. Es ilgi nebūšu, tu pasēdi un pagaidi. Pasēdi tepat.

Un viņš aizgāja līdzi Pīrāgam uz bufeti, ap kuru bija apmetušās vairākas trokšņainas vīru grupas.

Dejot beiguši, Anetei garām nāca Ieva ar Emīlu. Viņi aizvien vēl par kaut ko smējās. Emīls aizgāja tālāk, bet Ieva atsēdās pie Anetes.

— Tu viena?

— Nē ... Eduards aizgāja uz brītiņu. Bet kas tev par tādu jautrību?

— Joks. — Ieva teica. — Puiši grib izspēlēt joku. Es nezinu, vai viņiem tas izdosies, bet, ja izdosies, tad gan ... padod šurp ausi!

Kad Ieva beidza čukstēt, arī Anete no sirds iesmējās.

— Vai dieniņ, — viņa teica. — Bet kas tad notiks ar manām dāmām? Tās kritīs ģībonī.

Patlaban dejoja fokstrotu.

Skrēja atkal bija notvēris Tumša Ilonu, ar kuru viņš šodien bija dejojis jau vairākas reizes. Bet Elza sēdēja ar mati maliņa un pūlējās ieraudzīt dejotāju drūzmā sava vīra plecīgo stāvu. Pirmīt viņa bija gribējusi, lai Vilis dejo ar viņu valsi. Bet viņš steigdamies bija attraucis: «Vai tev prāts! Pēc ka tas izskatīsies, ja es ballē dancinu tikai savu sievu!»

Bet viņi taču dejoja tikai vienu reizi!

— Nu, kā jutās Priedaines nakama karaliene? — Skrēja jautāja Ilonai.

— Ko jūs pļāpājat! — Ilona izlikās skaišamies.

— Tikai ar vienu noteikumu, — Skrēja čukstēja viņai pie auss. — Nekļūstiet lepna.

Ilona smējās, lai noslēptu, ka viņai glaimo šie vārdi un pats runātājs valdzina. Viņa taču pilnīgi skaidri apzinājās, ka ir skaistākā no visām, kas te šovakar dejo.

Tuvojās laiks, kad jāsāk vākt balsis par karalieni. Viss laukums jau sen bija kļuvis nemierīgs. Puiši stāvēja grupiņās, gāja viens pie otra, rakstīja zīmītes.

Balsu savākšanas un skaitīšanas komisija iesāka darbu.

Meitas staigāja pa laukumu — daža smiedamās, daža satraukta, visas it kā kaunēdamās par piespraustajiem numuriem, bet neviena tos nost neņēma.

— Tev arī vajadzēja pielikt kādu ciparu, — Emīls teica Ievai. — Būs man pašam jāuzraksta.

— Uja! Tas taču būs viltojums!

Tikko Emīls bija aizgājis tālāk, Ievai piesitās Pīrāgs, iereibis krietni vairāk nekā pirmīt.

— Ievas jaunkundz... — viņš runāja, mīksti veldams mēli pa muti, — Ievas jaunkundz! Neesiet lepna! Visas jaunkundzes tik lepnas... deguni gaisā.. . Iesim dancot, Ievas jaunkundz, tā es gribētu teikt... Šito pašu, ko tur tagad spēlē. Tra-ra, tra-ra . ..

— Šito, ko tagad spēlē, es nemāku, — Ieva teica. — Un negribas arī dejot, rīt darba diena.

— Kas par darba dienu! Lai vilks apēd visas darba dienas! — Pīrāgs neatlaidās. — Ievas jaunkundz, nu tad iesim bišķīt pastaigāt . .. par ko jūs nevarat nākt ar mani pastaigāt?

— Kājas piekusušas, — Ieva atraidīja.

— Nu tad nestāvēsim kājās, — Pīrāgs mācās viņai virsū, — iziesim tepat zaļumos ārpusē... tepat ārpusē un atradīsim mīkstu vietiņu, kur pasēdēt.

Ieva pameta viņu vienu un aizgāja pie Anetes. Tā sēdēja turpat, kur pirmīt, un izskatījās nogurusi. Tikko bija pienācis Eduards, lūdzis, lai viņa vēl pagaida, jo viņu no turienes nelaižot projām.

— Es jau ne sava prieka pēc, — viņš teica. — Bet Zīraku apvainot es nevaru. Vienu īsu brītiņu vēl, gan tad izmānīšos...

Protams, viņš bīstas apvainot pagasta vecāko. Bet sēdēdama

25*

387

Anete domāja, ka labāk nebūtu nemaz nākusi. Ja vienai, tad labāk sēdēt mājās. Viņam pat prātā neienāk, ka Anete jūtas aizskarta. Un tiešām, ja Eduards viņai nebūtu tik mīļš, viņa tagad tūlīt celtos un ietu projām.

— Redzēs, redzēs, kura tad nu būs tā laimīgā! — Tumša Leontīne izlikdamās teica Plācenietei.

— Gan jau jūsu Ilonīte, gan jau viņa!

— Nu, to jau iepriekš nevar zināt. .. vienam patīk matē, otram meita.

— Bet jūs jau abas esat stipri smukas, — Plāceniete glaimoja.

Vēlēšanu komisija turpat lejā pie orķestra skaitīja balsis. Ciešā lokā bija sastājušies Priedaines jaunie dzelzceļnieki un pārējie lauku un pilsētiņas puiši.

Tad komisijas priekšsēdētājs skolotājs Kronis uzkāpa paaugstinājumā un nosauca pāri visam laukumam:

— Lūdzu uzmanību, dāmas un kungi! Nupat komisija pabeigusi saskaitīt balsis, kas nodotas par Priedaines skaistuma karalieni. Vislielākais skaits nodots par astoņdesmit ceturto numuru. Tātad reizē ar to man ir tas gods svinīgi paziņot, ka par mūsu skaistuma karalieni, par «miss Priedaine» ir izvēlēta tā jaunkundze, kurai pie krūtīm ir astoņdesmit ceturtais numurs. Lūdzu šo laimīgo nākt šurp un uzkāpt uz tribīnes.

Visu acis sāka šaudīties pāri laukumam. Kur? Kura tā ir? Bet Priedaines dāmas, ieskaitot Ilonu, apstulba un sastinga. Astoņdesmit ceturtais? Kam tad ir astoņdesmit ceturtais?

— Lūdzu jaunizvēlēto skaistuma karalieni iznākt priekša! — atkārtoja Kronis. Viņam rokās jau bija juveliera kārba ar sudraba tualetes piederumiem. — Lūdzu, nekautrējieties! Tautas balss ir dieva balss.

— Te jau viņa ir! — atskanēja sauciens laukuma vidu.

Vakara krēslā cauri ļaužu burzmai izspraucās divi puiši,

vezdami zem rokas meiču sarkanā kleitā.

Bijusī Pīrāga kalpone Broņa bija izvēlēta par Priedaines skaistuma karalieni.

— Dieviņ, žēlīgais!

— Kāda nekrietnība!

— Tas ir skandāls!

— Kā tai mātītei nav kauna!

— Redziet, redziet — nu šī kāps arī augšā uz bīnes!

Orķestris nogrūda tušu.

Kronis staveja ar kārbu roka un platīja muti ka zivs sausumā.

Bet Broņa, abu puišu vesta, jau bija augšā un nostājās viņa priekšā.

No laukuma vidus atskanēja sauciens:

— Lai dzīvo Priedaines skaistuma karaliene! Urā! Lai dzīvo «miss Priedaine»!

Un daudzbalsīgs vīriešu koris, cik vien skaļi spēdams, atkārtoja: «Urā! Urā! Urā!»

Kronis bija atdabūjis valodu. Galvu uz vienu un otru pusi grozīdams, it kā palīdzību gaidīdams, viņš murmināja:

— Vienu momentiņu .. . dāmas un kungi... vienu momen-tiņu! Mēs tūlīt noskaidrosim ... mēs noskaidrosim ... te ir kāda pārskatīšanās .. .

— Kas par pārskatīšanos! — atskanēja spēcīgs sauciens. — Likumīgi balsots, viss kārtībā!

Un viens cits turpināja:

— Tautas balss ir dieva balss!

Un trešais pavisam nekaunīgi:

— Vai tad Broņa nav tāda pati kā visas Priedaines dāmas?

Policists Skrēja lauzās cauri ļaužu drūzmai uz kliedzēju pusi.

Bet vakara tumsā, ko kliedēja tikai spuldžu gaisma divos stabos un tā, kas dega uz orķestra tribīnes, vainīgos viņš tā kā tā nespēja saskatīt. Visi smējās un ņirgājās:

— Karaliene Broņa pirmā!

— Bet tad jau mazais pīrādzēns ir kroņprincis!

— Jāiet šito joku pateikt laimīgajam tēvam!

— Nezi, vai viņš apjēgs — ir jau pilns kā maks!

— Kas to būtu domājis, ka Priedaine kļūs par karaļvalsti!

Nikns un nevarīgs Skrēja maisījās pa riebīgo pūli.

— Izbeigt bļaustīšanos! Izbeigt!

Bet ap tribīni stāvošie sauca:

- Kroņa kungs! Jūs taisiet to ceremoniju ātrāk! Mēs gribam dejot!

Un Kronis, galīgi apjucis, tikko dzirdami nobubināja:

— Apsveicu ... apsveicu ...

Un tīri mehāniski pastiepa sudrablietu kārbu uz priekšu. Jaunā karaliene to ātri satvēra un pasita padusē.

Orķestris pēc jau agrāk saņemtām instrukcijām vēlreiz noplēsa dārdošu tušu.

— Mamm, iesim mājās! — Ilona rāva māti aiz rokas. Leontīne piecēlās klusēdama. Aiz niknuma viņa nevarēja parunāt.

— Iesim arī mēs, Mildiņ, un brauksim, — Plāceniete teica savējai. — Ko te ilgāk darīs. Te jau sanākuši tikai tādi čangaļi.

Bet Berta Bite jau labu laiku uztraukta staigāja pa visu laukumu. Bite bija kā ūdenī iekritis. Un frizierene arī.

Orķestris atkal spēlēja krakovjaku, zeme dipēja zem dejotāju soļiem, tumsā neredzami kāpa augšup putekļi.

Bet skroderis Ieviņš, kurš orķestrī pūta klarneti, gan nevarēja zināt, ka viņš to pūš pēdējo reizi.

Viņi dzīvoja trijatā — viņš, Hermīne un Herta. Darbnīca bija mazu gabaliņu nost no galvenās ielas un pie tās klāt arī dzīvoklis. Dzīvoklis bija diezgan labs, bet Hermīne nekad nevarēja samierināties ar to, ka viņiem nav pašiem savas mājas. Ja cilvēkam ir pašam sava māja, tad viņš ar reizi paceļas visu acīs. Arī pats Ieviņš sen sapņoja par to, bet kur tu rausi tādu kapitālu? Priedainē bija vairākas mājas, ko varētu nopirkt, bet drēbnieka — lai arī cienījama — amats nav tik ienesīgs, kas ļautu atlicināt tādu summu.

Jau gadiem ilgi viņi pirka Sarkanā krusta loterijas biļetes. Šad tad krita pa sešiem, pa desmit latiem, un viņi pirka un loloja cerības: un ja nu pēkšņi lielais laimests! Kādam taču tas krīt! Kādēļ lai vienreiz tie nevarētu būt viņi?

Vaļas brīžos ar Hermīni divatā viņi bieži fantazēja par nākotnes iespējām, ja loterijā uzsmaidītu laime.

— Kā tu domā, papucīt, kuru tad mēs ņemtu?

— Domāt, būtu jāpaliek pie lētākās, — Ieviņš prātīgi teica.

— Man gan tā Krēsliņa māja nepatīk.

— Par ko nepatīk? Māja kā māja. Nekādu ielāpu neprasa,, jumtu viņš pērn uzlika jaunu. Trīs istabas, ja grib — var pietaisīt balkonu.

— Balkonu jau nu katrā ziņā! Bez balkona es nemaz neeju! Un ar krāsainiem stikliem, tā kā Tumšiem.

— Ja jau taisa, var arī ar krāsainiem.

— Bet es tomēr gribētu to otru, — Hermīne enerģiski atsāka. — Tu padomā pats — tā gandrīz blakus Tumšiem, tikai divas mājas starpā.

— Nu un tad?

— Kā — nu un tad? It kā tas neko nenozīmē, vai tavai mājai blakām stāv būdele ar diviem lodziņiem vai liela lepna māja ar veikalu. Tur tak apgrozās cilvēki... es nezinu, kā tu to nesaproti! Un tad — mēs ar Tumšieni esam draudzenes.

Citreiz, sarunājoties par šo pašu tematu, Ieviņš centās pierādīt, ka Krēsliņa mājas priekšrocība vēl arī tā, ka pie tās iekopts dārzs, bet tā otra nav gluži gatava, tur vēl šis tas jāliek klāt.

— Nu un tad? — Hermīne jautāja. — Pieliksim. Ja mums tā nauda būs — pieliksim. Un tur jau tāda nieka vien vēl trūkst. Es taču zinu. Ja jau pirkt, tad pirkt kaut ko labu. Ja ne, tad nemaz nav vērts līst no šīs alas ārā.

— Nu, nu, — Ieviņš apsauca. — Nespļauj nu akā!

Divi dienas pēc lielās balles priekšpusdienā Hermīne pateica, ka aiziet uz skārni pēc gaļas kotletēm. Herta otrā istabā pie vaļēja loga lasīja romānu. Bet uz ielas svelmēja saule.

Pats Ieviņš, kreklā izmeties, sēdēja darbnīcā uz galda stūra un iešuva pogas aizsargu priekšnieka Plāceņa jaunajam parādes mundierim. Viņš šuva un pie sevis pārdomāja, ka vecais vēl bija ticis tīri maz valkāts, bet Plācenis uzgāzis pašā priekšā, velns viņu zina, kādu smāķi, ko nekādi nevar dabūt ārā, — no lielas tīrīšanas drēbe tai vietā pat plāna kļuvusi, bet pleķis redzams. Kur nu ar tādu rādīsies?

Pogas šūdams, Ieviņš vēl pārdomāja arī par nākamo svētdienu, kad nolikts orķestra mēģinājums. Kaut nu neizputētu vien kā viņreiz, pirms vasarsvētkiem — nesanāca ne puse, vienam tāda klizma, otram šāda. Viņš pats gan neiztrūka nevienā reizē. Drēbes viņš šuva maizes dēļ, bet klarneti pūst — tā bija viņa vājība, viņa prieks un svētdienas svinīgums.

Bet diena gan padevusies karsta. Gluži kā siena laikā. Ieviņš nolēma mazliet atvilkt elpu un nolika mundieri uz galda. Pats viņš paņēma dvieli un noslaucīja sviedrus no sejas, kakla un plikā pakauša. Nav viegli miesās pilnīgam cilvēkam, svīst kā traks.

Pa vaļējo logu kuplā kļava meta tveicīgajā istabā biezu un veldzējošu vēsumu. Ieviņš pievilka krēslu pie loga un, paņēmis «Jaunākās Ziņas», sāka lasīt, kas jauns noticis pasaulē, — Francijā valdības krīze, Turcijā zemes trīce, Floridā trakojusi viesuļvētra, Vācijā — žīdu grautiņi un trīs nāves sodi komunistiem.

— Visur vieni trakumi, — Ieviņš pusbalsī nobrīnījās. — Domāt, ka tikai pie mums viss klusu un mierīgi.

Un viņš ar apmierinājumu nodomāja, ka labāk jau gan dzīvot tādā mazā un ne ar ko sevišķu neievērojamā zemītē kā Latvijā nekā kādā lielvalstī, kur visi plēšas pēc varas, šaujas un slepkavo, vai arī tai pašā Floridā, kur gan aug dažnedažādi dienvidu augļi, bet kur tevi var aizraut pa gaisu tāda viesuļvētra kā diega galu.

Pēc tam Ieviņš ar patiku izlasīja dēku romāna turpinājumu un, pēdējo lapu pavēris, ieraudzīja Sarkanā krusta laimestu izlozes sarakstu.

Kā tad, šajās dienās jau vajadzēja būt izlozei! Kā tad!

Un viņam tūlīt iekārojās skriet pie skapja pēc loterijas lozēm un pārbaudīt. Bet drīzi vajadzēja nākt Hermīnei, un viņa būs dusmīga, ja lozes būs jau pārbaudītas. Viņa gribēja sev tiesību izdarīt to pirmajai. Viņa negribēja nevienam atdot iespējamo prieku — uzzināt lielo laimestu.

— Lai nu arī skatās, — Ieviņš izlēma. — Tā kā tā jau būs tukšas.

Ieviņš ķērās atkal pie darba. Piešuva vēl pēdējās divas pogas un tad, zaļgano frenci abās rokās papletis, pacēla gaisā, vērodams kopiespaidu.

Iznācis gan plats. Ko var darīt, — ja Plācenis sver pilnus simt kilogramus, nekādu graciozo mundieri tam pielāgot nevar. Bet skrodera darbs padarīts uz goda. Viss nostrādāts glīti un pamatīgi. Ne jau velti te nāk šūties paši smalkākie ļaudis no pilsētiņas un apkaimes saimnieki.

Ieviņš nolika Plāceņa mundieri uz galda, paņēma smago gludekli un taisījās iet pēc oglēm. Bet tad viņam tomēr atkal iekrita prātā laimestu saraksts un biļetes. Kur tā Hermīne beigu beigās tik ilgi? Citādi jau nav — satikās ar kādu paziņu, un tad gaidi vesels! Kā būtu, ja ņemtu un paskatītos, lai tad miers. Paskatīsies un neteiks, ka skatījies.

Viņš nolika gludekli atpakaļ un gāja sameklēt lozes.

— Nekas jau nebūs, muļķības, — Ieviņš pats ar sevi runāja, atvērdams avīzes lapu un ar pirkstu sākdams braukt pa sīko skaitļu sleju. — Nekas, tāpat kā vienmēr, jāpaskatās tikai kārtības labad ... reiz tādas lozes ir, tad jāskatās.

Viņš brauca, brauca ar pirkstu uz leju un tad pēkšņi ieraudzīja divus vienādus numurus — vienu avīzē, otru lozē, ko turēja rokā.

Ieviņš labi pazina īso grūdienu pakrūte, ta bija arī agrak tajās reizēs, kad viņi bija laimējuši tos dažus latus. Viņš krampjaini spieda roku uz lozes, it kā tā varētu aizbēgt, bet sirds krūtīs sāka mežonīgi dauzīties.

Uz summu viņš vēl baidījās skatīties.

— Gan jau atkal kādi seši vai desmit, gan jau atkal... — Ieviņš māņticības dēļ murmināja.

Beidzot viņš tomēr paskatījās, brīdi skatījās kā sastindzis, kamēr acis pletās un pletās, līdz kļuva nedabiski platas un stiklainas. Lielais! Lielais!

Ieviņš īsi iekunkstējās un nevarīgi saļima atpakaļ krēslā.

Herta blakus istabā šo kunkstienu bija dzirdējusi un tagad ieskatījās pa durvīm.

— Kas tev ir, papu?

Atbildes nebija. Nedabīgā pozā Ieviņš gulēja krēslā — galva uz sāniem, rokas slābi karājās uz leju.

— Papu, kas tev ir? — Herta iebrēcās, stāvēdama istabas vidū un baidīdamās tuvoties.

Ieviņš gūstījās pēc elpas un skatījās neredzošām acīm. Ap viņa lūpām vilkās nedabisks, vainīgs un muļķīgs smaids.

— Herta, — viņš šļupstēja, — Hertiņ . . . mammu!

Herta izšāvās pa durvīm.

Pēc desmit minūtēm Hermīne bija klāt. Durvis atraudama, viņa neapmierināta iesaucās:

— Kas ir, papuc? Tikko iesāku malt gaļu ... ko tev vajag?

Bet Ieviņām vairs nevajadzēja nekā. Viņš vairs nesēdēja

krēslā, bet gulēja uz grīdas, rokas atmetis, vienu kāju ceļgalā sarāvis uz augšu.

Hermīne ieraudzīja viņa acis un šausmās iekliedzās.

Kad pirmais apjukums un izmisums bija pāri un līķis, apmazgāts un apkopts, blakus istabā gaidīja savu pēdējo brīdi virs zemes, Hermīne, visas asaras izraudājusi, galdu kārtodama, pamanīja no skapja izņemtās lozes un avīzi. Un, lai cik sagrauzta un dziļi nelaimīga, viņa ņēma un pārbaudīja sarakstu.

— Kā gan mums nav laimes, — viņa, smagi nopūzdamās, teica savai Hertai, — ja te nestāvētu divi, bet trīs, mums būtu kritis lielais laimests. Nē, mums nav un nav laimes ...

Mazliet vēlāk — nedēļu pēc vasarsvētkiem — cita veida bēdas piemeklēja arī Jēcīšus. Tās gan neuzkrita negaidot — tās vilkās un vilkās pamazām, kamēr sabiezēja kā draudīgi melns mākonis pāri galvām.

N

Jau trīs nedēļas Ievas tēvs staigāja sadudzis un mieru neatrazdams. Ar katru dienu tuvāk nāca termiņš deviņi simti latiem zemes bankā.

Deviņi simti! Vēl pagājušajā rudenī viņš loloja cerības kāi nekā šo summu sagrabināt. Saknapināties, izspiest. Nobaroja pārdošanai divas cūkas, pavasara pusē padzirdīja un pavilka abus telēnus, pēdējo olu un sviesta piciņu aiznesa uz tirgu.

Cūkas Jēcītis ar Andri ap ziemas svētkiem aizveda uz Rīgas tirgu, bet arī tur nedabūja latu kilogramā. Teļus atdeva uzpircējam tepat un saņēma četrdesmit santīmu kilogramā. Olas Priedainē maksāja četri santīmi gabalā. Ar lielām grūtībām pavasarī viņi bija sakrājuši četri simti piecdesmit. Pusi, tikai pusi no> parāda!

Un tomēr sākumā Jēcītim vēl bija stipra cerība izgrozīties. Viņam Rīgā, Čiekurkalnā, dzīvoja brālēns, kurš strādāja par meistaru finierfabrikā. Ziemā Jēcītis bija ar viņu runājis un saņēmis tikpat kā drošu solījumu ar saviem trīs simti latiem izpalīdzēt. Tad jau daudz vairs netrūktu, tad jau kā nekā galus savilktu.

Un tieši pirms trim nedēļām finierfabrikā izcēlās ugunsgrēks, tā nosvila līdz pamatiem. Jēcītis saņēma no brālēna vēstuli, kurā bija teikts, ka viņš palīdzēt nevarēs, jo palicis bez darba un šimbrīžam pats nezina, kad to atradīs.

Šī ziņa nāca negaidīta un satriecoša. Ievas tēvs rēķināja dienu un rēķināja nakti, gultā gulēdams, pūlējās izdomāt visādas iespējas, kur izraut tik lielu summu. No kā prasīsi, no kā lūgsi aizdevumu? Mazajiem nav, pašiem āmurs pie rīkles, bet lielie nedos.

Un viņš rēķināja un rēķināja — kā būtu, ja pārdotu vienu govi, visas četras aitas, abus trīs mēnešus vecos sivēnus, vistas .. . Tāpat trūktu vēl ļoti daudz. Pārdot abas govis? Zirgu? Un palikt atkal uz plikas zemes kā pašā sākumā? Nē, otrreiz sākumu atkārtot nevar. Toreiz viņam bija ļoti spožas cerības — dabūja zemi, dabūja valsts aizdevumu, likās — gan jau ar katru gadu kļūs vieglāk, viss ies normāli, pamazām tiks vaļā no parāda. Pamazām, pamazām.

Bet parāds negribēja atkāpties. Kā lietuvēns tas nāca līdzi visus šos gadus, aizvien ciešāk savilkdams cilpu ap kaklu. Tagad nu vairs nezini, kā glābties. Līdz termiņam atlikusi tikai viena nedēļa.

Šai svētdienas rītā Jēcītis piecēlās ļoti agri.

Ieva redzēja, ka viņš staigā pa pagalmu, kur maurs vēl pilns smagas, gaišpelēkas rasas, ieiet dārzā, apskata ābelītes, tad aiziet uz kūti, uz klētiņu, nāk atpakaļ un, skaidienā apstājies, sakravā pajukušo žagaru grēdu. It kā nezinātu, kur likties, ko iesākt.

Māte nesa spaini ar ēdienu abiem sivēniem. Pagalma vidū Jēcītis satikās ar sievu un izņēma tai pilno spaini no rokas.

— Do šu, es aizstiepšu.

— Ej nu tu ... vai tad es pirmo reizi nesu cūkēdienu?

Jēcītis neko neatbildēja. Viņam pakaļ iedama, māte noteica:

— Tāds kā jocīgais.

Brokastīs viņi visi četri klusēdami, tikai dažus visnepieciešamākos vārdus pārmīdami, paēda piena putru ar biezpienu.

Traukus novācot, Ieva dzirdēja tēvu sakām mātei:

— Es mazliet paiešos ... tepat līdz Kalnabērziem.

Māte neko neatbildēja, tikai pamāja ar galvu. Ieva saprata, ka tēvs grib izmēģināt pēdējo gājienu, un noskumusi noraudzījās, kā viņš uzvelk svārkus, uzliek cepuri un tad gausi aiz-soļo pāri pagalmam.

Kad Jēcītis ienāca Kalnabērzos, pats saimnieks, kreklā izmeties, ar avīzi rokā sēdēja uz soliņa kuplas kļavas paēnā. Viņš atlika avīzi pie malas un pasniedza Jēcītim roku.

— Nu, kā ta sviežas? Vai esi sācis jau pļaut? Zāle šogad labi augusi. Man puisis vakar nogāza tepat aiz ābeļdārza to nostūri. Jāsāk jau ir, jāsāk ir, kamēr pieturas šitāds skaidrs laiks. Kas to zina, kā būs vēlāk, pēc Jāņiem.

Jēcītis centās runāt līdzi, visu laiku mokoši domādams, kā lai iesāk par to, kādēļ nācis.

Kalnabērzu saimnieks izrunājās par grāvju rakšanu, par savām cukurbietēm, kas pašlaik jāretina, par vasarāju ecēšanu. Izstāstīja par līmju karogiem, ar kuru palīdzību viņi cīnās pret spradžiem. Un tad sāka stāstīt par ābelēm.

Jēcītis klausījās, klausījās, iemezdams pa retam vārdiņam, tad beidzot nolēma, ka nav ko vilkt garumā, jārunā:

— Es, taisnību sakot, nācu pie tevis ar lielu lūgumu .. .

Kalnabērzu saimnieks uzmeta ciemiņam īsu skatienu.

— Nu, nu ... kas tad tev būtu par vajadzību?

Jēcītis dziļi ievilka elpu.

— Man ... briesmīgi liela vajadzība .. bailes teikt. Bet nezinu cita padoma. Sadomāju, nākšu aprunāšos... varbūt tu neatteiksi.

\

Pa taciņu uz klēti viņiem garām aizgāja pati saimniece, noteikdama ciemiņam īsu, cienīgu «labrīt».

— Man nāk virsū termiņš bankā ... pēc nedēļas. Deviņi simti latu. Puse man ir ... vēl kādu mazumu varētu sagrabināt, bet savu trīssimt latu man pietrūks. Ja nu tu varētu man izpalīdzēt šai reizē, es tev ...

Te Kalnabērzu saimnieks viņu pārtrauca.

— Kā tu teici? Trīs simti latu? Vai tev prāts, Jēcīt! Kur tad lai es ņemu tik daudz liekas naudas? Cita lieta, ja man būtu naudas fabriķis, tad gan es tev varētu iedot! — Un viņš pasmiedamies paliecās un uzsita ciemiņam uz pleca: — Ar naudu, kaimiņ, šajos laikos grūti. Mums, lielajiem, tāpat kā jums, mazajiem. Mums vēl grūtāk, mums nāk puiši un meitas — jaudā tikai skaitīt latus uz galda! Tev maza bēda — tev divas goteles un viens zirgs, meita un zeņķis pakapā ar izkapti, un siens šķūnī. Tāpat paši vien jūs iekasāt sēklu zemē, un, kas izaug, tas viss paliek pašiem. Ne tev vajag mašīnu, ne tādu lērumu mākslīgo mēslu, ne te tādas grāvju rakšanas, ne drenēšanas ... jo mazāka darīšana, jo mazāka bēda — tā tak ir, Jēcīt?

Pavisam sausu, pēkšņi izžuvušu muti Jēcītis raudzīja iebilst:

— Nu jā, nu jā ... bet es tā domāju, varbūt līdz rudenim tu tomēr varētu ... citādi man jāizput... citādi man, nudien, nav glābiņa. Rudenī mēs varētu atdot, rudenī noteikti.. .

— Kaimiņu būšana paliek kaimiņu būšana, — prātīgi teica Kalnabērzu saimnieks. — Bet te es tev nekā nevarēšu izlīdzēt. Zirgu stallim jāliek jauns jumts, taisos pirkt sējmašīnu, dēla kāzas nāk virsū ... visur tikai noskaiti latus.

— Nu, varbūt kaut divi simti... — Jēcītis ķērās kā slīcējs pie salma. — Varbūt tik daudz tu tomēr varētu ... tas man būtu vienīgais glābiņš . . .

Saimnieks atmeta ar roku jau mazliet nepacietīgi.

— Nu, es tak tev saku: ja man būtu naudas fabriķis ... bet man tāda nav, mīļais draugs, man nav!

Jēcītis klusēja satriekts, zaudējis pēdējo iespēju.

Kalnabērzam laikam sametās viņa žēl. Atkal uzsitis tam uz pleca, viņš tēvišķi sacīja:

— Nenolaid nu tādēļ dūšu un nemet plinti krūmos. Gan jau kaut kā izgrozīsies. Mums, zemniekiem, tagad grūti laiki. Kalpi dārgi, sviesta piemaksas nepaceļ, viss jāpārdod par pusvelti... es tik saku, labāk mest to saimnieka būšanu nost un iet uz Rīgu par bezdarbnieku.

Saimniece nāca no klēts atpakaļ, nesdama kaut ko baltajā priekšautā. Pagalma vidū viņa apstājās un uzsauca meitai, kura pie akas lēja silēs ūdeni:

— Līn, ieej dārzā un atnes man sīpollakstus! Un kādu dilli ar!

— Labi, saimniec, — Līna atsaucās, iegāzdama pilnu spaini silē. Tad viņa atlaida vaļā spaini, kas palika šūpojamies pie vindas, un gāja izpildīt pavēli.

Jēcītis klusēja, zinādams, ka nu jāiet projām, ka vairāk runāt veltīgi, bet nespēja piecelties. It kā ar to, ka viņš sēdēs tepat, kaut kas vēl var grozīties, bet, ja piecelsies un aizies, visam būs pārvilkta svītra.

Kalnabērzu saimniekam, acīm redzot, kļuva mazliet neērti. Viņš sagrozījās, pacilāja avīzi un iejautājās:

— Vai esi lasījis, kā nu vācietis sasparojies? Laikam jau taisās uz karu. Citādi nav. Citādi nav, ka gāzīsies virsū lieliniekiem. Un tad jau tiem beigas. Ko tādi, kas grauž kartupeļu mizas, var noturēties pretī šitādam spēkam kā vācietis! Jods viņu zina — tā kā bailes ar no tā vācieša ... baronu slaka vien ir, bet sarkanie vēl ļaunāk. Kā saka — vai vilks, vai lācis...

Jēcītis piecēlās un sniedza roku.

— Ardievu ... es tad nu iešu.

— Ardievu, kaimiņ. Neņem ļaunā, bet naudas ziņā es tāds pats nabags kā tu. Tagadējos laikos saimniekam grūtāk nekā kalpam ... kā saka, smejies vai raudi. ..

Viņš pavadīja ciemiņu līdz vārtiem.

Jēcītis gausi soļoja pa Kalnabērzu ganību ceļu, abās pusēs iežogotu kārtīm, lai ganāmpulks neieskrietu labībā un āboliņā. Viņš pēkšņi jutās tā piekusis, ka vismīļāk būtu pakritis turpat ceļmalā, nekā gājis tos pusotra kilometra līdz savām mājām.

Nevajadzēja nākt! Nevajadzēja vis. Vai tad viņš nepazīst savus lielos kaimiņus, vai tad nezina, ka tie pirksta nepakustinās, ja otrs slīks.

Bērzu audzes stūrī Jēcītis nolaidās paēnā zem šmaugajiem, smaržīgajiem kokiem. Nu vairs nekāda padoma nav. Nu tikai atliek gaidīt ūtrupnieka āmuru.

Šogad izūtrupē daudzus, vajag tikai palasīt avīzes. Tās ievieto sarakstus ar visiem tiem, kurus ķer šis liktenis.

Un, galvu noliecis, Jēcītis iegrima grūtās pārdomās, ko darīs pēc tam, kur paliks bērni un viņš pats ar sievu un savu maitāto roku. Ieva ar Andri aizies par kalpiem, bet viņš visu mūžu būs tiem uz kakla. Nē, par to pat domāt grūti. Ieva, nabaga meitene! Kā viņa ir strādājusi, kā viņa ir plēsusies pa šo lieso, nepadevīgo zemi! Un tagad — tas viss velti. Velti bijuši sviedri, velti visi pūliņi.

— Sveiks, Ievas tēv! Uz kurieni tā iedams?

Tas bija Kalnabērzu Emīls, ar apaušiem rokā iznācis uz ceļa.

— Tāpatās ... — Jēcītis satrūcies nomurmināja.

Emīls atsēdās viņam blakus garajā zālē.

— Var arī pasēdēt — galu galā svētdienas diena. Biju tikai zirgus pārsiet. Nu, kā iet?

Jēcītim negribējās stāstīt par savu bēdu. Negribējās teikt, ka bijis Kalnabērzos palīdzību meklēt. Tādēļ viņš izvairīgi novilka.

— Kā nu iet... kā nu var iet? Tāpat vien.

Taču viņu nodeva sejas izteiksme un balss. Emīls tūlīt jautāja:

— Vai kādas nepatikšanas? Kas noticis, Ievas tēv?

Ak, lai taču viņš zina. Tā kā tā zinās, visi zinās drīzā laikā. Vai tad ilgi noslēpsi? Un, zālē pie savām kājām raudzīdamies, Jēcītis gurdi teica:

— Vēl jau nekas. Bet pēc nedēļas varam sākt gaidīt ūtrup-nieku. Tā ir.

Un, to pateicis, viņš, it kā sevi atvieglodams, izstāstīja arī, ka nupat bijis Kalnabērzos un kādu atbildi tur saņēmis.

— Tie tev dos, — Emīls iesmējās. — Tas nu bija gluži lieks gājiens, Ievās tēv. To es tev būtu pateicis jau iepriekš.

Jēcītis klusēja. Arī viņam pašam jau iepriekš bija stipri maza ticība, bet katrs cilvēks, ja viņam smeļas ūdens mutē, grib izmēģināt visu.

— Cik tad lielas summas tev trūkst? — Emīls pārtrauca klusumu.

— Lielas. Man jau no tiem deviņiem simtiem ir tikai puse.

— Tas būtu četri simti piecdesmit.

— Es jau varētu vēl pārdot aitas un vienu sivēnu ... tā es biju rēķinājis, bet ko tas līdz? Savu triju simtu man tā kā tā pietrūkst. Ja nu izputina pilnīgi visus lopiņus... bet ko tad mēs iesāksim tālāk uz plikas zemes?

— Ievas tēv, tos trīs simtus es tev varu iedot.

Jēcītis pārsteigts neticīgi un aizdomīgi paskatījās Emīlā. Jokupēteris! Bet puisis košļāja smilgas stiebru, un viņa seja bija nopietna.

— Tu? No kurienes tad tev tāda nauda?

— Tā. Krāju. Lieku zeķē. Es jau esmu viens pats pasaulē. Biju gudrojis kādreiz pirkt motociklu. Un tā pa kādiem desmit gadiem man tik liels kapitāls ir salasījies.

— Bet... bet... kad tad tu taisies pirkt? Kā es tev atdošu? — Jēcītis, aizgūtnēm elpodams, iesaucās.

Puisis atmeta ar roku.

— Ak, nu! Nav jau tik svarīgi. Kādreiz, kad būsi bagāts, atdosi, nebūsi bagāts — neatdosi. Vai nu motocikls man dzīvības jautājums? Svarīgāk jau, lai Jēcīši nenāk zem āmura. Citādi nebūs kur ciemos aiziet. Un man radīsies jauni konkurenti — Ieva ar Andri, nositīs vēl vairāk algas ...

Emīls iesmējās un nometa sakodīto smilgu zemē.

— Tātad norunāts, Ievas tēv. Vakarā es aizstaigāšu līdz Jēcīšiem un aiznesīšu.

— Bet tad jau es tevi aplaupīšu, dēls... dievs to zina, kad varēšu atdot... — Jēcītis murmināja.

— Nu, muļķības, Ievas tēv, — Emīls noteica un piecēlās. — Es bez tiem trim simtiem nenomiršu.

Svilpodams viņš aizgāja pa ceļu uz Kalnabērziem.

Jēcītis brītiņu vēl pastāvēja, pamazām atjēgdamies, tad, cik vien ātri varēdams, devās uz mājām. Uz mājām, ko tomēr neviens nevarēs atņemt. Viņš jutās kā tikko atmodies pēc grūta murga pilnas nakts.

Daļēji Kalnabērzu saimnieks bija runājis taisnību. Ne jau tas, ka viņam nebūtu naudas, naudas jautājumos viņš vispār turējās pie principa nekad neaizdot, bet taisnība bija tā, ka dēla kāzas bija tepat aiz durvīm.

Desmit dienas pirms Jāņiem Kalnabērzos tika par jaunu izbalsinātas saimnieku gala trīs istabas. Mazgāja logus, pārlūkoja baltos linu galdautus. No pirmā nopļautā pļavas stūra jauno smaržīgo sienu ieveda šķūnī un nogāza zemē, līdzenā klājienā, kur pārgulēt kāzu viesiem.

Pati saimniece nerunīga, sakniebtām lūpām, ņēma no skapjiem un lādēm pašaustās, skaisti svītrotās segas, meitas stiepa tās dārzā un klāja uz zāles saulītē izvēdināties.

Saimniece bija nerunīga, toties Līna ar Minnu savā starpā nebeidza vien pārrunāt gaidāmās godības. Pašu mājās kāzas — vai, cik tas interesanti!

— Dieva vārds, es tādā godā vēl nekad neesmu bijusi, — Līna jūsmoja.

— Nu, mums jau būs jāskrien pa galvu pa kaklu, — teica Minna. — Kamēr visu palīdzēs sataisīt, galdu saklāt, visu to trauku lērumu nez cik reizes mazgāt. Es jau zinu, kā tas ir.

— Lai ir, ka tik kāzas!

Divi dienas pirms Jāņiem vējš sāka nēsāt pa Kalnabērzu pagalmu viskairinošākās smaržas. Rūga alus, godību saimniece Teteru Marija virtuvē cepa un vārīja, oda pēc svaigas maizes un pīrāgiem, pēc cepešiem un nez kā vēl cita.

Saimnieks ar Emīlu no gludi noēvelētiem dēļiem nagloja garus solus, ko likt pie galdiem. Edvīns pats arī šad tad parādījās, pamaisījās pa vidu, tad atkal nozuda. Skraidīja uz pilsētu te pēc dzērieniem, pēc cukura, pēc visādiem sīkumiem, kā aizvien pietrūka. Un ik dienas paciemojās pie līgavas.

Aldu viņš tūlīt pēc vasarsvētkiem bija aizvedis Kalnabērzos iepazīstināt ar tēvu un māti. Ko nu iepazīstināt — kurš tad nebija redzējis kalēja meiteni, bet Edvīns uzskatīja, ka tā vajag, lai līgava oficiāli būtu stādīta vecākiem priekšā.

Edvīna tēvs savu jauniņo nākamo vedeklu, kura uztraukumā sarka un bālēja, centās uzņemt ar tēvišķu laipnību, parunājās par šo to, apjautājās, ko dara kalējs, izveda parādīt dārzu.

Edvīna māte satiekoties bija padevusi Aldai roku un tad, aizbildinādamās ar pusdienām, nozudusi virtuvē. Pusdienas ēdot, viņa gan sēdēja kopā pie galda, bet visu laiku gandrīz nemaz neatvēra muti, lai kaut ko runātu. Tā viņa Aldai arī nekā nepateica, nepajautāja, it kā meitene negatavotos ienākt ģimenē, bet būtu Kalnabērzos tikai gadījuma viešņa.

Vēsā uzņemšana Aldu satrieca. Kad pievakarē Edvīns savu līgavu vadīja uz mājām, viņa, asaras norīdama, ierunājās:

— Tava māte ļoti mani negrib, Edvīn. Varbūt mums nevajadzēja ...

Atbildei Edvīns cieši aplika roku viņas viduklim.

— Nerunā muļķības, Alduc. Manai mātei smags raksturs. Bet tu jau neprecies ar viņu, tu precies ar mani. Nepiegriez nekādu vērību. Gan tas viss ar laiku pāries.

Un Alda apmierinājās. Anete viņai šūdināja baltu, brīnum jauku tērpu. Kāzu diena ātri tuvojās.

— Kādu kleitu vilksi tu pati? — Alda jautāja otrajā uzlaikošanā.

— Es? Ko tad es tur, Aldiņ ... — Anete atmurmināja, turēdama lūpās kniepadatas.

— Kā? Tu nenāksi uz manām kāzām? — Alda strauji iesaucās.

— Tev jau būs viesu diezgan. — Zemē notupusies, Anete uzsprauda tērpa garumu.

— Nē, Anet, tev jānāk . .. abiem ar Eduardu!

Tagad Anete pacēla galvu un īsi ieskatījās Aldai sejā.

— Nē, Aldiņ, tavos jaunajos rados mēs ar Eduardu neiederamies. Saproti pati.

— Nē, es nesaprotu, — rokas nolaidusi, teica Alda. — Es nesaprotu, kādēļ tu nevari nākt uz manām kāzām.

— Bet kā tu to nesaproti, ka man tavos Kalnabērzos nav ko meklēt... ka man nav ko sēdēt pie viena galda ar taviem kāzu viesiem. Ne viņiem vajag manis, ne man viņu. Ko tad es tur darīšu?

— Ko tad visi dara kāzās?

— Nē, Alda, neņem ļaunā ... es tev no visas sirds novēlu būt laimīgai, pie manis tu vari nākt pati, kad vien vēlies, bet uz tavām jaunajām mājām es nekad neiešu. To es tev pasaku atklāti.

Pēc šīs sarunas Alda bija ļoti sarūgtināta. Bet tas ilga tikai īsu brīdi. Pietika ienākt istabā Edvīnam, pietika pat tikai dzirdēt viņa soļus uz mājas kāpnītēm, kad pagaisa kā nebijuši visi sarūgtinājumi, visas nepatikšanas un šaubas, bet pati Alda kā priecīgs tauriņš traucās pretī savam iemīļotajam.

Līgo dienā Kalnabērzos jau no paša agra rīta lielajā goda istabā tika sarindoti gari galdi un sēdekļi. Emīls bija aizsūtīts pēc meijām, tās salika visos kaktos, un māja sāka smaržot kā bērzu birztala. Līna aizskrēja uz pļavmali un no krāsainajiem lauku ziediem sapina pāris kroņu. Tos uzkāra istabā pie sijas.

Ap pusdienas laiku galdi bija saklāti. Aukstie uzkožamie pagaidām vēl palika vēsajā klētī un pagrabā, virtuvē kāzu saimniece pēdējo reizi nogaršoja karsto buljonu un aplaistīja cepeti. Līna ar Minnu beidza mizot kartupeļus, nomazgāja tos pie akas un tad sabēra lielajā katlā. Kartupeļus vēl par agru vārīt. Tos liks uz plīts tikai tad, kad viesi sēdīsies pie aukstā galda.

Tad Līna, priecīgi trallinādama, aizskrēja pie akas noskalot seju un kājas, lai pēc tam uzvilktu jauno rozā blūzi.

401

26 — A. Brodele

— Tu jau dziedi kā lakstīgala, — ieteicās Emīls, turpat smeldams zirgiem ūdeni. — Gandrīz vai varētu domāt, ka pati taisies pie altāra.

— Tāds kā pļāpa! — Līna atspurdza. — Labāk ej pats arī uzpucējies, sāks braukt viesi, bet tu vēl...

— Sabrauks viesi, — Emīls viņu pārtrauca, — es sākšu barot un dzirdināt viesu zirgus, stiepšu alus krūzes no klēts uz istabu, bet tu, mīļā Līnīt, nosvīdusi skraidīsi ar gaļas bļodām un stāvēsi pie netīro trauku baļļas. Re, kā tas būs.

— Lai ir! — Līna atcirta, iemērkdama kāju ūdens silē un sparīgi berzdama melnos papēžus. — Kāzas paliek kāzas, un man patīk.

— Nu, tad priecājies vesela! Varbūt tevi pats Plācenis uzlūdz dancot.

— Vai tad tu mani dancot neņemsi?

— Es? Nē.

— Par ko ne, Emīl, — Līna iesaucās. — Tu tik smuki danco.

— Es jau teicu, es šovakar dancošu ar zirgiem, nevis ar meitām, — Emīls aiziedams atbildēja.

— Dieva vārds, tu gan muldi! — Līna nosauca pakaļ, tad žigli aizmetās uz veco istabu saģērbties.

Edvīna māsa ar savu vīru atbrauca visagrāk — tūlīt pēc pusdienām. Kalnabērzu saimniece ieveda savu meitu pašu guļam-kambarī, lai tā tur noliek virsdrēbes. Viņas abas piesēda uz gultas malas un brītiņu parunājās.

— Jauna gan tev, mamm, būs tā vedekla, — sacīja Muldiņu saimniece. Viņa bija gadus trīsdesmit veca, cienīga tāpat kā māte, bet žirgta un izskatīga.

Māte sakniebtām lūpām raudzījās ārā pa logu.

— Vedekla! Ja es būtu paredzējusi, ka Edvīns tādu noskatīs, tad sen būtu piespiedusi paņemt vai to pašu Plāceņu Mildu. Kas par to, ka vecāka! Labāk jau vecāks nekā tāds, kurš tev ienāks un nezinās, no kuras puses govi slauc ...

— Gan jau iemācīsies... — prātīgi noteica meita.

— Lai mācās, kas man! Tikai no manis lai nekādu mācību negaida. Pret manu gribu te ienāk, lai tad dzīvo, kā prot.

— Mamm, nu tu pārspīlē, — atkal pamācīja meita. — Kopā tā kā tā būs jādzīvo. Un Edvīns ...

— Paklausies, Lonij, — māte viņu pārtrauca, — ko es tev gribētu teikt... vai tu negribi mani ņemt uz kādu laiku pie sevis?

— Uz Muldiņām? — Lonija izbrīnījusies iepleta acis. — Ko tu, mamm, tu no tiesas?

— Es zinu, ka es to nevarēšu paciest, — Kalnabērzu saimniece stingri un cieti sacīja. — Tā skuķe man pretīga, un viss, ko viņa darīs, būs man pretīgs. Edvīns man nepaklausīja, lai tad viņš iztiek ar jauno saimnieci.

— Vai, mamm! — Lonija ātri iesaucās. — Es jau tevi ņemu ar abām rokām. Tu man varēsi pie mazā pasēdēt, bet vai tēvs ļaus?

— Es nu iešu atļauju prasīt! Manu atļauju arī neviens neprasīja.

Pagalmā ierībējās rati. Māte un meita piecēlās, lai izietu pretī viesiem.

Drīz pēc tam Edvīns pats atsperu ratos ar brūno ērzeli ilksīs •atveda savu līgavu un viņas vecākus. Alda bija jau ķāzu tērpā un plīvurā. Anete bija atnākusi palīgā saģērbties un sakārtot miršu vainadziņu. Alda jutās kā sapnī. Viņa pēkšņi sāka šaubīties, vai tiešām tā ir viņa pati, kas te stāv Kalnabērzu pagalmā baltajā, gaisīgajā plīvurā ar mirtēm matos. Viņa pati un nevis kāda cita? Tātad tas patiesi notiks? Viņa ienāk savās jaunajās mājās, ienāk savā laimē un paliks te nešķirami kopā ar Edvīnu.

Viņai tiešām, no ratiem izkāpjot, viegli sagriezās galva.

It kā to uzminējis, Edvīns paņēma zem rokas un pieturēja. Viņa tam uzsmaidīja pateicīgi, aizplīvurotām acīm.

Aldas vecāki sasveicinājās ar mājiniekiem un viesiem. Līgavaiņa tēvs pakratīja kalēja roku, teikdams:

— Re nu, Dukul, kā iznāk ... būsim radi!

— Tā viņš iznāk gan, — kalējs apjucis nomurmināja. Viņš nejutās tik veikli kā sieva, kura, sastapusi te kādu saimnieci, ar kuru kopā reiz gājusi skolā, uzreiz sāka tērzēt.

— Labdien, labdien, — teica Edvīna māte, pasniegdama roku līgavas vecākiem. Un tūlīt pievērsās viesiem: — Lūgtu piesēžiet, kur nu katram patīk — vai ārā, vai istabā ...

Viesi sabrauca strauji. Kā viens no pēdējiem ar zvanu pie ilkss un appušķotu loku pagalmā slaidi ielaida pagasta vecākais Zīraks ar sievu un meitu.

— Man nepatīk šitās māju laulības, — viņš skaļi paziņoja, tikko izkāpis no ratiem. — Piesēju gan zvanu pie ilkss, bet, ja brūtes pāris nekur nav jā ved, tad — kas ta tur ir? Kā uz kapiem.

— Pašiem jāceļ sava baznīca, Zīraka kungs, — sacīja Tumša Leontīne. — Uz kaimiņpagastu par tālu, bet ja būtu tepat Priedainē ...

— Jā, savu baznīcu jau gan dikti, dikti vajadzētu, — ātri uzķēra Plāceniete. — Tagad dzīvojam kā pagāni bez dievnama.

Gar rijas stūri parādījās pēdējais viesis. Ābolaina ķēve rāmā riksī pieripināja atsperu ratus, kuros sēdēja cienījama izskata pāris.

— Mācītāja kungs! Mācītāja kungs atbrauca!

Mācītājs atdeva grožus mājas saimniekam, nesteigdamies izkāpa pats, tad palīdzēja izkāpt cienmātei.

— Dievs svētī... dievs svētī visapkārt, — mācītājs laipni locīja galvu, iedams pie viesiem, kas iztapīgi panācās viņam pretī. īsu brītiņu viņš palika stāvam pie Zīraka un Plāceņa, parunādamies par pēdējiem svarīgākajiem notikumiem pagastā, tad viņš jautāja pēc jaunā pāra.

Edvīns ar Aldu piegāja viņam klāt.

— Vajag noskūpstīt roku, — Edvīns bija iečukstējis Aldai ausī, un viņa paklausīgi piespieda lūpas baltajai, mīkstajai cienīgtēva rokai. Arī līgavainis darīja to pašu.

— Dievs svētī, bērni... dievs svētī! Es redzu, ka jūs jau esat sagatavoti stāties altāra priekšā. Tad nu nekavēsimies arī vairs...

Un jau pēc dažām minūtēm, talāru uzvilcis, mācītājs nostājās goda istabā pie balti apklāta, appušķota galdiņa, uz kura bija nolikts mazs pestītāja tēls un dega sveces.

Svinīgi klusēdami, visi kāzu viesi sastājās riņķī. Zīraks ar savu saimnieci ieveda jauno pāri.

Un tad Alda ap sevi juta tikai ziedu un degošo sveču smaržu, juta sev blakus Edvīnu, un viņai gura sirds no šī pārmērīgi lielā un svinīgā brīža. Viņa centās ieklausīties mācītāja runā, bet nespēja tai sakarīgi izsekot. Tikai, kad mācītājs pievērsās tieši viņai, runādams: — ... tad saki jā! — Alda ar dobji auļojošu sirdi tikko dzirdami pateica: — Jā!

Kamēr Kalnabērzos pilnā jaudā izvērsās kāzu svinības, pa Priedaines apkārtējiem ceļiem no mājas uz māju, aizvien pieaugdams, klīda līgotāju bars.

Šai jautrajā pūlī ar ozola vainagiem un jāņuzālēm rokās gāja visi jaunie Priedaines dzelzceļnieki, gāja citi pilsētiņas jaunieši, un viņiem aizvien kuplākā skaitā piebiedrojās to māju puiši un meitas, kurās tie iegriezās.

Bija viņu vidū Pāvils un Dāvids, bija Anete ar Eduardu. Laiks bija rāms. Visīsākā nakts gadā uz brīdi satumsusi, saule noslēpusies tepat, tepat aiz meža galotnēm, lai drīz atkal paceltos virs horizonta sārta un starojoša.

Jauni puiši, jaunas meitas, Ilgo, Ilgo,

Jāņu nakti neguļati, Ilgo!

Tad Tītiņā redzēsieti, Ilgo, Ilgo,

Kā saulīte rotā jāsi, Ilgo!

Ar šo dziesmu viss jautrais bars sabruka Jēcīšu pagalmā..

— Neguliet, neguliet! — sauca Pāvils. — Miegamices tādi! Kur siers? Kur alus? Kādēļ nedeg jāņuguns?

Siers Jēcīšos bija. Ieva iznesa šķēlēs sagrieztu rituli.

— Bet alus vietā jāiztiek ar skābām bērzu sulām, — viņa paziņoja. — Andri, stiep šurp kannu! Mieži mūsu tīrumos neaug.

Un tūlīt viens skaļi iedziedājās:

Ja neauga rudzi, mieži, Ilgo, Ilgo,

Bērzi, egles gan paauga, Ilgo!

Ja nebija alutiņa, Ilgo, Ilgo,

Bija skāba bērza sula, Ilgo!

— Andri, lai mūs neaplīgo pavisam, skrien aizdedzini savu darvas mučeli! — Ieva uzsauca brālim.

— Nē, tagad nevajag, — Pāvils apturēja. — Labāk nāciet mums līdzi, pastaigāsim ap kaimiņiem un tad nāksim pie jums atpakaļ dedzināt jāņuguni.

Ieva ar Andri iejuka barā, un visi devās tālāk.

Pirmās un tuvākās mājas bija Lejasbērzi. Nevienā logā nedega uguns, pagalms slīga tumsā, bet, kad skaļais līgotāju bars-tur ienāca, noklaudzēja mājas durvis un sakustējās cilvēki.

— Pīrāgs droši vien ir kāzās, — Ieva teica Anetei.

Pīrāgs tiešām bija kāzās, bet puisis, meita un gans pa māju..

Bet līgotājiem uz ātru roku dziesma bija jau gatava:

Skopi, skopi saiminieki, Ilgo, Ilgo,

Sveces galu nenopirka, Ilgo!

Alu, sieru nedarīja, Ilgo, Ilgo,

Jāņa bērnus negaidīja, Ilgo!

— Tas tev gaidīs jāņabērnus, — iesmējās Lejasbērzu kalpone. — Putraimus ber ar skaitu, lai nebūtu kādi pieci par •daudz.

Visur līgo jāņa bērni, līgo, līgo,

Lejasbērzos nelīgoja, līgo!

Ko līgos Lejasbērzos, līgo, līgo Putra vien vēderāi, līgo!

— Par putru vēl nebūtu nekas, to jau dod, bet, kad ievajagas •zirgam jaunu apaušu, tad paiet pusgads, kamēr nopērk. Visur jāliek desmit ielāpi pa virsu. Pats jau arī staigā apkārt kā pagasta nabags. — Tas, kurš runāja, bija Lejasbērzu puisis.

— Un jūs te pa visiem nevarat viņu izmācīt? — Tā bija Pāvila balss.

— Kas tad tādu izmācīs? Drīz būs jāliekas zārkā.

— Cik viņš tev maksā par gadu, Albert?

— Man? Nepilni divi simti.

Pāvils iesvilpās.

— Tad esi ar tu antiņš — ļauj sev ādu dīrāt! Tu taču viens pats te viņam vergo — tik lielā platībā ...

— Es reizēm aizeju talkā, kad steidzamāks darbs, — iebilda gans pusaudzis.

— Ek, jūs, Pīrāga vergi... — Pāvils teica. — Tik miermīlīgi, ka bail! Kur viņš liks to mantu, ko jūs viņam saraušat?

— Varbūt atstās karalienes Broņās puikam?

— Būtu vismaz kārtīgu jāņuguni uzdeguši, lai līgotāji redz ceļu.

— Vai nu prāts! Uz kāzām aiziedams, nozvērināja ar uguņiem neblēņoties ... ēkas varot nosvilināt.

— Un jūs klausāt?

— Tādam ķēmam! Kas tad jūs par cilvēkiem, kas līgosvētku vakarā sēž nolīduši tumsā kā peles alā!

— Visās godīgās mājās ir siers un pīrāgi, bet jūs, savu putru pastrēbuši, nedrīkstat pat palīgot!

— Kas ir, iesim uz Kalnabērziem aplīgot kāziniekus!

— Iesim, iesim!

— Ka neuzrīda suņus ...

— Līgotājiem suņus? Nu, to mēs gribētu redzēt!

— Nāciet arī jūs līdzi, ko te nīkstat!

Alvīne atteicās, bet ganu puika tūlīt bija gājējs, un arī Alberts beidzot ļāvās sevi aizvilkt līdzi.

Netālu no Kalnabērziem līgotāji uzsāka dziesmu par jāņu-dienas lietiņu, kas samērcē jāņuzāļu lasītājus.

Kāzinieki viņus tūlīt padzirdēja.

— Nu nāk vesels bars tieši šurp, — saimniece teica vīram.

— Neko darīt, jāņuvakars, līgotājus prom nedzīsi, — saimnieks atteica.

— Nu tad tik lai Emīls iznes alu, es likšu Līnei paņemt sieru. Iedos, lai ātrāk iet projām.

Bet līgotāji pagalmā iekšā nenāca. Apstājušies uz ceļa aiz vārtiem, mazu brītiņu pieklusuši, viņi rāva vaļā ar jaunu spēku.

Lepna, lepna raža auga, līgo, līgo,

Kalnabērzu tīrumosi, līgo!

Tīrumos bij trekna zeme, līgo, līgo,

Kalpu sviedru nomēslota, līgo!

— Ūja, kas tad tā par jāņu dziesmu! — saimniece iesaucās. — Tu dzirdi?

Saimniekdēli lielījāsi, līgo, līgo,

Kalpiem ādas nodīrāti, līgo!

Kur jūs iesiet, saimniekdēli, līgo, līgo,

Kalpu roku nebaroti, līgo!

— Ei, ei! Kas tad tie par salašņām! — iekliedzās Plācenis,, iznākdams pagalma vidū. — Tie jau nav nekādi līgotāji!

Viņam par atbildi atskanēja smiekli, un tūlīt kāds sulīgā baritonā turpināja:

Līgo, līgo Plāceņpapa, līgo, līgo,

Tēvu zemi sargā ļoti, līgo!

Tēvu zemi sargājoti, līgo līgo,

Alus mucas tukšo ļoti, līgo!

— Nekauņas! Dzīt projām! — sauca Zīraks, nostājies blakus. Plācenim. — Ko tu gaidi? Plītē virsū!

— Ek, ja man būtu šaujamais līdzi, — sauca Plācenis. — Tad es gan jums parādītu līgošanu!

— Edvīn, kādēļ viņi tā? — klusi jautāja Alda, turēdamās piešāva jaunā vīra rokas. Viņa aizvien vēl bija baltajā līgavas tērpā, jo negribēja no tā šķirties.

— Neuztraucies, mīļā, — Edvīns atbildēja. — Pagaidi mani te. Es tūlīt viņiem parādīšu . ..

Viņš iesteidzās istabā un atgriezās ar šauteni.

— Ei, jūs tur! — viņš skaļi iekliedzās. — Vācieties tūlīt: projām — ja ne, šaušu!

Apkārt stāvošās sievietes iespiedzās. Plāceniete parāva savu Mildu pie malas.

— Dieviņ, tētiņ ... nu sāks šauties!

— Ilon, nāc istabā, — Tumša Leontīne uzsauca meitai.

Skrēja blakus Edvīnam vilka no maksts revolveri.

— Izklīst! — Viņš vicināja ieroci pa gaisu. — Tā, ka ne smakas nepaliktu!

Līgotāji vairs nedziedāja, bet tagad atskanēja izaicinošs, izsmiekla pilns sauciens:

— Ko jūs tur vicināt tās pagales pa gaisu! Ja ir dūša, tad nāciet vīrs pret vīru!

— Izklīst! ■— brēca Skrēja, vicinādams pistoli.

— Iesim projām, — teica Anete. — Tie trakie no tiesas .sāks šaut.

— Iesim, iesim, — viņai piekrita Eduards. — Iznāks tikai nepatikšanas. Var vēl pazīt. Nāc, iesim mēs abi!

Šai mirklī norībēja šāviens. Edvīns bija izšāvis gaisā.

— Tas bija gaisā! — viņš skaļi sauca. — Nākamo es lādēšu virsū.

— No piedzēruša aizsarga var sagaidīt visu, — teica Pāvils. — Laižamies lapās.

Līgotāji devās projām. Bet pēc pāris minūtēm no tumsas klātā ceļa, no patāluma atskanēja ļoti skaidri un saprotami:

Sit, Jānlti, vara bungas, līgo, līgo,

Vārtu staba galiņāi, līgo!

Lai iet visa aizsargbanda, līgo, līgo,

Ellē krāsnis kurināti, līgo!

Aizvien tālāk aiziedami, viņi to atkārtoja vēl daudzas reizes.

— Eh, žēl, ka tumsa, — gaudās Skrēja, — varētu redzēt, kas tie tādi bij.

— Kas tie bij? Salašņas! — pikti teica pagasta vecākais.

— Nu, nē, Zīraka kungs, — iebilda Edvīns, vēl aizvien turēdams rokās šauteni. — Tā viena balss ... tā viena balss man likās tik dzirdēta.

— Lūgtu ciemiņus iekšā pie galda, — aicināja saimniece.

— Pavisam riktīgi! — iesaucās Plācenis. — Tagad nu atkal jāsēstas pie galda. Vēderi visiem tukši.

— Edvīn, — Alda klusītiņām uzrunāja savu vīru, atgriežoties godību istabā, — tu taču nebūtu. . . šāvis virsū cilvēkiem?

— Mana mīļā, — Edvīns ar spēcīgu roku apņēma viņas plecus. — Vai tu sabijies? Iesim pie galda.

Kāzu dzīres Kalnabērzos turpinājās.

Trešajā dienā pēc līgosvētkiem notika pagasta padomes sēde. Pagasta valde atradās pilsētiņā, jo citur priedainiešiem nebija piemērota nama, un arī vieta šeit visizdevīgākā — no pagasta visām malām viegli aizsniedzama.

Pie zaļu tūku pārvilkta galda, kur jau sēdēja rakstvedis Eduards Māliņš, ieņēma vietu arī pagasta vecākais Zīraks. Pārējie locekļi novietojās turpat galda tuvumā.

Telpa bija ēnaina, mājai cieši blakus auga vecas kuplas kļavas, kastaņas un liepas, šai jūnija pēdējo dienu karstumā te valdīja tīkama, zaļgana krēsla. Brūnajā skapī aiz stikla durvīm, kārtīgās rindās salikti, gulēja kartona vāki ar iešūtiem papīriem.

— Nu tad, — Zīraks iesāka, — Māliņa kungs, nolasiet, kādi punkti mums šodien jāapspriež.

— Pirmais, — iesāka Eduards, — Plaužu māju saimnieks Jēkabs Plaudis ir iesniedzis sūdzību par nepareizi uzliktām ceļu klaušām. Lūdz pagasta valdi otrreiz nocenot viņa zemes platību un ceļu klaušas samazināt. Otrais punkts: no nabagu mājas žēlojas par sliktu ēdienu. Trešais punkts: Broņislava Peilāne, dzīvojoša Priedaines pagasta Susuru mājās, iesniegusi prasību pagastam pēc pabalsta bērna uzturam.

— Viss? — jautāja Zīraks.

— Viss, — Eduards nolika dienas kārtības lapu uz galda.

— Nu tad ņemam priekšā vispirms Plaužu saimnieka lietu.

— Bet, Zīraka kungs, mēs par Plaužu zemes nocenošanas lietu esam sprieduši jau divas reizes, — ierunājās jaunsaimnieks Geidāns. — Viņam zeme nocenota tāpat kā visiem. Ko īsti viņš grib? Cik reizes padome var runāt par vienu un to pašu?

— Es tāpat domāju, ka šito lietu vajag noraidīt, — runātāju atbalstīja kāds kalpa vīrs no pagasta viņa gala. — Plaužiem ir visvērtīgākā zeme visā pagastā — ezera piekrastē, bez purvāja, bez krūmiem, zeme kā sviests. Vai tad kāds nezina, ka Plaudis vāc visbagātāko ražu?

— Bet vai kādam žēl, ja viņš vāc labu ražu? — metās pretī Kalnabērzu znots Muldiņu saimnieks. — Pagasta padomei jāizmeklē, ja cilvēks sūdzas.

— Ak tā, bet ko jūs teicāt pagājušajā reizē, kad bija padotas vairākas sūdzības par pārmērīgi augstu ienākuma nodokli? Tad jūs teicāt, ka visu vienmēr aprēķina pareizi.

— Bez strīdiem, bez strīdiem, kungi! — iesaucās Zīraks, uzsizdams pa galdu ar metāla lineālu.

— Nu, jums tas ienākuma nodoklis vēl stipri par mazu, — nepievērsdams uzmanību pagasta vecākā apsaukumam, atbildēja Muldiņu saimnieks. — Tik augstas algas zināt grābt, tad var arī nodokli samaksāt.

— Ak, un jūs tie pagasta nabagi, kuri pat ceļus nevar sataisīt.

— Te nav krogs, kungi, — jau sparīgāk uzsauca Zīraks, nepārtraukti dauzīdams ar lineālu, — bez strīdien un apvainošanas! Kurš grib runāt?

— Es, — pacēla roku vīrs ar pelēkiem matiem un acenēm metāla ietvaros. — Es tā atrodu, ka var iztaisīt vēl vienu komisiju, lai noceno otrreiz Plaužu zemi. Labāk septiņreiz atmērīt un vienreiz nogriezt, kā stāv rakstīts .. .

— Bet es saku, ja šitā ies un katrs lielais saimnieks nāks un prasīs, lai pārceno un atkal pārceno, tad kur ņems tik daudz mērītāju? — nerimās pusmūža kalpa vīrs.

— Vajag nobalsot, ko tur tik daudz strīdēties! — sauca cits.

— Nu tad paceļ rokas ... kas ir par to, ka Jēkaba Plauža prasība tiek vērā ņemta? — Zīraks uzaicināja un pirmais augstu uzšāva roku gaisā.

Rokas pacēla mazākums. Vairākums Plauža prasību noraidīja.

Sāka apspriest otro dienas kārtības punktu. Nabagmājā, kas bija ierīkota vecā krogā un atradās pusotra kilometra no Priedaines, nu jau vairākus gadus saimniekoja kāds precēts pāris, kuri iznāca pašam Zīrakam patāla rada. Sūdzības par vāju uzturu no turienes nenāca pirmo reizi. Tikai agrāk tās bija rakstījuši atsevišķi cilvēki un pagasta valdē aizvien noraidītas kā ļaunprātīgi apmelojumi — lielākoties tās līdz padomes sēdei nemaz nenonāca, Zīraks Eduardam lika iesviest papīrkurvī. Bet tagad, it kā ļauna gara sadumpoti, lielākā daļa nabagmājas iemītnieku bija zem sūdzības pavilkuši apakšā cits ķeburainu parakstu, cits krustu un nekaunīgi kategoriskā veidā pieprasījuši, lai tagadējos saimniekus padzen.

Zīraks negribēja sūdzību lasīt, bet, lapu rokā turēdams, skopi pārstāstīja un ar sašutumu teica:

— Tie nabagi laikam grib, lai pagasts viņiem katru dienu' dod cepešus un kliņģerus. Tā ir tīrā bezkaunība — sūtīt pagasta valdei šitādu te papīru, kad viņu uzturam katru gadu tiek izdotas tik lielas summas . . .

— Summas ta tiek izdotas, — viens no locekļiem iejaucās. — Bet atkal te jāprasa, uz kurieni tās aiziet? Vai visas nokļūst līdz nabagu katlam?

Zīraks pameta uz runātāju niknu zibsni.

— Bez apvainošanas! — viņš iesaucās. — Par apvainojumiem un goda laupīšanu jāatbild tiesā.

— Te nevienam godu nelaupa, — iecirtās runātājs. — Bet katram muļķim skaidrs: ja līdzekļi tiek no pagasta kases doti un nabagi dzīvo pusbadā ...

— Nepļāpā! — skaļi metās starpā Muldiņu saimnieks. — Vai tu esi strēbis to putru, ko tie liekēži ēd, ja tā apgalvo?

— Kādi liekēži? — atskanēja sauciens no stūra, kur sēdēja kalpi un jaunsaimnieki. — Vai veci, nespēcīgi cilvēki ir liekēži?' Viņi savu spēku atstājuši jūsu tīrumos!

— Kungi, te nav krogs! — Metāla lineāls blākšķēja pret galda malu. Zīraks sasarcis nikni skatījās uz dumpīgo kaktu.

— Bez strīdiem, lēnīgā garā, — pacēla balsi tas ar metāla acenēm. Ķērpēnu saimnieks. — Te, kā teikt, ir nopietna sanākšana, un te vajag domāt ar prātu, nevis mētāties ar vārdiem ... septiņreiz atmērīt un ...

— Vienreiz nogriezt! — kāds nekaunīgi pārtrauca. — Cik ilgi tad mērīs, ja cilvēki mirst badā? Vajag griezt nost tos blēdīgos saimniekotājus, un beigta balle!

— Bez apvainošanas ...

— Tu domā, ja ieliks to vietā jaunus, nabagi tāpat nesūdzēsies? He! Tā jau tāda tauta. Nekad viņiem nebūs labi. Pagasts, var katru dienu pienest tiem siltas karašas, tāpat viņi teiks, ka nav paēduši.

Jaunsaimnieks Geidāns pacēla roku.

— Ko tad mums te tukši runāt un strīdēties? Es iesaku šajā lietā izvēlēt vairākus cilvēkus, kas apskatās visu uz vietas, un, ja tas tā ir, kā sūdzībā rakstīts, tad Lapiņus vajag padzīt un iecelt viņu vietā godīgus cilvēkus.

— Vai tu iesi, vai, tos nabagu netīrumus mēzt? — kodīgi viņam uzbruka kāds no saimnieku spārna. — Labi, ka ir tādi Lapiņi, kuri to dara .. . vēl paldies vajadzētu pateikt!

No pretējā stūra atskanēja zobgalīgi smiekli.

41t

— Es ari stāvu par Geidāna priekšlikumu, — teica tas pats kalpa vīrs, kas bija uzstājies pret Plauža sūdzību. — Ja tur viss būtu, kā vajag, tad cilvēki nesūdzētos.

— Neviens nav eņģelis! — nikni sauca no saimniekiem.

— Kad tādā vietā grozās, ikkatram kaut kas pielips pie pirkstiem.

— Bet ja pie pirkstiem pielīp vairāk, nekā nonāk nabagu katlā? — viņam jautāja. — Stāsta, ka tur vārot tādu zupu, kam neesot pat gaļas smakas.

— Vajag, vajag ielikt jaunu vārītāju! — atkal kliedza saimnieku pusē. — Tad tur katru dienu cels priekšā šmorētus cāļus!

— Noraidīt sūdzību, un cauri! Ko domā, būtu vēl paldies pateikuši, ka pagasts dod maizi.

— Tā nav nekāda žēlastības dāvana! Jeb vai cilvēkus vecuma dienās uz lielceļa izmest?

— Klusu! Te nav krogs! ...

Taču pagasta vecākā parastais apsauciens nekādu kārtību nenodibināja. Visi bija iedegušies. Muldiņu saimnieks pietrūkās no savas vietas, pieskrēja blakus Zīrakam un iesaucās:

— Un es varu kaut vai apzvērēt, ka rakstu nav sadomājuši nabagi! To ir rakstījis kāds gudrinieks ... kāds kūdītājs!

— Lēnāk, lēnāk, Muldiņu saimniek, — atsaucās Geidāns.

— Ja kas nav pa prātam, tad tūlīt nevajag duļķot ūdeni...

— Ūdeni? Jūs tur tai kaktā visi to ūdeni duļķojat, nevis citi! Jums vajag braukt uz Rīgu ... saeimā pie komunistiem, tur jūsu īstā vieta!

— Tu labāk viņam neatbildi, — teica Geidānam blakus sēdošais zemnieks. — Ar to jau nav vērts iesākt. Lai iet uz balsošanu, un cauri.

— Lai iet uz balsošanu!

— Nekādu balsošanu! Ja sāks ievērot katru smērējumu . ..

— Blēžus vajag sviest nost, ja arī tie ir pagasta vecākā radi! Nekas nelīdzēja. Jaunsaimniekiem un kalpiem kopā sanāca

vairākums, un tiem pievienojās vēl arī pāris prātīgu saimnieku. Nobalsoja — nekavējoties pārbaudīt un rīkoties.

Zīraks saviebies pagrūda tālāk lapu ar dienas kārtību.

— Un ko tad darīs ar to meitu, kura prasa pabalstu bērnam?

— Un tēvs? Vai tad bērnam tēva nav? — skanēja jautājums.

— Ej nu sameklē katras meitas bērnam tēvu, — teica Zīraks.

— Bet tādā gadījumā gan pagasts kļūs nabags, ja tam nāksies uzturēt visus ārlaulības bērnus!

— Lai maksā tēvs!

— Sitās meitas bērnam tak tēvu visi zin!

— Nevajag mētāties ar vārdiem! — apsauca ZIraks. — Kurš var pierādīt, kā bērns tas ir?

— Pasaukt to meitu šurp un noprasīt!

— Ja tikai viņa pati zin!

— Tā jau var apmelot katru godīgu cilvēku!

— Lai tikai iet uz tiesu! Vai Pīrāgs nevar dot savam bērnam maizi?

— Klusu! Te nav krogs! — atkal nodārdināja Zīraks. — Te ir pagasta padomes sēde. Kas grib runāt?

— Es! — Muldiņu saimnieks pagrūda roku gaisā. — No prasības, ko iesniegusi te šī meita ... no tās mēs redzam tikai vienu: izvirtība un vairāk nekas! Iet tāds sievišķis katru gadu no vienas vietas uz otru, pinas ar nez cik puišiem, kas pagadās ceļā, sadzīvo bērnu, un tad vēl viņai nav kauna nākt uz pagasta padomi prasīt bērnam uzturu. Kā zināja bērnu dabūt, tā lai zin uzturēt! Nav brīv priekš tādām padauzām izdot pagasta naudu ... tā arī šitai Peilānei vajag pateikt, lai liek aiz auss un vairāk bērnus nemeklē ...

— Es arī gribu runāt, — pieteicās viens no «mazo» stūra. — Ko tur izlikties, ka nekā nezin ... to tak var ar lieciniekiem pierādīt, ka Pīrāgs ir līdis pie Broņas klētiņā. Pīrāgs jau uz to varen nadzīgs. Meita jau bija nelaimē, kad aizgāja no Lejas-bērziem...

— Mēs neesam tiesa, tā nav mūsu darīšana! — Zīraks pārtrauca valdonīgi, bet šis runātājs tomēr turpināja:

— To jau es ar zinu, ka mēs neesam tiesa, bet cilvēki mēs gan esam, un tālabad es izsaku savas domas, ka pagasta vecākajam vajadzētu ataicināt Lejasbērzu saimnieku pie sevis un likt priekšā, lai viņš no laba prāta dod uzturu savam bērnam... Citādi Peilānei būs jāgriežas tiesā . . .

— Un tu, Dāboliņ, tad laikam būsi viņai tas advokāts? — atskanēja dzēlīgs jautājums. — Diez vai pats neesi vainīgs? Tu jau Lejasbērziem esi tuva kaimiņa.

— Tādēļ es arī zinu patiesību! — atcirta Dāboliņš.

— Lai tik dod to veco āzi uz tiesu!

— Mierā! Te nav krogs!

— Šitādas padauzas to tik zin kā celt neslavu godīgiem cilvēkiem! — metās strīdā atkal Muldiņu saimnieks. — Noraidīt, un viss!

N

— No pagasta kases nedot, bet piespiest, lai Pīrāgs atver savu maku!

— Kā tu to izdarīsi?

— Nepiniet klāt godīgus cilvēkus!

— Ja ne, tad lai sūdz tiesā!

— Šai jautājumā pagasta padome nekā nevar lemt.

— Bet varbūt piešķirt dažus latus mēnesī?

— Tikai pār manu līķi! — zvērēja Zīraks. — Pagasta kase tā jau ir tukša!

Šai jautājumā tā arī ne pie kāda gala nepienāca.

Sēde beidzās, Zīraks lielā mutautā norausa sviedrus un piecēlās, Eduards glītā kaligrāfiskā rokrakstā sāka pārrakstīt protokolu.

Zīraks no pagasta valdes nama iznāca kopā ar Muldiņu saimnieku un ar Ķērpēnu.

— Par daudz tie sarkanie kāpj uz galda, to es teikšu, — sacīja Kalnabērza znots.

Ķērpēns papleta rokas un nošūpoja galvu.

— Par to vajadzēja domāt agrāk ... kad pielaida vēlēšanās to zociķu listi.

— Kā tu vari nepielaist, ja viņiem likums atļauj? — jautāja Zīraks. — Un tad tā zociķu liste tikai tāds širmis — iekšā komunisti ņudz vien.

— Duraki mēs bijām, — nosprieda Muldiņu saimnieks. — Teļi! Pirms tām vēlēšanām vajadzēja visus kalpus un jaunsaimniekus paņemt aiz dziesmas. Visus, kas uz tās listes!

— Tu esi par karstu, — teica Zīraks. — Ko jau nevar, to nevar.

— Nevar! Pagaidi tikai — tevi pašu izdzīvos ārā no tās padomes, tad tu redzēsi!

— Nu, nu, — mierināja Ķērpēns. — Nav jau tās lietas tik trakas. Tik trakas nav.

— Vai neieiesim pie Zarāna? — vedināja Zīraks.

— Derētu gan, — piekrita Muldiņu saimnieks. — No sēdēšanas šļaugana dūša.

Ķērpēns bija nedzērājs. Viņš atvadījās un atsēja zirgu no slitas.

Bet Kalnabērzos šajā diena notika ta, ka Edvīna matē jau bija teikusi savai meitai. Līdzko bija novākti un nomazgāti go-dlbu trauki, segas saliktas skapjos un lādēs un visa māja atkal atguvusi parasto ikdienas izskatu, saimniece paziņoja, ka viņa brauc uz Muldiņām, lai palīdzētu Lonijai auklēt bērnu.

Ar šo paziņojumu viņa pārsteidza arī vīru.

— Kas tev ienācis prātā? — viņš izbrīnījies vaicāja. — Vai Lonijai meitu nepietiek?

— Vai tad tik mazu bērnu var uzticēt meitām? — saimniece atjautāja. — Un tad — jums jau vienalga. Tagad te ir jauna saimniece, ko nu bēdāt!

Saimnieks sākumā pūlējās atrunāt, bet tad atmeta ar roku. Viņš savu sievu pazina. Ja ko galvā ieņēmusi — izvedīs. Lai brauc.

Un tā Emīls iejūdza zirgu atsperu ratos, saimniece pateica visiem kopīgu: «Nu tad ardieviņu!» — un aizbrauca. Riteņi mīksti norībēja un tūlīt apklusa pavisam.

Alda iegāja atpakaļ istabā ar divējādām izjūtām — i atvieglojumu, i nemieru. Edvīna mātes nelabvēlību pret sevi viņa nojauta visu laiku un tagad, kad tās te vairs nebija, uzelpoja. Bet lielā māja, kur viss bija neierasts un svešs, kūtis ar kustoņiem, klētis ar lādēm un podiem, dārzi, kur viss auga un zaļoja, — tas pēkšņi uzgula viņas pleciem kā nenosviežama nasta. Tā visa vidū Alda jutās maziņa un pazudusi.

Lielajā krēslainajā goda istabā, kur viņa pēc Edvīna mātes aizbraukšanas iegāja ienest vāzi, sienas pulkstenis patlaban sita ceturto pēcpusdienas stundu. Sita ar^gausu, vecīgi piesmakušu balsi, tomēr — cienīgi un svinīgi. Arā karsēja saule, bet šeit vēss. Alda sarāva plecus un izgāja pagalmā.

Nezi, ko ta vārīs vakariņām? — Minna durvju priekšā viņu satikusi, iejautājās. Pavecā meita izskatījās apjukusi — viņa nevarēja izšķirties, kā lai jauno sauc, tādēļ viņa iztika tā, pavisam bez uzrunas.

— Vakariņām? — Alda atkārtoja. — Es ... es padomāšu.

Un viņa ātri aizsteidzās pa celiņu gar vāgūža stūri dārzā.

Minna noskatījās viņai pakaļ kā parādībai. Tad paraustīja

plecus un aizgāja pie akas, kur Līna, salikusi lielā koka baļļā netīros kāzu galdautus, dvieļus un citus veļas gabalus, lēja tiem virsū ūdeni.

— Šī nezin, ko vārīt vakariņās ... — Minna klusi ieteicās. — Teicās padomāt. Būs nu gan mums saimniece.

Līna īsi iespurdzās un iegāza baļļā vēl vienu — pēdējo spaini.

— Es ta tagad iešu sataisīt sivēniem, — viņa pusjautājot teica Minnai. — Vai varbūt — paprasīt?

— Ej un taisi, — Minna atmeta ar roku. — Ko tur prasīs,

Alda tikmēr iegāja dārzā, kur pats saimnieks ar Edvīnu darbojās gar bitēm.

— Sargies, sargies, ka neiedzeļ! — Edvīns sauca pretī. — Ej no otras puses.

Alda apstājās.

— Edvīn, lūdzu, panāc uz vārdiņu .. .

Viņš pameta tēvu vienu pie stropa un atnāca pie Aldas,

— Edvīn, — viņa klusītiņām sacīja, — Minna prasa, ko vārīt vakariņām, bet es taču nezinu ...

Viņš jautri un mazliet zobgalīgi iesmējās.

Alda pietvīka kā no uguns. Vēl pirms dažām dienām viņa nezināja un necentās izprast, ko īsti saka šis neatlaidīgais, uzmācīgais acu skatiens, ar kādu Edvīns tik bieži viņā noraudzījās. Tagad viņa to saprata un zināja. Alda sarka un nodūra acis, pārdzīvodama gan meitenīgu kaunu, gan spēcīgo jaunās tuvības izjūtu, kas tagad viņus abus sēja kopā.

Edvīns vēlreiz iesmējās un tad atbildēja arī tik klusi, lai nedzird tēvs: — Saki, lai izvāra kādu putru, un cauri.

Alda dziļi nopūtās.

— Bet ja man vēl ko prasīs ... es taču neko nezinu.

Edvīns mierinoši papliķēja viņas plecu.

— Ej nu, muļķīte . . . gan uzzināsi. Nav jau nekāda māksla. Un meitas pašas visu zina, kas jādara.

Edvīna vārdu nomierināta, Alda atgriezās pagalmā un pati uzmeklēja Minnu.

— Ziniet, Minna, vārīsim piena putru, — viņa teica.

— Labi, — Minna īsi atsaucās, izliedama spainī piena sūkalas. — Vai tūlīt kurt?

— Es ... nezinu, — Alda sastomījās. — Lai būtu tā, kā vienmēr.

Minna paskatījās jaunajā, un viņai ap lupām novīdēja smaids.

— Es tūlīt iekuršu plīti, — viņa noteica.

«Ko es pati varētu darīt?» domāja Alda, iziedama atkal pievakara saules maigi piemirdzētajā pagalmā. Viņa jutās kā pēkšņi no mēness nokritusi te, šajā nokoptajā sētsvidū, kur katra lieta, ieskaitot kokus, ceriņu krūmus, zedeņu žogu un uz garā sola rindiņā glīti saliktās spožās slaucenes un tīri noberztos koka ķipjus, sauca viņai pretī: «Kas tu tāda esi?»

Alda aizgāja pa taciņu uz leju gar kūti un ieskatījās sakņu dārzā. Garās, taisnās vagās te zaļoja sīpollaksti, burkāni, lekni kāposti. Daļa vagu bija tīras, bet citās auga arī nezāles.

Priecīga, ka atradusi darbu, Alda ielīda caur kāršu žogu dārzā, notupās un čakli sāka raut ārā virzu un balandas. Zeme bija melna, trekna, irdena. Patīkami tādu rušināt. Viņa rāva nezāles un svieda čupā.

Ravējot Aldai atkal ienāca prātā Edvīna mātes negaidītā aizbraukšana. Iepriekš nekas nav ticis runāts, ja būtu, — Edvīns pateiktu. «Vai tiešām tikai manis dēļ?» viņa sev jautāja. «Varbūt Lonijas bērns tikai iegansts, varbūt viņa nekad vairs neatgriezīsies, negrib dzīvot zem viena jumta ar mani? Bet nē, nevar būt,» tūlīt atkal viņa runāja sev pretī, «ko gan tik briesmīgu es esmu nodarījusi? Vai es vainīga, ja mīlu Edvīnu? Un, ja viņš gribēja, lai es nāku dzīvot šai mājā, vai tādēļ mani jāienīst?»

Darbā un domās iegrimusi, Alda sākumā nemaz nemanīja gar sakņu dārza žogu paejam astoņgadīgu meiteni, kura veda pie rokas apmēram uz pusi jaunāku puišeli. Viņa atskatījās tikai tad, kad tie abi, brītiņu stāvējuši un ziņkārīgi uz Aldu skatījušies, sāka savā starpā stīvēties. Viņa atskatījās un redzēja, ka zēns grib uzrāpties uz žoga kārts, bet meitene neļauj un klusītiņām baras.

— Ieraudzīs tevi jaunā saimniece, tad tu dabūsi, — meitene, skaļi čukstot, draudēja.

Aldai sanāca smiekli. Jaunā saimniece! Ravēt pārtraukusi, vagā tupēdama, viņa pasauca:

— No kurienes jūs, bērni, esat?

Viņi abi bija gaišmataini, gluži kā izbalināti. Meitenei mugurā pārāk gara kleitiņa, bet galvā viņa uzlikusi vainadziņu no sarkanā āboliņa ziediem.

— Mēs ... mēs tepat... — meitene durstīdamās atteica un tūlīt atkal sabāra mazo.

Alda piecēlās, pienāca pie žoga un apjautājās:

— Un kur tad jūs dzīvojat?

— Tur, — meitene pastiepa roku un parādīja uz «vecās istabas» pusi.

— A, tepat! — Alda iesaucās. — Un kā tad jūs abus sauc?

Meitene paskatījās jau drošāk.

— Mani par Zelmu, bet viņš ir Pēteris ...

417

27 — A. Brodele

— Un kur jūs bijāt?

— Grāvmalā ... odziņas meklējām, — Zelma stāstīja. — Bet vēl nav pavisam sarkanas. Mamma gan neļauj iet — saimnieks baras, ka nobradā zāli... bet mēs jau nebradājām, mēs tikai no pašas maliņas.

— Un ko dara mamma? — Alda jautāja.

— Mamma šodien aizgāja uz Plaužiem cukurbietes retināt. Viņiem pulka, pulka ... — Zelma papleta rokas.

Gar kūts stūri ar cirvi rokā iznāca pats saimnieks. Meitene, viņu ieraudzījusi, parāva brāli aiz rokas: — Iesim mājās, Pēter!

Pēkšņi Alda izdzirda Edvīna tēva rāmo, stingro balsi:

— Kur tu ņēmi āboliņu? Vai atkal nebiji ielīdusi sēklas āboliņā?

— Nē, saimniekonkul, nē ... — nobijusies atčiepstēja meitene. — Es tai grāvmalītē ... pie elkšņiem.

— Pielūko tu man ... nebradā pa laukiem, — Kalnabērzu saimnieks nobrīdināja, tad aizsoļoja tālāk uz birztalas pusi. Aldai garām iedams, viņš ieskatījās dārzā un ieprasījās:

— Nu, ko tad vedekla te dara?

— Es... mazliet paravēju, — Alda samulsusi attrauca. Edvīna tēvs aizgāja.

Mazie bija jau nozuduši. Bet Alda sajuta tādu kā neveiklību, tādu kā žēlumu par to, ka Edvīna tēvs bija runājis ar viņiem tik stingri.

Alda pameta ravēšanu un gāja uz istabu. Viņa atvēra skapi, kur bija nolikta vēl vesela kāzu torte, nogrieza no tās divus pamatīgus gabalus un nesa uz «veco istabu». Mazie laikam pa logu bija ieraudzījuši viņu nākam. Meitene izskrēja pretī, un Alda iedeva viņai abus tortes gabalus:

— Viens tev un viens brālim.

Mazā Zelma saķēra gardumu un gandrīz aizmirsa pateikt paldies. Tikai uz sliekšņa viņa atcerējās:

— Paldies, saimnieces tante!

Saimnieces tante! Ir gan jocīgi bērni. Alda smaidīdama gāja pāri pagalmam un tā vidū sastapās ar Edvīnu.

— Kur tu biji? — viņš jautāja.

— Es iedevu tur tiem mazajiem pa tortes gabalam, — Alda jautri stāstīja. — Un Zelma mani nosauca par saimnieces tanti... jocīgi, vai ne?

— Tu labāk neiesāc ar viņiem, — Edvīns sacīja. — Velak nevarēsi atkauties.

— Bet... es jau neko ... torte tā kā tā paliktu veca ... — Alda taisnojās.

— Ne jau par torti, — Edvīns paskaidroja. — Es tikai tev stāstu, ka ar to sugu labāk neielaisties. Tā ir tīrā nelaime mājās.

— Bet viņi taču maziņi, Edvīn . . .

— Pietiekami lieli, lai visur vazātos, visu izbradātu, paķertu katru nokritušu ābolu aiz žoga. Un par nokritušu vēl nekas, bet jau rauj arī no zariem.

Alda, pilnīgi apmulsusi, klusēja. Viņa vairs nesaprata, vai rīkojusies labi vai slikti.

Edvīns paņēma Aldu zem rokas un jokodams ieprasījās:

— Nu, kas ar vakariņām, saimniec? Jeb vai tu mani gribi badā nomērdēt?

Veca patiesība — pēc Jāņu dienas vasara skrien skriešus, tikpat kā no kalna lejā. Tā arī šogad. Tikko noziedēja rudzi, novērpās sidraboti putekļi, rudzupuķes pa tīrumu malām saplauka vēl košākas, vēl zilākas. Bet pļavās jau smaržoja vīgriezes, skanēja izkaptis, klaigāja ļaudis. Un izcirtumu malas bija sarkanas no zemenēm. Tikai reti kam iznāca laika tās nolasīt.

Vasara steidzās.

Aizvilkās zili baltu mākoņu kalni, aizsedza sauli, grāva pērkons, un šķīda zibeņi. Stupānu kalnā aiz Priedaines saspēra veco milzeni bērzu, nogrieza līdz vidum kā ar nazi. Un pēc tam atkal karsēja saule, un mitruma pilnā zeme atdeva dzīvības sulu zālei, labībai, kokiem. Viss auga zaļodams un griezdamies.

Jūlija beigās Priedainē nodzēra vēl otras kāzas. Šneiders atdeva savu Dinu par sievu sarkanmatainajam aptiekas preču veikalniekam jeb, kā priedainieši mēdza teikt, «zāļu bodniekam», kurš sen pēc viņas tīkoja. Jaunais vīrs saņēma sievas pūru, pārdeva savu līdzšinējo uzņēmumu apriņķa pilsētā un ierīkoja jaunu un plašu veikalu Priedainē. Bieži vien tur tagad aiz letes stāvēja Dina un pārdeva dažādas drapēs, pulverus un matūdeņus.

Dāvids pa vecam sēdēja Šneidera darbnīcā, no rīta līdz vakaram taisīdams jaunus un labodams vecus apavus. Viņš bija kļuvis mazliet nerunīgāks, tas gan. Un jaunajā «zāļu bodē» nekad neiegriezās.

Viņš jutās daudz vientulīgāks nekā agrāk. Agrāk kuru katru mirkli varēja atvērties darbnīcas durvis un parādīties Dina, lai pajautātu ko tēvam vai arī atnestu Dāvidam kādu Šneidera rīkojumu. Tagad Dina nekad vairs durvis neatvērs. Ak jā, vienreiz viņa atvēra gan — tas bija tūlīt pēc kāzām. Dāvids satrūkās, kad pēkšņi tajā priekšpusdienā, dzeltenā kleitā tērpusies, viņa atkal stāvēja uz sliekšņa un, Dāvidam labdienu padodama, kaut kā nedabiski smaidīja.

— Vai papa te nav?

— Nav, — Dāvids atgrieza kā ar nazi un tūlīt noliecās pār savu darbu. Pēc mirkļa viņš tomēr atkal pacēla acis. Dinas sejā smaids tagad bija vainīgs un neveikls, viņa nodūra acis un jautāja:

— Dāvid, vai tu uz mani dusmojies?

— Nē! — viņš atkal atcirta strupi un skaļi, noliecās otrreiz pāri savam zābakam un vairs nepaskatījās uz augšu, kamēr noklaudzēja aizveramās durvis.

Dāvids jutās viens pasaulē. Tēvs miris jau sen, vecākais brālis kopš vairākiem gadiem aizbraucis laimi meklēt uz Ameriku, bet māte dzīvoja pie precētās māsas citā pilsētā. Ar māsas ģimeni Dāvidam nebija sevišķi sirsnīgu attiecību. Svainis bija tirgotājs, lai gan ļoti viduvējs, bet viņš centās visiem uzspiest savus uzskatus un dzīves veidu — viņam dzīvē galvenais bija veikals, un viņš, ar Dāvidu satiekoties, neko citu nerunāja kā tikai to, ka katram kārtīgam cilvēkam jācenšas tikt pie sava veikala. Dāvidam tā nebija, viņš neizrādīja nekādu interesi, un Fanijas vīrs jau sen pret viņu izturējās kā pret pavieglu un dzīvei nederīgu cilvēku. Arī Fanija dziedāja to pašu dziesmu, ko viņas vīrs.

— Dāvid, tu gan esi muļķis, — viņa teica. — Noskati bagātu sievu, pēc tam atver veikalu. Tepat pie mums Hāniem ir trīs meitas. Vecākajai pūrā tūkstoš latu. Nu, viņa drusku pieklibo ar vienu kāju, bet kas par to? Viņa nav zirgs, kuram jāskrien.

Dāvids savējos apmeklēja pēc iespējas reti. Kad sirds reizēm pēkšņi sadumpojās un kļuva skumja, viņš gāja pasēdēt pie Pāvila.

Tā arī šovakar. Pāvils, tikko atgriezies no reisa, pārnācis no depo, peldbiksītēs izmeties, mājas priekšiņā trokšņaini mazgājās. Brūno, muskuļoto muguru ar ziepju putām notriepis, viņš spēcīgi noberza kaklu un krūtis, tad noskalojās tīrā ūdenī un, dvieli paķēris, slaucīdamies ienāca istabā, kur Dāvids sēdēja pie galdiņa un skatījās avīzē.

— Ko tu tur pēti — precību sludinājumus, vai?

Tikai to jau pateicis, Pāvils aprāvās.

— Neņem ļaunā ... tā gadījās uz mēles.

— Ko es tur ņemšu ļaunā? — Dāvids atjautāja. — Un, ja tu domā par to .. . tad man, zini, tas ir jau pāri.

— Nu, pareizi! — teica Pāvils, izņemdams no skapja tīru kreklu un uzraudams to pāri galvai. Viņš, protams, zināja, ka Dāvids melo. Tad, pie spoguļa slapjos matus sukādams, viņš turpināja:

— Tas viss jau nav tā vērts, Dāvi. Ko gan tu būtu iesācis ar tik gļēvu sievu?

— Nerunāsim par to, Pāvil, jā? — cieti noteica Dāvids, salocīdams avīzi un nolikdams uz galda.

— Nerunāsim ar, labāk ēdīsim vakariņas, — nolēma Pāvils, likdams uz galda piena krūzi. Viņš sakrāva tur vēl maizi, desu un sviestu un piestūma Dāvidam šķīvi. — Iekodīsim.

— Es jau vienreiz vakariņas ēdu, — teica Dāvids. — Jeb vai tu mani gribi nobarot kaušanai?

— Nekas, nekas, ēd vien, — Pāvils pavēlēja. — Tu pēdējā laikā izskaties, kā caur sietu izrauts.

— Varbūt nemaz negribu būt tāds bullis kā tu.

— Tāds tu nemaz nevari kļūt, kaut vai stāvi uz galvas! Tev jau nav tāda būve.

Brīdi viņi ēda klusēdami — Pāvils ar vilka ēstgribu, Dāvids gariem zobiem. Pāvils skatījās, skatījās Dāvidā un beidzot neizturēja:

— Zini, Dāvi, vienu gan es nesaprotu ...

— Tu daudz ko nesaproti, — Dāvids pārtrauca.

— Jā, bet to vienu īpaši. Nekādi nesaprotu, kā var iemīlēt meiteni, kas tev pēc savas būtības tālāka nekā mēness no zemes.

— Tu esi visādi gudrs cilvēks, Pāvil, — atteica Dāvids. — Bet to, kas ir mīlestība, tu nezini. Nekā no tā nezini.

— Tādā gadījumā man būtu ļoti interesanti dzirdēt no tavas pravietiskās mutes, kas tad īsti mīlestība ir. Paskaidro man to, Dāvi.

— Jocīgs jautājums, — teica Dāvids. — Vai tad to var paskaidrot?

— Visu var paskaidrot.

— Nē, nevar.

— Nu, tādā gadījumā es pats tev tūlīt paskaidrošu. Lai tu zini. Tev patika Šneidera Dinas glītais purniņš... pagaid, nelec gaisā! Iemācies klausīties. Es runāju svētu patiesību. Esi godīgs un atzīsties, vai tā nav, Dāvi? Bet aiz glītā purniņa taču nekā nebija — viens tukšums! Lūk, to es nesaprotu, kā var iemīlēties tukšumā. Tā vienkārši tāda dulluma slimība, to es tev teikšu, nevis kaut kāda mīlestība. Nu jā, bet es jau redzu, ka runāju tukšam gaisam. Zini ko, Dāvi, es tev došu padomu: izlasi «Jaunākajās Ziņās» kādu pašnāvības recepti un dari savām ciešanām galu! Vai nu karies, vai slīcinies . .. tikai atstāj man savus zābakus!

Dāvids negribot iesmējās:

— Tu taču zini, ka kurpniekiem pašiem zābaku nav.

— Nav zābaku un nav vienas skrūvītes, — dusmīgi teica Pāvils. — Pretējā gadījumā tu sen jau būtu nospļāvies un pasmējies pats par sevi.

— Kādēļ man par sevi jāsmejas? — Dāvids sacirtās pretī.

— Jā, taisnība — nevis jāsmej as, bet jāraud, — Pāvils sacīja nopietni. — Tātad, pieņemsim, ja Šneiders būtu atdevis savu meitu tev, tu aizietu no partijas.

— Kā? — Dāvids paskatījās apjucis. — Kādēļ man būtu jāaiziet no partijas?

— Un tad ne? — Pāvils cirta kā ar nazi, — Dina un partija? Abas kopā? Kas tur iznāktu?

— Tu nepareizi spried! — Dāvids metās aizstāvēties. — Kādēļ tu sajauc divas tādas lietas?

— Nevis es sajaucu, bet tu jauc. Taisnību sakot, tu neesi par to padomājis. Tu esi baidījies par to domāt — atzīsties, Dāvid! Vai tu Dinai varētu pateikt, ka esi partijā? Vai tu varētu viņai pateikt, ka tas draud ar cietumu, bet tu tomēr iesi un izpildīsi katru partijas pavēli? To tu viņai sacītu? Tas viss taču ir tīrais absurds.

— Un tomēr es tev nepiekrītu, — Dāvids strīdējās pretī. — Nevar sajaukt partijas lietu ar mīlestību.

— Sajaukt nevar, bet saskaņot.

— Tu tagad runā pats kā kurpnieks, — teica Dāvids. — Izmeklēsi liesti un tad tai uzvilksi mīlestību.

— Ak, nu ... kurpniek, paliec pie savām liestēm! — Pāvils iesmiedamies atmeta ar roku. — Labi, ka Šneideram pietika prāta — viņš saprata, ka Dina piemērota tam bodniekam.

Dāvids aizvainots apklusa. Sevī viņš nodomāja, ka Pavils nekā, nekā nesaprot. Labāk nerunāt.

Saruna par mīlestību, tikai citā plāksnē, notika šai dienā vēl starp diviem cilvēkiem.

Anete un Eduards sēdēja laivā ezera vidū. Viņi bija atnākuši kājām tos divus kilometrus un pazīstamās mājās dabūjuši laivu.

Pašlaik Eduards neairēja. Airi gulēja laivā. Ezera līmenis trīsuļoja sudrabā, vietvietām uzdzirkstīdams tīrā zeltā. Ne visai tālu zaļoja meldru biezoknis, ziedēja ūdensrozes. Un cieši gar vienu krastu auga mežs, veci koki kārās pāri ūdenim, mazajos līcīšos tas bija melns, melns, bet tur, kur ceļš, gar krastu vīdamies, pienāca ezeram pavisam klāt, ūdens bija dzidrs, dibenā varēja saskatīt tīro granti un rotaļīgās sīkās zivtiņas. Ezera pretējā krastā pa labu gabalu cita no citas pacēlās gan mazākas, gan lielākas mājas ar kupliem dārziem visapkārt.

— Kāds skaistums, — ierunājās Anete. — Ja varētu dzīvot te, pie ezera ... tas būtu brīnum jauki, vai ne, Edi?

— Līdzko norietēs saule, ūdens kļūs tumšs un tev būs bail.

— Nē, es no tiesas ... es domāju, ja mēs varētu savu mājiņu uzcelt šai krastā.

— Nebūtu jau slikti — kad gribi, izpeldies, kad ienāk prātā — iekāp laivā un saķer zivis ... Zināms, slikti nebūtu.

— Un šūt es varētu tikpat labi te, kā pilsētā. Ai, Edi, cik tas būtu skaisti, ja tā varētu! Bet varbūt tiešām var, kā tu domā?

Eduards pasmējās un noglauda Anetes roku.

— Pasapņot var, Anetiņ, bet to jau nav iespējams piepildīt dzīvē.

— Bet kādēļ ne? — jautāja Anete iedegusies. — Ja stipri, stipri grib!

Un viņa ilgu pilnām acīm raudzījās krasta saulainajā, kuplajā zaļumā, ūdens rotaļīgajā mirdzumā.

— Daudz kas nav atkarīgs no cilvēka gribas, — Eduards iemērca vienu airi ūdenī un pagrieza laivu vairāk uz ezera vidu.

Anete neatbildēja, tikai nopūtās. Viņa jau pati to saprata. Bet mazlietiņ vairāk pretestības un uzņēmības savā draugā viņa gan būtu vēlējusies.

Un viņa paskatījās iesāņus Eduarda sejā, kurā viss bija tik tuvs un mīļš — zili pelēkās acis, taisnais deguns un paprāvā, labsirdīgā mute. Matus viņš sukāja taisni atpakaļ, tie mazliet cirtojās.

— Bet kādēļ tu domā, ka cilvēka griba neko nenozīmē? — Anete atkārtoja.

— Tādēļ, ka mēs esam pārāk mazi cilvēciņi, — Eduards mierīgi un labsirdīgi uzsmaidīja. — Gribam vai negribam — tam taču nav nozīmes. Mums tā kā tā jāpielāgojas apstākļiem.

Anete bija iegremdējusi roku siltajā ūdeni un raudzījās, kā gar pirkstiem slīd mazi kukainīši. Viņu nomāca divas pretējas izjūtas. Eduardam bija taisnība — mēs nevaram panākt, ko gribam, bet Aneti kaitināja tas, ka viņš tik viegli ar visu samierinās. «Es laikam esmu pārāk prasīga,» viņa gan tūlīt sevi norāja. «Neviens cilvēks nav bez vājībām ... Ko lai dara, ja viņā nav spītības un tādas uzņēmības, kā es to vēlētos, toties Eduards ir ļoti labs un sirsnīgs. Vajag būt pieticīgākai un priecāties par to, ka ir laimējies sastapt tādu draugu.»

Un, it kā viņas domas uzminējis, Eduards paliecās uz priekšu, satvēra ūdeni iemērkto roku un maigi mierinot sacīja:

— Anetiņ, vēl tikai šo ziemu... to jau mēs izturēsim, vai ne?

— Visu var izturēt, — Anete, projām skatīdamas, teica. — Es tikai nezinu, kādēļ tas vajadzīgs.

Eduards pavērās Anetē izbrīnījies, un, kad viņš pēc īsa mirkļa ierunājās, balsī varēja saklausīt vieglu pārmetumu:

— Jā, bet kā tad pēc tavām domām? Mums taču vel nepietiek naudas. Mēs abi gribam tikt pie sava kakta, tā taču ir. Nedomā, ka es par to neinteresējos — esmu aprunājies ar visiem, kas taisās pārdot. Vakar dabūju zināt, ka Juškevics taisoties pāriet uz Rīgu pie dēla. Biju iegājis. Izrunājāmies. Nu, viņš domā pārcelties ap jauno gadu. Mājiņa vairs nav jauna, bet, ja pielāpa un šo to pārtaisa, tad var iznākt tīri jauka. Par cenu viņš pats vēl nav skaidrībā.

— Man tik ļoti gribas, lai mums būtu pašiem sava ligzda .. .

— Mums būs, Anetiņ. Un kāzas mēs sarīkosim godam.

— Kāzas — tas ir sīkums, Edi. Mēs varam arī pavisam bez kāzām — aizejam, salaulājamies, un viss.

— Tu runā kā bērns, mīļā. Ja tu esi no citiem atkarīgs, tad tā nevar.

— No kā tad mēs esam atkarīgi? Es nu gan neapzinos...

— Nu, labi, bet es? Vai tad es varu uzspļaut saviem pagasta večiem, vai varu sanīsties? Mani labi ieredz... Atceries pati, vasarsvētkos Zīraks sauca kompānijā .. . Muldiņās kristīja meiteni — tur es arī biju ielūgts. Ja cilvēki pret mani izrāda laipnību, tad man pienākas tāpat pretī...

— Man gan kaut kā grūti iedomāties, ka mušu kazas pie galda sēdēs visi pagasta lielmaņi. Tad jau es savus draugus nevarēšu aicināt. Zīraka mamzele taču negribēs sēsties blakus Jēcīšu Ievai vai Emīlam.

— Nu nestrīdēsimies par to . .. Visu var nokārtot, ja palauza galvu, bet mums vēl laika diezgan. Gribi? Es tev saplūkšu ūdensrozes...

Pievakara saule rotājās Kalnabērzu plašajā dārzā, uz kokiem, uz ziedošajiem flokšiem un dālijām. Māja bija klusa un tādēļ likās vēl lielāka. Emīls ar abām meitām pļavā steidza savākt pēdējo sienu. Arī pats saimnieks bija aizgājis uz turieni.

Plīti iekūrusi, Alda teciņiem vien aizsteidzās uz klēti pēc putraimiem piena zupai. Taču klētī viņai pēkšņi iekrita prātā, ka ikdienišķās putras vietā šovakar varētu izvārīt ko labāku — piena klimpas. Visi atnāks no pļavas un būs priecīgi. Un viņai pašai arī gribējās parādīt savu vārīšanas māku.

Atnesusi miltus, Alda paņēma no pieliekamā olas un sataisīja klimpu mīklu. Uguns plītī priecīgi rūca. Katlā ūdens jau sīca.

Saimniekodama Alda šaudījās no vienas puses uz otru. Atnesa no pagraba pusdienas pienu. Aizskrēja pie akas saliet silēs ūdeni govīm. Kalnabērzu ganībās nebija dīķa, kur padzerties, un lopi nāca mājās izslāpuši. Cūku kūtī viņa negāja — ar tām tiks galā Līna un Minna, pārnākušas no siena, bet vistas vajadzēja pabarot pirms krēslas, tādēļ Alda pagrāba vācelē graudus un nobēra blakus skaidienai zemē, kur smiltīs pērās un kašājās viss raibais un skaļais putnu bars. Ķērkdami un plēsdamies tie kāri uzbruka barībai, smiltis putēja pa gaisu.

— Tad ir gan negantas, it kā badā bijušas, — Alda noteica un devās atpakaļ uz virtuvi. Bet pie durvīm viņa mirkli apstājās, pārlaida acis visam pagalmam, dārzam un mājām. Tas viss ir Edvīna. Edvīna. Edvīna. Pa šo īso laiku Alda jau paguvusi iemīlēt gan krēslainās istabas, kokus un dzīvniekus. Šais istabās gaisam aizvien bija tāda īpatnēja smarža — nevar pateikt, no kā tā ceļas, taču to nevar pat izvēdināt, var turēt logus vaļā kaut cauru dienu, — līdzko aizvērs ciet, pēc īsa brīža tā būs atkal. Jā, arī šo dīvaini smaržojošo gaisu Alda mīl — tas glabā sevī Edvīna elpu, viņa soļus, viņa balsi.

Sārtās vakara saules aplieta, Alda stāv uz sliekšņa un cīnās ar pēkšņi uznākušām ilgām. Mans mīļais, labais, vienīgais . . .

kad tu atkal būsi šeit? Kaut viņi beigtos ātrāk — tie muļķīgie manevri! Nu, pamet to visu, atbēdz pie manis, es tik ļoti gaidu!

Alda dziļi ievilka elpu, nospieda rokturi un pārkāpa augsto slieksni. Katls nežēlīgi vārījās. Viņa pielēja pienu, iemeta sāli, pagaidīja, kamēr uzmutuļo, un tad veikli salaida katlā dzeltenās klimpas. Pielika vēl pāris pagaļu malkas un pēc īsa brītiņa nocēla katlu no uguns. Tā. Vakariņas gatavas.

Alda salika galdā šķīvjus, karotes un maizi, atnesa no pieliekamā bļodiņu ar sacepto auksto cūkgaļu. Vīriešiem jau ar piena zupu vien nepietiks, tie smērēs uz maizes taukus un piekodīs gaļu.

Visu sakārtojusi, Alda izgāja atkal pagalmā, lai paskatītos uz sauli. Tā vēl spulgoja gabaliņu virs meža robainās svītras, nenāca vēl ne govis, ne pļavinieki. Vecajā ķirsī žogmalē vizēja lielas, sarkanas ogas. Aldai pēkšņi iekārojās to, un, dārzā iegājusi, viņa paņēma kāpnes un, uz tām pakāpusies, sāka raut sulīgos ķekarus. Ogas bija saldi skābenas, spirdzinošas. Alda aizgūtnēm ēda ķiršus un svieda kauliņus zemē. To pamanījušas, atskrēja vairākas vistas, izpētīja zāli, vīlušās gari nokladzināja un aizčāpoja atpakaļ uz skaidienu, kur pārējās vēl kārpīja zemi un meklēja graudus.

— Cip, cip, cip! — Alda skaļi sauca. — Nāciet atpakaļ, es jums nometīšu ogas!

Vistas aicinājumam nepaklausīja, bet pie «vecās istabas» stūra parādījās maza gaišmataina galva. Meitene stāvēja uz celiņa, klusēja un, acu neatraudama, skatījās uz Aldu.

— Vai gribi ogas, Zelma? Nāc tuvāk!

Mazā lēnītiņām nāca klāt.

— Kur tu esi tā sasitusi ceļgalu? Vai pakriti skriedama?

Ceļgalam bija nobrāzta āda, bet uz meitenes vaigiem redzamas asaru pēdas. Tagad Zelma vairs neraudāja, viņa tikai platām acīm vērās augšā uz ogu pilnajiem zariem.

— Nostājies te apakšā, — Alda rīkoja, — un pacel kleitas malu ... ar abām rokām, tā, tā! Bet es metīšu tev ogas.

Cits pēc cita sarkanie ķiršu ķekari lidoja uz leju un krita Zelmas kleitas stērbelē, daži netrāpīja — aizlidoja garām, un mazā tad ikreiz sīki iespiedzās.

— Lai stāv, — Alda pavēlēja, — tos tu varēsi uzlasīt vēlāk. Paskaties, kādu ogu pušķi es tev tūlīt metīšu ... tik lielas kā mežāboli!

— Kā mežāboli... — nočiepstēja jūsmīga atbalss leja.

Alda turpināja plūkt un mest. Mazajai kleitas stērbele jau pilna ar kaudzi, cieši sažņaugtām roķelēm viņa turēja tās malu.

— Vai tu dosi brālim ari?

— Došu, saimnieces tant.. .

Alda iesmējās.

— Kādēļ tu mani sauc par saimnieces tanti? Saki labāk Aldas tante.

— Labi, saimnieces tant.

— Ak tu ... Zelmas tante tāda! Ja tu mani sauksi par saimnieces tanti, es tev citreiz vairs nedošu ogas.

— Tprū-ū! — istabas galā atskanēja sievietes balss. Alda nemaz nebija dzirdējusi piebraucam. Tā bija Lonija, Edvīna māsa. Viņa izkāpa no atsperu ratiem un sēja zirgu pie staba.

Kad viņa atgriezās un nāca klāt, Alda vēl stāvēja augšā uz kāpnītēm, bet lejā meitene ar pilno ogu klēpi.

— Labdien, — teica Muldiņu saimniece, apstājusies dažus soļus nostāk. Viņa vēlīgi uzsmaidīja jaunajai svainei, pārlaida paviršu skatienu meitenei un tad iejautājās:

— Vai tad ir jau gatavas? No šitās zortes iznāk garšīgs vīns. Paps katru gadu taisa.

— Jā ... gatavas, — Alda apjukusi atbildēja. Viņa nokāpa lejā, saglauda zaru izjauktos matus un saņēma Lonijas pastiepto roku.

— Braucu no bodes, biju pēc siļķēm un cukura, — Lonija stāstīja. — Domāju, jāiebrauc palūkot, kā jūs te visi dzīvojat. Edvīns laikam uz manevriem?

— Jā.

Mazā Zelma ar savām ogām bija jau atgājusi gabaliņu nost. Tad atcerējusies pagriezās atpakaļ un nočivināja:

— Paldies, saimnieces tant. . .

— Skrien nu, skrien ... — Alda atsaucās nepacietīgi. Nepatīkami, ka to dzird Lonija — domās, ka Alda pati likusi sevi tā godāt, un Edvīna māte var apvainoties, ka vedekla atņem viņas vietu.

— Muļķīte meitene, — Alda taisnodamās skaidroja, — nevar iestāstīt, lai mani nesauc par saimnieci...

— Bet tu jau esi saimniece, — Lonija smējās. — Nekā, mīļā, nevar darīt. Nav viegli būt saimnieces godā, nav viegli... to tu pati pieredzēsi, bet, ja nu reiz esi, tad esi. Vai paps nav mājās?

— Pļavā, bet drīz viņiem vajag nākt... tu taču pagaidīsi?

— Nezin vis ... jālaiž uz mājām ... Šodien nolasījām avenes, jāved cukurs, ar ko apbērt.

Alda atcerējās savas klimpas un piedāvāja:

— Vai tu negribi ieēst? Man vakariņas jau gatavas.

— Kas tad tev ir? — Lonija jautāja, iegriezdamās virtuvē. Alda steidzās pie plīts ieliet bļodā zupu un uzlika uz galda. Iekšēji viņa lepojās ar to, ka vārījums izdevies, Lonija varēs pastāstīt mātei, ka vedekla nav nemākule.

— Klimpas, — Lonija iesaucās, liedama šķīvī, — un cik dzeltenas! Tu neesi žēlojusi olu.

Viņa noēda dažas karotes garšodama un paslavēja:

— Gardas gan. Mēs sen neesam vārījuši. Saimei katlu pievārīt iznāk par dārgu ... uz tādu katlu vajag kādu desmit olu. Tas ir četrdesmit santīmi... gandrīz puslats.

Alda juta sejā iesitamies karstumu.

— Es ... man... — viņa stostījās. — Šodien beidz sienu ... un tad es domāju ...

— Nu, nekas, — Lonija tēvišķīgi noteica. — Gan jau tu pieradīsi. Mūsu mājās saime vienmēr ir labi ēdināta. Mamma saka — viens paēdis padarīs vairāk nekā desmit neēdušu. Tā jau arī ir. Bet tas nenozīmē, ka jāšķaidās. Gan tu iemācīsies saimniekot. Es jau arī mammai tā saku.

Aldai acīs ieplūda asaras. Viņa nolieca galvu un nočukstēja:

— Mamma laikam mani... stipri neieredz ...

— Tas nekas, — Lonija augstsirdīgi atmeta ar roku. — Viņai cieta daba, un viņa grib, lai visu dara pa viņas prātam. Gan jau ar laiku tas pāries. Tu vēl esi ļoti jauna, bet gan iedzīvosies un iemanīsies. Tikai es tev gribu dot labu padomu — no Salmi-ņietes un viņas bērniem turies tālāk. Mamma saka — acis plēšot no pieres ārā. Ar tiem ubagiem jau tā ir — ja tik viņš manīs, ka tu ar viņu pa labam, tad vairs glābiņa nebūs. Tad viņš tev pievāks katru nokritušu ābolu, nobradās katru grāvmalīti...

Vēl brītiņu paciemojusies un parunājusies, atstājusi jaunajai brāļasievai vienu otru gudru padomu, Muldiņu saimniece sēdās ratos un aizbrauca. Spožais zirgs tūlīt no vietas rāvās straujā riksī. Lonijas dzeltenīgā šalle kā karogs noplīvoja aiz pagalma kokiem.

Alda palika stāvam sētas vidū. Viņa jutās nedroša un vainīga, it kā izdarījusi ko neatļautu un nosodāmu.

Policista Skrejas kundzei Elzai arī mierīgāka sirds, kad Vilis ir mājā. Vīra amats taču tāds, ka tu nekad nezini, kad iznāk darīšana ar sliktiem cilvēkiem. Bet tas ir bīstami. Kaut arī Vilim vienmēr klāt ierocis, visādi tādās reizēs var gadīties. It īpaši pēc tam, kad Elza nesen izlasīja avīzē par notikumu, kā trīs kaušļi dzērumā nosituši policistu, viņa ļoti baidījās par savu vīru. Viņa nomierinājās tikai tad, kad viņš atgriezās mājā.

Un, taisni kā par spīti, Skrēja tagad ieradās mājās aizvien stipri nekārtīgi. Elza gandrīz nekad nezināja, kur viņš atrodas un ko dara. Kad viņa Vilim sūdzējās par savām raizēm, viņš pikti atcirta:

—- Vai man būs jāturas tev brunčos? Vai jāraportē, uz kurieni eju?

Pēc šādām atbildēm Elza bija skumīga, bet dievināja Skrēju tāpat kā agrāk, varbūt pat vēl vairāk. Un rūpējās vēl dedzīgāk. Viņa zināja, ka vīrs bieži vakaros ciemojas pie Zarāna un Tumša — tur viņi sit kārtis līdz vēlai naktij. Bez šaubām, būtu jaukāk, ja Vilis vairāk sēdētu mājās — tā, kā pašā laulības sākumā. Palasītu avīzi, paskatītos žurnālu, bet viņa strādātu rokdarbu un šo to varētu pajautāt savam vīram.

Kad viņa mēģināja ieminēties par to, Skrēja tikai saviebās:

— Tu taču varētu iet pie savām draudzenēm un pļāpāt ar tām. Es tev neliedzu.

Labi pateikt — ar draudzenēm. It kā Elzai būtu nezkādas sirdsdraudzenes, ar kurām par visu var izrunāties. Svešs paliek svešs, nav jau savējais. Satiekoties uz ielas vai veikalā, ar katru pazīstamu iznāk pārmīt pa vārdam, iznāk šo to paklausīties, ko tev stāsta, un tas arī viss.

Vienīgi tajās dienās, kad pilsētiņā darīšanās ierodas Zīraka jaunkundze, Elzai ir viešņa, kuru viņa priecīgi sagaida. Draudzība sākās toreiz vasarsvētku ballē — viņām bija iznācis sēdēt blakām un sarunāties, un tad izrādījās, ka abas viena otrai ir patikušas. No tās reizes Zīraka jaunkundze nekad nepaiet garām namam, kurā dzīvo Elza. Elza ir apsolījusi ierasties arī Zīrakos, tikai nav vēl paguvusi.

Zīraku Minnai bieži iznāk darīšanas Priedainē, jo viņa ļoti rosīgi piedalās sabiedriskajā dzīvē. Viņa ir aizsardžu priekšniece, dzied korī, tagad ievēlēta arī dāmu komitejā, kas vāc ziedojumus baznīcas celšanai. Elza apbrīno viņas enerģiju.

Arī šodien ap launaga laiku, visas darīšanas nokārtojusi, Minna pieklauvēja pie Elzas durvīm.

— Labdien, Elziņ ... Vai, cik jauki pie tevis smaržo! Tu vāri zafti? Bet es esmu tā nokarsusi, tā nokarsusi, ka gals klāt! Fu!

— Lūdzu, nāc talak, — Elza priecīgi aicinaja. — Ej istaba, tur vēsāks. Es tūlīt, tikai noņemšu katlu no plīts . . .

— Vai es tevi netraucēšu? — Minna apjautājās.

— Nepavisam, nepavisam! Es savārīju ķiršus, mamma vakar atveda. Ir jau gatavs. Ej iekšā un atsēsties, es tikai rokas nomazgāšu.

Pēc īsa mirkļa Elza ienāca pie viešņas, nesdama trauku ar karsto ievārījumu.

— Lūdzu, nogaršo.

— Vai, ja varētu glāzi auksta ūdens!

Elza atnesa arī ūdeni. Minna sēdēja, atlaidusies uz tahtas, un atpūtās. Viņa nebija neko resna, bet lieliem kauliem — paplata plecos un gurnos. Viņa kāri dzēra, neatņemdama glāzi no prāvās mutes.

— Vai! — Elza sasita rokas. — Tu esi matus nogriezusi!

— Kā es izskatos? — Minna pagrieza galvu uz vienu un otru pusi.

— Pavisam smuki, — Elza novērtēja. — Tāda stipri jauna. Tikai žēl par taviem skaistajiem matiem.

— Man jau pašai žēl, — Minna teica. — Bet ko lai dara. Uz tās copes formas cepure neturējās nekādā lāgā. Ko es neesmu izmocījusies ... apnika un nogriezu. Atkritīs arī tā trakā sukāšana un pīšana.

— Labi vien ir, — Elza teica. — Šodien nogriezi?

— Nūja, ka šodien. Un ilgviļņus arī pie reizes. Aiz to jau es esmu tā pārmocījusies.

Minna trūkās augšā un piegāja pie spoguļa paskatīties sevī.

— Kamēr pieradīs, jocīgāk būs, bet tā nekas ... — viņa noteica, atiedama no spoguļa un atkal atsēzdamās.

Tad viņa sāka stāstīt Elzai par savām šīsdienas darīšanām.

— Es nezinu, — viņa, dziļi noelsdamās, teica, — es laikam drīz galu dabūšu ... tā mamma arī saka, kad es skrienu. Bet ko lai dara, ja tas gars nemierīgs, ja man ir interese? Darbs sabiedrības labā man ir sirdslieta. Tam es upurēju visu. Zini, Elziņ, drīz mums būs mājturības kursi. .. mēs dabūsim vienu kauc-mindieti — esot traki laba meistariene, it īpaši tortēs, marmelādēs un mikspikļos .. . Tad tu arī nāc, noteikti!

— Būs jāiet gan, — Elza apsolījās.

— Rit arī mēs, aizsardzes, braucam uz manevriem, — Minna stāstīja tālāk. — Tāpēc jau es arī matus pasteidzu, lai tā cepure nebrūk nost.

— Kas jums tajos manevros būs jādara? — Elza jautāja. — Vai jūs arī mācīs šaut?

— Mācīs jau arī, bet mūsu galvenais uzdevums cits — mums, redzi, jārūpējas par ievainotajiem un vispār jāgādā par pulka labklājību. Tagad jau vairs nedomā, ka sievietes uzdevums tikai kopt māju un bērnus, tagad sievietei jāveic augstāki uzdevumi tautas labā. Un es tev varu teikt, Elziņ, es jūtu, ka es tieši tam esmu aicināta ... es vispār nesaprotu tās sievietes, kas negrib piedalīties.

— Nu jā, tev taisnība, — Elza vainīgi teica. — Bet man atkal savādāk — Vilim jātaisa ēdiens, māja jāapkopj.

— Pieņem kalponi, — Minna pamācīja. — Mūsu nodaļas priekšnieks viņdien ļoti jauki runāja ... Viņš sacīja — mēs dzīvojam tādā laikā, kad visām sievietēm, tāpat kā aizsargiem vīriešiem, dienu un nakti jābūt nomodā par valsts drošību . . . Var pienākt brīdis, kad mums būs jāpamet savas ģimenes pavards .. . kad mums būs jāstājas blakus saviem vīriem un brāļiem.

Minna mazliet sastomījās. Viņai nebija brāļa, nebija vēl arī vīra. Bet, ka vīrs būs, par to nav jāšaubās. Lielgaiļu Ernests ir ņēmējs kaut vai rīt, tikai viņa pati vēl vilcinās ... Viņai ir tāds muļķīgs kauns no tā, ka Lielgailis augumā ir pusgalvu īsāks un tad vēl uztraukumā rausta valodu. Tādās reizēs viņš saka nevis «rati», bet «ra-ra-rati» ... Bet neba jau augums un valoda dzīvē galvenais, un Minna droši vien ar Ernestu ies pie altāra.

Un ar to latgalēnu arī jāizbeidz pavisam. Paliek dumjš. Acīm redzot, iedomājas pārāk daudz, sāks vēl muldēt un lielīties. Kaut ne vienu reizi vien ticis zvērināts, bet diezin vai nav kaut ko jau izpļāpājies — viņdien kalpa sieva tā jocīgi nosmīnēja, kad viņa sauca Kazi palīgā pie āboliem.

Protams, tas jau nu bija trakums ielaisties ar čangali, bet, kad viņš jurģos atnāca, Minnai tik briesmīgi iepatikās, ka nekā ar sevi izdarīt — it kā nelabie gari būtu uzkrituši, lec kaut sienā! Un šim jau vajadzēja pamāt tikai ar pirkstu, pielipa kā dadzis. Tā arī sākās. Un tā visu vasaru. Dienas gaismā Minnai kauns, domājot, ka viņa guļ ar sava tēva kalpu, bet naktī, līdzko viņš piegrabina pie loga, viņa kā apmāta ceļas, atver un ielaiž.

Taču pašā pēdējā laikā Minna kļuvusi apdomīgāka, bieži vien viņa logu vairs neatver. Kazis lūdzas un draud, vispār uzvedas kā muļķis. Nē, nē, diezgan. Rīt aizbrauks uz manevriem, tiksies ar Ernestu, un tad jau viss noskaidrosies.

To visu Minna pārdomāja ātri, varbūt nepilnā minūtē, tad viņa turpināja sarunu ar Elzu.

— Tu vari iedomāties? Šodien mēs ar Tumša kundzi aizejam uz skolu ar ziedojumu listi baznīcai. Ieejam pie Kroņa kunga — tur mūs saņem tikpat kā nez kādas viešņas, Kroņa kundze cienā ar kafiju, liek galdā sestdien ceptu ābolmaizi... Kroņa kungs pats ar savu roku ieraksta listē divdesmit latus. Tad mēs ejam pie Zeļļa kunga. Tu vari iedomāties, Elziņ? Krēslus gan piedāvāja, tad izvilka maku un nolika mums uz galda . .. vienu latu! Kā ubadzēm! Tumša kundze palika mēma. Tu padomā — būtu kaut desmitnieku iedevis, viņam četri bērni... to vēl varētu saprast, bet — vienu latu!

Elza izbrīnā saņēma rokas:

— Ej nu ej!

— Tumša kundze attapusies saka: «Tik cēlam mērķim ... vai tas nebūtu par maz, Zeļļa kungs? ...» Un viņš mums atbild: «Tumša kundze, man jau nav veikala, es saņemu tikai skolotāja algu — to apēd mani bērni...» Tu vari iedomāties tādu bezkaunību no skolota cilvēka? Tumša kundze nav uz mutes kritusi, viņa prasa: «Bet vai jūsu bērniem nevajadzēs arī garīgās maizes?» Un tu zini, viņš uz to noplāta rokas un saka: «Jā, to nu es nemāku pateikt... tad jau būtu vieglāk, bet pagaidām viņi prasa laicīgo.»

— Bet varbūt viņam nebij pie rokas? — Elza gudro.

— Ko nu nebij! Bet Zellis jau pa pusei sarkanais. To mans paps ar vienmēr saka. Tādam jau nevajag ne dievnama, nekā ... Traki tikai, ka Priedainē tur tādu skolotāju. Nu, es šito pastāstīšu papam. Tādu bezkaunību!

— Vai tad nevar atlaist? — Elza jautāja.

— Tu domā — pagasta padomē nav sarkano? Salīduši kā utis — tā paps saka. Bet gan jau viņus kādreiz iztīrīs. Gan pienāks diena, kad mēs viņiem ķersimies klāt... Ai, ko es tev vēl gribēju pastāstīt! Ilonai nopirkts rokas pulkstenis... tīra zelta, ar aproci. Tumša kungs atvedis no Rīgas. Briesmīgi lepns.

— Ilona jau nu gan greznojas, — teica Elza.

— Viņi par daudz lutina, kas viņai kleitu un kurpju, briesmas! Es to tev zem četrām, Elziņ ... tu nepastāsti tālāk, bet tā skuķe jau tagad tik iedomīga un izlaista, ka drīz nevienam negriezīs ceļu. Un kā viņa ķircinās ar vīriešiem, taisni kauns skatīties! Es nesaprotu, kā Tumša kundze to pieļauj!

— Viņa runā pretī, — Elza teica. — Es reiz dzirdēju.

— Viņa ir iedomīga uz savu skaistumu, — sacīja Minna. — No vienas puses, labi vien ir, ka neizvēlēja par miss Priedaini. Tad jau viņa degunu mākoņos nolauztu. Es uzskatu, ka Tumša kundzei nevajadzētu ar viņu tā tiļināties. Ņemšu un vienreiz viņai to pateikšu. Galu galā — Tumša kundze ir sabied-drības dāma, un nevar pielaist, ka meita tai nedara godu. Tu zini, Elziņ ... es tev zem četrām ... viņa pat tavu vīru nelaiž garām.

Elzai pār muguru pārskrēja karsts tirpums.

— Manu? Vili? Bet... bet...

— Tu, lūdzu, neuztraucies ... vai tad viņš vainīgs, ja viņa uzmācas? Un nekas jau nav, bet es uzskatu, ka tas ir nesmuki.

— Bet kad? Kur? Tu pati redzēji? — Elzai atraisījās mēle.

— Elziņ, lūdzu, neņem pie sirds, — Minna mierināja. — Tas jau notika cilvēkos, es tikai saku — pēc kā tas izskatās, ja jauna meita tā uzvedas pret precētu vīru?

— Stāsti! — Elza lūdza.

— Nu, aizvakar es ieeju bodē pēc sāls... mēs kāvām jēru ... Tur ļaudis, arī Ilona grozās aiz letes, kaut ko tur pašam palīdz. Un tad ienāk tavs vīrs, prasa papirosus. Bet šī tūlīt — zobi vaļā, actiņas mirdzina — pīpot neesot labi, veselībai kaitīgi, dakteri aizlieguši...

— Vilim aizlieguši? — Elza iesaucās.

— Ak, tu nesaproti... to jau viņa tikai amiziera pēc. Tavs vīrs smejas un ieminas, ka šis varbūt tīšām. .. varbūt gribot pašnāvību taisīt...

— Ak kungs! — Elza sagrāba seju rokās. — Minna ...

— Nē, bet ja tu būtu redzējusi, kā tā Ilona sāka gorīties! Kādēļ tad šim pašnāvība jātaisot, vai dzīve apnikusi? Jā, apnikusi. Vai tad drīkstot zināt, kādēļ, vai tas esot noslēpums? — Lai šī uzminot... Nē, viņa neesot čigāniete, — bet pati tā šķobās un vaibstās — labāk par jebkuru čigānieti.

— Un tad viņš aizgāja? — Elza taujāja nepacietīgi.

— Nūja, ka aizgāja. Es tīšām pastāvēju un paskatījos — cik ilgi šī to amizieri taisīs.

Minna apklusa, un Elza smagi nopūtās. Nopūtā izskanēja arī atvieglojums — Vilis bija nopircis papirosus un aizgājis, lai tā Ilona saka, ko grib, lai rāda zobus, kam grib. Vai tad viņš kāds puika, kas skrien pakaļ meitām? Nē, taču, nē.

433

28 — A. Brodele

Bet labāk jau būtu, ja ar tādu Ilonu nemaz neielaistos sarunās. Papirosus jau var nopirkt arī pie Švarcmaņa. Lai gan Tumšs ir latvietis, bet Švarcmanis — žīds, kas tur nu liela lieta — papirosu paciņa!

Un Elza noņēmās parunāt ar Vili par to.

Skrēja pārnāca mājās tikai pēc laba laika, kad Minna sen jau bija izciemojusies un aizgājusi. Pārnāca ne visai labā omā, ar troksni norāva zābakus un jostu, aizmeta pa roku galam. Elza pacēla un novietoja, kur nākas. Viņa bija nolēmusi būt pret vīru ļoti laba un mīļa.

Salikusi uz galda ēdienu, viņa pavēra durvis un aicināja:

— Villij, nāc, lūdzu, ieēd!

Skrēja gulēja uz tahtas. Viņš nepakustējās, tikai pameta uz sievu īgnu, baltu zibsni.

— Lai tas Villijs iet, es esmu Vilis un gribu atpūsties. Netraucē.

Elzai acis bija asaru pilnas, kad viņa aizvēra durvis. Kādēļ viņš dusmojas? Kas tur ļauns, ja viņa Viļa vietā teica «Villij». Nupat viņa bija beigusi lasīt romānu, — tajā tik brīnišķīgi stāstīts par kādu Villiju, un Elzai iegribējās tā saukt arī savu vīru. Iznāk jau tas pats Vilis, bet tomēr savādāk un smalkāk.

Viņa bēdīgi paskatījās uz klāto galdu, kur atdzisa ēdiens, paņēma gaļas šķīvi un ielika cepeškrāsnī. Gribēja jau ķerties pie ievārījuma un liet burkās, tad atkal iekrita prātā Minnas stāstījums un Ilona. Uņ, īsu brīdi šaubījusies, Elza izlēma, ka viņas pienākums parunāt ar vīru, pateikt, ka cilvēki runā, ka no malas var nez ko nodomāt, un viņš taču savā dienesta stāvoklī ir ievērojama persona .. .

To visu pārlikusi, Elza otrreiz klusītiņām atvēra durvis uz istabu un ienāca iekšā.

— Ko tev vajag? — Skrēja strupi uzsauca.

— Nekā, nekā ... es tikai gribēju ... man vajadzēja . . . man tev kas jāpasaka, — Elza stostījās.

— Tad runā! Un ļauj taču man atpūsties! Kā iebraucamā vietā.

Tagad Elza vairs neuzdrošinājās teikt «Villij», viņa sacīja pa vecam: — Vilīt, nedusmojies tikai, bet man tev jāpasaka ... tev taču tas jāzina, citādi pasaule runā, un tas nav labi...

— Ko tu luncinies kā kaķis ap karstu putru! — Skrēja izgrūda brēkdams. — Ja tev kas runājams, runā taču kā cilvēks!

Elzu pārņēma gandrīz vai izmisums. Neiecietīgs Vilis ir bieži.

bet tik ass un dusmīgs nav bijis. Viņa nolieca galvu un nočukstēja:

— Cilvēki runā, ka ... ka . ..

— Nu, ka-ka-ka ... — Skrēja mēdījās.

— Ka Tumša Ilona bodē amizierējas ar tevi! — Elza izgrūda vienā elpas vilcienā. — Un to tak tu nevari pielaist! Labāk neej tur nemaz, ej pie Švarcmaņa pēc papirosiem ... un, ja ne, es pati varu aiziet nopirkt...

Skrēja palika guļam kā gulējis. Tikai viņa sejā palēnām vilkās un aizvien dziļāk ievilkās nejauks vaibsts.

Tad viņš ieprasījās:

— Tā? Ak tu pati vari aiziet pēc papirosiem? Ļoti jauki. Un vai tās tavas tenku vāceles tev vairāk neko nestāstīja? Varbūt vēl kaut ko? Var būt, ka Ilonas jaunkundze staigā ar mani pa krūmiem?

— N-nē ... — Elza nelaimīgi nočukstēja.

— Tad skrien un pajautā viņām. Gan jau vēl kaut ko izdomās.

— Vilīt, mīļais, nu neesi dusmīgs. Bet ja man tā stāstā ...

— Kārtīga sieva tādu stāstītāju būtu izmetusi pa durvīm! Bet tu pati esi īsta bāba, tev patīk klausīties pļāpās!

— Vili... es jau viņiem neticu ...

— Ja netici, tad ko nāc ar tādām tenkām pie manis?

— Vilīt, es tikai domāju ... es tikai gribēju ...

— Bet es gribu gulēt. Un, lūdzu, liec mani mierā!

Elza klusi atkāpās virtuvē.

Apsviezdamies uz kreisajiem sāniem, Skrēja nikni sacirta zobus. Zoss! Tā tikai vēl trūka, lai Priedaines vecenes sāktu trīt zobus ap viņu un Ilonu! Jau tā riebīga dūša no tā, ka ar tevi spēlējas kā kaķis ar peli... un vairāk nekā! Jau tā šīs preilenītes dēļ viņš kļuvis smieklīgs — divreiz dienā iet pec papirosiem.

Un viņš gandrīz balsī ievaidējās:

— Ak, es muļķis, muļķis! Kādēļ man vajadzēja ta pārsteigties ... ar precībām?

Policists Skrēja bija jau nomierinājies, iesnaudies un kādu stundiņu nošņācis, kad pēkšņi viņu sāka raustīt aiz pleca un satraukta balss kliedza:

— Policista kungs? Policista kungs, atrak!

— Kas ir? Kur ātrāk? — viņš iesaucās, pietrūkdamies pus-zviļus.

Istabā stāvēja aizelsies nepazīstams vīrs, tam aiz muguras Elza.

— Vai dieviņ, vai dieviņ, Vili! Neej, viņš nošaus arī tevi!

Skrēja pielēca kājās.

— Kas noticis? Runājiet skaidri! Kas jūs esat?

— Es ... no Zīrakiem. Brūveris. Mūsmājās .. . nupat... Kazis nošāva saimnieku Minnu . . . beigta ... beigta uz vietas!

— Kas par Kazi? Kas par Minnu? Kā — nošāva? — Skrēja apjucis stostījās.

— Nu, Kazis ... Kazimirs. Viņiem ar saimnieka Minnu kaut kas tur esot bijis savā starpā ... un, kā teikt... nu tad laikam sastrīdējušies vai kā ... Minnas jaunkundze šovakar atbrauc mājās, šis saņem zirgu kā vienmēr, ienes pekeles. Es pats netiku redzējis, kā tur bija, bet...

— Stāstiet tikai to, ko redzējāt pats savām acīm! — Skrēja aši pārtrauca, raudams kājās zābakus. — Jūs esat braukšus?

— Kā tad, policista kungs, — bēris tepat pie durvīm ...

— Vili! — Elza šņukstēja. — Vai tas nav briesmīgi? Cik sen kā viņa bija šeit! Esi uzmanīgs, Vili. ..

— Skrotene, ar ko iet uz zaķiem, diez kur izrāvis, — Brūveris sniedza paskaidrojumus.

— Ejam, ejam! — Skrēja nepacietīgi atrāva durvis. — Es visu redzēšu uz vietas. Vai slepkava aizbēdzis?

— Kur ta šis bēgs? Sēž dārza malā uz sola un skatās tāds kā apjucis.

Slepkava tiešām nekur nebija bēdzis. Kad ātri triektais pajūgs ieripoja Zīraku māju pagalmā un Skrēja, ieroci šaušanai gatavībā turēdams, izlēca no ratiem, viņš vispirms izdzirda, tad ieraudzīja dažas vaimanājošas sievas pie klēts stūra un netālu no tām uz soliņa sakņupušu vīrieti. Bija jau krēsla. Skrēja uzzibsnīja savu kabatas bateriju un bargi iekliedzās:

— Rokas augšā!

Sēdošais nepacēla rokas, bet lēnām paslēja nodurto galvu. Ieapaļa, sastingusi seja, mati nojukuši pāri pierei, dīvaina izbrīna pilnas ieplestas acis. Vaibstos kaut kas bērnišķīgs un kaut kas briesmīgs.

— Rokas augšā! Nu! — Skrēja atkārtoja.

— Viņam jau, policista kungs, ieroča nav, — sacīja kāds no ļaudīm. — Pats aizsvieda projām. Mēs ienesām istabā.

— Kādēļ istabā? — Skrēja pasviedās pret runātāju. — Lietiskos pierādījumus nedrīkst aiztikt. Jūs to nezināt? Visam jābūt tā, kā bijis.

— Nu, kas tur liels, to pagali jau var nolikt atpakaļ — re,, šite pat pie pliederu krūma viņš to nosvieda.

— Un pirkstu nospiedumi? — Skrēja nicīgi izgrūda. — Kā tad pierādīs slepkavību?

— Ak kungs! Viņš pats pateica, ka nošāvis ... mes visi dzirdējām ... — teica sievietes balss.

Skrēja pavēlēja atnest virvi. Puisis vienaldzīgi paklausīja, salika rokas un, kad tās bija sasietas, palika tikpat nekustīgs kā iepriekš.

Atbrauca dakteris. Viņam līdzi arī visi pārējie nedroši virzījās uz klēts stūri, kur zemē gulēja nekustīgs ķermenis un tam blakus sakņupuši vaidēja Zīraku saimniece.

— Minniņ ... Minniņ . .. manu bērniņ ... Ko tas slepkav-nieks tev izdarīja! ... — viņa vaimanāja. — Palīdziet tak, palīdziet. .. ko jūs stāvat! Ak posts, posts! Un paša nav mājās . .. palīdziet!

— Saimniecīt... — asaras slaucīdama, murmināja kalpa sieva. — Dakteris atbraucis ... neraudiet... varbūt vēl ir dzīva . .. varbūt vēl izglābs ...

Taču Minnā Zīrakā vairs nebija nekādu dzīvības zīmju. Viss-skrošu lādiņš bija ķēris krūšukurvi, sirds vairs nepukstēja. Ārstam atlika tikai paziņot, ka nāve iestājusies jau pirms krietna laika.

Ar Minnas nāvi izbeidzās īsais sakars starp saimniekmeitu un latgaļu puisi Kazimiru Vilcānu, kuru otrās dienas rītā aizveda uz apriņķa pilsētas cietumu.

Taču apsūdzība pret slepkavu nepalika tikai kriminālpolicijas rokās. Šī taču nebija parasta slepkavība aiz greizsirdības un tamlīdzīgiem motīviem, kādas notika ik dienas. Nošauta bija aizsardze — godājamu vecāku godājama, labi audzināta meita. Slepkava — laukstrādnieku arodbiedrības biedrs. Tātad —_ komunists. Tātad — notikusi politiska slepkavība. Tātad meklēsim īstos vainīgos, kas stāv nenosvērtajam divdesmitgadīgajam puisim aiz muguras, kas vadījuši viņa roku noziedzīgajā šāvienā. Patiesību sakot, kriminālpolicijai te nekas vairāk nebija darāms — slepkava savu noziegumu nenoliedza. Tālāk šo lietu savās rokās pārņēma apriņķa politiskā pārvalde.

Pats nodaļas priekšnieks Spalviņš lika atvest Kazimiru Vil-cānu pie sevis, nosēdināja otrā pusē galdam un ieurbās tam sejā ar šauri sarauktām, niknām acīm.

— Nu, kā tad esat nodomājis — atzīties tūlīt vai liegties?

Kazis nesaprata. Ko liegties? Viņš taču neko nenoliedza.

Viņš nodūra skatienu galda zaļajā tūkā un nomurmināja:

— Es neliedzos ... es esmu vainīgs.

— Tas, ka jūs esat vainīgs, tas mums ir skaidrs. Jūs šāvāt. Bet tagad mūs interesē kaut kas cits — tie, kas stāv jums aiz muguras.

Kazimirs savā nenosvērtībā un apjukumā uzņēma šos vārdus tiešā nozīmē. Viņš tramīgi atskatījās.

— Re, kā! Jūs protat pat teātri spēlēt! Laba skola. Tikai tas jums nepalīdzēs.

Slepkava neko neatbildēja. Viņš sēdēja vienaldzīgs, nolaistiem pleciem un truli raudzījās lampas kupolā.

— Uzklausiet manu padomu, — sacīja Spalviņš, pazeminādams balsi. — Jūs esat izdarījis smagu noziegumu. Bet, par laimi, jūs vēl neesat pilngadīgs. Un mēs ļoti labi zinām, ka jūs bijāt tikai ierocis citu rokās. Jums taču lika to izdarīt. Varbūt pat piedraudēja? Kādēļ jums būt muļķim un uzņemties vainu vienam?

Kazis pacēla galvu un nesapratnē pavēra muti.

— Tās muļķības, ko jūs esat stāstījis kriminālpolicijā, tās jūs man neatkārtojiet. Kurš gan jums tiesā ticēs, ka tāda liela saimnieka meita, kurai uz katra pirksta varēja būt pa brūtgānam, labi audzināta, pie tam vēl aizsardžu priekšniece, būtu ielaidušies ar jums?

Kazim vaibstos kaut kas atdzīvojās, acīs nozibēja tumšums. Viņš ar visu augumu sakustējās un tīri vai nekautrīgi teica:

— Viņa pati līda pie manis. Jau no pavasara. Kas man? Ja zirgam noliek auzas priekšā, tad viņš ēd. Kazīt un Kazīt. .. bet tad uzreiz logs ciet, un tu esi suns . . . tad ar tevi pat runāt negrib. .. nu, un man uznāca niknums... ja tu esi šitāda plancka . . .

— Klusu! — Spalviņš uzsita ar dūri uz galda. Viņš bija augstākā mērā sašutis. — Nezaimojiet mirušu cilvēku! To es jums aizliedzu. Jums grēka nemaz nav bail?

Kazis jau atkal bija sagumis un apdzisis. Grēks. Viņš jau pats zināja, ka tas ir grēks — nonāvēt. Briesmīgs grēks. Bet dievs varbūt zina, ka viņš, ņemdams bisi, bija gribējis tikai baidīt. . . un, ja viņa nebūtu tik nicinoši uzšņākusi: «Lupata tāds! Tu laikam domā, ka es visu mūžu pīšos ar tevi.. .» Nebūtu viņa pateikusi šos trakos vārdus, Kazim nebūtu uznācis tik briesmīgs niknums, nebūtu galvā viss satumsis, pirksti nebūtu nospieduši gaili. Tad jau šodien viss vēl būtu citādi.

Kazis sēž kā miglā, viņš nespēj neko izdomāt līdz galam sakarīgi. Kas būs tālāk? Ko ar viņu darīs? Viss, kas noticis šajās pāris dienās, šķiet kā ļauns sapnis. Tikai atmosties nekādi nevar. Trūkst spēka.

Kā no tālienes viņš atkal dzird sava pratinātāja balsi:

— Mums tāpat ir skaidrs, ka jūs šāvāt nevis kādu personisku iemeslu dēļ... jūs šāvāt tādēļ, ka jums to lika darīt. Un mēs arī zinām, kas jums lika to izdarīt. Jūsu biedri. Komunisti.

Kazis klausās, bet šo vārdu jēga nenonāk līdz viņa apziņai. Viņš arī necenšas saprast. Viņš vēl visu laiku cīnās ar sajūtu, ka kaut kā jāatmostas.

Bet Spalviņš turpina:

— Jūs vēl tik jauns, visa dzīve priekšā. Un uzņemties tādu noziegumu uz sirdsapziņas! Sakiet, vai jūs tagad varat naktī iemigt?

Nē, iemigt Kazis nevar. Tikai brīžam viņam pāri sagažas briesmīgs noguruma kalns, un tad viņam laimējas iekrist tā.dā kā nemaņas tumsā. Bet tikai uz īsu brīdi. Tad viņš atkal trūkstas augšā kā no spēja grūdiena un atkal jūtas ļaunajā murgā.

Spalviņš pieceļas, apiet galdam apkārt un uzliek roku Kazim uz pleca.

— Parunāsim no sirds. Es negribētu, lai jūs pakar ... bet tas ļoti var notikt, kaut arī jums divdesmit pirmais nav pilns. Un pieņemsim arī, ka jums iedod tikai piecpadsmit gadu ... man būtu žēl, ka tik jaunam cilvēkam jāsapūst cietumā! Nu, padomājiet pats, piecpadsmit gadu jūs turēs kā zvēru krātiņā . mati būs sirmi, kamēr iznāksiet ārā. Vispār tas ir tas pats, kā atvadīties no dzīves. Tāds jūs vairs nekam nebūsiet vajadzīgs. Jūs būsiet dzīvs līķis . . .

— Es negribu! — Kazis izstenēja caur sakostiem zobiem.

Viņš raudzīja pietrūkties kājās, bet Spalviņa roka nebija no vieglajām.

— Uzklausiet mani pavisam mierīgi, — pratinātājs turpināja. — Ja jūs gribat būt prātīgs un paklausīt manam padomam, tad jūs varat tikt cauri pavisam viegli. Bez šaubām, sodu jums iedos, noglāstīt un atlaist neviens jūs nevar.. . bet tie, teiksim, būs kādi divi trīs gadiņi, — tas ir jau kaut kas pavisam cits. Pēc laiciņa, varbūt uz kādiem valsts svētkiem, var mēģināt lūgt pat amnestiju . .. Nu sakiet, Kazimir, — jūs gribat klausīt manam padomam?

Jā, jā — Kazis grib paklausīt, viņš visu grib, lai tikai izbēgtu no melnajām, draudošajām briesmām! Viņā izgaisis bez pēdām tas mežonīgais skurbulis, tas satricinājums, kas liktenīgajā vakarā vadīja viņa roku. Tā vietā — milzu atslābums un tīri dzīvnieciskas bailes. Viņu sagrābis savā varā baigs atvars, viņš nogrims, ja nejaudās kaut kur pieķerties — pie koka saknes, pie kailas zemes, pie zāles stiebra ... vienalga pie kā! Tikai par katru cenu pieķerties un noturēties.

«Es negribētu, lai jūs pakar... es negribētu ... bet tas ļoti var notikt...»

Nelabums žņaudz iekšas. Baismīgais vārds kā pretīga čūska apvijas kaklam, un Kazim liekas, ka viņš jau smok, ka nekur nav glābiņa.

Bet nē — tā roka, kas guļ uz pleca, tā ir silta un cilvēciska, tā grib palīdzēt Kazim izkļūt no briesmām. Kazis jūt — pie šīs rokas jāturas, jāturas visiem spēkiem ... līdzko tā atlaidīsies, viņš būs pagalam.

Un ar izmisīgu kaismi viņš piespiež galvu dzelžaini stingrajam svešās rokas dilbam. Tad viņš pūlas ieklausīties vārdos, kas atskan no augšas, it kā no tālienes.

— Mēs ierakstīsim protokolā, ka jūs pierunāja nošaut sava saimnieka meitu tādēļ, ka viņa bija aizsardze. Saprotiet — par to, ka aizsardze! Ierakstīsim, ka jūs sākumā pretojāties un negribējāt šo noziegumu darīt, bet jūs piespieda . .. jums piedraudēja. Jūsu arodbiedrībā taču neieredz aizsargus, vai ne? Jūsu avīzēs raksta lozungus: «Nost ar fašistisko aizsargu organizāciju!» Tātad mēs esam pavisam tuvu patiesībai... pavisam tuvu. Vēl tikai atliek atcerēties, kuri bija tie, kas jūs iespaidoja ... tas jums man jāpasaka. Protokolā visam jābūt ierakstītam skaidri un nepārprotami.

Kazī palēnām ataust sajēga. Viņš sāk apjaust, ko pratinātājs no viņa grib. Viņam jānosauc vārdi. Kādi vārdi? Kādus viņš var nosaukt?

— Bet es... bet man... — viņš stomās. — Es nezinu neviena ...

Siltais draudzīgais spiediens uz Kazimira pleca izgaist. Pēkšņi viņš paliek viens. Spalviņš atiet atpakaļ aiz galda un ar nežēlīgu mieru saka:

— Jūs nezināt? Ļoti žēl. Tādā gadījumā man neizdosies jūs glābt. Lieciet aiz auss vienu — kad mēs jūs pārsūtīsim uz Rīgas cietumu, tad viss būs par vēlu. Es te piņķējos ar jums tādēļ, ka man mīksta sirds, ka man žēl noskatīties, kā jauns cilvēks pats sev izrok kapu ... bet neceriet, ka arī citur jūs sastapsiet tādu labsirdību. Es jums dodu vienīgo iespēju. Bet ja jūs negribat...

— Nē! Es gribu! Gribu! — Kazis iekliedzas. Un viņam uzkrīt trakas bailes, ka, lūk, tūlīt ņems un pārsūtīs uz Rīgu un viss būs par vēlu.

— Nu, ja gribat, tad nevelciet laiku! — Spalviņš cieti nosaka. — Ko jūs laužaties kā skuķis? Ja vēlaties, es pats jums nosaukšu priekšā tos, kuri jūs iedzina noziegumā. Jūs taču visu laiku viņu aģitācijā esat klausījies? Pret buržuju šķiru, pret pelēkajiem baroniem un tā tālāk. Katru dienu viņi jums centās iepotēt naidu. Varbūt jūs pats to neapzināties, bet saimnieka meitu jūs nošāvāt tieši tādēļ, ka ienīdāt... jūs viņu nošāvāt kā sev naidīgas šķiras pārstāvi, vai man nav taisnība, Kazimir?

Tā ir taisnība, tai brīdī viņš neapjēdza, ko dusmās dara. Jā, viņš to ienīda, ienīst arī tagad — mirušu. Par to, ka tā viņu novedusi tik tālu. Par to, ka viņa tai vakarā tik nekaunīgi paņirgājās. Viņš ap to luncinājās kā suns, bet viņa — ar kāju. Vai labs cilvēks sper sunim ar kāju?

— Jūs arodbiedrībā esat kopš šā gada februāra ... vai ta ir?

— Jā.

— Līdz tam jus nesastāvējāt nekādā organizācija?

— Nē ...

— Katrā ziņā kāds jus pierunāja iestāties. Kurš tas bija? Nu, kurš jūs pirmo reizi aizveda uz turieni?

— Pirmo reizi. . . pirmo reizi mani aizveda Emīls Daugavietis.

— Un viņš jums arī teica, ka kalpiem jāstājas savā arodbiedrībā, lai organizēti cīnītos pret izsūcējiem?

Kazis pārsteigts raugās cilvēkā sev iepretī. Kā viņš to zina? Tieši tādus vārdus Emīls toreiz tika teicis.

— Vai jūs ar Daugavieti esat tuvi draugi? Bieži tikāties?

— Tā . .. šad un tad ... — Kazis stomās. Viņš nespēj apjaust, kādā sakarībā vīram, kurš viņu pratina, varētu būt daļa gar Kalnabērzu Emīlu.

— Papūlieties atcerēties, papūlieties! — skan pavēle.

Kazim nemaz nav jāpūlas. Viņš ļoti labi atceras, ka ar Emīlu

ticies vairākkārt tepat Priedainē uz tirgus, reiz kopā bijuši tējnīcā. Pavasarī laukstrādnieku sarīkojumā biedrības namā, bet pēdējo reizi vasarsvētku ballē. Ak jā, vēl pēc tam vienu reizi uz ceļa — Kazis vedis uz Priedaini pie kalēja salauzto labības pļāvēju un Emīls turpat ceļmalā pie Kalnabērziem pļāvis āboliņu.

— Tai sarīkojumā pavasarī tika uzstājies ar runu kāds kreiso deputāts?

To Kazis vairs neatceras — vai tas bija deputāts, bet, ka no Rīgas, to gan.

Pratinātājs māj ar galvu.

— Un mazajā istabiņā pie skatuves, kur vēlāk ar deputātu sarunājās vairāki vietējie, jūs netikāt bijis?

Nē, Kazi neviens mazajā istabiņā nav saucis. Viņš tajā nekad nav bijis.

— Bet Daugavietis tur bija? Neievērojāt?

Emīls jau droši vien. .. Emīls bija tai vakarā galvenais rīkotājs.

— Bet par to, ko viņi tur runājuši, viņš pēc tam nekad netika ieminējies? ... Nē? Nu jā, jūs jau neesat partijā. Redziet, tas viss mums zināms. Bet vai Daugavietis neaicināja iestāties?

Kazis nesaprot. Kur iestāties?

— Uz slepenām sapulcēm nekad neesat bijis?

Kazis ir bijis uz divām arodbiedrības sapulcēm. Nē, viņam liekas, ka tās nav bijušas slepenas.

— Es nejautāju par tām, — izmeklētājs nepacietīgi pasviež gaisā roku. — Nu, un tālāk, jūs bijāt kopā vasarsvētku ballē. Jūs toreiz ar Daugavieti sarunājāties? Par ko jūs runājāt?

Kazim pat savā nelaimē sejā atplaiksnās kaut kas smaidam līdzīgs. O, kā toreiz iznesa cauri visas lepnās preilenes! Piesprieda pirmo vietu tai ar bērnu ... Ne jau tur bija kādas lielas runas, nekā, tikai visi puiši sametās uz vienu roku un nosprieda, ka jābalso par to numuru, kas piesprausts Broņai.

— Ko tas nozīmē — sametās? Viens taču bija pirmais, kas ierosināja. Nu, kurš personiski jums sacīja, ka vajag balsot par to meitu? Vai tas arī nebija Daugavietis?

Kazim brīnums, ka pratinātājs interesējas par šo toreiz izstrādāto joku. Un brīnums arī par to, ka viņš visu tik smalki zina. Kā viņš var uzminēt, ka tas tiešām bija Emīls?

Izmeklētājs pasmaida pusē nevērīgi, pusē draudzīgi. Te sēžot, zina visu. Arī to, ko katrs savā gultā sapnī redz. Viņš tikai vēlas no Kazimira mutes dzirdēt tos vārdus, ko viņam toreiz teicis Daugavietis. Viņš taču atceras?

Nu, kas tur ko neatcerēties: «Puiši, iztaisām joku! Izvēlēsim sarkano Broņu, lai tad melnie lec vai gaisā! ...»

Izmeklētājs strauji sagula galdam pāri:

— Tā viņš teica — «sarkano», jā?

Nu, kā tad ... tai meitai mati iesarkani, un tad viņa mīl ģērbties sarkanās kleitās.

— Tas nav... tas te nekrīt svarā! Daugavietis te nedomāja ne kleitu, ne matus . . . viņš jūs aģitēja par sarkanu politiskā nozīmē ... saprotat?

Kazis raugās pratinātājā pavērtu muti. Bet tas jau uzdod nākamo jautājumu:

— Un ko vēl viņš runāja tai ballē? Ar jums vai citiem?

Kazis pūlas atcerēties.

— Vēl... viņš no visiem puišiem kasēja naudu . ..

— Naudu? Kādam nolūkam?

— Nu, tiem upuriem ...

— Ahā! Vācu fašisma upuriem? — Spalviņš palīdz.

— Tiem, jā ...

Spalviņš raksta.

— Nu, bet kad jūs satikāties pēdējo reizi — uz ceļa, jūs teicāt... tad taču jūs sarunājāties?

— Jā, kā tad.

— Nu tad stāstiet sīkāk!

— Tur jau ... nav ko stāstīt. Es apturēju zirgu .. . padevu labrītu. Emīls iesprauda izkapti zemē un panāca uz ceļa. Tad mēs sapīpējām.

— Kurš deva papirosus — jūs vai viņš?

— Viņš. Viņam vienmēr bija papirosi kabatā.

— Un jums nebija?

— Man ... ne vienmēr bija nauda.

— Un Daugavietim nauda bija vienmēr?

— Laikam jau.

— Ahā! — Izmeklētājs pasmaida priecīgi un kaut ko ieraksta papīra lapā. — Nu, bet ko viņš jums teica, pienākdams klāt?

— Viņš ... pienākdams ... skaidri nestāv prātā ... bet laikam kaut ko par sapīpēšanu ... jā, un ka jāatliec mugura.

— Tā. Un vēl — kaut ko par pelēkajiem baroniem, par kalpu izdzinējiem?

— Nestāv prātā .. . vai viņš tai reizē tā teica.

— Bet citreiz gan, vai ne?

— Citreiz ... citreiz ko līdzīgu runāja gan.

Spalviņš vēl izdara atzīmi savā lapā, tad atspiežas pret krēsla atzveltni un saka:

— Un tagad klausieties manī vērīgi, Kazimir. Laukstrādnieku arodbiedrībā ir komunistu midzenis, bet Daugavietis pats galvenais. Viņš visus kūda un musina un par to saņem naudu no Maskavas. Nekas daudz nav jādara — tikai jāpierunā, lai tādi kā jūs stājas arodbiedrībā, kur jūs pēc tam smalki apstrādā un rīda pret saimniekiem. Kad jūs tur būsiet pabijis kādu gadu, tad viņš zem četrām acīm uzaicinās stāties arī partijā. Velnam jau vajagot atdot tikai mazo pirkstiņu ... Viņam taču maksā par galviņām — cik izdevies ievilkt, saprotiet, tādēļ arī cenšas pierunāt un aģitēt. Viegla peļņa. Bet par katra karoga uzvilkšanu maksā atsevišķi, kā par gabaldarbu, saprotat?

Kazis ir bezgala pārsteigts. Kaut kas tāds viņam nebija pat prātā nācis. Ai, nu viņš atceras — Jēcīšu Andris ir stāstījis kādam kaimiņu puisim, cik Emīls labs, iedevis viņa tēvam veselus trīs simtus latu parāda nomaksai bankā! Tad no turienes viņam tā nauda! Re, ko!

— Nu, redziet nu! — Izmeklētājs māj ar galvu. — Viņš var atsviest trīs simtus kā nieku. Vai jūs to varat! Nē. Es arī nevaru. Man nav. Gluži otrādi — man pēc divām nedēļām jāizpērk šie te divi vekseļi... redziet! Un pats nezinu, kur lai ņem.

Viņš izvelk no atvilktnes un rāda, tad ievieto atpakaļ un turpina:

— Man jau pašā sākumā bija skaidrs, ka tāds jauns, dzīvē nepieredzējis cilvēks nevar tā vienkārši ņemt un nošaut sava saimnieka meitu. Tādēļ jau es jūs paņēmu no kriminālpolicijas uz šejieni. Jūs varat man bučot roku par to, ka tikāt no tiem puišiem projām... tie jūs būtu nosūtījuši uz karātavām.

Kazim sirdī uzbango silts vilnis, jā, viņš ir bezgala pateicīgs par to, ka izrauts no kriminālpolicijas rokām. Ļoti, ļoti pateicīgs. Cilvēks tur aiz galda runā ar viņu tāpat, kā tēvs runātu ar dēlu ... tik vienkārši, tik sirsnīgi un atklāti. Pat vekseļus parādīja .. .

— Tad tā, Kazimir, man ir skaidrs viens: jūs esat kritis par upuri sarkano algotnim. Es lasu jūsu dvēselē kā atvērtā grāmatā un zinu, ka bez iepriekšējas kūdīšanas un musināšanas pret saimniekiem un aizsargiem jums pat sapnī nebūtu ienācis prātā ņemt rokā šauteni. Bet jūs iepriekš saindēja .. . noskaņoja ... noveda tik tālu, ka jūs uz brīdi zaudējāt veselīgo saprātu! Tas neko nenozīmē ... ja jums ar to meitu būtu bijis arī kāds ami-zieris... mēs kā divi vīrieši varam par to runāt. Kuram tad nav? Vai man pašam nav bijis? Bet vai tādēļ jāšauj? Nieki, Kazimir! Ne tāpēc jūs šāvāt. Es gribu jūs glābt un tikai tādēļ pūlos atsegt īstos cēloņus .. .

Kazis cenšas sekot katram vārdam, saprast, ko viņam saka. Tas nākas grūti, bet vienu viņš jūt — šis cilvēks ir laipns un labs, tas nevēl ļaunu, tas grib izpestīt no nelaimes. Un par to Kazis ir bezgala pateicīgs ...

— Komunistiem Latvijā tā kā tā drīz būs dziesma nodziedāta. Ar visu saeimas frakciju priekšgalā. To es jums zem četrām acīm pasaku. Arī jūsu Daugavietim būs jāatbild kopā ar visiem un jāiet aiz restēm. Tā ka jūsu atzīšanās viņam nevar ne ko pielikt, ne atņemt. Vienīgi jūs pats sevi izglābsiet no cilpas ...

Ikreiz, kad izmeklētājs lieto vārdu «karātavas» vai «cilpa», Kazim pakrūtē sažņaudzas un mugura nosvīst no bailēm. To laikam var nolasīt arī viņa acīs, jo Spalviņš atbīda papīra lapu uz galda vidu, noliek pildspalvu un izvelk no kabatas cigaretes.

— Paņemiet vienu dūmu, Kazimir ... nē, labāk ņemiet visu paciņu. Es jau zinu, ka pīpmanim bez dūma grūti. Lūi norunāsim tā: rīt protokols būs gatavs, jūs to izlasīsiet, parakstīsiet, un tad mēs jūs nosūtīsim uz Centrālcietumu. Tur jūs varat dzīvot mierīgi un gaidīt tiesu. Un neaizmirstiet, ka jūsu pašu labā jūs vēlāk nedrīkstiet mainīt liecību. Izturiet tā līdz galam, un es galvoju, ka vairāk par trim gadiņiem jūs nedabūsiet.

Divi dienas vēlāk pa Priedaines pagastu un pilsētiņu paklīda ziņa, ka apcietināts un aizvests uz apriņķi Kalnabērzu puisis Emīls Daugavietis.

Šausmīgi un neticami! Atklājās, ka īstais vainīgais slepkavībā Zīrakos ir nevis Zīraku puisis, bet Emīls. Jā, jā — izrādās, ka viņš sen jau sabiedrojies ar sarkanajiem, viņš mētājis lapiņas, viņš vilcis karogus ... nu, katrā ziņā, ne jau viens pats — tādiem jau ir līdzbiedri... bet gan jau pamazām arī tie visi nāks gaismā! Vai tad tādu cilvēciņu trūkst, kuriem kārojas Maskavas rubļa?

— Bet kā tad ar slepkavību?

Jā, kas to varētu iedomāties, — šis pats Emīls vispirms pierunājis to jauno latgalieti iestāties tai viņu biedrībā, nu un, kad šis iestājies, tad tikai ņēmies apstrādāt — tu esi muļķis, ka neprasi lielāku algu, streikot vajag tāpat kā pilsētās, visi saimnieki ir izsūcēji, visus vajag pielikt pie sienas, bet mājas nodedzināt, tāpat kā piektajā gadā muižas dedzināja ...

— Ko tu saki.. . kādas briesmas! Ai ļaundaris, ļaundaris! Un kas to varēja domāt — no skata pieklājīgs cilvēks ...

Jā, tie jau staigā maskās, i nepateiksi! Nu, un tad šis kūda to puiku tālāk. Tavs saimnieks ir pagasta vecākais, briesmīgs nelietis, bet meita aizsardžu priekšniece. Tie abi ir tavi ienaidnieki, un vajag ar viņiem izrēķināties, lai citi sāk trūkties. Vajag ņemt un nolaist no kājas.

— Briesmonis!

Šis, tas puisis, no sākuma nav gribējis — nav bijis dūšas tādam darbam. Bet tas otrs neatstājas tikpat kā nelabais no dvēseles. Gan solījis naudu, gan draudējis, gan šā, gan tā. Nu, un beigās sajaucis zēnam prātu. Apmulsinājis. Pašam vecim klāt ķerties nav uzdrīkstējies, un tad nu nolēmuši nošaut meitu.

Tas Daugavietis šim saka: «Vajag izdarīt tā, lai melnie sāk trūkties, lai redz, ka ar mums nav joki! Lai saprot, ka mēs ar visiem aizsargiem izdarīsim tāpat...»

— Tādu nevajadzētu pat cietumā turēt un barot, pakārt, un cauri!

Jā, un nu tā Zīraku Minna, nekā ļauna nenojauzdama, taisās braukt uz manevriem. Bijusi pa darīšanām pilsētiņā un vakarā pārbrauca mājās. Bet šim jau plinte noslēpta klētiņā.

Vakariņas jau bijušas paēstas, mājinieki iet katrs savu vakara soli, neviens nav tur klāt bijis, kad tas briesmu darbs noticis. Meitas saimes galā mazgājušas traukus un tikai pēkšņi dzird, ka Minna nelabi iebrēcas: «Glābiet! ...» Un tūlīt arī blīkšķis, šās abas pārbīstas mēmas un trīc kā apšu lapas, kamēr tad atjēdzas un pa durvīm ārā uz stalli pie vīriešiem. Nu, pieskrien visi tai vietā — šī guļ un vairs nedvašo, bet šāvējs, pats no padarītā pārbijies, turpat sakņupis uz soliņa. Nemaz nav liedzies, nekā.

Vai ta kādam varēja ienākt prātā, ka tas pats Kalnabērzu puisis uz vienu roku ar sarkanajiem! Ni un niī Cik reižu nav redzēts gan aram, gan sējam — tāds dūšīgs strādnieks, ka prieks! Par to jau Kalnabērzs arī nelaida projām, stāsta, ka vēl šo pavasari Jurģos pielicis algu, lai tikai paliekot turpat... Un cik nav satikts tepat bodē un tējnīcā, uzvedās kā visi cilvēki, ir parunā, i pajoko, iedzer pudeli alus.

— Nu, vai ta tāds tev nepratīs izlikties? Savu īsto dabu jau viņš nevar parādīt.

Jā, un tad vēl ļaudis zina stāstīt, ka šim Kalnabērzos atrasta vesela lāde pilna ar Maskavas naudu. To visu ar saviem tumšajiem darbiem nopelnījis.

— Ej nu ej! Un daudz tās naudas?

Neba jau mazums, ja vesela lāde pilna. Policists runājis, ka Jēcīti arī ņemšot priekšā — tam šovasar iedevis vairākus simtus, kad bankas parāds nācis virsū. Par ko devis, tad ej nu tu sazini, bet tīra jau tā lieta nevar būt.

— Vai tad Maskavas naudā iedevis?

Laikam jau nu gan nav Maskavas naudā, tādu Jēcītim bankā nebūtu pretī ņēmuši. Bet droši vien tie sarkanie daļu dod arī Latvijas naudā, lai var tērēt.

— Tad jau vēl var izrādīties, ka tas Jēcītis arī no tās pašas slakas.

Nu, bez nozīmes tas viss nav, ja ne no šā, ne no tā otram ieliek kabatā tik lielu kapitālu, — to jau katrs muļķis saprot. Viens par divi — vai nu šis Jēcīti arī domājis par to naudu uzpirkt un dabūt savā pusē, vai varbūt tas arī tāds pats sarkans un tam Daugavietim — tam tā kase, no kuras arī citiem izmaksāt tos jūdasa grašus.

— Un nezi, ko ta Kalnabērzs sakot, ka visu laiku zem šā jumta mitinājies tāds brālis?

Ak, ko nu Kalnabērzs tur var teikt — var tikai pārkrustīties, ka viss nācis gaismā un tas žuļiks nogādāts aiz restēm. Tagad jau nu atklāsies arī citi... gan policija piespiedīs runāt, un tad aplasīs visus kā odziņas.

— Jā, neticamas lietas notiek, neticamas! Kad tā sāc domāt, šermuļi noskrien pār muguru. Vai tādam Zīrakam pat sapņos varēja rādīties, ka viņš ieņem mājā savas miesīgās meitas slepkavu! Melš jau viens otrs visādas blēņas... ka tur kaut kāds amizieris bijis, ka šī ar to puisi pa reizei pajokojusi... ta vilks viņu zina!

Runas un raibi šausmu stāsti gāzās pāri Priedainei kā vētras saduļķoti ūdeņi.

Zlraku Minnas vārds tika apvīts ar mocekles slavu. Viņas bērēs uz kapiem sabrauca pavadītāji no veseliem trim pagastiem. Visa kapsēta ņudzēja no cilvēkiem, ziņkāres dzīti daudzi kāpa uz soliņiem un rāpās uz kapu vaļņa. Kaut tikai dabūtu redzēt! Kāds zārks, kādi kroņi, un kā raud māte? Vienīgā meita, mīļie, briesmīgi pat iedomāties!

Kamēr mācītājs turēja runu, jaunas un vecas lauku saimnieces raudāja pilnā balsī. Nabagmājas vecenītes, atčāpojušas tos trīs kilometrus, nekādi nejaudāja izspiesties ļaužu drūzmai cauri un, zaudējušas cerību kaut ko ieraudzīt un saklausīt, lakatiņus aiz ausīm atvilkušas, šņukstēja turpat pūļa aizmugurē, vairāk aiz žēluma pret sevi nekā pret to, kuru apraka.

Dārdēja smilšu saujas pret zārku. Pie vaļējā kapa nostājās aizsargu rinda ar šautenēm. Kāds no tiem teica atvadu vārdus: «Mēs šodien guldām kapsētas smiltājā vienu no mūsu visdarbīgākajām aizsardzēm, vienu no mūsu tautas labākajām meitām, kura vienmēr uzticīgi ir stāvējusi dzimtenes sargu rindās. Naidnieka roka nedrebēdama izlējusi viņas nevainīgās asinis. Te, pie šī vaļējā kapa, mēs, aizsargi, svinīgi zvēram, ka par šīm asinīm prasīsim bargu atmaksu. Visi godīgie cilvēki ar riebumu novērsīsies no ļaundariem. Šis asiņainais notikums liecina vienu — ka mēs par ilgu esam bijuši pārāk iecietīgi... esam ļāvuši tiem netraucēti strādāt savus tumšos darbus. Tam visam jādara gals. Ļaunajam pūķim jānocērt visas galvas. Lai neaizmirst, ka aizsargu durklis ir spožs un ass ...»

Pēc tam aizsargi trīs reizes izšāva gaisā, un tad kapu sāka aizbērt.

Kalnabērzu Edvīns izveda raudošo Aldu no pūļa un gabaliņu tālāk atrada brīvu soliņu.

— Pasēdi, es drīz atgriezīšos.

Alda sēdēja zem sēri nolīkuša bērza un vēl aizvien brīžam pielika pie acīm lakatiņu. Viņai sirdi rāva no krūtīm visi tie vārdi, kas bija sacīti pie kapa, viņa nevarēja paskatīties uz mirušās māti. Drausmīgi žēl. Un cik nesen šī pati Minna vēl dejoja viņas kāzās. Nekā, nekā dzīvē nav pastāvīga — tas ir tik drūmi un baismīgi. To laikam vienmēr cilvēks visasāk izjūt kapos, tā kā tagad, kad skan sērīga tauru mūzika, sievietes šņukst, smiltis dārd pāri zārkam.

Aldas kronis, darināts no ozolu zariņiem un košām puķēm, mazliet saspaidīts un apvītis. Viņa noliek to zemē ēnā, atvelk atpakaļ pāri pierei noslīdējušo tumšo zīda lakatiņu un atkal sēž, skumji klusēdama.

Bet vai cilvēks nav dīvains — arī šādā sēru brīdī, kad apkārt līst asaras, viņam tomēr sirdī izdodas noslēpt mazu, sīku kaktiņu, kurā netiek iekšā nekas no tā, kas ārpusē, — šai šaurajā stūrītī zied kaislīgs dzīvības prieks, kas brīžam izvēršas slepenā patmīlīgā domā: «Cik man ir labi! Cik es esmu laimīga!» Uz sērīgā, drūmā fona dzīvības prieka zieds liekas kvēlojam vēl spilgtāk, vēl dedzīgāk!

Aldai kauns par to, ka šādā brīdī viņa jūtas laimīga. Viņa labprāt gribētu uz īsu brītiņu savu laimes sajūtu padzīt nost, bet tā neatkāpjas, tā siltiem, dzīviem pirkstiem turas sirdī, it kā pilnīgi un neatraujami ar to saaugusi kopā.

Alda dziļi nopūtās un saraudātām, bet starojošām acīm sāka meklēt ļaužu drūzmā Edvīnu.

Viņš drīz pienāca un paņēma Aldu aiz rokas.

— Iesim nolikt kroni.

Pēc bērēm Kalnabērzos atkal ikdiena ritēja kā agrāk. Edvīns tagad bija mājās un apspriedās ar tēvu, ko iesākt, mēģināt sameklēt Emīla vietā puisi tepat tuvumā vai braukt uz Rīgu pēc kāda bezdarbnieka. Bez puiša iztikt nebija ko domāt. Virsū ar joni nāca visi rudens darbi. Tēvam negribējās ņemt kādu nezināmu Rīgas slaistu, kurš varbūt nav redzējis ne izkapti, ne arklu. Viņš bija pieradis pie tā, ka Emīls pats visu zināja un padarīja, nebija ne jāmāca, ne pakaļ jāskatās.

Emīla viņam pietrūka tikpat kā labās rokas, tādēļ viņš bija sapīcis un ērcīgs. Nav jau arī patīkami tas, ka tu, izrādās, savā azotē esi barojis čūsku. Tpu! Bet vai kādam uz pieres rakstīts? Bet vai tu vari izstāvēt klāt, kur viņš iet, ko dara, ar ko satiekas? Vai tu vari ielīst viņa domās?

Tomēr Kalnabērzu saimnieks jutās izsists no sliedēm. Viņu kaitināja kaimiņu ziņkārība, sīkie iztaujājumi, kuros skaidri jautās ļauns prieks par to, ka viņš tā iekritis ar šo zelli — ar labo puisi, kuru pats slavējis un kuram maksājis lielāku algu, nekā maksāja citi. Ahā, te tev nu ir! Uzticies vēl tādam! Un vēl, uz ceļiem stāvēdams, pateicies dievam, ka šis sarkanais dumpinieks nav tevi pašu pielicis pie sienas. Kas to lai zina, varbūt viņam ne viens vien bija nodomā ... varbūt bija sataisīts vesels saraksts!

Kalnabērzs ar dēlu par savām izjūtām neko nerunāja. Viņi

449

29 — A. Brodele

tikai apspriedās par jaunu strādnieku. Kā par laimi, izdevās saklaušināt tepat pagastā — pašā viņā galā no skopā Mērdiņa atkal kārtējo reizi gāja prom vasaras puisis. Edvīns aizbrauca un salīga. Citā reizē viņi tā nebūtu rīkojušies, nebūtu ņēmuši tādu, kurš darbu vidū bēg prom no sava saimnieka, bet šoreiz apstākļi piespieda — nekā darīt.

Jā, nezin kādēļ, bet tagad Edvīns vakaros aizvien noņēma šauteni no sienas un novietoja tuvāk gultai — pa tvērienam.

— Kādēļ tu tā dari, Edvīn? — tramīgi jautāja Alda.

— Tāpat vien. Katram gadījumam.

Pēc brītiņa, mierīgi, cieši piespiedusies Edvīna sānam, Alda atkal klusi ieprasījās:

— Bet vai tas var būt... ka Emīls... ka viņš licis nošaut Minnu? Es tam nevaru un nevaru ticēt.

— Man jau sen viņš nepatika, — Edvīns atsaucās, ar plecu balstīdams Aldas galvu un ar zodu pabužinādams viņas mīkstos matus. — Bet tēvam viņš prata tā piebraukt, ka tas turēja ar abām rokām. Te nu bija varenais strādnieks! Tas ir mūsmāju kauns, ka mēs tādu esam turējuši. Man dusmas uz tēvu.

— Nedusmojies, mīļais. Varbūt tomēr tā ir pārskatīšanās. Man neparko negribas ticēt, ka Anete tik labi izturētos pret Emīlu, ja viņš būtu slikts cilvēks! Anete ir tik gudra un jauka, un, ja kāds ...

— Anete — tā šuvēja?

— Nu jā, tā pati. Man viņa ir laba draudzene. Pirms kāzām mēs satikāmies gandrīz ik dienas.

— Un kā tad tu zini, ka viņa pret Emīlu izturas labi?

— Kā! Nu, es taču esmu tur bijusi vairākas reizes, kad viņš ienāca Aneti apciemot. Viņi bija labi draugi.

— Hm ... tu taču, atceros, esi man stāstījusi, ka tava šuvēja ir brūte pagasta valdes rakstvedim.

— Nu jā, tas ir Eduards, viņi noteikti precēsies, līdzko sakrās naudu mājai. Nē, bet Emīls viņai tāpat labs paziņa.

— Un tas Eduards neko nesaka?

— Ej nu, Edvīn, muļķīti, kad es tev saku — ar Emīlu viņiem taču nekā tāda nav. Cilvēku var cienīt tāpat, vai ne?

— Kā nu to ņem, — Edvīns atbildēja un pēc īsas pauzes ierunājās no jauna: — Kādēļ tu domā, ka tā tava Anete tik gudra?

— Viņa ir gudra, — Alda atsaucās. — Viņa ļoti daudz lasa

grāmatas un avīzes... es, piemēram, lasu avīzi un pusi no visa tā nesaprotu, bet Anete saprot.

— Kad tad viņa šuj kleitas, ja tik daudz lasa?

— Ai, tu nemaz nezini, viņa ir apbrīnojami čakla. Viss viņai padodas tik veikli, ka taisni skaudība. Viņai ļoti viegla galva, un viņa saka, ja bērnībā nebūtu bijuši tik grūti apstākļi, tad viņa būtu mācījusies tālāk. Viņa gribējusi būt skolotāja. Tu zini, Anete ļoti mīlējusi savu pirmo skolotāju... un tā ir toreiz nošauta, nu, kad ienākuši baltie... Tur pie tiem bērziem, kas ceļmalā pie pilsētiņas, — vai tad tu to neesi dzirdējis?

— Es? Esmu gan dzirdējis. Ak tad Anete viņu ir ļoti mīlējusi? Bet tas jau tik sen.

— Kas par to! Anete nekad nepaiet garām, nenolikusi tur pa ziediņam.

— Tad jau gan, — Edvīns tumsā lēni sacīja un tūlīt piebilda: — Bet nu gulēsim. Man rīt no paša rīta atkal darīšanas.

— Bet es rīt vārīšu ievārījumu, — Alda paziņoja, vēl maigāk pieglauzdamās vīram. — No pēdējiem ķiršiem. Kamēr izņems kauliņus — tas ies briesmīgi ilgi.

Edvīns cieši apžņaudza roku ap viņas vidukli.

— Vāri ar visiem kauliem!

Alda klusi, laimīgi iesmējās:

— Labi... tavu daļu es atstāšu ar kauliņiem.

Nākamajā dienā saule cīnījās ar lietu, brīžam pāri Kalna-bērzu pagalmam pārlija silts spožums, brīžam pāršņāca drūms, pelēks vējš.

— Eh, kā pūdē miežus! ... — pukojās saimnieks, iegāja istabā paskatīties barometrā un, atkal ārā iznācis, norīkoja jauno puisi salabot ganību ceļa žogu — tur vakar pērngada tele bija mēģinājusi pārlēkt pāri uz kāpostu dārzu un izgāzusi kārtis.

— Pēc tam tu paņem lāpstu un aizej pabeigt to grāvja galu tepat aiz pļavas. Tur tāds nieks vien atlicis.

Puisis aizgāja.

Saimnieks pats atgriezās istabā, sameklēja brilli un paņēma vakar atnesto avīzi. Edvīns no paša rīta bija aizgājis savās darīšanās.

Alda sēdēja saimes istabā pie lielā galda, uz kura atradās skalu grozs, pilns ar ķiršiem, kas bija tik gatavi, ka izskatījās pilnīgi melni. Tos Edvīna tēvs bija noturējis kokā tik ilgi, zem tīkla slēpdams no nekaunīgajiem strazdu pūļiem. Līna sēdēja viņai blakus un palīdzēja ar matadatu no ogām izņemt kauliņus. Darbs vedās gausi, lai cik veikli viņas pūlējās, iztīrītās ogas bļodās krājās lēnām.

— Šitā ir gan viena apnicīga būšana, — teica Līna. — Es labāk eju sienu grābt vai ravēt. Tad tu vismaz redzi, ko padari.

— Domā, man neapnīk? — atjautāja Alda. — Bet Edvīns saka, ka tēvam garšojot tikai ķiršu ievārījums.

— Jā, pagājušajā gadā vecā saimniece arī pievārīja veselu lērumu.

— Man gan vislabāk patīk avenes ... un tev?

— Man? — Līna iesmējās. — Skābi kāposti ar cūkgaļu, it īpaši apbēdu kāposti.

— Skābi kāposti man arī garšo, tikai ne ar treknu gaļu, — Alda teica. — Tu ēd tās ogas ... te jau briesmīgi daudz.

Viņas brītiņu strādāja, šad tad iemezdamas mutē pa ogai, tad Līna ierunājās:

— Bet kā tu domā, vai tas mūsu Emīls pa riktīgam ir to visu izdarījis?

Alda nopūtās.

— Es nezinu, Līnīt, bet, ja apcietina, tad jau nav labi.

— Ak kungs! — Līna noelsās. — Es no bailēm vai paģību: mazgāju pie akas spaiņus, Emīls turpat pievedis padzirdīt zirgus, te pēkšņi kā no gaisa policists un divi tādi sveši klāt — uzbrēc tā nelabi nabaga Emīlam: šis esot apcietināts! Labi, ka tu, saim-niecīt, nebiji klāt, — tu būtu pārbijusies. Man arī tīri kājas notirpa.

— Iedomāties vien briesmīgi...

— Bet tu zini, tas mūsu Emīls, tas neko. Tā kā druscītiņ satrūkās gan, bet tad paraustīja plecus un pavisam droši noprasīja — vai šie tikai nepārskatoties? Tad tas viens svešais tā jocīgi pasmīnēja un teica, lai par to nemaz nerūpējoties un taisoties līdzi. Nu, Emīls uzģērba svārkus un gāja, es tikai vēl varēju saklausīt, ka viņš ar tiem tēviņiem baras — kas šim atlīdzināšot skādi par izputinātu darba dienu... jā, un, man garām iedams, viņš vēl pateica: «Uz redzēšanos, Līna! ...» Bet es, muļķe, paliku muti vaļā... neapjēdzu atbildēt. Vai tad es arī nevarēju pateikt kādu vārdiņu pretī? Varbūt vairs neredzamies ... bet man no tiem tēviņiem tādas bailes, tādas bailes!

Un aiz žēluma, ka nav neko pateikusi atvadām, Līna sagrāba priekšauta stūri ar tumšsarkano sulu notrieptajā saujā, norausa asaru un tad ierunājās atkal:

— Bet zini, saimniecīt, klīst valodas, ka tam puisim ar šo bijušas gan tādas darīšanas. Gribot jau noliegt, ka ne, bet esot un esot! Tīra tā lieta nav.

— Tas ir tik briesmīgi, — Alda teica, — ka nemaz neiziet no prāta. Tu padomā, Līna, cik sen kā viņa bija manās kāzās un nu jau zem zemes.

— Kas tas cilvēks nu ir — knislis, — Līna prātīgi nosprieda.

— Un tagad vēl izrādās, mūsu pašu Emīls arī līdzvainīgs. .. vai tu kaut ko tādu varētu iedomāties?

— Viņš vienmēr bija tik jautrs un mutīgs, — Līna žēli teica. — Un es tā savā sirdī domāju — varbūt cilvēku gluži par velti sagrāba un aizveda ...

— Es arī tā domāju, Līnīt, un gan jau tur visu izmeklēs... varbūt drīz atlaidīs.

— Kaut nu dievs dotu! — Līna izbēra bļodiņu ar iztīrītajām ogām lielajā bļodā un iegrāba no groza jaunas.

Viņas vēl nebija tikušas ar ķiršiem galā, kad Alda ieraudzīja pagalmā iejājam Edvīnu.

— Līnīt, — viņa teica, — tu nu pabeidz viena, es iešu paraudzīt ko ēdamu.

Edvīns, zirgu dārzā palaidis, ienāca istabā, nometa formas cepuri un frenci un cieši apskāva Aldu.

— Tu mani gaidīji?

Viņš ātri elpoja, krekls oda pēc sviedriem.

— Esmu izsalcis, — viņš teica, — bet iepriekš iešu nomazgāties. Pašlaik atkal karsē saule. Kur tēvs?

— Nesen aizgāja pāri pagalmam. Varbūt uz lauku?

Nomazgājies Edvīns tūlīt vēl nesēdās pie galda, bet saņēma

Aldas rokas savējās un, cieši viņai acīs raudzīdamies, klusinātā balsī lēni sacīja:

— Alduci, man tev jāpasaka ļoti nepatīkama ziņa.

Alda satrūkās.

— Kas noticis, Edvīn?

— Cik dīvaini sakrīt, — viņš turpināja. — Vakar vakarā mēs par to runājām, un šorīt jau ... ar vienu vārdu sakot, šorīt apcietināta tā šuvēja.

— Anete!? — Alda iekliedzās. — Par ko? Tas nevar būt!

Pārsteigta un satriekta viņa platām acīm skatījās vīrā.

— Mierīgi, Alducīt, mierīgi... nu redz, man laikam nevajadzēja tev teikt. Uztraucies kā muļķīte.

— Bet ko tad Anete nodarījusi, Edvīn?

— Zinu, ka viņa apcietināta tai pašā ... slepkavības lietā.

— Anete ... slepkavības ... — Alda čukstēja bez balss. — Ārprāts!

— Es tev stāstu tikai to, ko pats dzirdēju. Tiek atklāta komunistu organizācija. Ļoti bīstama organizācija. Bet tagad pavedieni ir policijai rokās, un viņus izlasīs pa vienam vien. Droši vien tas mūsu Emīls ir pastāstījis par šo sievieti, gan jau pastāstīs arī par citiem ...

— Bet tas taču nav tiesa! Anete nav vainīga! Nē, es tam neticu, Edvīn! Viņa ir tik krietna un laba ...

— Gluži tāpat mans tēvs domāja par Emīlu, — Edvīns atlaida Aldas rokas un atsēdās pie galda.

Alda lēja no krūzes pienu, un viņai drebēja rokas. Sienas un griesti šūpojās.

Gluži tāpat šūpojās pagasta valdes lielā istaba ap Eduardu. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, rokas uz aktu vākiem salicis, un stīvi blenza vienā punktā baltajā sienā. Nupat bija ienākusi vecenīte apkopēja noslaucīt putekļus, un tā atnesa trako ziņu par Aneti.

Saņemta ciet šuvēja Anete!

Nupat, nupat policista kungs un vēl viens ieveduši to krātiņā ... tas tepat mājas otrā galā.

Ielikuši krātiņā, aizslēguši durvis un aizgājuši.

Pūzdama un gauzdamās vecenīte norausa putekļus un nozuda.

Bet Eduards sēdēja un skatījās sienā. Sapnis — pie tam muļķīgs un nejēdzīgs! Viņš trūkās augšā un skrēja uz durvīm. Noskaidrot... noskaidrot! Vecā ir pārskatījusies, tas nevar būt! Anete — cietumā! Tikpat labi varētu pasludināt, ka pienācis pasaules gals!

Pie sliekšņa viņš palika stāvam un tagad urbās durvju dzeltenumā. Pie kā lai noskaidro? Kam lai prasa?

Viņš izdzirda soļus priekšnamā un atkāpās atpakaļ, pievērsās stiklotajam skapim, izlikdamies, ka kaut ko meklē.

Durvis atvērās, un ienāca Ķērpēnu saimnieks — tas pavecais, ar brillēm. Zīraks pēc meitas nāves bija iegulis ar sirdi, Ķērpēns bija viņa vietnieks.

— Labdien visapkārt, — viņš teica, lai gan Eduards telpā bija viens.

— Labdien, Ķērpēna kungs ... — stīvu mēli Eduards atņēma sveicienu.

Viņi sarokojās, tad Ķērpēns novilka putekļu mēteli, Eduards mehāniski to paņēma un uzKara.

— Nelabs laiks, pavisam nelabs — tā maitā labību, ka nepatīk skatīties... — Ķērpēns atsēzdamies teica bez īpaša žēluma, tikai runas pēc. — Vakar gan bija jauka dieniņa. Redzēs nu, kāds būs septembris, laika ziņotāji sola labu, bet uz tiem jau nevar palaisties ...

«Ak dievs,» Eduards domāja, «manis dēļ varētu līt piķis un sērs, ja tikai tas par Aneti nebūtu taisnība!»

Ķērpēns jautāja par kaut kādiem lūgumiem un sūdzībām, Eduards piespiedās atbildēt.

Vēl labu brīdi viņš tā nomocījās neziņā, tad ienāca kāds aizsargs un pastāstīja visjaunāko ziņu — viņš tūlīt brauks līdzi Skrejas kungam uz apriņķi. Viņi vedīs apcietināto komunisteni, Priedaines šuvēju. Redz, kas pamazām atklājas — šī mātīte arī iejaukta Zīraka kunga meitas nāvē. Padomājiet tikai — vesels sarkano tīkls vienā pašā Priedainē! Cik tādu nav pa visu Latviju, bet mēs guļam un neredzam . .. mēs laikam gulēsim un gaidīsim, kamēr viņi mums visiem pieliek nazi pie rīkles. Mīksta, mīksta mums tā valdīšana — ne velna no tādas nav! Nē, kamēr mēs nesāksim ievest kārtību tāpat kā Vācijā, nekādas jēgas nebūs! Izdauzīt to saeimu un patriekt pie visiem jodiem... lai iet pāri Zilupei uz paradīzi!

_ — Kādam pārmaiņām jābūt, gribi negribi, — prātīgi teica Ķērpēns. — Šitā mēs, zemnieki, noiesim dibenā, burbuļus mezdami. Vairs jau neatmaksājas ne zemi art, ne govis slaukt.

Pēc īsa brīža aizsargs taisījās prom. Ķērpēnam un Eduardam roku padodams, viņš sacīja:

— Būtu man teikšana, es tai sarkanajai dāmai vispirms novilktu brunčus un tā nozolētu pakaļu, ka āda lektu pa gaisu ... un tad pēc tam aiz restēm!

Eduards bija ne dzīvs, ne miris. Tāda sajūta droši vien ir cilvēkam, kam lej virsū verdošu ūdeni.

Viņš bija tik satriekts, ka juta tīri fizisku slābumu visā ķermenī. Nē, tas nav tiesa, — viņš neticēja Anetes vainai, viņš taču savu līgavu pazina vislabāk! Anete un slepkavība — tas nav nekas cits kā tīrais neprāts! Anete — labā, strādīgā, sirsnīgā ... kura žēloja pat kukainīti.

Pamati gruva zem kājām. Vienu brīdi Eduardam iekrita galvā doma — iet pie policijas un teikt, ka tā ir kļūda, ka viņš to var svēti apliecināt, var zvērēt. Viņš te strādāja jau četrus gadus, viņu pazīst un uzticas. Šī doma īsu brīdi Eduardu pilnīgi sagrāba savā varā.

Bet tad uznāca šaubas. Nē taču, ar ko gan te lai runā? Šie mazie, kas Aneti apcietinājuši, ir tikai izpildītāji, pavēli devis cits. Protams, ne jau Skrēja un tas otrs no savas galvas izdomā, ko arestēt, ar tiem runāt nav nozīmes.

Bet kur tad ir izeja? Ko tagad lai dara? Jāsēž bezdarbīgi un jādomā par to, ka šajā brīdī viņi Aneti ved projām uz apriņķa cietumu ... kā noziedznieci, kā apsūdzēto!

Eduards vairs nespēja nosēdēt uz vietas. Viņš nemierīgi staigāja, paņēma kaut ko no skapja, atlika atpakaļ, centās lasīt kādu papīru — burti izplūda. Ik mirkli viņš raudzījās logā, it kā cerēdams tur ko ieraudzīt un baidīdamies no tā.

Tagad viņi būs jau aizveduši. No tā brīža, kamēr aizgāja tas lielīgais aizsargs, jau patecējis labs laiks.

Bet varbūt būs tā — aizvedīs, tur nopratinās un palaidīs vaļā. Gadās pārpratumi. Gadās, ka vainīgā vietā saķer nevainīgu.

Diena vilkās tā, it kā tai nemaz nebūtu gala. Labi, ka nenāca cilvēki, Ķērpēns aizgāja ātri, un pēc tam tikai viens vecs vīrs atnesa lūgumu uzņemt nabagmājā. Lūgums bija uzrakstīts nemākulīgi un neskaidri. Eduardam neatlika nekas cits kā ņemt un rakstīt par jaunu pašam. Viņš rakstīja un nesaprata, ko raksta.

Kad aizgāja vecais vīrs un Eduards, pulkstenī ieskatījies, ar lielu atvieglojumu redzēja, ka tūlīt var doties mājup, pēkšņi kā spalgs zibens viņa smadzenēs ietriecās doma: bet ja nu ... bet ja nu Anetes dēļ nāk un apcietina arī viņu pašu?

Ak dievs! Kā viņam visu dienu tas nebija ienācis prātā! Kā viņš uzreiz neapjauta, ka Anetes arests savelk briesmu mākoņus arī pār viņa galvu! Vai tad kādam noslēpums, ka viņi draudzējās, ka viņi nolēmuši apprecēties? Visvienkāršākā loģika — viņiem nevienam otra gaitas nav noslēpums, viņiem abiem viss kopējs, tātad ari — noziegums, ko pieraksta Anetei.

Eduards, jau piecēlies un sakārtojis galdu, lai aizietu, bez spēka atkrita atpakaļ krēslā un ar abām rokām apžņaudza galvu.

Pagalam. Beigas. Tas ir skaidrs kā divreiz divi. Kā tas tā varēja notikt! Viņš vienmēr ir strādājis godīgi un apzinīgi, godīgi plānojis nākotni kopā ar Aneti, nekad viņam nav bijušas augstas, nepiepildāmas prasības. Nē, sirdsapziņa viņam tīra. Lai nāk un pajautā ... lai nāk un pajautā kuram katram, kas viņu pazīst.

Un vai tad Anete citāda? Viņi abi pieticīgi krāja naudu kopējai dzīvei, abi tik bieži runāja par to, viņš Anetes sirdi un domas pazīst kā pats savējās. Nav taču nevienam tiesību to visu izpostīt, nav!

Eduardam ir sajūta, ka būtu kaut kur tūlīt nekavējoties jāiet, kaut kas jāsaka, jācīnās. Bet apjukums un bailes laupījuši spēku kājām un rokām.

Tad viņš saņemas un tomēr iet. Mehāniski aizslēdz atvilktnes, iziet uz ielas. Iet uz mājām, iet nevis taisni to gabalu pa galveno ielu, bet apkārt, ar līkumu pa nomali. No malas izskatās, ka viņš ir piedzēries.

Cik ilgi tā, ar visām drēbēm gultā iekritis, viņš ir_gulējis, Eduards nezina. Bet ir jau vakars, istaba pilna krēslas. Arā klusums. Aiz sienas saimniece šķindina traukus.

Galvā norimuši domu uzplūdi. Tā ir tukša un izdauzīta. Kā lauks pēc trakas vētras. Viss guļ gar zemi, saplosīts juku jukām.

Eduards pieceļas no gultas, juzdamies gluži slims, un pēkšņi viņam prātā ieplaiksnās cerība: un ja nu Aneti tūlīt atlaida,, ja nu viņa jau ir mājās un gaida savā istabiņā? Kādēļ tā nevarētu būt, ja Anete ne pie kā nav vainīga!

Viņš iet, viņš steidzas pa tumšajām ieliņām, gandrīz skriešus pienāk pie Anetes mājas. Un atduras melnajos logos. Dzīvības tajos nav. Nav siltā gaišuma, kas vienmēr aicinot staroja pretī. Anetes nav. Anete ir projām. Tikai mājiņas īpašnieces logā kā vilka acs gail niecīga lampiņa.

Nolaistām rokām Eduards mirkli pastāv uz vietas. Tad viņš saklausa tumsā soļus, kāds nāk garām pa dēļu trotuāru. Eduards aizraujas aiz krūma, lai viņu nepamana un nepazīst.

Kad gājējs jau labu gabalu garām, arī viņš iet prom.

Nakts ir bez miega. Grūta, grūta nakts. Eduards gan izģērbies un guļ, bet visu laiku viņš tramīgi gaida. Gaida svešus soļus, kas pēkšņi atskanēs pagalmā, klauvējienu pie durvīm, — tos, kas nāks viņam pakaļ. Bet varbūt nenāks? Jeb, ja nāks, tad ne šonakt, bet rīt no rīta, nākamajā naktī, parīt? Ak dievs, vai tad šo neziņu var izturēt! Tā ir briesmīga.

Sen jau pagājusi pusnakts, sen stacijā ar aizkusušu svilpienu pienācis pasažieru vilciens, sen pirmo reizi lielīgi nokliedzis saimnieces gailis.

Nabaga Anete! Cik nesen vēl mēs abi sēdējām laivā uz ezera mierīgā novakara saulē. Un runājām par mājiņu, par kāzām. Viņa vēl teica, ka var iztikt pavisam bez kāzām — salaulāsies, un viss. Vismaz lepnu kāzu viņa negribēja, teica, ka nevar iedomāties tajās pagasta lielmaņus. Jā, pat par to pašu Zīraka Minnu bija runa, Anete teica, ka tā taču nesēdīsies blakus Jēcīšu Ievai un Emīlam ...

Griezīga sāpe izskrien cauri galvas labajai pusei. Kā trula naža dūriens. Viņa nesēdīsies. Liktenis ir gribējis tā, ka Zīraku Minna tagad jau guļ zem zemes, bet Emīls sēž cietumā. Un Anete ... Anete sēž viņam blakus, arī iepīta šai briesmīgajā lietā!

Un Eduarda sirdī pamostas spējš naids pret tiem, kurus viņa sauca par saviem draugiem. Jā, kad viņš tagad padomā, tie nekad viņam nav patikuši, vismaz bijuši pilnīgi sveši. Kādēļ Anetei vajadzēja draudzēties tieši ar tiem? Vai trūka pazīstamu cilvēku? Pie viņas šuvās visa pilsētiņa un nesa darbu arī no laukiem.

Tas dullais aizsargs šodien nosauca Aneti par komunisti, par sarkano dāmu ... kāds nelietis! Vajadzēja tādam atbāzt pretī: ko tu apvaino cilvēkus? Ko apmelo? Es... es galvu varu likt ķīlā, ka viņa nav komuniste. Ja tas tā būtu, es zinātu ... mūsu starpā taču noslēpumu nav.

Bet...

Bet ja nu tomēr ir?

Nē, neprāts! Tas nekad nevar būt! Viņš pazīst Aneti līdz pašiem dvēseles dziļumiem — tā pazīst kā pats sevi.

Jābūt pilnīgi trakam, lai ienāktu prātā doma, ka Anete varētu būt kaut vai par naga melnumu iejaukta tādā lietā.

Pagāja nemierīgā, smagā nakts. Iesākās tikpat nemierīgas neziņas pilna diena. Uz darbu ejot, Eduardam likās, ka ikviens no retajiem pretimnācējiem pamet uz viņu saltu, ziņkārīgu skatienu. Viņš sveicināja, un šķita, ka arī sveiciens tika atņemts pavisam citādi nekā līdz šim.

Tas, no kā viņš baidījās, notika dienas otrajā pusē. īsi pirms darba beigām Eduardam pateica, ka viņš tiek aicināts ienākt policista Skrejas dzīvoklī. Ar viņu tur grib runāt. Tūlīt.

Eduards nejuta, vai kājas, kas viņu mokoši ilgi nes uz blakus māju, pieder viņam pašam vai tās ir svešas. Rīkli aizžņaudza uztraukuma spazma. Pie sliekšņa viņš paslīdēja peļķē, tikko noturējās stāvus.

Viņu ielaida Elza pārbaidītām, ziņkārē apaļām acīm.

Istabā aiz rakstāmgalda sēdēja Spalviņš, turēdams priekšā aprakstītu lapu. Kad Eduards ienāca, Skrēja, līdz tam runājies ar ciemiņu, tūlīt piecēlās un izgāja.

— Pagasta rakstvedis Māliņa kungs? — iejautājās Spalviņš un sniedza pretī roku. — Sveiki!

Viņš nosauca savu vārdu un uzaicināja apsēsties.

— Es biju spiests jūs aicināt, Māliņa kungs, lai noskaidrotu dažus jautājumus. Ko lai dara, tāds mans amats — traucēt cilvēkus ... ceru, jūs par to neļaunojaties?

— Nē ... ko jūs ... — Eduards teica izkaltušu muti.

— Nepatīkami tas ir, bez šaubām, bet apstākļi ir bargi, tie pavēl, un mēs esam tikai pavēļu izpildītāji. Jūs pats esat dienesta cilvēks, sapratīsit... Tagad pāriesim pie lietas. Jūs pazīstat personiski Aneti Spāri?

— Pazīstu, — Eduards nočukstēja.

— Kādas bija jūsu attiecības ar viņu? Ceru uz jūsu vaļsirdību.

— Manas ... attiecības ... — Eduards stomījās. — Man ... mēs ...

— Vaļsirdīgi un konkrēti! Mēs te esam divi vīrieši...

— Mēs ... taisījāmies precēties ... — Eduards izmocīja.

— Tā. Tātad pavisam, pavisam tuvi cilvēki... — Spalviņš ieturēja īsu, smagu pauzi, tad ātri, ikdienišķi iejautājās. — Tātad jūs zinājāt, ka jūsu līgava ir komuniste?

— Nē! — Tas izskanēja kā kliedziens.

Spalviņš skatījās un smaidīja.

— Nē? — Viņš likās izbrīnījies. — Kā tas var būt? Divi cilvēki, kuri gatavojas stāties pie altāra ... ak, jā, jūs jau laikam pie altāra nebūtu gājuši.. . nu, Māliņa kungs, tādiem taču savā starpā nav noslēpumu. Mēs visi esam cilvēki, mēs zinām, kā tas notiek. Nerunāsim niekus. Runāsim vai nu pilnīgi vaļsirdīgi, vai nemaz!

Un viņš izskatījās gluži aizvainots, it kā Eduards būtu šo sarunu meklējis un nu tagad pēkšņi negrib teikt taisnību.

— Bet mans goda vārds, — Eduards teica izmisīgā dedzībā. — Viņa taču nav ... es nekā, nekā tāda neesmu manījis! Varbūt kāds viņu apmelojis?

Spalviņš nedzirdami bungoja ar vienas rokas pirkstiem pa

4'59

galda malu un vērīgi nolūkojās pretimsēdētājā. Tad viņš pēkšņi ievaicājās:

— Vai jūs viņu stipri mīlat?

Eduardam uz pieres izspiedās sviedri.

— Vai tad... bez mīlestības... — acis nodūris, viņš atbildēja.

— Bet tagad pasakiet man, jaunais cilvēk, kā to savienot, — jūs strādājat godājamu darbu iestādē, man teica, labi strādājat, pienākumus izpildāt apzinīgi, baudāt sabiedrības cieņu un taisāties precēt komunisti? Vai tad jūs pats nejūtat, cik tas pretdabiski? Vai varbūt laba, godīga darbinieka stāja būtu tikai maska? Varbūt arī jūs pats esat partijā?

— Nē! — Eduardam atkal izrāvās kliedziens. Viņš sāka runāt steidzīgi, uztraucies, mēlei pinoties, šausmīgi pārbijies, ka nenoticēs. — Mans goda vārds . .. Spalviņa kungs... ticiet, es jums zvēru ... es neinteresējos par politiku ... es lasu tikai «Brīvo Zemi», kas pienāk pagastvaldē ... es nekur nejaucos ... mans goda vārds ...

— Labi! — Spalviņš pamāja ar roku. — Man rodas iespaids, ka jūs runājat no sirds. Es jums ticu. Bet tādā gadījumā man jābrīnās par jūsu naivo uzticēšanos... par lētticību. Jūs neesat nekāds puišelis. Jūs esat pieaudzis vīrietis. Jā, tas ir neizprotami, kā šī sieviete varējusi jūs apmāt tā, lai nerastos pat aizdomas par viņas īsto seju ... vienkārši tā man ir mīkla.

Galvu nodūris, Eduards klausījās šajos vārdos, tie gāzās pār viņu kā smagi akmeņi, tie vēlās un vēlās, augdami par kalnu, un šķita, ka šis kalns drīz nospiedīs pavisam. Zem kājām pamata vairs nebija. Bija tikai purva muklājs, kurā viņš stiga ātri un neglābjami.

Atkal bija mirklis klusuma, tad Spalviņš pazeminātā balsī tīri vai draudzīgi teica:

— Tāds ir mans nepateicīgais liktenis. Esmu spiests uzmākties cilvēkiem, jaukties viņu personiskajā dzīvē .. . domājat, tas ir patīkami? Vai man patlaban patīkami tirdīt jūs? Es cilvēkus pazīstu, pirmajā acu uzmetienā jau redzu — melo vai nemelo. Un es redzu, ka jūs nemelojat. Es jums ticu. Un tūkstoškārt atvainojos, ka tomēr biju spiests jūs aicināt šurp un pratināt. Bet ielieniet uz mirkli manā ādā — jums jāatrisina smags noziegums, pēdas neapšaubāmi ved uz zināmu pretvalstisku organizāciju ... ko lai dara, esmu ierēdnis, pat tīrais pedants... un, cik es šai īsajā sarunā esmu paguvis jūs iepazīt, man šķiet, arī 4G0 jūs man labprāt palīdzētu atrast vainīgos. Smēķējat? Nē? Ļoti prātīgi. Bet es no šī niķa nevaru tikt vaļā. Nauda iziet, veselību bojā, un pie tam vēl sieva baras ...

Viņš sirsnīgi iesmējās. Arī Eduards juta savā sejā vārgu smaidu.

— Ziniet, — Spalviņš turpināja vēl draudzīgāk. — Par spīti savai profesijai, es esmu smalkjūtīgs cilvēks. Es nejautāšu jums vairāk neviena vārda par jūsu intīmajām lietām. Neprasīšu, cik tuvas jūsu attiecības ar apcietināto, pat ne to, ko jūs ar viņu runājāt. Ar vārdu sakot, pārvelkam šai lietai svītru. Ar to es vēlreiz uzsveru, ka uzticos jūsu goda vārdam. Jūs neesat visā šai putrā iemaisīts.

Eduards lēni pacēla galvu, likās neticami, ka tas viss pēkšņi izvēršas tik vienkārši un labi. No visļaunākās neziņas uzreiz — «ticu jūsu goda vārdam...». Un pirmo reizi pa visas sarunas laiku viņš ievilka krūtīs gaisu viegli un nesaspiesti.

— Es tikai gribu lūgt no jums vienu — arī tādu pašu uzticību pretī, — otrais vienkārši un lietišķi turpināja. — Palīdziet man atvieglot uzdevumu. Jūs te esat ierēdnis, jūs pazīstat cilvēkus, dzirdat sarunas. Es netaisos prasīt jums, kurus varētu turēt aizdomās kā komunistus... nē, nē, to jūs nevarat zināt. Viņiem jau pamatīga konspirācija. Bet es vēlētos zināt jūsu domas... patiesību sakot, ar jūsu domām pārbaudīt savējās — kuri te Priedainē ir visnaidīgāk noskaņoti pret pastāvošo iekārtu? Kuriem lielāka autoritāte, kurus citi uzklausa? Es vēlreiz atkārtoju — gribu pārbaudīt pie jums to, ko es jau zinu. — Pamanījis Eduarda acīs apmulsumu, Spalviņš mierīgi pabeidza: — Mūsu saruna, pats par sevi protams, ir stingri slepena. Tā paliek starp mums abiem.

Viņš apklusa, iestājās pauze, kurā dzirdēja tikai modinātāja steidzīgos tikšķus, pauze vilkās garumā, kļuva aizvien uzmācīgāka, nepacietīgāka.

Eduards lūkojās uz tikko samanāmu skrambiņu spoži pulētā galda malā. Viņš dzirdēja, ka Spalviņš izņem jaunu papirosu, aizdedz, pievelk pelnutrauku tuvāk. Vēl varēja klusēt divas, trīs, nu, desmit sekundes, tad jārunā. Noteikti, neizbēgami jārunā.

Nē, no viņa neprasa neko sevišķu un neiespējamu. Viņš jau pats teica — tikai savām domām apstiprinājumu. Tātad pats visu zina. Dabiski, tādā postenī nevar nezināt. Un Eduardu pēkšņi apgaismo doma — pārbaude! Nekas vairāk kā pārbaude! Ja tu teiksi, ka nezini, skaidri redzēs, ka izlocies, jo aktīvākos un mutīgākos Priedainē visi zina. Bet nozīmes tādai neteikšanai nekādas ... viņš jau teica, ka pašam viss skaidrs. Kādēļ gan ciest citu vietā? Nē, tāpēc sevi kompromitēt, nostādīt šaubīgā gaismā nav vērts. īsajā mirklī Eduards skaidri redz un saprot, kādas būs sekas, ja viņš zaudēs uzticību šā vīra acīs. Un viņš negrib to zaudēt! Nē un nē!

Viņš ātri un apņēmīgi saka: — Es, protams, nezinu itin nekā tuvāk... bet, ja man jāatbild uz jautājumu... tad te pilsētā tāds ir no dzelzceļniekiem ... Kurzemnieks.

Spalviņš mierīgi un cienīgi pamāj ar galvu, it kā tas viņam nebūtu nekas jauns.

— Mani tikai vēl interesē apstāklis — vai viņš draudzējās ar apcietināto Daugavieti? Jūs personiski esat viņus abus redzējis kopā?

— Esmu gan ... sarīkojumos.

— Un jūs pats esat bijis ar šo Kurzemnieku kopā?

— Es? ... — Eduards neveikli sakustas un vilcinās. — Jā. Šovasar Jāņos. Es ... mēs gājām līgodami... arī viņš nāca līdzi.

Spalviņš ieinteresēts paliecas uz priekšu.

— Tā, tā. Un šajā reizē — jūs dzirdējāt... katrā ziņā dzirdējāt kādas sarunas ... kādus izteicienus?

Eduardam šie jautājumi sagādā mokas. Cik labprāt viņš neatbildētu, viņam pretīgi, it kā izpaužot svešus noslēpumus. Bet viņš saprot arī to, ka izvairīties nevar. Un trūkst arī dūšas, acīs skatoties, teikt, ka it nekā nav dzirdējis. Jo kas var galvot, vai šim vīram jau nav drošas ziņas par to, ko katrs toreiz runājis?

— Lejasbērzos... Kurzemnieks prasīja puisim, kāda tam alga... smējās, ka tas vergo par pusvelti...

— Vēl, vēl! Atcerieties visu!

— Vēl... viņš kaut ko teica, ka tādus skopuļus kā Pīrāgs vajag izmācīt...

— Jauki! — Spalviņš saka omulīgi. Pieceļas un sniedz Eduardam roku. — Pateicos. Jūs varat iet. Netiksiet vairāk traucēts. Uz redzēšanos. — Viņš iet līdzi līdz durvīm un atvainojas Elzai: — Neņemiet ļaunā, Skrejas kundze ... es piekūpināju jūsu dzīvokli.

OTRĀ DAĻA

Kā vienmēr, arī šoziem Priedainē valda klusums un miers. Kā vienmēr, dažas reizes dienā pāri pilsētiņai pārskan spalgi lokomotīvju svilpieni, kad pienāk un atiet īsie vilcienu sastāvi.

Decembris tuvojas beigām. Diena — neliels gaismas gabaliņš starp pagājušo un nākamo nakti. Bet naktis reizēm pavisam melnas, reizēm mēnesnīca bālgani apgaismo sniegotos laukus, iedzirkstas ragavu nosliedētajos ceļos. Sniegs gurkst zem soļiem tālu nakts klusumā.

Sniegs gurkst zem soļiem.

Ilona iet, ieslēpusi seju kažokādas apkaklē. Kājās garas, siltas botes, rokās dubultdūraiņi. Kupenā varētu gulēt — arī tad nejustu aukstumu.

Ielās gadās pretī tikai pa retam gājējam, kaut pulkstenis ir vēl pusdeviņi. Veikali ciet, māju logos deg ugunis.

Ilona iet pa galveno ielu projām — garām monopola tumšajiem logiem, garām pašai pēdējai pilsētiņas mājai, garām priežu rindai, kas noslēpumaini klusē.

Ilona iziet no pilsētas un neapstādamās, drošiem soļiem iet pāri klajumam pa spožo ragavu sliedi, aizvien tālāk un tālāk.

Tad pretī no nakts paisuma iznirst melns punkts, tuvojas, aug aizvien lielāks, tagad viņi jau ir sastapušies un mirkli paliek uz vietas. Tad vīrietis sāk iet atpakaļ, un Ilona cieši kopā ar viņu.

Viņš kaut ko jautā pavisam klusu, Ilona īsi iesmejas un neatbild. Bet pēc dažiem soļiem viņa pati ierunājas ar rotaļīgu izaicinājumu:

— Un ja es pavisam neatnāktu?

— Tad es ietu meklēt tevi rokā.

Ilona atkal klusināti iesmejas:

— Neticu gan! Tev nebūtu dūšas.

— Man? Tu gribi lai pierādu?

— Un ja es tiešām gribētu? Ko tad?

Viņš neatbild, tikai ciešāk satver meičas elkoni, viņi nogriežas no ceļa, brien uz mežmalas pusi. Tur, gandrīz zem lielajām eglēm, balti nosnigušu jumtu tumst siena šķūnītis.

Vīrietis klusēdams atver durvis, Ilona pārkāpj pazīstamo slieksni, un viņus apņem melna tumsa, kaltētās zāles sastāvējies, salkani asais aromāts. Te ir tik silts.

Durvis ir atkal aizvērtas un no iekšas aizbultētas (šo bultu ierīkoja pirms mēneša), tad viņš pagriežas pret Ilonu, kura stāv aiz muguras, un sāk atpogāt viņai mēteli.

— Uzmanīgāk ... — Ilona smejas trīsošiem smiekliem. — Tu izrausi pogas.

— Izraušu ar... sašūtas tūkstoš pogas ... dabū nu tās vaļā!

— Bet kas tev liek taisīt vaļā? ... — Ilona grasās izrauties no vīrieša rokām un visu laiku smejas, it kā viņu kāds kutinātu zem padusēm.

— Kas liek? Kas tad man var... — viņš apraujas pusteikumā, nepacietīgi norauj mēteli viņai no pleciem.

— Liec ar oderi uz āru, — Ilona klusi aizrāda, — pagājušā reizē virsdrēbe bija aplipuši ar sienu ...

— Vai māmiņa pamanīja?

— Nezobojies! Ja māte pamanītu, man galva būtu nost. Es vienmēr šausmīgi baidos ...

— Muļķīte... — vīrietis čukst viņai ausī. — Nevienam taču prātā nevar ienākt, ka mēs ar tevi esam šeit... siena šķūnītī.

— Bet ja kāds noskatās... un pasaka tavai otrai pusei? — pēdējos vārdus Ilona izrunā griezīgā balsī.

— Muļķības! Neviens mūs ne mana, ne redz... Nevienam nav pat aizdomu.

Ilona gribētu vēl ko teikt... viņa gribētu dzirdēt atbildi, ko viņš darītu tai gadījumā, ja viņu noslēpums tomēr nāktu gaismā. Bet viņai vairs nav iespējams runāt. Viņas muti aizspiež vīrieša karstās lūpas, viņas ķermeni apžņaudz tik stipras un kārotas rokas, kurās ir nepasakāmi saldi, un no tām viņa neatteiktos neparko pasaulē.

Sniegs gurkst zem kājām. Tas nav patīkami cilvēkam, kurš vēlētos savu ceļu iet nemanīts un kluss.

Nepatīk savu soļu troksnis arī sievietei, kura šai naktī iznāk no Priedaines tūlīt pēc pusnakts, tūlīt pēc pēdējā vilciena, un pūlas atcerēties pareizo ceļu. Vasarā viņa to ir gājusi divas reizes, bet abas reizes ar pavadoni. Sniega sega visu pārvērtusi. Apkārtne izskatās sveša.

Taču Paulīnas vērīgā pagrīdnieces acs atceras, ka šeit bija nozāģēto bērzu celmi, un tagad viņa iet tiem garām. Sniegs nav tik dziļš — celmu gali rēgojas no tā ārā un mēness gaismā tīri labi saskatāmi.

Tagad mazu gabaliņu taisni uz priekšu, un tad jameklē ceļš pa kreisi.

Bet, šo mazo gabaliņu taisni uz priekšu ejot, viņa pēkšņi pamana pretimnācējus. Paulīna mazliet satrūkstas, bet, gaitu nemainīdama, iet tālāk. Klusēdami viņai garām ātri paiet vīrietis un sieviete. Sieviete ierāvusi galvu mēteļa apkaklē, tā ka seja nemaz nav redzama. Ne vārda savā starpā nepārmīdami, viņi aiziet uz pilsētiņu.

Arī Paulīna vēlētos ātrāk aizsniegt ceļa mērķi. No viena vilciena otrā, ar iešanu un gaidīšanu viņa ir diezgan nogurusi. Bet visvairāk jau nogurdina tas, ka tu ej un nezini, kā būs, kad nokļūsi pie mērķa, — varēs vai nevarēs iet iekšā? Un, ja nevarēs, ko tad darīt tālāk? Vasarā tas nesagādā lielas raizes, tad pajumti var atrast zem kura katra kupla krūma, tagad tik vienkārši nav.

Paulīna pazīst Jēcīšus no egles, kas vientuļi aug pie vārtiem. Egli viņa ir ievērojusi toreiz, vasarā.

Ap vārtiem iznāk papūlēties, kamēr dabū vaļā. Tad viņa iet pa sniegā izrakto taciņu pāri pagalmam, cenšas iet ļoti klusi, bet arī Jēcīšu Krančelim ir modrs miegs — ķēdei nožvadzot, viņš izšaujas no būdas un sāk apriet vēlo viešņu.

— Negudrais ... negudrais ... izbeidz! — Paulīna murmina, iedama mājai apkārt. Viņa atceras Ievas logu un, īsu mirkli vilcinājusies, klusi piedauza pie rūts.

Pēc neliela brīža Paulīna ir jau zem jumta. Viņa stāv Ievas siltajā istabiņā un, raisīdama nost savu lielo lakatu, vēlreiz pārjautā:

— Tātad tu domā, ka droši?

— Pie mums nav nākuši, — Ieva mundri skaidro.

No pirmā pārsteiguma viņa jau atjēgusies un tagad rosās ap viešņu — palīdz atvilkt mēteli, piebīda krēslu.

— Pirmajā laikā mēs nekā nesapratām — pēkšņi pārtrūka sakari un jūs pazudāt kā ūdenī, — Paulīna runā, izvilkdama kājas no botēm. — Uzzinājām tikai tad, kad saņēmām vēstuli no Centrālcietuma, no taviem abiem biedriem.

— Ko viņi raksta? Kā viņiem klājas? Es visu laiku gaidu, kad atbrīvos. Nevar taču būt, ka tā var iztaisīt lietu ...

— Var gan, — Paulīna novelk arī adīto jaku, jo te ir silts un viņa ejot sakarsusi. — No visa kā var iztaisīt lietu, ja tikai grib.

— Un par Aneti... par Spāri Aneti arī ir ziņa?

— Viņa ir Termiņcietumā. Apvainota par to pašu.

— Ārprāts, — Ieva nošūpoja galvu. — Un viņa nemaz nav partijā. Godīgs cilvēks, kurš mums simpatizēja un vienu otru reizi palīdzēja ...

Paulīna pasmējās.

— Vai tad ar to jau nav gana?

— Vienu es tomēr te nesaprotu, — sacīja Ieva. — Kā viņi to varēja zināt? Es neticu, ka Emīls būtu runājis... neparko neticu! Viņi Aneti aizveda tūlīt pēc Emīla, pāris dienu vēlāk ... un tad Pāvilu.

— Noteikti kaut kāda denunciācija ir bijusi, un tā, acīm redzot, nenāk no organizācijas biedra. Ja jau Emīls būtu nodevējs, tad viņš būtu nosaucis arī tavu vārdu ... un pārējos šūnas biedrus. Cik jūs pavisam esat atlikuši?

— Pieci, — Ieva klusi atsaucās. — Bet par Emīlu tā nedrīkst pat iedomāties ...

Paulīna neatbildēja. Kamēr Ieva izgāja sameklēt ko ēdamu, viņa sēdēja, ar katru miesas nervu baudīdama atpūtu, un sevī domāja, ka dažkārt nākas briesmīgi un nežēlīgi vilties cilvēkos. Tikai tas jāuzņem ar mieru. Nedrīkst krist panikā.

Kad istabā atgriezās Ieva, Paulīna sēdēja un ar abām rokām braucīja kreiso kāju.

— Laikam būšu saķērusi reimatismu, — viņa teica, — nu jau sāpuļo veselu mēnesi. Tad gan būs prieks!

— Gribi, es atnesīšu smēru, ar ko mana māte ierīvē kājas, — Ieva piedāvāja.

Viešņa pasmējās.

— Es tā skatos, ka tu drīz vien noorganizēsi man sanatoriju ... atceries, vasarā tu man ārstēji kaklu. Tagad kāju... tā jau var pavisam izlaisties!

— Padzīvo un paārstējies.

— Ak vai! — Paulīna nopūtās, paņēma maizes šķēli un sāka ēst. Paēdusi viņa ierunājās: — Nāksies nozīmēt jaunu sakarnieku. Kurš tas varētu būt?

Ieva brītiņu domāja, izklaidīgi raudzīdamās uz egles zaru māla traukā. Viņa rūpīgi nolasīja no galdauta pāris nokritušas skujiņas un, tās pirkstos viļādama, sacīja:

— Citas izejas jau nebūs... nāksies man pašai. Visi parejie strādā tādu darbu, kas sien pie vietas, bet tam cilvēkam taču šad tad nāksies būt apriņķa pilsētā.

— Nāksies. Bet vai tu esi pilnīgi droša, ka uz tevi nekrīt nekādas aizdomas?

Ieva atkal domā.

— Es tiešām nezinu, vai uz mani... tēvu gan viņi bija izsaukuši pratināt. Uzzinājuši, ka Emīls tika devis trīs simti latu bankas nomaksai. Tirdījuši, kādēļ devis, no kurienes Emīlam nauda ... vai viņš arī zinot, ka tā esot Maskavas nauda.

— Un ko tavs tēvs?

— Tēvs teicis visu, kā bijis. Gājis aizņemties pie Kalnabērzu saimnieka, tas nav devis. Tad Emīls paņēmis un iedevis savu naudu, ko desmit gadus krājis motociklam ... devis no tīras un labas sirds, lai Jēcīši neiet zem āmura.

— Un vairāk neko nav teikuši?

— Noprasījuši, vai tikai tēvs arī neesot sarkanais tāpat kā Emīls. Bet tad atlaida ... kā nekā, tēvs taču kara invalīds.

— Un par tevi nekā?

— Nē.

— Patikt man tas ne visai patīk... — Paulīna nopūšas. — Bet, ja neviena cita nav, kas varētu, tad vismaz pagaidām nāksies tev ...

Viņas visu norunā — kad Ieva pirmo reizi brauks uz apriņķa pilsētu, kurā vietā, ar kādu paroli satiks attiecīgo biedru.

Tad Ieva uzklāj svaigus palagus savai gultai, kur gulēs viešņa, bet pati ierīkojas uz sola un krēsliem.

Bet arī pēc tam, kad jau nodzēsta uguns, viņas vēl labu laiku turpina klusu sarunu.

Paulīna: — Ko tu brīnies, ka viņi no tās slepkavības taisa politisku lietu? Tu taču zini, kā to izdarīja reihstāga dedzināšanā. Tas pats.

Ieva: — Nu jā, bet nekas neiznāca. Attaisnoja.

Paulīna: — Var jau būt, ka arī šeit nekas neiznāks. Attaisnos pierādījumu trūkuma dēļ. Bet līdz tiesai sēdēs. Un neapzinīgajās galvās juceklis būs sacelts, tie domās — ej nu tu zini, varbūt tie komunisti tiešām ir cilvēku slepkavotāji.

Ieva: — Mani briesmīgi moka sirdsapziņa ... par Aneti. Ja viņa būtu partijas biedre, tad nekas, tad jau kā visi... bet viņa taču nebija! Iznāk, ka viņai jāsēž manis dēļ. Bet es esmu brīvībā.

Paulīna: — Tavos vārdos nav loģikas. Kā tad viņa var sēdēt tevis dēļ, ja tu viņu neesi nodevusi? Citi taču par to nekā nezināja?

Ieva: — Nē. Neviens pats.

Paulīna: — Nu, redzi. Tas viss ir mīklaini, un tev nav ka sevi šaustīt. Cik es noprotu, viņi par Aneti nezina nekā konkrēta, tikai jautājums — kā modušās aizdomas, ka tieši viņa? Nevis tu, bet viņa.

Ieva: — Tas jau man nedod miera. Tas ir tik nesaprotami, ka es esmu kļuvusi dulla, par to domājot. Un tad tā vainas-apziņa ...

Paulīna: — Zini ko, to tu izbeidz! Ja tev tas nāk par labu, tad vari sevi mierināt ar domu, ka agri vai vēlu ir cerības pašai nokļūt aiz restēm.

Ieva: — Tu nesaproti.

Paulīna: — Neieraugu pašmocības. Tā ir rakstura mīkstulība.

Ieva: — Varbūt.

Paulīna: — Neapvainojies. Bet tev jāsaprot, ka cilvēks manā stāvoklī citādi spriest nevar. Man jābūt kā zaldātam. Un tev tāpat.

Ieva: — Tev jau taisnība. Bet es laikam esmu vājāks zaldāts. Mani šī drausmīgā provokācija pirmajās dienās tā pārsteidza ... es pat pilnīgi apjuku. Es vienu brīdi nekā nesapratu. Likās, visi prātu zaudējuši.

Paulīna: — Nekad nevajag aizmirst, ka varmākas pret progresīvajiem spēkiem vienmēr laiž darbā visus ieročus un it īpaši — apmelojumus, rupjas provokācijas. Tas savukārt ietekmē neapzinīgo, vienaldzīgo masu ... tā vieglāk noturēties.

Un tiem, kas šādas lietas fabricē, atkal izdevīgi izcelties augstākās priekšniecības acīs.

Ieva: — Te jau akmeņiem jākliedz.

Paulīna: — Akmeņi to var darīt. Bet mēs ne. Un ne jau tādēj, ka mēs bītos no katorgas. Bet gan tādēļ, ka nebūs rezultāta. Ka tas bezcerīgi. Līdzko atvērsi muti, tev to aizbāzīs. Ja vēl pagūtu izkliegt, tad arī būtu vērts, bet nepagūsi, jo tavu muti dienu un nakti uzmana.

Ieva: — Tu runā tā, ka nolaižas rokas.

Paulīna: — Kādēļ? Man šķiet, ka cilvēks radīts tā — jo vairāk viņu spiež pie zemes, jo sīvāk viņš turas pretī. Tikai gļēvie padodas. Bet mums jāgādā, lai gļēvo un vienaldzīgo būtu pēc iespējas mazāk.

Ieva: — Man dažreiz rodas šaubas, vai arī es neesmu gļēva. Vai es nenobīšos, ja man ... nē, nē, es nebīstos no cietuma!... Bet, ja gadās kaut kas briesmīgāks ... var taču gadīties?

Paulīna: — Var.

Ieva: — Es daudz esmu domājusi... bet tu varbūt gribi gulēt?

Paulīna: — Nē, nekas. Parunāsim.

Ieva: — Kopš arestiem mēs ar biedriem tiekamies reti. Bet gribas izkratīt sirdi. Jā, es daudz esmu domājusi par to, kas notiek Vācijā. Un bieži man ienāk prātā — un ja nu pēkšņi vienā dienā tas viss arī pie mums tāpat? Masu aresti, mocīšanas, koncentrācijas nometnes, nāve .. . kad es to iedomājos, mani pārņem šausmas. Un nomokos pati ar sevi. Tādos brīžos es sev saku: kas tu par revolucionāru, ja baidies no visa tā? Nedrīkst taču baidīties.

Paulīna: — Arī baidīties drīkst. Tikai līdz robežai.

Ieva: — Kā tas ir — līdz robežai?

Paulīna: — Līdz robežai, aiz kuras sākas nodevība. Daudz ko var saprast un attaisnot... katrs cilvēks ir savādāks ... bet nodevībai attaisnojuma nav. Nekādos apstākļos.

Istabā brītiņu klusums, tad atkal ierunājas Ieva: — Es tev gribētu jautāt... tu esi gudra ... kā pēc tavām domām ... kad pie mums kādreiz būs padomju iekārta — vai tad atsevišķs cilvēks ... nu, teiksim, par kādu jautājumu drīkstēs domāt savādāk nekā citi... vai viņam noteikti jādomā tāpat... visiem vienādi?

Paulīna: — Kādēļ tev liekas, ka visiem vienādi?

Ieva: — Mēs par šādu jautājumu reiz runājām šūnas sēdē.

Un viens biedrs apgalvoja, ka tad nebūs arī ne mazāko domstarpību. Tikai pilnīga vienprātība.

Paulīna: — Biedrs, acīm redzot, nemaz nepazīst Ļeņinu. Ļeņins taču, gluži otrādi, ļoti mīlēja strīdus un diskusijas. Viņš nebaidījās no atklātām debatēm pat ar ienaidniekiem. Es gan arī nespēju iedomāties, kā varētu dzīvot citādi. Un nesaprotu, kādēļ jābūt katrā jautājumā pilnīgai vienprātībai? Katram cilvēkam taču ir savas smadzenes. Nu, piemēram, pieņemsim, ka mēs abas gribam celt māju. Es būšu iedomājusies, ka jāceļ no baļķiem, bet tev liksies, ka izdevīgāk no ķieģeļiem. Normāli — mēs taču strīdēsimies par to, pierādīsim viena otrai, vai ne tā? Tā tam jābūt visos jautājumos. Nē, lai dievs pasargā no pilnīgas vienprātības. Tad jau cilvēks kļūtu par aprobežotu, nedomājošu būtni... Bet tagad laikam gan būs jāguļ, vai ne? Citādi rīt es netikšu augšā ... Cikos, tu teici, vilciens?

Ieva: — Septiņos.

Paulīna: — Nu tad guļam. Cikos zvanīs pulkstenis?

Ieva: — Pussešos. Ar labu nakti.

Pulkstenis lielajā istabā nočērkstēja vienu reizi. Tātad — pusviens.

Alda sēdēja un lāpīja Edvīna zeķes. Lampa dega uz galda, kupols meta visapkārt puskrēslu. No baltā mūrīša plūda patīkams siltums.

Edvīns nenāk tik ilgi. Viņš tagad vienmēr ļoti aizņemts. Alda šad tad skaišas par to, ka aizsargu organizācija un zemnieku :savienība, kurā arī Edvīns ir biedrs, prasa tik daudz laika. Vienmēr gadās kādas apspriedes, sapulces, un bieži vakari viņai jāpavada vienai.

Mājā valda klusums. Puisis un abas meitas saimes galā sen jau guļ, arī Edvīna tēvu vairs nedzird čaukstinām avīzi vai kalendāru. Tikai pulksteņa tikšķus var sadzirdēt arī šeit, un lampa brīžam iesīcas.

Un tomēr Alda nav viena.

Alda nu jau divus mēnešus nekad vairs nav viena.

Kad viņa apjauta, ka tas ir noticis, pirmās izjūtas bija pārsteigums un kauns. īsti muļķīgs un meitenīgs kauns no ļaudīm — it kā tieši tas, ka viņai būs jāstaigā ar lielu vēderu, kaili atsegs visu priekšā viņas intīmās attiecības ar Edvīnu. Nē, pirmajās dienās viņa nevarēja pierast. Sarka, jau iedomājot vien, ka pēc visai neilga laika tas nevienam vairs nebūs noslēpums.

Bet vēl jau neko nemana. Vismaz, ik dienas vērojot, nav jūtams, ka Aldas augums mainījies.

Pat no Edvīna viņai bija kauns, un pagāja pāris nedēļu, kamēr viņa sadūšojās un pateica. Varbūt i tad vēl nebūtu pateikusi, bet viņš pats bija ievērojis, ka viņai izbeigušās zināmās, «slimās» dienas.

Edvīnu šī ziņa nemaz nepārsteidza. Viņš smaidīdams pamīli-nāja Aldu, paglāstīja galvu.

— Tādēļ jau man likās, ka tu pēdējā laikā esi pret mani vēsāka.

Alda izbrīnījusies ieskatījās viņam acīs.

— Vēsāka? Nav tiesa ... es tevi briesmīgi stipri mīlu ...

•— Nevis tā, muļķīte, — Edvīns teica, vairākkārt noskūpstīdams. — Bet tā ... tīri fiziski.

Tīri fiziski — varbūt. Kad Alda par to sāk domāt, viņai tiešām jāatzīst, ka Edvīnam taisnība. Tajās stundās, kad tagad! viņa guļ Edvīna rokās, viņai nav vairs tā lielā, aizmirstības pilnā, atdošanās prieka ... jā gan, tagad viņā radusies tāda dīvaina pašaizsardzības sajūta, un viņa vienmēr vēlas, lai tas beidzas, ātrāk.

Laikam jau tam tā jābūt, ja gaida bērniņu.

Un tomēr vēl līdz šim Alda nespēj pierast pie domas, ka viņai būs bērns. Viņa pati nav skaidrībā, vai par to priecājas, vai ne. Galvenais — lai pēc iespējas ilgāk nepamana ļaudis.

Alda novieto salāpītās zeķes — viņa to ir izdarījusi ļoti, ļoti rūpīgi, liekot lietā tās iemaņas, kas apgūtas skolas rokdarbu stundās. Lāpījums gluds, glīts, kā ieausts, nerēgojas neviens dzijas gals.

Edvīnam ātri plīst zeķes. Viņš daudz staigā, un zābaki ir smagi. Bet Alda lāpa labprāt, pat ar prieku, jo tajos vakaros,, kad mājās nav Edvīna, viņai ir patīkami tā sēdēt, labot viņa zeķes vai veļu un nepacietīgi gaidīt, kad atskanēs īsie piesitieni pie loga. Tad viņa trūkstas augšā un skrien atvērt durvis. Tiesa,, tagad viņa, kaut arī steidzas, bet vairs neskrien.

Alda noliek zeķes skapī un pieiet pie loga. Laukā nespodra mēnesnīca, viss dārzs ap māju balts, kluss un nedzīvs. Saskatāma arī egļu sieniņa dārza ziemeļu pusē — tumša, ar sniega villaini pārsegta. Vēja nav, ābeļu kailie kroņi melnē nekustīgi, vietām savijusies spocīgā mudžeklī. Laikam piesalst — loga rūts lejas malā uzradies smalks leduspuķu raksts.

Alda noņem no palodzes fuksiju un mirti un novieto tās uz mazā apaļā galdiņa, kas atrodas turpat pie loga. Tad viņa vēl šo to piekārto istabā un kļūst nepacietīga. Nu jau gan viņam jānāk. Kuru katru mirkli. Citādi jāsāk tīri vai uztraukties. Lai gan — nekas taču nevar notikt. Noiet to vienu kilometru no pilsētiņas līdz Kalnabērziem pa iebrauktu ceļu šādā gaišā naktī — galu galā tas ir tīrais sīkums.

Garām iedama, Alda patausta, vai eglītei, kas šeit ienesta pēc ziemas svētkiem, jau nesāk birt skujas. Tomēr ne, tās vēl stingri turas pie zariņiem. Tikai nesmaržo vairs. Parīt vecgada vakars, būs jāieliek jaunas svecītes un jādedzina vēlreiz. Varēs liet laimes ... Aldai aizvien patīk redzēt, kā izkausētā spožā alva no pannas čurkstot ielido ūdens traukā un kā uz burvja mājienu pārvēršas visdīvainākajos ķeburos, ap kuriem visi lauza galvas un nevar vien uzminēt, kas tas varētu būt. Arī citāda veida zīlēšana un dažāda māņošanās Aldai patīk — laikam gan tāpēc, ka atgādina bērnību, no kuras viņa ātri un enerģiski šķīrusies.

Alda izņem no skapja kleitas drānu, Edvīna dāvanu ziemas svētkos, un apliek gaišzilo, mīksto audumu ap pleciem. Skaista drāna. Krāsa tā piestāv sejai un matiem ... labais Edvīns, viņš ir piedomājis ar visu sirdi. Tādēļ šis auduma gabals īpaši mīļš. Pavasarim Aldai būs brīnum jauka kleita ...

Tad viņa atceras, ka pavasarī tomēr šo kleitu nevarēs valkāt. Tā jāatliek vēlākam laikam. Nu, nekas, pacietīsimies.

Laiku kavēdama, Alda paņem avīzi un atsēstas pie lampas. Lasa visu no vietas — sākot ar to, ko ministru prezidents teicis sakarā ar jauno gadu, rakstu par to, ka saimniecībā vērojama uzlabošanās, lauksaimniekiem tagad piemaksā ne tikai par bekonu, bet arī par speķa cūkām, kas iet eksportam ... to Alda jau dzirdējusi no sava vīratēva. Tālāk Alda izlasa, ka Leipcigā reih-stāga dedzināšanas prāvā pasludināts spriedums... ka Latvijā pēdējos gados nedabiski aug pašnāvnieku skaits. Avīze pat savākusi skaitļus — cik vīriešu, cik sieviešu gan nošāvušies, pakā-rušies, nozāļojušies. Šo rakstu Alda izlasa ar pretīguma un baismu izjūtu.

Nē, kā var labprātīgi sev atņemt dzīvību — to viņa neizprot. Visu, bet to ne.

Alda ātri pāršķir lapu un sāk lasīt dažādus sīkumus no visas pasaules — ko ziemas svētkos darījis Anglijas karalis, ko Hitlers, ko Romas pāvests.

Lasa un ar dzirdi gaida pazīstamo piesitienu pie loga.

«Apcietināti Latsekcijas sūtnis un komunistu partijas apgabala organizācijas vadītājs...»

Apcietināti... nu jau pagājuši gandrīz četri mēneši, bet Aldai bieži atkal un atkal jādomā par Aneti. Aneti aizveda, iebāza cietumā, un nekas vairs nav dzirdams. Tikai pa Priedaini nerimdamies vēl aizvien klīst raibu raibie nostāsti par to, ko visu gan šī Anete nav darījusi. Cilvēkus musinājusi, lapiņas palīdzējusi kaisīt, bet galvenais — spiegojusi. Nu, kā tad — to jau bija viegli izdarīt, visas dāmas, kas nāca šūties, uzskatīja viņu par godīgu cilvēku, un vai tad nav zināms, ka sievietes izpļāpā daudz ko tādu, ko nevajadzētu ... bez tam šī šuvēja, šī sarkanās paradīzes praviete, kurai nekas nav svēts un kura bijusi mīļākā abiem arestantiem i Daugavietim, i Kurzemniekam (pārmaiņus, mīļie, pārmaiņus — hi, hi, hi!), ievilkusi savos tīklos arī tādu cilvēku kā pagasta rakstvedi. Nu jā, ar aprēķinu, kā tad! Redz, citādi jau šī nekā netiek klāt tiem pagasta papīriem. Bet, kad tādu puisi mazbišķīt apmīļo, šis tūlīt kūst kā vasks un izliek visu kā uz delnas.

Nē, nu cilvēks jau nav vainīgs, šim nav bijusi ne mazaka nojauta... stāsta, kad dabūjis zināt, ar ko bijusi darīšana, gandrīz trieku dabūjis.

Tā, redz, ir — cilvēks nekad nevar būt īsti drošs, kam viņš, labdienu dodams, pasniedz roku.

Nu, un ko tad šī ar visām tām izspiegotajām ziņām?

— Kā, ko? Tūlīt uz karstām pēdām projām uz Maskavu, un viss. Un šai nauda rokā.

— Vai tu re, ko! Ai, ai, par ko gan cilvēki tagad nepārdod savas dvēseles! Taisni ticēt negribas.

— Ticēt ta negribas, bet ko tu darīsi, ja pierādīts. Vai ta cietumā kādu tur par velti?

Tā runā visi tie, kam gadās ienākt Kalnabērzos.

Alda atspiež galvu rokās un smagi, smagi nopūšas. Tagad ir divas Anetes — tā, pie kuras viņa skrēja ik novakaru, sēdēja blakus šujmašīnai un vēroja, kā veiklajos pirkstos top krāsainas, jaukas blūzes un kleitas; tā, ar kuru gāja pa laukiem un mežiem, puķes lasīdamas un ogodamas; tā, ar kuru no sirds un draudzīgi parunāja, kura iedeva šad tad pa interesantai grāmatiņai.

Un tad tā otra — sveša, tumša, neizprotama. Tā, kas tagad tiek turēta cietumā un kuru tiesās.

Divas Anetes.

Tas ir tikpat kā trieciens pa galvu. Tā domāt, protams, muļķīgi, bet, kad Alda dzird visu, kas tiek runāts un stāstīts, rodas sajūta, it kā briesmīgie apvainojumi kaut kādā nebūt veidā attiecas arī uz viņu... kaut netieši, kaut tikai ar savu ēnu, bet skar.

Nē, tiešām bezgala grūti tam ticēt, bet laikam jātic, ja visi apgalvo.

Taču doma par Aneti Aldā aizvien uzvanda smagu grūtsirdību ... skumjas, it kā stāvot pie atvērta kapa. Tam viņa nespēj pretoties.

Dzin, dzin!

Loga rūts iedrebas īsi un klusi. Alda nomet avīzi un, visa •starodama, steidzas atbultēt durvis.

— Vai tu neesi nosalis? — viņa jautā, ienākot atpakaļ siltajā istabā. — Es jau sen tevi gaidu.

Edvīns tikai pasmaida un apsēdies sāk novilkt zābakus.

— Kādēļ tu mani gaidi? Tu taču zini, ka es tik ātri netieku.

Alda atsēstas blakus un pieglaužas ar vaigu vīra plecam.

Viņa nesaka neko, sēž klusa un laimīga par to, ka viņš ir mājās.

Edvīns pagrūž ar kāju zābakus un tad viegli apskauj Aldu.

— Ko tad tu labu dari visu vakaru? — viņš apjautājas.

— Es ... šo to. Tev zeķes salāpīju, avīzi izlasīju un gaidīju, kad tu nāksi.

— Man atkal tā kooperatīva sanāksme ievilkās ilgi, — Edvīns stāsta. — Un tad pēc tam uzplijās vēl daži kaimiņi — nāc un nāc tējnīcā ... nu, iegāju, pasēdēju, lai neapvainojas.

— Bet ēst tak tu gribēsi?

— Katrā ziņā. Kas tev ir vakariņās?

— Es pacepu gaļu un glabāju cepeškrāsnī... būs jau vēl silta. Vai zaļus kāpostus klāt gribi?

— Dod tikai šurp.

Alda atnes ēdienu un noskatās, kā Edvīns sāk garšīgi ēst.

— Man patīk, ka tev pa prātam, — Alda saka. — Kad es pati gatavoju, vienmēr baidos, vai iznāks labi.

— Ej nu, muļķīte . .. bet kādēļ tu pati nemaz neēd?

— Es jau ēdu. Tik vēlu negribas.

Brīnišķīgi! Edvīns ar vilka ēstgribu notiesā visu, tad izsmēķē* papirosu, noģērbjas un omulīgi atlaižas gultā.

— Nogurst arī pa to dienu, — viņš saka.

Alda izdzēš lampā uguni, pa tumsu aiztaustās līdz savai gultas malai un palien zem siltās segas Edvīnam blakus.

Izstiepjas visā augumā viņam blakus, pieglaužas un dziļi,, laimīgi nopūšas.

Bet laime pret visiem neizturas vienādi. Dažreiz tā tev izlikusies smaidīga ilgi, pat pāris gadu desmitus, un tu jau esi droši pārliecināts, ka tā būs līdz mūža galam, te pēkšņi — skaties,, vienā dienā izkūst kā sniega pikucis saujā. Atjēdzies — nav vairs nekā, tikai nepatīkams slapjums tek aiz piedurknes.

Tieši tāda sajūta tagad ir galdnieka Bites sievai Bertai. Nekas nav līdzējis — ne baltā kleita, ne matu uzskrullēšana, ne vēl rūpīgāk gatavotās pusdienas. Itin nekas. Bite tik atklāti un nekaunīgi saietas ar friziereni, ka tagad par to smejas visa pilsēta.

Un kā lai nesmejas — pakausī jau sāk spīdēt mēness, ūsas pa pusei sirmas... nu jā, tagad gan frizierene varēs matus ataudzēt un tās ūsas atkal pataisīt melnas. Tai jau netrūkst visādu smēru un smāķu. Bet kauns un negods tas ir. Tāds kauns un negods, ka Berta labprāt vēlētos izlēkt no savas ādas vai arī, ja būtu dūša, ņemt striķi un pakārties. Tpu, tpu, tpu!

Kad cilvēkam tādi kreņķi, tad arī tik negudras, grēcīgas domas iešaujas galvā. Protams, Berta jau nav traka, ka tāda dulna tēviņa dēļ ies sev pielikt rokas. Lai skrien, lai grābj to medus maizi, gan jau vēlāk kodīs pirkstos. Šai nu tāda veča vajag! ... Naudas vajag, nevis šā paša.

Sirdsēsti beidza Bertu nost. Klusībā viņa tika izdomājusi savai sāncensei simtiem atriebību. Uzkrāvusi tūkstošiem lāstu. Bet padarīt nevarēja nekā. Viss, ko viņa spēja sev atļauties, bija tas, ka vienurīt, stāvēdama pie savas mājas ielas malā, frizierenei garām ejot, bija pacēlusi gaisā sniega lāpstu un noprasījusi:

— Vai ar šito pa galvu negribi?

— Tikai pamēģiniet! ... — Tā otrā bija gan pielikusi ātrāku soli, bet pie frizētavas durvīm atskatījusies un tik zobojoši pasmējusies, ka Bertai no briesmīgā aizvainojuma melns vien novērpies gar acīm.

Jā, te nu nekā labot nevarēja. Bite pat vairs neslēpās, pilnīgi atklāti, no cilvēkiem nekaunēdamies, slāja tik pāri ielai taisnā ceļā pie tās mātītes. Tagad viņš pastāvīgi tā smirdēja pēc odekolona kā sesks. Laikam jau dievs viņam laupījis saprātu. Vai arī tā maita ieēdinājusi. Berta nav māņticīga, nē, bet dzirdēts ir...

Kā tad citādi lai izskaidro to, ka vairāk nekā divdesmit gadu miesīgā sieva bija laba diezgan un nu pēkšņi vairs ne!

Berta iet izkratīt sirdi pie savas draudzenes Ieviņa Hermīnes. Tā pēc vīra nāves gluži pārvērtusies . .. nervoza kļuvusi. Kā lai neskumst pēc laba cilvēka! Tagad nu visa dzīve uz vienas pleciem — domā par sevi, domā par Hertu. Mazumiņš naudas jau viņām ir, bet jāgudro, kā tālāk. Hermīnei ir apsolīts, līdzko pastā būs brīva vieta, tad Herta varēs stāties darbā. Bet, kad būs, — tas nav zināms. Hermīnei ļoti patiktu, ja meitene varētu iemanīties par telefonisti, tas tāds viegls un glīts darbs.

Viņas abas ar Bertu sūdz viena otrai bēdas. Hermīne nevar un nevar beigt gausties par savu Arnoldu ... vajadzēja arī tā notikt... laikam jau dieva pirksts ... taisni tādā reizē, kad pati uz īsu brītiņu izgājusi... jā, viņai tai rītā gan bija pavisam nemierīgs prāts .. . bet vai gan varēja iedomāties šādu nelaimi! Visu mūžu Hermīne neaizmirsīs, cik tas bija briesmīgi... kad viņa atvēra durvis un ieraudzīja ... uz grīdas ... Jā, ko nu vairs tagad, žēlojies, kā gribi, — augšā neuzcelsi.

— Ak dieviņ, dieviņ, — nopūšas Berta. — Katram savs krusts. Vai tad nelaimi kāds paredz? Vai man pašai agrāk varēja kaut sapņos rādīties, ka mans Bite šitā noies no ceļa?

Hermīne sīki izprašņā, kā Bertas vīrs uzvedies šodien, vai viņi ko runājuši un vai uz frizētavu skrējis. — Kur nu bez skriešanas, tagad jau viņam tur otras mājas. Varbūt drīz nemaz vairs savā mājā nerādīsies.

— Zini, mīļā, — Hermīne noteiktā tonī saka draudzenei. — Es par tevi tomēr brīnos. Kā tu viņam un tai mātītei ļauj sev pa galvu dancot?

— Jā, bet ko tad lai es ...

— Es tavā vietā gan tā nepielaistos. Ni un ni. Es viņam tādu trādirīdi sataisītu, ka viņš man pa skursteni izlidotu laukā. Kā korķis. Es viņam tādas brūtes parādītu, ka nezinātu, kur dēties. Bet tu tikai šņaukājies un maitā sev acis.

— Ko es neesmu mēģinājusi ar viņu runāt, gan pa labam, gan ar ļaunu, — žēli sūdzas Berta. — Bet nelīdz. Tikpat kā noburts.

— Nu, es gan mācētu atburt!

— Bērni būtu, varbūt tie piesietu ...

— Tādam bērni bijuši nebijuši, — Hermīne griež kā ar nazi. — Paldies dievanņ ka jums viņu nav.

Krēslo novakars. Arā vējš griež nelielu puteni. Hermīne izvārījusi kafiju, uz galda sagriezts lauku plācenis, ko šorīt, uz tirgu braukdama, atvedusi lauku tante. Plācenis garšīgs, mīksts kā pūpēdis, bet Berta tikai viļā un viļā pa muti. Visas viņas domas pie tā, ka Bite katrā ziņā atkal tur.

— Kad es tā sadomājos, — viņa saka, — tad man reizēm tā aptekas dūša, ka es tai draņķei varētu nezi ko izdarīt. Nudien, ar savām rokām nomužītu.

— Un kas no tā? — prātīgi jautā Hermīne. — Tu viņu nomu-zīsi un pati tādas dēļ dabūsi sēdēt krātiņā. Bet tas tavs buks pa to laiku atkal sev noskatīs jaunu. Tagad jau trakas lietas notiek visās malās ... palasi tikai avīzes — mati ceļas stāvus! Ko tikai visu gan cilvēki neizdomā — kā vien mācēdami, viens otru galē nost, i šauj, i dur ar nažiem, aplej ar ziepju zālēm ... brr! Nē, to nu gan es neatzīstu. Tie jau tādi pusdullie.

Berta neko nesaka, tikai nopūšas. Bet klusībā viņa nodomā, ka nemaz nebūtu slikti, ja kāds uzgāztu kārtīgu ziepju zāļu porciju tai nelietei uz saldi smaidīgā ģīmja. Tad nu redzētu gan, ko tad darītu Bite. Diez vai vairs skrietu pāri ielai kā muša uz medu ... Zināms, pati jau viņa to nedarīs, tik sajukusi viņa nav, bet no tiesas derētu ...

Dziļi iegrimusi sāpīgajās pārdomās un raizēs, Berta tomēr kļūst mundrāka un atdzīvojas, kad Hermīne pastāsta vienu otru pilsētiņas jaunāko notikumu.

Zarāniete neceļoties vairs no gultas — pavisam, pavisam vārga. Bet pats tikai sit zolīti un iemet dzidro, kas šim par bēdu! Ai, mīļā, vīrieši tak lielākā daļa tādi nelieši vien ir... tādi kā nelaiķis Ieviņš gadās no tūkstošiem viens ... un tādi jau arī bez laika mirst...

Hermīne nobrauka acis un stāsta tālāk.

Skrejas kundze šodien uz tirgus gandrīz apraudājās par savu vīriņu. Nu, par to, ka tas arī līdz acīm tagad iekritis tai spēlmaņu kompānijā. Zarāns, Tumšs un šis. Nobrīnīties vien nevar, kā viņiem neapnīkst. Nu, Tumšiene — tā ļaudīm neies rādīt, pārāk lepna, bet patikt nu gan viņai arī tas nepatīk. To jau var saprast, pati grozās sabiedrībā — gan aizsardzēs, gan dāmu komitejā, visādos kursos, bet pats tik pļēgurot vien zina. Kamēr notrieks to bodi, un tad būs visa lepnība vējā. Jā, kad tā uz ļaudīm paskaties no malas, tad tīri vai skaudība pārņem — cik tiem viss labi, spoži un gludi. Bet, kad ieskaties zem tām lepnajām drēbēm, tad redzi, ka katram savs augonis. Un tad paliek tā vieglāk ap sirdi, ka citiem arī iet visādi...

— Jā, jā, — Berta skumji piebalso. — Nevienam tā dzīve nav rožu dārzs.

Kad Berta iet uz māju, putenis virpuļo jau spēcīgāk. Naktī droši vien aizvilks visus ceļus. Sirds Bertai tukša un bēdīga, nav prieka iet uz māju, kurā tevi neviens negaida.

Un viņai atkal acīs iesprāgst nāvīga apvainojuma un bezcerības asaras. Cik nepateicīgi un nekrietni gan ir vīrieši... cik neizsakāmi nekrietni! No tiem pasaulē visas nelaimes. Un sievietes tikai cieš. Cieš un nes kā krustu. Muļķes, ka tic. Viņa jau arī ticēja jaunībā — likās, ka īstais dārgums atradies: ūsas saskrullētas, klavieres spēlē, visādus mīlīgus vārdiņus saka ... tpu, nolādētais!

Sniegs triecas sejā, bet krūtīs viņai briest aizvien karstāks un sūrāks naids pret visiem vīriešiem pasaulē.

Savos pārdzīvojumos un pārdomās iegrimusi, Berta ieskrēja tieši krūtīs pagasta valdes rakstvedim. Tas pieklājīgi atvainojās, bet viņa, uz to neatbildējusi, aiziedama pikti nosodījās: «Pat uz ielas viņi tev negriež ceļu ...»

Eduards nāca no darba. Šodien, kā jau visās ceturtdienās, kad ļaudis sabrauc uz tirgu, arī pagasta valdē karstāks laiks. Tad tur viens nāk ar tādu darīšanu, otrs ar šādu. Viens lūdz pagarināt nodokļa nomaksu, cits grib iedabūt kādu vecu tantiņu nabagmājā, trešajam jāizraksta šādas tādas zīmes un apliecības. Darba pilnas rokas. Pašā vakarā ienāca Salmiņiete no Kalnabēr-ziem, lūdzās, kamēr izlūdzās, lai Eduards viņai uzraksta lūgumu pagastam pēc pabalsta. Raudāja, ka bērni staigā basām kājām un viņai nav ko samaksāt īri par istabu. Slimojusi, gandrīz veselu gadu palikusi parādā.

— Vai tad Kalnabērzs nevar pagaidīt? — Eduards bija mēģinājis atrunāties, jo viņam nebija brīv rakstīt lūgumus.

Bet Salmiņiete lūdzās un neatkāpās. Runājusi jau, bet tas tikai sakot, ja nevar samaksāt, lai atbrīvo istabu. Viņam šogad tai mājelei jumts jālāpa, viņam vajag naudas.

Eduardam beidzot apnika, viņš ņēma un uzrakstīja sagrozītā rokrakstā, no sava slīpā burtus atgāzdams pavisam taisni. Tas viņam padevās ļoti veikli. Vēl tikai nozvērināja Salmiņieti, lai tā nepasaka, kas rakstījis, tad viņa, daudzkārt pateikdamās, aizgāja un arī Eduards varēja doties mājup.

Viņš soļoja lēni, izvēdinādams galvu. Pēc nosēdēšanās visu dienu slēgtā telpā, karstā, piesmēķētā gaisā tāds vējains laiks tīri patīkams. Pat sniega pārslas sejā labi atsvaidzina.

Tai brīdī, kad Berta viņam uzskrēja virsū, Eduards apsvēra — iet vai neiet lejā uz tējnīcu pēc maizes. Viņš centās atcerēties, cik liels gabals šorīt pēc brokastīm atlicis pāri. Kaut cik jau bija, gan iztiks, ļaunākajā gadījumā aizņemsies no saimnieces. Viņa šodien tirgū būs nopirkusi arī biezpienu un olas, kā viņš lūdza.

Klusā pilsētiņa šai vakara pirmajā tumsas stundā cauri sniegputeņa ne visai biezajam plīvuram izskatījās diezgan jautra un mājīga. Veikali vēl apgaismoti, jau deg ugunis arī dzīvokļos. Ielas patukšas kā vienmēr šai laikā, bet retie gājēji, puteņa apņemti, izskatījās, it kā tie ietu dejodami. Kaut gan dejoja ap viņiem tikai sniegs.

Agrāk Eduards pa lielākajai daļai no darba negāja vis tūlīt uz māju, bet devās pa galveno ielu gandrīz līdz pilsētiņas malai, kur labajā pusē mazas mājeles logā aizvien dega spoža uguns, jo tur kāds vēl cītīgi strādāja.

Šis «kāds» nolika darbu pie malas tikai tad, kad Eduards atvēra durvis, un arī tad ne ikreiz tūlīt. Darāmā vienmēr bija tik daudz, un viņa strādāja nenogurdama, jo viņi krāja naudu kopīgai dzīvei.

Eduards domā par Aneti sakostiem zobiem, ar negantu smeldzi krūtīs. Nē, viņš pilnībā vēl nav atjēdzies no šī ļaunā likteņa joka. Arī tagad tas viņam bieži vien šķiet nereāls. Un tomēr tas tā ir noticis, tas tā turpina būt, nelabojami un neatsaucami.

Visus šos mēnešus pēc briesmīgā notikuma Eduards ir nodzīvojis kā mēnessērdzīgs. Mehāniski darījis visu tāpat kā senāk, darbā tikpat akurāts kā vienmēr, dziļi sevī nēsādams pastāvīgu baiļu sajūtu — vai nākamajā dienā viņam nepateiks, ka atlaiž. Kā politiski neuzticamu. Kā smagā noziegumā apvainotās līdzzinātāju.

/

Protams, Eduardam skaidrs, ka tas viss par Aneti ir traki meli. Tā ir kliedzoša nepatiesība. Lai nu kas, bet viņš jau nu gan laikam labāk zina, kāda Anete īstenībā bija, kā domāja un ko darīja. Nu labi, viņa nedraudzējās ar vienu otru, viņa vienmēr uzsvēra, ka pie pilsētiņas un pagasta lielmaņiem tā nekad nebāzīsies, jo tie par sevi un tāda šuvēja kā viņa atkal par sevi. Zināms, Eduards sevi tā nevar norobežot, jo strādā tādā darbā, kur jābūt labās attiecībās ar visiem, bet Anetei savādāk — viņa sašuj kleitu, saņem naudu, un cauri. Viņai dāmu nevajag, bet dāmām viņas gan, jo Anete ir laba šuvēja. Tādēļ arī darba vienmēr bija kaudzēm, spēj tikai padarīt.

Nē, Eduards netic tiem neizprotamajiem apvainojumiem, kādi vērsti pret viņa draudzeni. Bet viņš apzinās, ka ir pilnīgi bezspēcīgs, un cieš, domājot par to, kas Anetei jāpārdzīvo cietumā. Nevainīgai būt cietumā — šausmīgi!

Mājās pārnācis, Eduards vispirms uzdedza uguni, saslaucīja sniegu, ko pa tumsu ienākdams ar zābakiem ienesis istabā, izvilka no mēteļa kabatas šorīt grāmatveikalā paķerto ilustrēto žurnālu un nolika pie lampas. Vēlāk palasīs, vismaz uz brītiņu būs izklaidēšanās. Bet vispirms jāpaēd. Viņš juta, ka ir krietni izsalcis.

Eduards sāka kravāties ap saviem pārtikas krājumiem. Atrada svaigo biezpienu un olas. Blakus nolikta arī krējuma burciņa. To viņš bija aizmirsis palūgt, pati atcerējusies. Krietna sieviete. Bet maizes gan maz — tikai tāda garoza vien. Ne tur ko ēst, ne neēst.

Eduards iegāja pie saimnieces un palūdza izlīdzēt.

— Ak atkal bez maizītes! — tā tīri vai iesmējās. — Būs jāēd gaļa un sviests vien ...

Viņa pameta bļodu, kurā maisīja kaut kādu mīklu, nāca un nogrieza maizi.

— Vai ta pietiks?

— Jā, pat ar uzviju, paldies ... rītā atdošu.

— Ja tik neaizmirsīsies, — saimniece nosmējās pakaļ. — Tad atkal būs jānāk lienēt.

Eduards vēl nebija ticis galā ar vakariņām, kad pie viņa durvīm kāds uzmanīgi pieklauvēja. Viņš cēlās un gāja atvērt.

— Labvakar, — teica nācējs, vēl kavēdamies tumšajā priekšnamā un purinādams no drānām sniegu.

— Labvakar, — Eduards atsaucās tīri pārsteigts. Izrādījās, ka atnācis Šneidera zellis Dāvids.

— Ienāciet dziļāk, — Eduards aicināja, domādams, kā gan šim puisim ievajadzējies.

Dāvids pirms ienākšanas pajautāja:

— Jūs .. . viens pats?

— Viens.

Dāvids pārkāpa slieksni un vēl palūkojās apkārt.

Eduards aizvēra durvis un padeva krēslu.

Dāvids noslaucīja kabatas lakatā seju, saglauda matus. To darīdams, viņš teica:

— Tas sniegs tā kā ūdens . ..

— Jā, putina pamatīgi, — Eduards piebalsoja.

— Jums laikam brīnums par tādu ciemiņu? — Dāvids ieprasījās un tūlīt turpināja. — Bet man priekš jums ir kas nododams.

Priekš manis?

Dāvids iebāza roku iekšējā kabatā un izvilka aploksni.

— Lūdzu, — viņš sniedza to Eduardam. — Tā jums.

Aizvien vairāk brīnīdamies, tas saņēma vēstuli pirkstu

galos.

— No kā?

— Kad izlasīsiet, tad jau redzēsiet, — Dāvids smaidīja. — No tālienes. Tikai pa aplinkus ceļiem. Es jūs negribu aizkavēt un tūlīt iešu atkal projām. Man tikai vēl jāpasaka, ka jūs varat uzrakstīt arī atbildi. Kaut ko nedaudz un caur puķēm ... tas neies uz turieni ar jūsu rokrakstu, atradīsies, kas pārraksta. Es varu rīt vai parīt ienākt pakaļ.

Viņš atsveicinājās un aizgāja, galīgi noteikdams, ja Eduardam nekas nav pretī, tad viņš nāks parīt. Eduards palika viens un apjucis blenza uz balto aploksni bez adreses.

Dāvids gāja atkal caur sniega virpuļiem, dodamies mājup, un domāja par sestdienas šūnas sēdi. Nāk saeimas vēlēšanas, fašisti brēc par kreisās frakcijas likvidēšanu. Jāprotestē. Jārunā ar masām. Bet kā? Nelegālu mītiņu šeit nesasauksi. Viens otrs arī arestu nobiedēts. Tomiņš no depo viņdien attīstīja teoriju —■ vai nevajadzētu nogaidīt, neko nedarot, un tā pasargāt organizāciju no tālākiem uzbrukumiem. Bet kam tad īsti sevi taupīt? Kādiem laikiem? Kādiem mērķiem? Aplams viedoklis, aplams! Vai partijas biedri ir tārpi, kas var salīst alās? Bet ļoti nepatīkami, ka tādas noskaņas.

Un Dāvids iedams izlemj, ka šādā gadījumā vispareizāk rīkoties tā — sēdē skaidri un atklāti pasacīt: kurš sācis šaubīties

481

31 — A. Brodele

un baidīties, tas lai labāk iet, lai izstājas. Lai organizācijā paliek tikai tie, kuri nebaidās. Labāk mazāk, toties tādi, uz kuriem var paļauties.

Pēc Pāvila aresta šūnas organizatora pienākumi guļ uz Dāvida pleciem. Bet notikumi — gan iekšējie, gan ārējie — aizvien vairāk sabiezē. Ar apgabala komiteju, paldies dievam, atkal ir sakari, sola arī literatūru, tikai būs grūti dabūt to šurp. Ieva nedrīkst vest. Nekādā gadījumā — ne. Kaut kas ir jāizdomā, jāatrod ceļi. Lai Ieva uztur sakarus, bet tikai tīrām rokām un tukšām kabatām. Ja būtu kāds pilnīgi neitrāls cilvēks, kas nemodinātu aizdomas un kam varētu uzticēties ...

Dāvids domās atkārtoti pārskata visus, ko pazīst, bet starp tiem nav tāda, ar ko varētu runāt, noteikti nav.

Par šo lietu vēl sīki jāpārspriež kopā ar Ievu, varbūt viņa pati var ko izdomāt.

Dāvids paiet garām zāļu bodei. Durvis jau ciet, bet logā gaisma. Varbūt sarkanmatis tur saskaita dienas peļņu. Bet sieva ar gatavām vakariņām gaida blakus, dzīvoklī.

Dāvids mierīgi pavīpsnā un aiziet tālāk. Un atceras savu draugu Pāvilu. Pāvil, tu esi gudrs puika — tu esi bijis tikpat gaišredzīgs kā Rīgas Finks.

Ja mīlestība var pāriet tik ātri, tad tā nav bijusi mīlestība.

Bet Dāvidam Dina tagad ir tukša vieta. Un, ja viņam jānopērk ziepes vai matūdens, viņš mierīgi ieiet zāļu bodē, un melnmatainā jaunā sieviete vairs neliek viņa sirdij sisties straujāk.

Miers.

Vēstule no aploksnes izņemta, vairākas reizes izlasīta, bet vēl aizvien Eduards nav atguvies. Tad viņš pietrūkstas kājās, pieiet un aizslēdz durvis. Drošības dēļ. Var ienākt kas nelūgts, bet uz vēstules pašā vidū rēgojas zīmogs «Rīgas Termiņcie-tums».

Cietuma zīmogs. Papīrs ar cietuma zīmogu viņa istabā.

Anete rakstījusi skopi:

«Esi sveicināts, draugs! Pat nezinu, ko lai Tev saku. Kaut kā grūti atrast vārdus. Es tikai ceru vienu, ka Tu pats visus notikumus esi sapratis un, bez šaubām, nedomā par mani neko ļaunu. Mēs taču pārāk labi pazīstam viens otru, lai tas būtu citādi un Tu noticētu kaut kādām nejēdzībām. Te nav priecīgi, bet es nezaudēju dūšu un ticu, ka taisnība uzvarēs.

Kā tu dzīvo? Tā gribas to zināt. Es būšu ļoti, ļoti priecīga, ja saņemšu no Tevis kādu rindiņu. Šai pirmajai reizei pietiks. Kad Tu man atbildēsi, tad uzrakstīšu par sevi sīkāk. Uz redzēšanos atkal, mans labais, vienīgais draugs. Anete.»

Eduards raugās uz savām rokām. Tās dreb. Un cietuma zīmogs vēstulei pašā vidū. Tie ir lasījuši, pētījuši, domājuši — kas tas ir par putnu, kam viņa raksta un ko sauc par vienīgo draugu? Ak negudrā, negudrā Anete! Vai tu nesajēdz, ka vari ieraut postā arī mani? Lai arī vēstule, acīm redzot, izsūtīta uz citu adresi, bet tā iet pa cilvēku rokām, no tiem kāds taču zina, kam tā domāta ... bez šī kurpniekzeļļa, kas to atnesa, iespējams, vēl arī citi...

Eduards mirkli cieši domā. Tad viņš uzrauj sērkociņu, piegrūž vēstules stūrim un patur lapu pirkstos, kamēr sāk dedzināt liesma. I tad vēl ciešas un tur, kamēr atlikusi tikai melna, čokurā sarāvusies plēne. To viņš iemet krāsnī un pamaisa ar kruķi, lai sajaucas ar pelniem.

Viņš neko nav saņēmis, neko nav lasījis. Kā gan Anetei neienāk prātā, ka viņš nevar riskēt ar savu darbu, ar visu dzīvi? Žēlīgais dievs! Ja viņu no pagastvaldes padzītu, tad atliktu iet tikai grāvjus rakt vai mežā malku cirst. Anete taču zina, ka viņam par katru cenu jānoturas savā tagadējā vietā. Kādēļ pie viņa iedrošinās nākt tas kurpnieks un dot šo vēstuli? Kā pie sabiedrotā, kā pie līdzzinātāja ... Viņš lai rakstītu kaut rindu un sūtītu to uz cietumu! Neprātīgā, neapdomīgā Anete!

Eduards ātri iet pa istabu no viena kakta līdz otram. Viņš nespēj sēdēt uz vietas un mierīgi apdomāt to visu. Un aizvien skaidrāks kļūst tas, ka Šneidera zellim, acīm redzot, ir kaut kādi sakari ar bīstamiem cilvēkiem. Vēstule varēja atceļot tikai pa tādām rokām, kam sakari ar cietumu. Bet Eduards nedrīkst un negrib pieskarties šīm rokām ... viņš negrib, lai tam būtu kas kopīgs! Viņš nevar to gribēt, ja vēlas paturēt sev zem kājām tik grūti izcīnīto dzīves pamatu. Ar kādām pūlēm viņš kļuva par rakstvedi! Kā mācījās, kā sitās pats saviem spēkiem, lai tiktu uz daudzmaz zaļāka zara.

Un tagad lai viņš tīšu prātu to zāģē nost? Kam ir tiesības to prasīt?

Pie durvīm piesita, un Eduards sarāvās kā no strāvas.

— Ko tad tā ieslēdzies! — atskanēja saimnieces balss. Viņš dziļi ievilka dvašu un gāja atslēgt.

Saimniece stāvēja durvīs un turēja rokās šķīvi ar kūpošām pankūkām.

— Pagaršojiet nu jūs arī, Māliņa kungs... man radi šodien, uz tirgu braucot, atveda ciemakukulim pirmpienu.

— Paldies. .. paldies... — Eduards stostījās. — Jūs mani par daudz lutināt.

Saimniece iesmējās un noslaucīja rokas baltajā priekšautā, noberzēdama tā stūrītī arī pie plīts satvīkušos vaigus.

— Kad jau neviena cita nav, kas lutina ... ko lai dara. Ēdiet nu, kamēr karsti. Es pieliku brūkleņu zapti, bet varbūt jums labāk patīk ar saldajām? Man vēl trīs burkas aveņu . ..

— Nē, paldies ... ko jūs ... liels paldies!

— Nu, tad uz veselību!

Viņa aizgāja, un Eduards, šķīvi rokās turēdams, atsēdās pie galda. Pankūkas bija uzpūtušās, zeltaini brūnas un smaržoja pēc karsta sviesta. Viņš tīri mehāniski sameklēja nazi un dakšiņu un sāka ēst. Tās viņam atgādināja kaut ko... bet nē, Anetes ceptajām bija cita garša.

Laikam tādēļ, ka viņa cepa ar olām, bet šīs te — pirmpienā.

Un ēdot Eduardam pēkšņi iešāvās prātā: diezin ko Anete šovakar ēd vakariņās? Varbūt sausas maizes gabalu? Varbūt viņai cietuma kamerā salst? Bet viņš siltā istabā mielojas ar pirmpienā raušiem.

Un Eduardam ir tā, it kā pāri galdam pastieptos mīļa, brūngana roka: «Es tev ielikšu vēl...»

Cik cietsirdīgi ar viņiem abiem ir paspēlējies liktenis, pārvilkdams svītru visiem viņu plāniem! Un viņi taču neprasīja no dzīves daudz! Tikai mazumiņu pieticīgas laimes. Viņš jau bija aizrunājis Krastiņa māju.. . pavasarī būtu nosvinējuši kāzas .. . viņš bija nolēmis ilgāk neatlikt.

Jau tuvojās pusnakts stunda, kad Eduards izdzēsa gaismu savā istabā un nolikās gulēt. Tumsā kļuva vieglāk. Tad cilvēks var būt ar savām domām noslēpts no visiem, viens un netraucēts. Tumsā drošāk domāt par to, ko citi nedrīkst zināt.

Tai vietā, kur ilgu laiku bija Anete, palicis tukšums. Neaizpildīts un sērīgs tukšums.

Spilvenā galvu iespiedis, Eduards ar sāpīgām skumjām domā par to, kāda viņa bija klusa, laba un sirsnīga. Draugs, kādu sastop reti, kādu otrreiz varbūt vairs neatrod. Viņi tik lieliski satika viens ar otru, kaut vēl nelaulāti, bet sapratās tā, it kā gadu desmitus nodzīvojuši kopā.

Anetes zīmīte uzplēsusi par jaunu jau mazliet apdzijušu brūci.

Eduards jūt, ka acīs ieriešas miklums, viņš apsviežas uz mutes un iekožas spilvenā.

Nākamajā rītā viņš izgāja no mājas agrak un pa ceļam pameta līkumiņu līdz Šneidera darbnīcai.

Par laimi, Dāvids bija viens.

— Es ienācu ... — Eduards ātri iesāka. — Lai jums nebutu jānāk pie manis.

— Jūs atnesāt? ... — Dāvids jautāja.

— Nē ... es ienācu pateikt, ka man nebūs vēstulēs, ko sūtīt...

Dāvida acis kļuva aizvien nopietnākas.

— Jūs ... atbildi nerakstīsiet? — viņš apjucis jautāja.

— Nē. — Viņš noliecās un notrieca sniega piciņu no meteļa stērbeles.

Tad Dāvids vēl sacīja ar dīvainu gausumu: — Jus bijāt tik tuvi cilvēki... es domāju ...

Eduards atliecās taisni un paskatījās tieši uz viņu. Dāvidam pat likās — tā pavisam atklāti un godīgi.

— Es nevaru riskēt ar savu vietu, — viņš teica. — Tādēļ turēšos no visa tā pavisam nost...

Dāvids vispirms neattapa, ko teikt, bet, kad viņš jau pavēra muti, jauns ienācējs vēra durvis, Eduards uzelpoja, un, kamēr tas vēl lāgā nebija pateicis labdienu, viņš ātri izgāja uz ielas.

Šodien putenis bija rimis. Debesis skaidrojās.

Dāvids lika pazoles Lejasbērzu Pīrāga zābakiem, bet prāts viņam nebija pie darba. Cik nejauki tas viss iznāca! Un kādēļ gan viņam pašam bija jālien pie šī cilvēciņa? Bet vēstuli nodot vajadzēja, un kurš cits to būtu darījis? Taču ne Ieva!

Dāvids ar dusmām norauj no liestes otru salāpīto zābaku. Pazoles nu ir jaunas, un tās turēs ilgi, bet virsas kā drabiņas, āda salūzusi, nodilusi, vairākās vietās sašūta. Muļķis. Dāvids tika teicis, ka pazoles likt neatmaksājas, labāk lai pasūta jaunus. Bet tam skopulim žēl izdot naudu par jauniem, viņš labāk to izsviedīs, lāpīdams vecās grabažas. Nu, katrs dara, kā grib.

Šneiders ir saķēris gripu un guļ gultā. Dāvids darbnīcā sēž viens un netraucēts. Viņš var šo to pārdomāt. Pa brītiņam viņš pavisam pārtrauc darbu un skatās laukā pa logu. Diena gaiša, otrā pusē ielai sarkanais biedrību nams un pāris apsarmojušu koku. Cilvēki redzami paretam.

Kas tur liels ko brīnīties? Tas pagasta veču kalps taču dara taisni tāpat kā toreiz Dina. Starpības tad nav nekādas. Dina pameta Dāvidu tādēļ, lai paturētu pūru un bodi; šis atsakās no Anetes, lai nekaitētu savai labajai slavai un noturētos vietā. Lai cilvēki dzīvo! Lai rāpo!

Gar logu, ādas cepuri samaucis, aiziet Tumšs. Svarīgs un cienīgs. Iedomīgs uz savu augsto stāvokli pilsētā. Galva — ko tu neteiksi! Tikai pārāk resns gan.

Nē, Dāvid, tu tomēr neesi pie pilna prāta ... Vai tad par ļaudīm var spriest tik pavirši? Tā ir nepiedodama lētticība — iepriekš neuzzināt, ko cilvēks domā, un uzbāzties tam ar vēstuli. Aita tu esi, Dāvid, muļķīga aita. Un vēl skaities pagrīdnieks. Pašam kauns.

Kāds smagām kājām nāca iekšā. Lejasbērzu Pīrāgs pēc zābakiem. Neģērētu aitādu puskažokā, arī briesmīgi novalkātā, nodilušu apkakli, ausaini galvā.

Viņš ienāca, nodauzīja no kājām sniegu un skaļi izpūta dvašu.

— Velns, kā ņem klāt... domāt, deguns būs sasalis ragā!

— Vēl jau tā neizskatās, — Dāvids atbildēja.

— Kā tad nu ir ar tiem maniem zābakiem? Gatavi? — Pīrāgs, rokas berzēdams, prasīja un atsēdās uz krēsla.

— Jābūt gataviem, — Dāvids teica. — Kā tad var nebūt gatavi, ja solīts? Mūsu darbnīca nemānās.

— Kas tu par žīdu, ja nemānies? — Pīrāgs spēra pretī joku. — Katrs īsts žīds mānās, tā es gribētu teikt. Viņam jau ticībā tā ierakstīts, ka jāapšmauc kristīgais .. .

— Vai jūs, Pīrāga kungs, esat tāds riktīgs kristīgais? — Dāvids iejautājās.

— A kā tad tu domā? Kas tad es esu, pēc tavām domām ... turks, vai?

— Nē, par ko tad turks! Bet es domāju, ka ir riktīgi un neriktīgi kristīgie.

— Nu tu gan muldi, — Pīrāgs teica. — Kā pa kapiem. Ja jau mācītājs nokristījis, kā var būt neriktīgs?

— Nu jā, mācītājs nokrusta, — Dāvids vientiesīgi smaidīja, — Bet tas ņem un paliek neriktīgs. Viņš neievēro baušļus, un beigta balle. Ko tu viņam padarīsi?

— E, kā tu gan nesaproti... — Pīrāgs iedegās, lai pierādītu Dāvidam tā aplamību. — Šā vai tā, viņš ir kristīgais, un cauri. Tāpat kā tu esi un paliec žīds, tā es gribētu teikt.

— Bet es gribētu teikt, ja viņš grēko pret kādu bausli, tad viņš nav nekāds kristīgais. Par ko tad, Pīrāga kungs, skolā baušļus māca? — Dāvids strīdējās.

Pīrāgs augstprātīgi atmeta ar roku.

— Ko tu no kristīgo baušļiem zini! Tev nemaz nav brīv tos ņemt mutē. Tava ticība atkal tev to aizliedz.

— Mutē es tos neņemšu, — Dāvids teica. — Bet zināt gan zinu. Tajos rakstīts — tev nebūs zagt, tev nebūs nokaut, tev nebūs laulību pārkāpt... Tā laikam tur rakstīts, vai ne?

Pīrāgs garšīgi iesmējās.

— Re, viņš zina gan, Mozus dēls, kristīgo baušļus! Rakstīts ta rakstīts, daudz kas ir sarakstīts, tā es gribētu teikt.. . bet, kas šos ievēro, tos rakstus, tas pavisam cits jautājiens!

— Nē, Pīrāga kungs, — Dāvids bija sataisījis ļoti nopietnu ģīmi. — Ja jūs šitā runājat, tad jūs arī neesat riktīgs kristīgais.

— Tad es tikpat labi varētu teikt tev pretim, ka tu neesi riktīgs žīds! Ahā! Redzi, kā viņš iznāk ... — Pīrāgs teica ar pārākumu. — Varbūt tu ēd cūkas gaļu?

— Man jau cūku nav, — Dāvids teica.

Bet Pīrāgam saruna bija iepatikusies.

— Un ko tu darīsi, — viņš uzvaroši jautāja, — ja es tagad tūlīt uz tevi metīšu krustu?

— Tas atkarībā no tā, kādu krustu — akmens vai koka, — Dāvids atbildēja.

— Tu gan esi muļķis, — Pīrāgs smējās pilnā kaklā. — Es metīšu krusta zīmi.

— Ak tikai zīmi... — Dāvids novilka. — No zīmes man nav bail. Es tikai negribu dabūt ar krustu pa galvu.

— Ak tu kungs, vai nav muļķis! — Pīrāgs nevarēja vien nopriecāties. — Bet nu es pa riktīgam tevi pārkrustīšu ... nu tu tikai redzēsi! Nu tu man tūlītās muksi!

Viņš pierausās kājās un ar roku iztaisīja pret Dāvidu gaisā krustenisku vēzienu.

— Vai, vai, Pīrāga kungs! — Dāvids, uz sava ķebļa sēdēdams, smējās. — Tas krusts jums arī neiznāk tā, kā vajag.

— Kā neiznāk? — Pīrāgs saskaitās. — Ko tu, žīda dvēsele, zini no krusta?

— Jus taču metat ne uz to pusi, kur jamet. Es jusu pamācīšu, kā pareizi met krustu, — re, šitā!

Un Dāvids pārmeta Pīrāgam platu, pamatīgu krustu.

Tas skatījās viņā ieplestu muti.

— Tu tak esi traks, — viņš beidzot teica. — Nu tu esi apgrēkojies pret savu ticību.

— Jā, Pīrāga kungs, — Dāvids nopūtās. — Redzēs, kas nu būs. Bet jūs metāt nepareizi, un man gribējās parādīt, kā jādara.

— Dievs ar visiem baušļiem un krustiem, — Pīrāgs rūca.

— Dod nu šurp tos zābakus! Vai esi labi sataisījis?

— Bet nu tā, ka var iet kaut precībās, — Dāvids, zābakus padodams, lielīja. — Es tā labi nopucēju, spīdēs un laistīsies kā brūtgānam . . .

— Labi gan, — Pīrāgs priecājās. — Re, kāds maita tu esi, gribēji mani pierunāt pasūtīt jaunus! Un kas ta šitiem pašiem vainas? Vai es neteicu — tu tik uz kristīgo apšmaukšanu vien gribi dzīvot. Bet mani tev piemānīt, redz kā, neizdevās!

— Neizdevās gan, — Dāvids pazemīgi piekrita.

— Mani vēl neviens nav piešmaucis, — Pīrāgs aiziedams palielījās. — Es neesmu nekāds muļķis.

Dāvids uzjautrināts nolūkojās viņam pakaļ pa logu, tad ķērās atkal pie darba.

Drīz atnāca pēc apaviem vēl viens klients — depinieks Tomiņš. Vīrs jau gados, kluss pēc dabas, labs atslēdznieks.

— Nu, sapīpēsim, Dāvid, — viņš uzaicināja. — Būs dūmi, būs siltums.

— Dūmi vien nelīdz, vajag uguni, — Dāvids atbildēja.

— Nē, paldies, vēl neesmu iemācījies.

— Nu, kas jauns? — Tomiņš jautāja.

Dāvids paraustīja plecus:

— Nekā nezinu. Pagaidām viss, kā bijis.

— Avīzē lasīji — apcietinātie kreisie deputāti pieprasījuši izlaist pret drošību. Noraidīts.

— Es zinu.

— Kļūst aizvien drūmāk. Man stipri nepatīk tā mūsmāju vāciešu ālēšanās ... tā braukšana uz fāterlandi un atpakaļ, tā bezkaunīgā izrunāšanās un draudēšana ...

— Nepatīk, bet tas tā ir.

— Es tā spriežu, ka nāk grūti laiki... grūti laiki... — Tomiņš drūmi pašūpoja galvu. — Kā vēl tas viss beigsies ...

— Jāturas pretī, — Dāvids teica.

Tomiņš pameta ar roku.

— Mēs jau turējāmies. Pats zini, kas iznāca. Mūsējie arī sēž, un kas to zina, vai tiks laukā. Nav vēl skaidrs, kad būs tiesa?

— Teica, ka martā. Bet tas, ka viņi sēž, tas gan, Tomiņ, nenozīmē, ka mēs varam gulēt aizkrāsnē.

— Tam visam nav nekādas jēgas, — Tomiņš teica ar rūgtumu. — Ar lapiņām, ar karogiem, ar runām... ko tu ar to panāksi? Ieroču vajag, tad cita runa. Bet, kamēr nav ieroču, tikmēr gudrāk palikt mierā. Vismaz saglabāt cilvēkus.

— Nu, tad paliec ... ej un saglabājies, — Dāvids strupi teica. — Neviens tev ar varu neuzbāžas. Ja tev bailes, tad .. .

— Ne jau bailes, bet man ir savs uzskats šai lietā, — Tomiņš taisnojās. — Es spriežu pēc lietderības .. . pēc tā, kas iznāk.

— Bet, kas iznāks tādā gadījumā, ja visi progresīvie cilvēki ielīdīs kā peles alās ... un pat nepīkstēs, lai neatrod viņu alas? Vai tad melnie spēki nekļūs aizvien stiprāki? Viņiem tad būs vairāk dūšas... viņi būs vienīgie kungi. .. Plācenis iedomāsies, ka viņš ir otrs Hitlers.

— Bargi kungi ilgi nevalda, — teica Tomiņš.

— Reizēm jau valda diezgan ilgi... vismaz tik ilgi, lai vienu veselu paaudzi pataisītu par mērkaķiem, par iebiedētiem muļķiem, par tādām raustāmām lellēm.

— Es tev nepiekrītu, Dāvid, — Tomiņš nepadevās. — Ja viņi iet uz šitādām provokācijām, tad kāda tev garantija, ka rīt parīt neaplasa visus, uz ko vien krīt aizdomas? Un ko tad?

— Bet interesanti zināt, kā tu no šīm aizdomām tiksi vaļā? Vai viens godīgs cilvēks var izlikties par negodīgu? Es to nemāku. Ja tu proti, — pamāci.

— Tu, Dāvid, runā pārāk gudrā tonī. Es jau nesaku, ka jāizliekas par negodīgu, bet acīs arī nav jālec. Sava piesardzība vajadzīga, tā varētu sacīt.

— Tu rītā uz šūnas sēdi nāksi? — Dāvids īsi ieprasījās.

— Es vēl labi nezinu. Ja tikšu laikā, tad jā. Bet, ja netieku . .. vispār, īpaši negaidiet. Es jau tad uzzināšu . .. pienākšu pie tevis.

Dāvids skatījās uz Tomiņu un klusēja. Tad viņš teica:

— Tikai neaizmirsti maskēšanās nolūkā paķert līdzi kādas tupeles.

— Kā tā ... maskēšanās?

— Uz redzēšanos, — Dāvids teica. — Tu pārāk ilgi te kavējies. Nav labi.

Vakarā Dāvids pa tumsu aizstaigāja līdz Jēcīšiem.

Ieva un Andris bija tikko pārbraukuši no meža ar malkas vezumu. Ieva nosalusi, sārtās rokas berzēdama, stāvēja, cieši piekļāvusies siltajai krāsnij.

— Nu, atdevi? Ko teica? Atbilde ir? — viņa nobēra jautājumus.

Dāvids atsēdās, saglauda matus, brītiņu paklusēja un tad teica:

— Dabūju kurvīti.

Ievai vaigi, kas kaisa no sala un istabas siltuma, iekvēlojās vēl spilgtāk.

— Kādu . .. kurvīti?

Viņš zobgalīgi pasmīnēja.

— Tā taču saka, ja saņem atraidījumu, pareizi?

— Viņš ... nerakstīs Anetei?

— Kādēļ lai gudrs cilvēks riskē ar savu reputāciju? Neaizmirsti, šis kungs ir ierēdnis.

— Viņš — nerakstīs Anetei? — Ieva atkārtoja. — Viņa atrakstīja un viņš ... neatbildēs? Nevar būt! Tas nevar būt, Dāvi!

— Tu jau varētu aiziet pati un palūgt, lai viņš tev paskaidro, man tikai ir aizdomas, ka sevišķa prieka no tava apciemojuma viņam nebūs.

Ieva strauji pārnāca pāri istabai un atsēdās Dāvidam pretī.

— Tā? Es tiešām gribētu dzirdēt, ko saka Anetes vienīgais, labais draugs . .. vistuvākais cilvēks! Es katrā ziņā gribu to dzirdēt! Es gribu zināt, ko viņš pasacīs man!

— Liecies mierā, Ieva, — Dāvids rāmi noteica. — Nekur tev nav jāiet. Vai tad vienmēr jātaisa muļķības? Nepietiek ar to, ka es kā tāda naiva jaunkundze nospēlēju pastnieku? Arī tu gribi viņam ienest savu vizītkarti?

— Tātad Anete gaidīs vēstuli un nesagaidīs, — Ieva lēni sacīja.

— Vēstule jau ceļā var nozust... — Dāvids piezīmēja.

— Nē! — Ieva atmeta galvu. — Ja jau tā . .. ja viņš tāds lupata, tad es vismaz neļaušu savai Anetei lolot kaut kādas tukšas cerības ... lai tad viņa zin.

— Bet paklausies ... vai to tagad tūlīt vajag? Viņas tagadējā stāvoklī...

— Un tad? — Ieva jautāja. — Vēlāk, tu domā, viņai būs vieglāk? Nē, Dāvi, es Aneti pārāk stipri cienu, lai apzinīgi liktu viņai dzīvot... tukšās cerībās. Un viņi taču bija tādi draugi. .. tas izklausās taisni neticami, Dāvid!

Viņš paraustīja plecus.

— Pasaulē katru dienu notiek kaut kas neticams.

— Tā jau ir, — Ieva skumji piekrita.

īsu, pavisam īsu mirkli viņa atcerējās pati savu pārdzīvojumu. Uz to vēstuli pagājušajā pavasarī viņa tā arī nebija atbildējusi. Gribēja, bet netika pāri aizvainojumam. Un vairāk vēstuļu nesaņēma. Lai. Taisnība taču, ka pasaulē katru dienu notiek kaut kas tāds, kam tu iepriekš nekādi nebūtu ticējis.

Ieva atrāvās no rūgto atmiņu mirkļa, aizlika ielasītu grāmatu galda viņā malā un tīri ikdienišķi teica:

— Es tev došu karstu tēju, Dāvi.

— Ja dosi, dzeršu, — Dāvids atsaucās.

Viņa atnesa divās glāzēs kūpošo dzērienu un atkal atsēdās ciemiņam iepretim.

— Tomiņš rīt uz sēdi nenāks, — Dāvids ierunājās pēc brīža.

— Tā?

— Man stipri vien liekas, ka viņš vispār vairs nenāks. Šodien atkal mani aģitēja par to, ka jānogaida, nav jālec kungiem acīs.

— Es par viņu daudz nebrīnos, — Ieva teica. — Viņš jau vienmēr ir bijis diezgan bailīgs. Labāk lai nenāk arī.

— Lai nemaitā nervus sev un citiem, — Dāvids piekrita. Tad viņš pēkšņi iedomājās ko citu un iesmējās: — Paklausies, Ieva, es šodien tava brūtgāna zābakiem pieliku jaunas pazoles. Varbūt viņš atkal nāks precībās?

Ieva aizrijās ar tējas malku un sāka klepot.

— Kā par nelaimi jums toreiz pateicu. Nu mani ēdīs visu mūžu.

— Kādēļ tad tevi ēdīs? Brūtgāns kā bilde, tas tikai ceļ tavas akcijas.

— Nemuldi, Dāvid, — Ieva saskaitās.

— Vai tad es muldu? Es lielu tavus preciniekus, bet tu ņem ļaunā.

— Dzer savu tēju un nepiemini šo ķēmu. Tas jau tā mani apstājis kā nelaime. Viņdien braucu pa ceļu, skatos, šis brauc pretī. Es griežu malā, lai var tikt garām, bet tas — ragavas šķērsām pāri ceļam, apstādina un sāk ar mani amizieri: «Nu, Ievas jaunkundz, tagad nu gan tālāk nelaidīšu ... nu būs jāgriež apkārt un jābrauc uz Lejasbērziem!» Un pats taisa tik saldas actiņas, ka taisni dūša sašķebinājās.

Dāvids iesmējās pilnā kaklā.

— Nu, redzi, nu, Ievas jaunkundz, cik tas ir nopietni! Nē, tas ir uz visu mūžu, es esmu gatavs vai zvērēt. Tevi droši vien apskauž ne viena vien saimniekmeita.

— Par saimniekmeitām es nezinu, bet sarkanā Broņa jau noteikti, — Ieva dusmīgi iesmējās.

— Citas izejas es neredzu: tev būs ar viņu jāprecas, tad kaut kā jānomužī, un mums būs pašiem sava lepna saimniecība, varēs pat apgabala tipogrāfiju ierīkot pagrabos. Skat, ideja!

— Pielūko tikai, ka viņš tevi pašu nenomužī iepriekš, — Ieva sacīja.

— Mani? Oi, nē! Mēs ar Pīrāga kungu esam lieli draugi. Mēs tik interesanti sarunājāmies viens ar otru . ..

— O, jā, to es ticu! — Ieva iesmējās. — Es tikai būtu ļoti laimīga, ja man nekad nebūtu ar viņu jārunā.

— Tā jau ir, cilvēks savu laimi neprot novērtēt, — Dāvids papleta rokas un nopūtās. — Un tad vienmēr atjēdzas, ka par vēlu.

— Vai tu šovakar esi atnācis tīšām mani kaitināt? — Ieva jautāja.

— Nē. Es esmu atnācis tēju dzert.

— Nu, dzer vēl trešo glāzi... tā ir no aveņu un upeņu kauliņiem. Veselīga.

— Saki, ko gribi, bet cilvēkam uznāk tādi brīži, kad viņam viss apnīk, — Dāvids pēc brītiņa teica. — Tev arī tā ir?

— Nē, man nav.

— Kāda tu laimīga. Iemāci man arī, kā to panākt. ..

— Labs ir, — Ieva pasmīnēja. — Kad sametas bēdīgs prāts, tad piespied sevi iedomāties tā: cik man labi — es varu iziet no Priedaines, pa kuru ceļu vien gribu, — garām monopolam, garām kapiem vai tirgus laukumam ... es varu iet un iet, cik tālu gribu ... es varu brist pa sniegu, ieiet mājās pie cilvēkiem, pasildīties pie karstas krāsns . . .

— Un dzert tēju! — Dāvids pārtrauca.

— Jā, un dzert tēju. Un melst visādas blēņas ... nu, uzreiz tev būs cits garastāvoklis. Pašlaik, uz tevi skatoties, neliekas, ka tev būtu slikti ap dūšu.

Dāvids pasmējās.

— Tev, goda vārds, taisnība. Tava tēja man dzīves apnikumu aizdzen. Tas tādēļ, ka ar tevi vienmēr var izrunāties tā, it kā es runātos nevis ar meiteni, bet ar vienu kārtīgu puiku.

— Tencinu par goda parādīšanu ... Bet, kad es iedomājos Anetes skrīveri, tu zini, Dāvid, tad gan var uznākt apnikums. Tādu nekaunību taču grūti iedomāties.

— Kādēļ tu to sauc par nekaunību? Viņš bija ļoti pieklājīgs ... kā īsts goda vīrs. Viņš pat ienāca pie manis darbnīcā, lai aiztaupītu man lieku soli.. .

— Cik reizes mēs nebijām kopā pie Anetes! Cik reizes viņi abi nenāca uz mūsmājām ... tāds jauks, sapasīgs pāris! Vai tad var ticēt cilvēkiem, Dāvid? Nevienam nevar ticēt!

— Te nu bij, — teica Dāvids. — Tikko lielījies, ka vienmēr esi labā omā ... un nu uzreiz vienā rāvienā velc pāri svītru visiem cilvēkiem.

Abi brītiņu klusēja. Tad Ieva iejautājās:

— Un ko īsti Tomiņš tev teica?

— Tā, kā līdz šim, neesot vērts. Būtu ieroči, tad cita lieta.

— Vai tad ar ieročiem viņam nebūšot bail?

— Es jau nezinu, — Dāvids paraustīja plecus. — Bet, tā kā ieroču nav, tad viegli atrunāties. Vairāk jau neviens tā nedomā. Citi nav nobijušies.

— Taisni labi, ka mēs atkal dabūsim literatūru, — Ieva teica.

— Nākamajā nedēļā man jābrauc.

— Bet tev pašai vest nevajag. Tad jau labāk man. Es varu teikt Šneideram, ka braucu ciemā pie mātes. Būs varbūt smags nesamais.

— Ej nu joks! — Ieva atmeta ar roku. — Man no smaga nesamā bail! Tev braukt — tas ir daudz uzkrītošāk nekā man.

Kad Dāvids posās mājup, Ieva izgāja līdz vārtiem pavadīt. Nakts bija skaidra un salta. Debesis zvaigžņotas.

— Nesatiec ceļā kādu vilku, — Ieva teica.

— No vilka man nav bail, — Dāvids lielījās aiziedams.

— Man vairāk bail no taviem preciniekiem. Noskatīsies, ka es iznāku no tavām mājām, — ņems un nokniebs kā zaķi!

— Tam jau nav ar ko kniebt, — Ieva klusi nosmējās. *— Viņš nav aizsargos. Nu, tad ej vien, ar labu nakti!

Dāvida soļi ātri aizgurkstēja un izdzisa tālumā. Ieva, kažociņu uz krūtīm ciešāk savilkdama, nesteigdamās gāja pāri pagalmam atpakaļ uz istabu.

Ieva maldījās. Viņa nezināja, ka taisni todien Lejasbērzu Pīrāgs bija ierakstījies aizsargos.

Viņš ilgi tika vairījies — pēc dabas laisks un skopulīgs, nemaz netīkoja pēc mundieriem, parādēm un ar to saistītajiem izdevumiem. Viņš labāk dzīvoja pa māju, kad uznāca neatliekama vajadzība, aizstaigāja līdz Priedainei. Piecas sešas reizes mūžā ir būts apriņķa pilsētā, bet tālāk gan nekur. Cilvēks jau nav traks suns, kas, mēli izkāris, skrien pa pasauli. Kā ta, par piemēru, nelaiķa māte — tālāk par savu pagastu nekad netika bijusi. No Mērdiņu mājām pagasta viņā malā atnāca uz Lejas-bērziem un tā te savu mūžu nodzīvoja. Un vai slikti nodzīvoja? Kas vainas? Vai nebija paēdusi un apģērbusies, vai nebija jumta uz galvas? Lai dievs dod kuram katram tā!

Nē, ne jau ar lielu prieku Pīrāgs stājās aizsargos, ne aiz kāda patriotiska aicinājuma. Bet, kad nu citādi vairs nekā izgrozīties nevar, tad jāstājas vien ir. Cik ilgi dzīvosi kā balta vārna? Palūkojies pa kaimiņmājām — vai nu paši saimnieki, vai dēli — bet aizsargi visur. Daži jau sāk uz Lejasbērziem skatīties iešķībi — sak, kas tu tāds par putnu, ka negribi iet sargāt tēvzemi? Vai tik tev aiz ādas nav kas nelabs? Pēdējā laikā Plācenis ikreiz tiekoties to vien tik zina kā noprasīt, kad šis domājot ierakstīties. Viņam esot milzīgs brīnums, ka Pīrāgs nesaprotot ikviena svētu pienākumu. Un vai viņš no tā bēdīgā notikuma, kad atklāta sarkano bandītu sazvērestība, pavisam neko neesot mācījies? Vai viņš sevī nejūtot prasību ar šauteni rokās būt valsts iekšējās drošības sargu rindās? Vai tad viņam tāpat kā visiem neesot sava zeme un savas mājas, ko aizsargāt pret dzimtenes nodevējiem.

Zeme un mājas Pīrāgam ir, bet viņam labāk patiktu tāpat kā līdz šim — ka tie citi visi iet un jāj ar šaujamiem rīkiem plecos un viņš pats var mierīgi dzīvot pa Lejasbērziem. Nekādu prasību būt par aizsargu viņš gan nesajūt. Un, tāpat kā tos sarkanos ir ņēmuši ciet līdz šim, tāpat saņems arī uz priekšu bez viņa palīdzības.

Bet šodien, iznācis ar zābakiem no kurpniekdarbnīcas, Pīrāgs turpat uz ielas satika aizsargu priekšnieku.

— Sveiks, sveiks, — Plācenis pakratīja viņa roku. — Ko tu tur nes padusē? Jaunus zābakus?

— Kur nu pie jauniem... sataisīja tos pašus vecos. Vēl varēs iet vai desmit gadu, tā es gribētu teikt.

— Labi, ka tevi satiku, — teica Plācenis. — Citādi būtu, garām braucot, iegriezies. Nu tu, brāl, vairs šitā ilgāk nevari dzīvot, svilpodams un ne par ko nebēdādams, uz citu rēķina.

— Uz kā rēķina tad es dzīvoju? — Pīrāgs izbrīnīts iepleta acis.

— Re, viņš dzīvo kā pa viņpasauli, — Plācenis pakratīja pirkstu. — Saki man — tu avīzi lasi vai nelasi?

Šad tad paretam Pīrāgs lasīja gan — kad iznāca būt pagastvaldē, viņš ieskatījās tai lapā, kas tur stāvēja uz galda. Pārskatīja tirgus cenas un laika pareģojumus.

— Tā tu arī nezini, kas darās pasaulē, — Plācenis biktēja. — Bet nu ir klāt tas laiks, kad visiem jāpilda savs pienākums. Neviens vairs neizlocīsies. Katram vīram jātur mājās šautene un nakts vidū jābūt gatavam. Pa visu Priedaines pagastu jūs man esat četri saimnieki tādi aizkrāsnē tupētāji. Kauns uz jums skatīties! Tā arī zini, Pīrāg, es tevi šodien pat ierakstu, un beigta balle. Gādā mundieri un saņem ieroci.

— Nu, tad raksti ar, — Pīrāgs nopūtās, zibeņātrumā pārdomādams, kādas lielas izdošanas nu stāv priekšā. Bet nekā jau neizgrozīsies, ja tev tā nāk virsū kā melna nakts. Atliek tikai padoties liktenim.

Tā Pīrāgs, pašam negaidot, ar šo dienu kļuva par aizsargu.

— Ej tūlīt pie jaunā skrodera un pasūti mundieri, — Plācenis mācīja. — Žēl, žēl nelaiķa Ieviņa ... tas gan prata smuki šūt.

Tā Pīrāgam vienā pašā dienā iznāca kārtot daudz un neparedzētu darīšanu. Viņš aizgāja pie skrodera. Tas viņu saņēma priecīgi, jo laiks bija patukšs. Lika nopirkt drēbi. Pīrāgs to izdarīja. Viņam noņēma mēru un pateica, ka parīt var nākt uzlaikot.

Tad Pīrāgs devās mājup, sevī pārdomādams, cik labi, ka vismaz zābaki nav jāpērk jauni, citādi jau tu, cilvēks, vari ņemt un izputēt vienā dienā. Ar briesmīgu nepatiku viņš domāja par to, ka nu gan sāksies nemierīgi laiki, nu viņu arī tramdīs un dzenās, būs jāiet uz visādām sanākšanām, parādēm un manevriem.

Mājās Alvīne, nolikdama uz galda no pusdienām saglabātos karstos kāpostus ar cūkgaļu, uzprasīja, vai viņš paņēmis bodē siļķes.

Ak tu piķis — siļķes Pīrāgs bija aizmirsis. Ir gan galva! Bet ko tur arī brīnīties, ja kopā sanāk tik daudz visādu klapatu.

— Man tavas sūda siļķes izgāja no prāta, — kāpostus iesmeldams, viņš sapīcis atbildēja.

— Saimniekam gadījušies kādi kreņķi? — Alvīne ziņkārīgi iejautājās, sagriezdama maizi.

Pīrāgs vispirms uzdūra uz dakšiņas treknu gaļas kumosu, nokoda maizi un iestrēba pāris karošu karstās zupas. Tad viņš sacīja:

— Nez ko tava galviņa teiktu, ja tev nāktos vienā dienā izdarīt tis daudz svarīgu lietu? Ja tev būtu jāiestājas aizsargos, jāpērk drēbe, jāpasūta mundieris? ... Ko tu iesāktu, Alvīn? Tu izputētu, man tā rādās ... tā es gribētu teikt.

Alvīne sasita rokas.

— Vai, cik labi, ka saimniekam nu arī reiz būs mundieris un plinte! Kad plinte mājās, vis jau drošāk i pret zagļiem ... un tai mundierī tak katram vīrietim pavisam citāds paskats. Tad nu jūs, saimniek, ar būsiet glauns kā bilde.

— Jums, meitiešiem, tās bildes vien prātā, — Pīrāgs noteica, garšīgi čāpstinādams. Pa visu dienu vareni sagribējies ēst. Alvīne_iesmējās zemu smieklu:

— Uja, saimniek.. . vai ta nu man.. . bet gan jau kāda sāks aci mest. Vis jau tas smukums arī no svara. Un tās jaunās meitas it īpaši splīnīgas. Tās jau uz tiem smukajiem vien krīt kā mušas krējuma podā.

— Kas tur liels no tā smukuma ir, — Pīrāgs norūca.

— Tad es jau arī tā saku . .. bet ej tu pasauli pārtaisi!

Pīrāgs paēda un aizgāja uz stalli pārlūkot, vai pie zirgiem

viss, kā vajag. Puisis pašlaik padeva tiem āboliņu. Saimnieks pamācīja, lai nes klēpi uzmanīgāk, ka neizkaisa pa zemi, viegli papliķēja grūsno ķēvi un iegāja pie govīm.

Kūts dibenā slaucenē čurkstēja piens. Poliete jau slauca. Pīrāgs pagrābstīja tuvākās govs silē, paskatījās, ko tā ēd. Jā, bietes nomazgātas gan. Viņdien viņš bija uzgājis, ka dod ar visām zemēm. Viņš aizkāpa pa kūts vidu līdz slaucējai un apjautājās.

— Vai Nātra jau nebūs jālaiž ciet?

— Tā jau ir, saimniek, nekā liela vairs izspiest nevar, — poliete atbildēja. — Un piens rūgts.

Kūtī septiņas slaucamās un divas teles. Divas vecās uz rudeni būs jāatdod žīdam, tai vietā nāks abas teles. Ja Nātrai būs gotiņa, tā jāpatur — tik pienīga govs ir retums. Vasarā divdesmit pieci litri dienā kā likts.

Pīrāgs ieskatījās arī pie cūkām. Tās, paēdušas, salmos ierausušās, slinki rukšķēja. Viņš pārliecās pāri aizgalda malai un pakasīja platajai sivēnmātei muguru. Tā paskatījās uz viņu mazām, vienaldzīgām acīm un novērsās.

Pīrāgs aizgāja uz istabu, novilka zābakus, atģērbās un ielikās gultā. Viņš jutās krietni vien noguris.

Viņam drīz uznāca snaudiens, bet pirms tam vēl prātā paguva iešauties doma, ka varbūt tomēr ar tiem aizsargiem būs arī savs labums. Kas zina, tai glupajai Alvīnei varbūt ir sava daļa taisnības un mundierī viņš būs gan kā bilde.

Kad tā ņem — vīrieša cilvēkam viena alga, kā viņš izskatās, ja tikai ģīmis nav greizs kā nabagmājas Matildei vai arī nav jāsteberē ar koka kāju kā Tiltiņu Jēkabam Priedainē. Pīrāgam, paldies dievam, ģīmis nav greizs un kājas pašam savas. Tikai ej nu izproti tos sieviešu niķus — kā to pašu Jēcīšu Ievu! Par ko viņa negrib nākt no savas būdas uz Lejasbērziem? Domājot var smadzenes izmežģīt, bet gudrs netiksi. Vai ta pasaulē kāds tā dara — viņam melnas garozas vietā piedāvā kliņģeri un viņš saka: nē, negribu. Negribu būt saimniece. Ievai ir prātīgas un varen strādīgas meitas slava, un tieši tāpēc Pīrāgam viņas atbilde toreiz vasarā, kad viņš bildināja, ir mīkla. Kā tas var būt? Vai viņa tomēr nebūtu tik saprātīga, kā ļaudis izslavējuši, bet arī pa pusei gaisa grābekle, kam tā smukā purna vajag?

Vai varbūt tāpat vien laužas un cīrējas — sak, es nemaz neesmu tik viegli dabūjama, palaizies vien! Tā jau meitieši mēdzot darīt. Viņdien, uz ceļa satiekoties, kad viņš tika aizgriezis savas ragavas priekšā un pajokojis, ka nu šai jābrauc uz Lejasbērziem, tad pirmajā brīdī bij gluži mēma, tikai sarkana kā uguns. Bet lunkana un stipra gan — tā iegāza ar pātagu Pīrāga sirmim pa sāniem, ka tas gandrīz grāvī ieskrēja ar visām ragavām. Pīrāgs tikko jaudāja noturēt.

Kā nu šī nebūs sarkana, visas mēdz nokaunēties, kad puiša cilvēks uzbildina. Tā tas arī pieklājas. Nē, tur nekā nevar darīt, Pīrāgam Ieva patīk, tā patīk, ka šad tad sāk jau rādīties sapņos. Muļķis viņš ir bijis, ka no tās reizes, kad šī atteica, vairs Jēcīšos nav iegriezies. Aplam, gaužām aplam darīts. Meitām jau patīk, ka ap šām luncinās. Varbūt pat vajadzēja kādreiz bodē paņemt bonbongas .. . meitieši uz saldumiem kāri.

Pīrāgs savā gultā, uz otriem sāniem griezdamies, smagi, smagi nopūšas. Viņam šitādus te pigorus taisīt ir tikpat kā norīt glumu vardi. Nez priekš kā tādas ākstības izdomātas? Ja tu esi viens gruntīgs cilvēks, ar gruntīgu darīšanu, vai tad nav diezgan, ka tu pasaki skaidrā valodā: tā un tā — nāc uz manām mājām par saimnieci! Bet nē. Šai tā par maz. Šai vajag izlikties, ka Lejasbērzi viņai bijuši nebijuši! «Negribu būt saimniece ...» Vai nav kumēdiņi? Ko tad vēl var gribēt viens prātīgs meitietis, kā būt par saimnieci tādās mājās?

Lai nu kā, bet Pīrāgs tagad ir izlēmis, ka ilgāk tā nevar — saimnieces vajag un jādabū Ieva! Visdrīzākajā laikā jāaizkāpj atkal uz Jēcīšiem, aiznesīs ar kādu bonbongu... un varbūt jāpaņem priekš vecā pudelīte dzidrā. Ja nu reiz viņš iegājis uz izdošanām, sākot jau ar mundieri, tad tur lats uz priekšu vai atpakaļ... maza kaza! Galvenais, reiz jātiek ar to lietu galā.

Un, ciešā miegā ielaižoties, Pīrāgam vēl gar acīm noslīdēja it kā miglu bildes — Ieva ar sarkaniem vaigiem kā divām rozēm krīt no ragavām sniega kupenā ... un viņš arī krīt... abi krīt dziļā, dziļā kupenā, tikpat kā mīkstos pēļos.

Pīrāga mundieris tika gatavs īsi pirms lielā sarīkojuma, ko organizēja Priedaines aizsardžu nodaļa un dāmu komiteja kopīgam mērķim. Afišās stāvēja rakstīts: «Atlikums par labu dievnama celšanai Priedainē.»

Vasarās gan Pīrāgs šad tad gāja uz zaļumsvētkiem, lai satiktos ar saimniekiem un kopā pasēdētu pie bufetes. Iedzert viņam patika, bez tam viņš tīri labi bija iemanījies darīt to uz citu rēķina. Bet ziemas sarīkojumos tika būts gaužām maz, jo tad vienmēr iznāca ilgi sēdēt tumšā zālē un skatīties, kā rāda teāteri. Bet tas Pīrāgam nepatika. Viņš nevarēja nosēdēt. No auksta gaisa siltā telpā ienākušam, mierīgi sēžot, viņam parasti sanāca negants miegs. Nu, kaut vai ar pirkstiem turi acis vaļā — krīt un krīt ciet. Divreiz šādās mocībās pabijis, Pīrāgs vairs savu kāju biedrības nama sarīkojumos necēla. Un ko lai viņš tur būtu meklējis? Gulēt labāk savās mājās, tur vismaz nav jāpērk biļete.

Kā jau nodomājis, vienu vakaru Pīrāgs ņēma un aizgāja līdz Jēcīšiem, bet izrādījās, ka viņš pagadījies tieši tādā dienā, kad Ieva aizbraukusi uz Krastapili. Jā, aizbraukusi pie kādas tur savas draudzenes un pastaigāt pa Krastapils bodēm. Dzidrais

Pīrāgam bija līdzi, viņš vilka to no kabatas un nolika Ievas tēvam priekšā uz galda.

— Re, man ķešā gadījusies šitāda pudele.

Jēcītis acis vien ieplēta, taču uzsauca sievai, lai atnes no kā dzert.

— Kur tad puika? — Pīrāgs apjautajas. — Tam arī deretu kāda čarka.

— Aizgāja Ievai pretī uz vilcienu.

— Malacis! — Pīrāgs uzlielīja. — Nu tad iedzersim, Jēcīt, uz jaunajiem teļiem un uz labu laiku ... tā es gribētu teikt.

Pēc kādas stundas ieradās Ieva ar Andri. Sniegu no kājām nodauzīdami, viņi strauji ienāca istabā. Andris nesa paprāvu saini.

Neparedzēto ciemiņu ieraugot, Ieva satrukas un apjuka. Tad viņa padeva labvakaru un dzīrās iet savā istabā, bet Pīrāgs nāca klāt un deva roku.

— Re, nu gan būs izpirkusi visas Krastapils bodes ... nu tik jātaisa pauna vaļā un jāskatās, kas tur iekšā!

Viņš kratīja Ievas roku un nelaida to vaļā.

— Mēs jau gribam redzēt, ko labu būs sapirkusi... varbūt mums ar Jēcīti arī tiks pa kliņģerim, tā es gribētu teikt.

Smaidā Pīrāga acis samiedzās pavisam šauriņas, viņš pūta dzidrā smaržu taisni Ievai sejā. Beidzot viņa ar spēku atbrīvoja roku.

— Nevar rādīt, — Ieva atbildēja. — Tur iekšā man štates svētdienas ballei.

— Ak tad Ievas jaunkundze arī taisās uz balli?

— Kā tad, — Ieva atteica. — Visi iet, vai lai es viena tupu mājās? Vai man suņa sirds?

— Bet tad es riktīgi gribu redzēt, kāda tā štāte būs! — Pīrāgs stiepa roku pēc saiņa, ko Ieva bija paņēmusi no Andra. — Tad nu bez rādīšanas vaļā netiks!

— Pīrāga kungs, liecieties mierā! — saini aiz muguras turēdama, Ieva dusmīgi iesaucās. Bet Pīrāgam savs joks vareni iepatikās. Šitā jau taisa amizieri ar meitiešiem!

Viņš mācās virsū kā miegs, sēkdams aiz patikas, ķerdams Ievu aiz rokām un lūkodams izraut saini. Tas viņam tomēr neizdevās, Ieva pagrūda paunu atpakaļ Andrim, tas sagrāba un iemetās otrā istabā. Pīrāgs grasījās iet pakaļ, bet Ieva ar spēcīgu dunku atgrūda nost, iegāja savā istabā arī pati un aizlika krampi.

Tad Pīrāgs nomierinājās. Pajokojis viņš bij, bet nu diezgan, krampjus izraut un durvis bojāt — to nevar. Viņš atkal atsēdās pie Jēcīša, ielēja glāzēs un pieskandināja.

Ieva drīz iznāca no savas istabas.

— Ievas jaunkundz, — Pīrāgs teica, — ja jūs būsiet laba, tad dabūsiet bonbongas ... tā es gribētu teikt.

Un izvilka no kabatas mazu papīra tūtiņu.

— Kad tad es esmu slikta bijusi? — Ieva jautāja.

— Tad nu jādod, tad jādod gan, — Pīrāgs pastiepa roku ar konfektēm, bet, kad Ieva gribēja tās paņemt, ķircinādams atkal atrāvās atpakaļ. Lai nu šī mēģina saķert! Lai nu pacīkstās pēc saldumiem!

Bet Ieva nemaz nemēģināja. Viņa atmeta ar roku.

— Es neesmu kāra uz konfektēm. Es labāk ēdu siļķi.

— Tā vajag, — Pīrāgs uzlielīja. — Zemnieka cilvēkam nemaz visādi smalki kārumi nepiestāv. Bet, tā kā tā nauda par šitiem mēsliem ir izsviesta ... tad nu ēdiet vien, Ievas jaunkundz.

Ieva saņēma un pateicās.

— Paldies, Pīrāga kungs ... jūs nu gan esat tērējies.

— Ko nu tur! — Pīrāgs augstsirdīgi atmeta ar roku — Vai es nevaru nopirkt? Tādas bonbongas man viens spļāviens . .. tā es gribētu teikt. Lats vairāk vai mazāk .. . štrunt! Cik man mundieris vien tagad neizmaksā?!

— Kāds mundieris?

— Nu es ar esu aizsargos, — Pīrāgs palielījās.

Pēc īsas pauzes Ieva sacīja:

— Tad jau nu Pīrāga kungam gan tagad daudz darīšanu. Un ar šauteni... būs tīri bail satikties.

Pīrāgs garšīgi smējās:

— Jums, Ievas jaunkundz, es neko nedarīšu... jums ne! Tā plinte jau nav domāta meitiešu baidīšanai... tā es gribētu teikt. Mums tikai jābūt gataviem dienu un nakti... un, līdzko manīs kādu sarkano, — tā aiz dziesmas ciet!

— Vai dieviņ! — Ieva šausminājās. — Un tūlīt uz vietas tad šausiet nost?

— Uz vietas! — Pīrāgs uzsita kulaku uz galda. Acis nemierīgi šaudījās, degvīns viņam aizvien ātri kāpa galvā. — Nekādi joki nebūs! Krāmēs tik virsū, un beigta balle!

— Un jums nemaz nebūs bail šaut? — Ieva prasīja. — No» tā rībiena vien jau var palikt beigts.

Pīrāgs lielīgi saslējās.

— No tā tikai meitieši krīt gar zemi. Man tāds sūda; rībiens — ne silts, ne auksts! Tā es gribētu teikt.

— Jūs gan laikam esat stipri varonīgs, Pīrāga kungs? — Ieva apbrīnodama jautāja.

— Laikam jau esmu gan, — Pīrāgs atbildēja. — Vīrieša cilvēks nevar tupēt aizkrāsnē ... tā es gribētu teikt. Vai jūs avīzes maz lasāt?

— Reti gan, neiznāk laika, — Ieva sacīja. — Kas tur rakstīts?

— Re, kāda viltīga! — Pīrāgs padraudēja ar pirkstu. — Pati nelasa, bet grib izvilkt no manis.. . bet es jau nu neteikšu vis! Ne par kādu naudu arī neteikšu!

Ieva redzēja, ka sarunai nebūs gala, bet viņa bija pārgurusi no nervu sprieguma visu laiku, kopš Krastapilī saņēma literatūru un stiepa smago nesamo divi kilometri līdz stacijai. Visvairāk viņa bija nervozējusi tieši tur, kamēr tika līdz vagonam. Pēc tam pabāza zem sola un nomierinājās. Taču nogurusi Ieva jutās ļoti un domāja, kā izvadīt jauno aizsargu ātrāk no mājas. Šai nolūkā viņa teica:

— Bet nu gan, Pīrāga kungs, man nāk miegs. Jāiet gulēt, rīt agri jāceļas.

— Ko tad jūs darīsiet tik agri, Ievas jaunkundz? — Ciemiņš nemaz nepratās.

— Vai tad darīšanu trūkst? Jāsteidz arī pašūt jauna kleita ballei.

Pīrāgam pēkšņi galvā atausa doma, viņš pacēla atkal pirkstu, un svarīgi sacīja:

— Ievas jaunkundz, tai ballei es jums nopirkšu biļeti.. .

— Vai, cik jauki! — Ieva priecājās. — Nevajadzēs pašai izdot naudu.

— Priekš manis... viens lats vairāk vai mazāk — maza kaza! Cik tas sūda mundieris vien neizmaksā!

— Nu tad, arlabunakt, Pīrāga kungs, — Ieva atvadījās. — Es jūs izlaidīšu pa durvīm ... Andri, nāc nu izvadīt ciemiņu. Un uz redzēšanos ballē.

— Uz redzēšanos gan, Ievas jaunkundz, — Pīrāgs sparīgi sakratīja viņas roku. — Un tad mēs abi uzdancosim ... kā viņu tur sauc ... nu, to, kur tā smuki lec ... tā es gribētu teikt.

— Palēkāsim gan, — Ieva teica. — Tad nu laimīgu ceļu, Pīrāga kungs!

Un Pīrāgs aizsoļoja mājup tīri laimīgs un ļoti apmierināts ar savu apciemojumu.

Aizsardžu pulciņš un dāmu komiteja bija rūpējusies par bagātīgu programmu. Tika sarīkota izstāde, kur eksponēja nupat beigušos trīs nedēļu mājturības kursu produkciju. Viena istaba biedrības namā blakus zālei bija pilna ar visdažādākajiem mari-nējumiem, konservējumiem, marmelādēm un tortēm. Tas viss bija domāts apskatei, nogaršošanai un pārdošanai. Istabā varen jauki smaržoja.

Šeit rīkojās dāmu komitejas priekšniece Tumša kundze, viņai čakli palīdzēja Elza Skrēja, Plāceņu Milda, un arī Ieviņa kundze šad tad ienāca paskatīties, kā viņām iet.

Apmeklētāji te nāca iekšā, skatījās, apbrīnoja, viņiem deva nogaršot mikspikļus un dažādas marmelādes.

— Tāds ķausis vien ir, — konstatēja Plācenis, kuram Tumša Leontīne bija pasniegusi plūmju un ābolu marmelādi. — No tā paēdis nebūsi.

— Papu, tas jau domāts saldajam, — skaidroja viņa paša meita Milda.

Plāceniete bija norīkojusies kaktiņā un nemaz negāja ārā no šīs telpas. Viņai sirds kūsāja pāri aiz prieka un laimes, skatoties, kā Mildiņa blakus Leontīnei darbojas pie garā galda — te uzliek uz šķīvīša gurķi, te nogriež šķēlīti marmelādes un tik smuki piedāvā katram: «Nogaršojiet, lūdzu ...»

No Rīgas atbraucis Tumšu Varaidots — noģērbies melnā, pāri krūtežai krāsaina lente. Visi uz viņu vien skatās. Arī Plāceniete nenovērš acu. Ak, cik iznesīgs, ak, cik stalts! Var redzēt, ka arī Leontīne iemīlējusies savā dēlā — dara ko darīdama, bet •ar acīm vienmēr meklē, kur šis.

Šis jūtas ļoti omulīgi. Pie Skrēja kundzes noēd konservētu tomātu, paklanās un uzslavē ... nu pie Mildiņas ēd gurķi un smaida.. . būtu nu šī pratušies uzsmaidīt pretī! Smaida jau gan, bet briesmīgi nokaunējusies... kā arī ne — tik glauns vīrietis!

— Varbūt es varētu noēst visus? Jums nebūs žēl, jaunkundz?

Milda nu ir tikpat sarkana kā marinētā biete bļodiņā.

— Nē-ē ... katram tikai pa vienam.

Varaidots iesmejas pilnā rīklē — visa baltā krūteža ar lenti cilājas.

— Cik jūs stingra, jaunkundzi MammI, kas tā par kārtību — katram tikai pa vienam?! Bet ja nu man ir paģiras?

Plāceniete šūpo galvu. Kā gan prot jokot tāds smalks cilvēks!’ Ak, ak, ja dieviņš uzklausītu viņas viskarstāko lūgšanu un Mil-diņa varētu tikt pie tāda vīra ... tad viņa dzīvotu Rīgā glaunās. istabās, kur ūdens tek no krāniem un deg elektrība, un grīdas-dzeltenas un spožas kā spogulis . .. tādās istabās dzīvo Plāceņu radi. Kas tad Mildiņai nekaitētu — pieņemtu meitu, kas berž grīdas un mazgā veļu, vārīt Mildiņa prot pati, bet viņi ar papu sūtītu no Plāceņiem sviestu, olas un krējumu. Visu sūtītu, pievestu klāt, lai Mildiņai nekas nav jāpērk Rīgas tirgos.

Plāceniete aizdomājas un sāk apsvērt, kā varētu aizsūtīt krējumu — vasarā tas ātri skābst. Arī svaigu gaļu grūti, vienīgi ja nu Plāceņos apcepina, un tad Mildiņa Rīgā var pabeigt no-šmorēt. Nu, ziemā — tad pavisam viegli, tad var gan gaļu, gan desas, gan galvas sieru... tad bez bēdas!

Gluži bez elpas viņa skatās uz iedomāto un tik ļoti kāroto» znotu, kad tas sāk kaulēties ar savu māti, lai viņam dod nogaršot torti.

— To tu nedabūsi, — saka Leontīne. — Mēs tās negriežam.. Tās domātas loterijai.

— Dzimtā pilsēta savam dēlam nenovēl pat gabalu tortes! — Varaidots, rokas uz augšu pacēlis, izsaucas. Tad viņš vēl saka kaut ko tādā valodā, ko Plāceniete nesaprot. Un viņa nodomā,, ka tā Leontīne gan par stingru, varēja tak nogriezt kādu gabaliņu, ja viņam tā gribas.

Jaunajā mundierī ieģērbies, Pīrāgs ilgu laiku maisījās pa priekštelpu un negāja zālē, gaidīdams Ievu. Tā nenāca un nenāca. Kur gan šī būtu tā aizkavējusies? Norunāts bija tik punktīgi.

Tad Pīrāgs atcerējās, ka viņa droši vien vispirms apkopj lopiņus, un tad jau dažreiz iznāk tā, kā nedomā. Vai tur govs saniķojas un negrib atlaist pienu, vai arī sivēns lāgā neēd — ar lopiem viss var atgadīties. Un Ieva jau īsta saimniece — tā tev neskries vis uz balli, ja mājās kas nebūs kārtībā.

Tad pēkšņi Pīrāgam iekrita prātā — bet ja nu gadījumā govij gaidāms teļš? Jēcītis viņvakar teica — viena jau atnesusies, otra vēl ne. Tad gan ir traki! Tad Ieva nevar nākt. Tad viņš te stāv un gaida par velti.

Kad visi jau sagāja zālē, kur tūlīt jāsākas priekšnesumiem, Pīrāgs vēl mīņājās uz vietas un nesaprata, ko nu darīt.

Iet iekšā bez Ievas viņam nemaz negribējās, gandrīz vai vajadzētu laisties projām. Ko viņš darīs tai zālē — skatīsies, kā tur kāds iznāk priekšā ar pielīmētām ūsām, nosmērētu ģīmi un tad runā visādas muļķības? Tpū!

Pīrāgs laikam gan būtu tūlīt aizlasījies uz mājām, bet gadījās iet garām pašam Plācenim — tas viņu parāva aiz piedurknes.

— Ko tu stāvi? Ko nepērc biļeti? Ejam iekšā.

Tā Pīrāgam pret paša gribu bija jānopērk biļete un jāiet vien iekšā, jo neteiks taču viņš Plācenim, ka gaida Jēcīšu Ievu.

Tā notika, kā Pīrāgs jau bija paredzējis. Vispirms uz skatuves sastājās Priedaines koris un skolotāja Kroņa vadībā nodziedāja dažas tautas dziesmas.

Nu to dziedāšanu, to Pīrāgs vēl var ciest, ir jau arī pats kādreiz vasarā ar citiem kopā pie bufetes šo to uzrāvis. Tas nu tā.

Bet tad tūlīt arī sākās visāda ķēmošanās.

Uznāca nelaiķa skrodera skuķis priekšā apgrieztiem matiem, tā, ka var redzēt tikai pusi no pieres, nočiepstēja klusā balstiņā kaut ko — saprast nevarēja, ko saka, un tad sāka skaitīt tādus kā dziesmas pantus. Arī lāgā nevarēja sadzirdēt, bet tik daudz Pīrāgs apjēdza, ka šī grib ap galvu vīt rozes un ka dzīvē viss esot nieki.

Pīrāgs tikko noturējās, neiesmējies pilnā kaklā. Dabūsi gan tu tagad rozes, ko likt ap galvu — sniegs līdz vēderam, pat pīpeni nesameklēsi! Un kurš cilvēks rozi liek pie galvas, tai tak ir ērkšķi un var sadurstīties kā pēdējais nabags! Tā iet, kad nezina, ko runā.

Bez tam, ko tāds skuķis vēl vispār jēdz no dzīves, šitā apgalvodams, ka tajā nieki vien esot? Šai nieki, bet citiem varbūt nav nieki. Lai nu pati padzīvo vēl kādus gadiņus, redzēs, ko tad teiks . .. varbūt apcels kādu brūtgānu un tad to dzīvi nemaz tā nenogānīs.

Bet tad Pīrāgs iedomājās, ka šī varbūt tā saka, atcerēdamās tēva pēkšņo nāvi. Bij cilvēks un izbija. Un par to skuķim tādas bēdīgas domas. Bet tad jau atkal nav ko pļāpāt, ka ap galvu liks rozes.

— Vispār — muļķības.

Tad nostājās priekšā viens jauns puisietis — Pīrāgs to pat nepazina, un viņš arī neklausījās, ko tas tur penterē.

Viņa ļaunie paredzējumi turpinājās. Sāka rādīt teāteri.

Pīrāgs sēdēja un jutās neērti. Drusciņ žņaudza mundiera apkakle, pie tādas nebija pierasts. Labi, ka bija tumšs, viņš atpogāja augšējo pogu un tūlīt jutās labāk un ērtāk.

Bet līdz ar ērtības sajūtu drīz vien uzmācās salds snaudiens. Nu bet tik salds, ka ne izturēt... gandrīz vai krīti zem sola un sāc krākt. Viņš žāvājās, knieba sev ciskā, grozījās uz abām pusēm.

Galdnieka Bites sieva Berta, kurai viņš bija nosēdies blakus, atvirzījās pēc iespējas nostāk, jo Pīrāga elkoņi šad tad iebakstīja viņai sānos. Berta uzmeta viņam vienu otru iešķību skatienu, taču noturējās un neko neteica. Vīrieši jau ir tādi lopi, pat uzvesties ļaudīs neprot. .. visi vienādi!

Bertai otrā pusē sēdēja viņas draudzene Hermīne. Savu vīru Berta nebija redzējusi jau no pusdienas. Ēda vienā steigā, pat ķīseli neapēda un nozuda.

Pīrāgs palika mierīgs, negrozījās vairs, bet nu šad tad no viņa mutes sāka atskanēt pa vieglam, klusam iekrācienam. Tādam īsam un aprautam. Berta juta, ka viņš aizvien vairāk slīgst uz šo pusi, aizvien ciešāk un smagāk sagulst viņai uz pleca.

Viņa pagrūda atpakaļ. Pīrāgs satrūcies saslējās taisni:

— Kas ir?

Berta neko neatbildēja. Viņa skatījās, kas notiek uz skatuves.

Bet pēc īsa brītiņa Pīrāgs atkal nevarīgi ļima uz šo pusi, un viņai bija jāgrūž atkal.

— Ko tas ķēms te atvilcies . .. būtu gulējis mājās! — Berta vairs nenoturējās un pačukstēja Hermīnei.

Pīrāgs to tomēr nedzirdēja. Viņš atmodās tikai tad, kad visi sāka sist plaukstas. Zālē iedegās gaisma.

Paldies dievam — šīs mocības nu bija garām. Viņš spraucās cauri pūlim un gāja uz bufeti. Reiz nu ir atnākts, tad vēl brītiņu var pakavēties. Bet žēl gan, ka tā nabaga Ieva nav tikusi, viņš izmaksātu biļeti, un viņi abi būtu uzdancojuši to vienu danci, ko Pīrāgs prot.

— Kur tad Ilonas jaunkundze, ka nekur neredz? — Hermīne pirms deju sākuma apjautājās Leontīnei.

— Ilonīte man tāda sasirgusi, — Leontīne stāstīja. — Galva sasāpusi un drebuļi...

— Ak tu žēl. .. uz pašu balli! Bet, ja nav labi, tad prātīgāk ir gan palikt mājās. Droši vien saaukstējusies, ja jau drebuļi. Vajag tikai sadot aspirīnu ... bet bēdīga laikam gan, ka netiek šurp?

— Neko sevišķu, — Leontīne atbildēja. — Mani tikai mierināja, lai viņas dēļ neuztraucas un iet savās darīšanās... viņa jau saprot, ka man šovakar jābūt te.

— Nu kā tad nesapratīs! — Hermīne iesaucās. — Kā tad bez komitejas priekšnieces! Un Ilonīte jau tik smalkjūtīga . ..

Zālē solus sarindoja gar malām, uz skatuves novietojās orķestris.

Spēlēja valsi. Skolotājs Kronis paklanījās Tumša kundzei, un viņi pirmie atklāja balli.

— Vai ar ienākumiem jūs esat apmierināta? — Kronis dejojot jautāja.

Leontīne pamāja ar galvu.

— Pat ļoti. Sarīkojums tik kupli apmeklēts, un tad vēl nāks klāt loterija ...

— No tā mēs secinām, ka sabiedrība morāli nav nebūt tik .zemu grimusi... cilvēki labprāt ziedo savam lūgšanu templim.

— Jums, Kroņa kungs, taisnība. Kaut arī mums apkārt ir tik daudz samaitātu cilvēku, tomēr labais uzvar.

— Pateicoties, protams, tādām nesavtīgām un sabiedriski aktīvām darbiniecēm, kāda esat jūs, Tumša kundze .. .

— Ak, ko jūs glaimojat!

— Patiesība nav glaimi. Es tā domāju no sirds.

Valsis beidzās, un Kronis noskūpstīja Leontīnei roku.

— Man tagad jādodas pie loterijas galda palīgā manām dāmām, — viņa sacīja, un Kronis to aizvadīja cauri zālei uz izstādes istabu, kur tagad uz galda bija saliktas visas izlozējamās mantas, tai skaitā trīs lielās tortes un daži citi mājturības kursu ražojumi.

Skolotāja Kroņa tievā kundze darbojās, pārdodama loterijas biļetes. Skrēja kundzei un Plāceņu Mildai bija uzticēts pienākums izsniegt laimētos priekšmetus. Šeit drūzmējās diezgan daudz ļaužu.

Kad Leontīne atgriezās pie galda, Elza patlaban kadam lauciniekam bija izsniegusi laimestu — lielu stikla burku ar ietaisītiem mikspikļiem.

Vīrs stāvēja turpat un grozīja burku rokas.

— Kas tie tādi? Un kur lai es tagad šito trauku lieku? Ķeša nelien.

Otrs pamācīja:

— Tie labi noder pie desām. Iznāks lepna zakuska. Ejam uz bufeti.

— Ies ar.

Leontīne saskatījās ar skolotāju Kroni un dziļi nopūtās. Viņš pakratīja galvu.

— Tās bufetes, tā ir mūsu nelaime, — viņa teica. — Ko tie cilvēki gan var dzert? Es personiski esmu pret to, lai katrā sarīkojumā būtu bufete ar alkoholiskiem dzērieniem.

Kronis nevarīgi papleta rokas.

— Bet, Tumša kundze, tas jau nosaka mūsu ieņēmumus ... viena daļa nāk tikai tās bufetes dēļ.

— Jums diemžēl taisnība, — Leontīne bēdīgi piekrita. — Bet pretīgi tas ir.

— Mēs dzīvē daudzkārt esam spiesti samierināties arī ar to, kas mums šķiet pretīgs, — Kronis filozofēja. — Protams, augstāku ideālu vārdā ...

— Jā, — Leontīne dedzīgi pamāja ar galvu. — It īpaši šoreiz, kad lieta grozās ap mūsu baznīcu, ir dārgs katrs santīms, vienalga — kā mēs pie tā tiekam.

— Jums piemīt tik fanātisks entuziasms, ka arī mēs citi tam nespējam pretoties, — Kronis ar dziļu cieņu sacīja. — Un es nemaz nepārspīlēšu, teikdams, ka jūs esat Priedaines nākamā dievnama stūrakmens... jā, jā, Tumša kundze, tā par jums domā visa sabiedrība, un jūs zināt, ka tautas balss ir dieva balss!

— Kroņa kungs ... Jūs piespiežat mani nosarkt, — Leontīne kautrīgi smaidīja.

— Es dzirdēju, jūs esat iecelta arī par aizsardžu priekšnieci? Tik daudz enerģijas vienai sievietei, Tumša kundze, — tas ir vienkārši apbrīnojami!

— Es uzskatīju par savu svētu pienākumu uzņemties šo goda pilno un grūto uzdevumu, — Leontīne atbildēja nopūzdamās. — Jau Zīraka jaunkundzes piemiņas vārdā vien.. . vai tad es varēju atteikties?

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mūsu visu rūgti apraudātās nelaiķes stafete ir nonākusi vislabākajās rokās. Es tikai vēlreiz gribu atkārtot: jūsu nesavtīgā kalpošana sabiedrībai ir vērta, lai par to jūsmo.

— Es jums sacīšu atklāti, Kroņa kungs, — Leontīne teica, sakniebdama lūpas. — Uz to, ka es devu piekrišanu kļūt par jauno priekšnieci, mani mudināja spītība un naids pret tiem ... ļaundariem. Es gribu pierādīt, ka viņi neko nav panākuši. Nav iebiedējuši. Es stāvēšu Zīraka jaunkundzes vietā un turpināšu tālāk viņas cēlo darbu. Jā, es to darīšu. To es apzvēru.

— Tā, kāda jūs esat nupat, jūs man atgādināt amaconi.

— Kā jūs teicāt? — Leontīne pārjautāja.

— Tas no sengrieķu mitoloģijas. Ļoti vīrišķīgas sievietes, — Kronis skaidroja.

— Kroņa kundze, jūsu vīrs mani apber ar komplimentiem! — Leontīne uzsauca skolotāja sievai. Tā tikai pasmaidīja un laipni padraudēja ar pirkstu.

Tad Leontīne atcerējās ar skumjām:

— Mūsu nabaga Minnas jaunkundze ... cik nežēlīgs liktenis ... pašā ziedu laikā šķirties no dzīves! Un caur kā roku! Es varētu gabalos saplosīt šo nelieti!

— Ak, tas taču bija tikai ierocis ļaunā gara rokās, — noteica Kronis.

— Un pašā pēdējā dienā . .. mēs abas vēl gājām ziedojumus vākt.

— Es atceros, atceros.

— Mēs abas vēl bijām tik sašutušas par Zeļļa kunga izturēšanos. Atmest mums vienu latu ... kā nabadzēm! Un vai jūs zināt, ko viņš mums teica?

— Arī bez jūsu stāstīšanas varu iedomāties, — Kronis atbildēja. — Mums ar Zeļļa kungu gandrīz visos jautājumos ir tik dažādi uzskati, ka mēs ne vienu reizi vien esam sagājuši matos, kā mēdz teikt. Un, kas attiecas uz reliģiju un baznīcu ... viņš taču netic!

— Un tāds māca bērnus! — Leontīne iesaucās. — Interesanti, vai inspektors arī to zina?

Kronis paraustīja plecus.

— Pie mums ticību nevienam ar varu neuzspiež.

— Bet tomēr! Tomēr! Tas būtu jāņem vērā ...

Šai brīdī viņiem blakus atskanēja «urā» saucieni un smiekli. Aizsargu priekšnieks Plācenis bija laimējis vienu no greznajām tortēm. Viņa paša meita tagad tam to pasniedza.

— Nu gan Plācenim kritis garšīgs plācenis ... un tik milzīgs! — kāds drūzmā sauca. — Nu tik būs ēšana!

Bet Plācenis torti nepieņēma.

— Liec atpakaļ, — viņš savai meitai teica. — Lai lozē par jaunu. Ko t' es ar tādu darīšu?

— Būtu devis, re, savai saimniecei, lai ēd nost, — aizrādīja kāds kaimiņš, pamādams uz istabas stūri, kur Plāceņmamma skatīdamās un vērodama sēdēja visu vakaru.

— Vai nu šie nav atēdušies... — kāds tālāk pusbalsī noteica.

Plācenis izvilka maku un lielīgi nometa uz galda desmit-latnieku.

— Es izmaksāju loterijas biļetes visiem, kas grib, — viņš paziņoja. — Nu kas grib? Ņemiet! Izmēģiniet laimi!

Viņš bāza papīrīšus apkārtstāvošajiem saujās. Bija tādi, kas izvairījās ņemt, bet daži paņēma labprāt. Starp pēdējiem izrādījās arī Pīrāgs, kurš, no bufetes šurp atnācis, stāvēja un skatījās, kas te darās. Pašam viņam bija žēl izdot naudu par tiem krāmiem, kas atradās uz galda, bez tam viņš novēroja, ka tukšu papīrīšu bija vairāk nekā pilno. Blēdība kā visur. Būtu te bijusi Ieva, tad varbūt viņš gan vienu lozi nopirktu, lai šī pamēģina laimi.

Taču, kad Plācenis viņam bāza rokā loterijas biļetes, Pīrāgs tās paņēma labprāt. Ja nauda nav jāizdod, par ko tad neņemt?

Un ak tavu brīnumu! Starp tiem trim papīreļiem viens no tiesas izrādījās pilns. Uz tā bija rakstīts cipars piecdesmit trīs. Un piecdesmit trešais cipars bija klāt arī tai pašai tortei, ko Plācenis nupat atdeva atpakaļ.

— Ļautiņi mīļie! Tagad Pīrāgam pīrāgs! Vai tās tikai nav burvestības? — atkal viens skaļi nokliedza pāri istabai.

Bet Pīrāgs ar abām rokām cieši saķēra torti, ko viņam pasniedza Plāceņu Milda.

Plāceniete bija dusmīga uz savu saimnieku. Ja izvilcis, par ko nevarēja ņemt pats to torti? Būtu pasaukuši Tumšu Varai-dotu, kas pirmīt tā kāroja tortes, Mildiņa pienāktu, un visi kopā pamielotos, parunātu kādu vārdiņu.

Tagad nu atgrūda tam Lejasbērzu vecajam bukam, it kā šis pats nevarētu sev nopirkt vai duci tādu tortu. Re, tas tagad nu stāv ar pilnām rokām un neiet ne uz priekšu, ne atpakaļ. Ko šis nu darīs — ēdīs, vai?

Plāceniete neieredzēja Pīrāgu, tāpat kā visus vecpuišus. Tādu āžu dēļ jau paliek vecmeitās ne viena vien jaunava. Viņa, protams, nebaidījās, ka šāds liktenis varētu draudēt arī Mildiņai, gan jau paspēs .. . bet pret vīriešiem Pīrāga gados viņa tomēr nespēja pārvarēt īgnumu.

Pīrāgs pa tam tiešām nezināja, kur to torti likt. Atpakaļ viņš gan nedos — reiz loze izvilkta, tad tā pieder viņam. Ak neraža — būtu nu tepat Ieva, tad viņš tā varētu uzcienāt, ka šai mute paliktu vaļā un pati no liela salduma izkustu! Bet ko tu darīsi — Ievas nav. Uz mājām aiznest — kā tu aiznesīsi? Un ko tad mājās ar tādu krāmu darīs? Viņš pats saldumus nekāro ... kam tad nesīs — Alvīnei, vai? Tā tik vēl trūka!

Un Pīrāgam pēkšņi iekrita galvā brīnišķīga doma: ies, re, tur stūrī pie Plāceņu saimnieces — tā, nabadzīte, sēž tur viena pati kā kaktā ielikta, dos, lai šī saēdas pa krietnam, kaimiņu būšana. Sievieši visi trakoti kāri uz saldenumu — i jaunie, i vecie.

Un, torti rūpīgi rokās nesdams, lai kāds neuzgrūžas virsū, Pīrāgs devās pie Plāceņu saimnieces. Taču kāds gara auguma tēviņš, garām spiezdamies, ietriecās sānos, Pīrāgam nesamais sašķiebās, un uz jaunā mundiera stērbeles uzkrita saputotā sviesta bumba. Ak negals! Pīrāgs tikko noturējās aiz dusmām, neuzgāzis visu torti tam nejēgam uz galvas. Taču viņš tikai nokliedza pakaļ:

— Turi acis rokā, kad ej!

Beidzot viņš laimīgi nokļuva līdz mērķim un nolika torti blakus Plācenietei uz brīva krēsla.

— Nu, kaimiņien, mana zakuska — tavs šņabis! — Un tūlīt pats gardi nosmējās savam jokam.

— Man šņabja nav, — Plāceniete, iešķībi skatīdamās, atbildēja. — Un torti jau arī pie šņabja neēd.

— Nu, ja tā šņabja nav, nav, tiesāsim nost tāpat sausā. — Pīrāgs vilka no kabatas nazi un taisījās uz griešanu. Plāceniete saķēra viņu aiz piedurknes.

— Pagaidi, Pīrāg, vai ta tā kāds dara! Liec nost to dunčeli. Ja jau tu gribi, tad lai nāk Mildiņa sagriezt...

Un viņa pameta ar roku savai meitai:

— Mildiņ! Paņem, bērns, to kūku nazi un nāc sagriez šito torti!

Milda pienāca ar nazi. Kamēr viņa grieza, Plāceniete stāstīja:

— To jau viņas visas kopā cepa ...

— Tādā gadījumā pašai cepējai pienākas lielākais gabals ... tā es gribētu teikt, — Pīrāgs, Plācenietei blakus apsēdies, sacīja. — Mildas jaunkundz, kampiet nu to lielāko!

— Paldies, — Milda paņēma gabaliņu.

— Ņem, kaimiņien, — Pīrāgs piedāvāja. Plāceniete vilcinājās, vilcinājās, tad ņēma tomēr. Koda, garšodama maziem kumosiņiem, tā, lai no malas neizskatītos, ka viņai gribas ēst.

Istabā ienāca Varaidots, apskatījās apkārt, meklēdams kaut ko, un griezās atpakaļ.

— Tumša jaunskungs! — Plāceniete pasauca. — Nāciet šurp pie mums! Paņemiet gabaliņu tortes... nāciet vien, nekaunieties! Mildiņa jums izmeklēs to smukāko gabalu ...

Varaidots panāca tuvāk, paskatījās uz visiem trim, paskatījās uz torti un sāka smieties.

— Paldies, — viņš smiedamies teica. — Ēdiet vien! Mana māga tādus smalkumus neņem pretī. Es iešu meklēt ko stiprāku.

— Bet jūs... pirmīt gribējāt, — Plāceniete apjukusi murmināja.

— Tas bij pa jokam, — Varaidots aizvien vēl smējās. Tad viņš atkal pateica kaut ko svešā valodā, pagriezās un aizgāja.

— Kas nu puisieša cilvēkam tāds ēdamais! — Pīrāgs teica. — Tas tāds sieviešu našķis.

Bet Plāceniete bija briesmīgi vīlusies un aizvainota. Vismaz gabaliņu būtu paņēmis skata pēc. Ar Mildiņu kādu vārdiņu pārmainījis. Jauni cilvēki. Bet tā pilsēta laikam gan samaitā ... viņš pat uzvesties nemāk.

— Pīrāga kungs, — Milda teica. — Jums kaut kas uzkritis uz svārkiem.

Pīrāgs paskatījās.

— A, tas no šitā paša draņķa, notriepos nesdams.

— Pagaidiet, — Milda teica. — Mums tur ir karsts ūdens. Es samērcēšu kabatas lakatiņu.

Viņa aizgāja un tūlīt atgriezās. Abas ar Plācenieti viņas berza un tīrīja Pīrāga mundieri.

— Nu gan laikam būs ārā, — Milda sacīja. — Izžūs, un nekas nebūs redzams.

Un šai mirklī tiešām viss kļuva neredzams. Pēkšņi nodzisa gaisma šeit, zālē, visā mājā.

Mūzika aprāvās pusratā, dejotāji palika uz vietas, atskanēja pārsteiguma pilni saucieni.

— Mildiņ, kur tu esi? — iekliedzās Plāceniete. — Nāc šurp!

— Es tepat esmu, mamm! — Milda atsaucās.

— Tepat jau ir, kur šī paliks! — piebalsoja Pīrāgs.

— Kas noticis? Ko tas nozīmē? — skanēja saucieni visās malās.

— Pagaidiet, gan atkal uzdegsies, — mierināja citi. — Elektrība pa reizei šitā niķojas.

Visa zāle viļņojās tumsā un dūca. Runāja visi reizē. Kāds kaut kur gāja un kaut ko meklēja.

Dūrēs sažņaugtām rokām galdnieka Berta stāvēja zāles stūri. Mirklīti pirms gaismas nodzišanas viņa pēkšņi bija ieraudzījusi savu vīru dancojam ar friziereni. Vispirms Berta pārakmeņojās, likās — tūlīt nosmaks, kaut kas iekšā pārplīsīs. Galvā sāka velties karsti viļņi. Tad tik tālu! Visu ļaužu priekšā!

Berta sevi vairs nespēja valdīt. Lai tad ir! Ja viņai jāpacieš tāds kauns, tad lai iet! Vismaz dancot viņi nedancos acu priekšā ... viņa pieies klāt un abiem diviem iekraus pa ģīmi. Bezkauņas! Suņi!

Berta sāka lauzties cauri dejotāju drūzmai, kad nodzisa gaisma un viņa pazaudēja mērķi. Nevarīgu dusmu pilna stāvēja uz vietas, domāja par tiem diviem tumsā un žņaudzīja rokas.

Pēc dažām minūtēm zāle atkal kļuva gaiša. Atvieglojuma nopūta pāršalca telpu. Visi priecīgi saskatījās.

Un tad sekoja izbrīna saucieni.

Visapkārt zālē gar soliem uz grīdas gulēja baltas lapiņas. Ai nē, nevis baltas, apdrukātas!

Visi metās pacelt, ķēra viens otram no rokām.

— Kur tās te radās? Kas rakstīts? Rādi man ar!

Proklamācijas! Vai nav trakums, cik veikli!

Nepagāja ne pāris minūšu, kad uzsaukumu lielākā daļa no grīdas bij nozudusi, daži tos turēja rokās un šausminājās, citi pasteidza noslēpt kabatās.

Sarkanie! Atkal sarkanie!

Uz bufeti tika padota ziņa Plācenim un Skrējām.

Abi atlauzās cauri pūlim elsdami.

— Aizsargi! Aizsargi, šurp! — nokliedza Plācenis.

Aizsargi, izgrūstīdami ceļā stāvošos, ielenca savu priekšnieku. Arī Pīrāgs, padzirdīs šo komandu, pameta Plācenieti un Mildu. Viņš tikko bija izteicis savas domas par elektrību — nederīgs un nekam nevajadzīgs izgudrojums. Re, ņem un nodziest, un tu kā spoks sēdi tumsā. Bet lampa, ja tikai tu pamanies laikā pakratīt, vai iekšā klunkšķ petroleja, nekad tādus pigorus netaisa.

Taču Plāceniete un Milda tam bija pretī.

— Bet kur atkal tas jaukums: tu tikai paspied ar pirkstu — un gaišs kā dienā! Ne jāsmērējas ar petroleju, ne jāslauka cilindrs.

Šai brīdī atskanēja Plāceņa pavēle: «Aizsargi, šurp!» — un Pīrāgs devās uz zāli.

No sākuma visā telpā valdīja panikai līdzīgs sajukums. Aizsargu sarīkojumā bija diezgan daudz, bet viņi neattapa, ko darīt. Arī Plācenis un Skrēja bija apjukuši un atjēdzās tikai pamazām.

Tad Plācenis nokliedza komandu pāri visai publikai: — Aizturēt proklamāciju sviedējus! Apsargāt durvis! Nevienu neizlaist!

Viņa vīri noslēdza durvis, ārā neviens netika, bet kā lai zina, kas svieda? Sviedēji atradās zālē, bet kā tu tos ļaužu ņudzeklī atradīsi? Uz pieres nevienam zīmes nav.

Tad arī Skrējām kaut kas iešāvās prātā — viņš izrāva pistoli un aizdrāzās uz priekšnamu. Velti. Pie skaitītāja neviena nebija. Viņš iemetās blakus telpā — garderobē pie karsti nokurinātās krāsns sēdēja un nīka skolas apkalpotāja Jēriņiete.

— Jūs nemanījāt, kas tur krāmējās ap skaitītāju? — Skrēja bargi uzprasīja.

Jēriņiete samiegojusies pacēla galvu.

— Vai ta kāds krāmējās? Es te sēžu, sēžu, uzreiz manu — viss tumšs. Ko tu tumsā redzēsi?

Skrēja apsviedās un atrāva āra durvis. Uz balkoniņa nebija neviena. Laukā tumsa un klusums. Un sals.

Viņš drāzās atpakaļ zālē.

Tur viss vārījās kā raganu katlā. Orķestris bija pametis skatuvi. Daļa aizsargu stāvēja pie durvīm, pārējie centās atņemt uzsaukumus tiem, kas tos pabailīgi turēja rokās.

— Salasīt! Salasīt visus tos mēslus! — Plācenis rīkoja. Aizsargi metās uzlasīt lapiņas, kas gulēja zemē.

— Ja kāds ir iebāzis ķešā, pavēlu atdot ar labu! — Plācenis kliedza, lai balsu murdoņā viņu dzirdētu.

— Bet cik ilgi mēs te stāvēsim bez mūzikas? Ja tā, tad lai maksā naudu atpakaļ! — skaļi sauca no zāles stūra, kur drūzmējās bariņš jaunu puišu.

Pie Plāceņa pienāca viens, viņš to pat nepazina. Pienācējs teica:

— Plāceņa kungs! Ja jūsu aizsargi atļauj komunistiem ienākt zālē un izmētāt uzsaukumus, tad tā ir viņu darīšana. Bet mēs esam pirkuši biļetes un nākuši dejot.

— Mierā! — Plācenis atcirta. — Nebūs nekāda dejošana! Aizliedzu!

— Ko tad mēs te darīsim? — puisis neatlaidās.

— Muti ciet! — Plācenis uzbrēca. — Ja ne, visus sabāzīšu krātiņāļ

— Uja, ūja! — atskanēja saucieni no malas. — Kur tad tik lielu krātiņu ņems?

Bet uzstājīgais puisis paslēja gaisā roku, kurā viņš turēja vienu uzsaukumu, un, tieši pie Plāceņa vērsdamies, atkal iesāka tik skaļi, ka varēja dzirdēt pāri visai zālei:

— Aizsargu priekšnieka kungs! Jūs, kā augsta amatpersona, taču zināsiet labāk nekā tie, kas rakstījuši šito lapu. Te stāv rakstīts, ka valstij draudot briesmas — Bļodnieka valdība ejot uz fašisma diktatūru. Gribot grozīt konstitūciju. Esot slēgts sociāldemokrātiskais «Strādnieku Sports un Sargs» ... slēgtas vairākās vietās laukstrādnieku arodbiedrības ... droši vien tas viss traki samelots, vai nav tā?

— Kas? Ko jūs gribat? — Plācenis viņā raudzījās stīvu skatienu.

— Lūgtu piedošanu, — puisis paklanījās, — par traucēšanu. Bet es politikā nejaucos un tādēļ griežos pie jums kā pie gudrāka cilvēka ... Iekšlietu ministrs, ko viņi te lamā par vecu cara žandarmu, tak ir jūsu, aizsargu, augstākais priekšnieks. Un, ja viņš taisītos ievest diktatūru, tad jums, aizsargu priekšnieka kungs, to vajadzētu zināt, jo viens pats bez jums viņš to nevar izdarīt. Bet jūs taču nekā tamlīdzīga nezināt, vai nav tā?

— Kas jūs tāds esat? — Plācenis atkal jautāja, bet publika spiedās apkārt, lai labāk dzirdētu.

— Es, vai? Tepat no dzelzceļa, — puisis atbildēja un, pret pārējiem vērsdamies, ātri turpināja. — Redziet nu, aizsargu priekšnieka kungam nekas nav zināms — ne par konstitūcijas grozīšanu, ne par fašistisko diktatūru, ne par arodbiedrību un «SSS» slēgšanu. Iznāk, ka te apmelota mūsu dārgā valdība, bet šo lapu dēļ jācieš mums — muzikanti nespēlē un nevar dancot! Lūdzu, aizsargu priekšnieka kungs, ņemiet šo sasodīto lapu ... es nesaprotu gan, kādēļ tādas drukā! Un kādēļ valdība to pieļauj?

Viņš pastiepa uzsaukumu Plācenim, tas mehāniski paņēma, neuzticīgi, ar baltām acīm blenžot runīgajā puisī. Bet tas atgāja pāris soļu nostāk, apstājās blakus kādai meitai un sāka amizēties ar to.

— Ko darīs tālāk, Plāceņa kungs? — pienācis klusu jautāja Skrēja.

— Ta velns viņu zin! — Plācenis izlamājās. — Visus tak nevar ņemt ciet.

— Ja vainīgie jau nav aizlaidušies, mēs tos tā kā tā rokā nedabūsim, — Skrēja turpināja. — Manas domas tādas: vakaru slēgt. Kas to zin, ko viņi vēl var izstrādāt. Es neņemos atbildēt. Ja tas atkarātos no manis, es vispār uz priekšu neatļautu nekādas publiskas sanākšanas... es vispār aizliegtu. Tik nemierīgā laikā tā drošāk. Jums, Plāceņa kungs, derētu par to aprunāties ar apriņķa priekšnieku.

— Nu tad slēgsim ar, — Plācenis piekrita. — Lai lasās prom!

Bet publika, to padzirdusi, sāka rūkt un kurnēt.

— Kā tā — projām? Par ko mēs naudu maksājām?

— Ko tie aizsargi te ārdās? Nav jau manevri!

— Liela muiža — lapiņas izmētātas! It kā nebūtu redzējuši!

— Lai aizsargi iet gulēt, ja viņiem nāk miegs! Bet mēs gribam dancot.

— Tā ir publikas šmaukšana!

— Vajag iet un prasīt, lai maksā naudu atpakaļ.

— Bet ar ko tad baznīcu cels?

— Velns lai parauj to ba ...

Bet aizsargi spiedās publikai virsū.

— Žiglāk, žiglāk! Iet nu mājās govis slaukt!

Bet bija arī aizsargu vidū tādi, kam Plāceņa pavēles nepatika. Dažs gribēja vēl uzdancot, cits — pasēdēt bufetē. Nu kādēļ gan ļaut, lai komunisti izjauc balli? Viņi klusu kurnēja.

Starp neapmierinātajiem bija arī Pīrāgs. Viņš ļoti gribēja atkal atgriezties pie Plācenietes un Mildas — viņi bija iesākuši tik jauki tērzēt, un viņš nodomājis uzlūgt Mildu uz polku. Tā Milda rādās tīri prātīga meita, būtu tikai bijusi mazdrusciņ smukāka.

Kamēr publika vēl drūzmējās un gausi virzījās uz durvīm, lielo runātāju Reini Mežmali, kurš nesen bija ieradies Priedainē un brauca par mašīnistu Kurzemnieka vietā, apturēja divi puiši.

— Vai tad tu vēl nezini, ka «Strādnieku Sports un Sargs» ir aizliegts? Mēs paši tur sastāvējām.

— Ejiet nu! Tiešām? — Mežmalis brīnījās.

— Un dažas laukstrādnieku arodbiedrības arī slēgtas. Tā, brāl.

— Un es savā nezināšanā nodomāju, ka tīri balti meli! Tu redz kā! Tad nu gan žēl, ka es to lapu nepaturēju... derētu vēlreiz izlasīt.

Puiši viņam pamirkšķināja ar aci.

Tā beidzās šī balle Priedainē.

Bet kāds pa tumsu aiziedams vienu proklomāciju bija piespraudis pie biedrības nama durvīm.

To Skrēja ieraudzīja un norāva nost tikai ap pusdienas laiku nākamajā dienā.

Alda šoreiz negāja uz sarīkojumu Edvīnam līdzi. Ko gan viņa, jau tāda piebriedusi un pasmaga, būtu meklējusi ballē? Neviena no izejamām kleitām arī vairs nederēja. Nē, viņai mierīgi jāpaliek mājās. Nu, bet Edvīnam citādi — viņam noteikti jāiet. Viņš nevar atrauties no sabiedrības, it īpaši šoreiz, kad vakars rīkots tik labdarīgos nolūkos.

— Žēl, ka tu nenāc, — Edvīns teica pievakarē, sēdēdams pie spoguļa un skūdams bārdu. — Es, goda vārds, labprāt paliktu mājās, bet tad Tumša kundze izsludinās mani par bezdievi, kurš negrib ziedot baznīcai.

— Ej vien, mīļais, — Alda sacīja, nolikdama uz galda tīru kreklu. — Es domāju, velc šo balto.

— Visviens, — viņš īsi atsaucās, darbodamies ap pazodi.

— V-velns ... tomēr iegriezu!

— Stipri? — Alda satrūkās.

— Tāds nieks, Alduc... — Edvīns mierinot noteica, nopētīdams vēl spogulī savu seju, tad cēlās un gāja pie ūdens bļodas, kas bija ienesta turpat guļamistabā.

Kad viņš jau, līdz pusei kails, slaucījās dvielī, Alda piegāja klāt un uzlika roku viņam uz muguras.

— Es par tevi domāšu visu vakaru, — viņa klusi teica.

— Un gaidīšu mājās.

— Es pārāk vēlu nepalikšu, — Edvīns atbildēja, uzvilkdams balto kreklu. — Tu palasi vai ej gulēt.

Arā jau bija krēsla, kad viņš saposies paņēma kabatas later-nīti un, noskūpstījis sievu uz vaiga, devās ceļā uz pilsētiņu.

Alda stāvēja pie loga un noskatījās pakaļ, kamēr vien varēja redzēt. Redzēt varēja līdz pašai rijai, tad ceļš pagriezās līkumā un nozuda aiz tumšās ēkas. Tad viņa brītiņu vēl pastāvēja tāpat, ielūkodamās ātri biezējošajā krēslā. Koki pagalmā nosarmojuši balti, balti, debesis bez krāsas. Aitādu kažociņos ģērbušās, abas meitas smeļ no akas ūdeni. Dzirdīs lopus.

Arā ir aukstums, leduspuķes plaukst uz logu rūtīm. Bet te, iekšā, tik jauks siltums, smaržo priežu zari, ko Alda vakar likusi puisim pārvest, no meža braucot. Viņai tik labi te. Edvīns ir aizgājis, bet paies tikai dažas stundas, un viņš atkal atgriezīsies šurp. Te ir viņu abu māja, viņu laimes stūrītis. Te viņi ir divi vien.

Alda pieiet.pie spoguļa, nostājas un vārīgi ar abām rokām noglauž sev vēderu. Viņai sejā laimīgs smaids. Nē, nu vairs nav neērti no tā, ka viduklis ar katru dienu kļūst apaļāks. Vairs nav muļķīgās kauna sajūtas par to, ka viņai gaidāms bērniņš. Tagad Alda ir kļuvusi droša, bet ļoti apdomīga. Arā izejot, viņa sper soļus lēnām, nekur vairs neskrien teciņus.

Arī pašsajūta laba, viņai nav ne nelabuma, ne dedzināšanas pakrūtē. Māte ir teikusi, ka lielākā daļa sieviešu mokās ar to šai laikā.

Alda pagriežas, paskatās spogulī uz savu augumu no sāniem, vēlreiz uzliek rokas uz vēdera un tad pēkšņi pirmo reizi sajūt zem delnas tādu kā īsu, bet spēcīgu pulsa sitienu. Viņa sastingst. Pēc mirkļa vēlreiz atkārtojas maigs, vārīgs piesitiens.

Tagad Alda zina, tas ir bērniņš, kurš pirmo reizi pieklauvējis ar pirkstiņu viņai pie sirds, dodams zīmi, ka viņš ir tur. Viņas un Edvīna bērniņš. Maziņš, maziņš.

Alda dziļi ievelk dvašu. Pirmajā mirklī ir sajūta, ka nedrīkst pat pakustēties un pagriezties, lai kaut kā nenodarītu pāri viņam. Pēkšņi Aldu sagrāba bailes. Pasarg dievs, lai tikai kaut kas nenotiek, lai nekas, nekas neapdraud Edvīna bērniņu! Jābūt vēl apdomīgākai un piesardzīgākai — tagad viņa to nekad neizlaidīs no prāta.

Un Alda karsti ilgojas — kaut ātrāk sagaidītu mājās Edvīnu, viņš taču vēl nezina, ka maziņais ir sācis kustēties.

Alda iet pāri istabai kā noreibusi no spēcīgā maiguma, ko izraisījis mazās dzīvības pulsējums, noreibusi no savas laimes. Cik labi ir dzīvot! Cik labi just apkārt visu dzīvo pasauli!

Viņa ir pilna un pārpildīta ar brīnumainu, laimīgu gaišumu, un gribētos, lai visā mājā, visos cilvēkos arī būtu šis labums un prieks.

Tādēļ visi mājinieki Aldai šovakar šķiet tik draudzīgi, viņa vēlētos, lai tie izjustu kaut daļu no prieka, kas bango sirdī.

Alda ieiet saimes istabā, garajā plītī liesmo uguns, Minna vāra vakariņas, ar koka pavārnīcu maisīdama katlā.

— Vai saimniecei jau gribas ēst? — Minna jautā.

Alda pasmejas.

— Tagad jau tev jāēd par diviem, — vecīga meita laipni piebilst. Jaunā saimniece viņai patīk. Laba sirds, netaisa no sevis nekādu lielmāti, kamēr varēja, — gāja un kustējās kā skudriņa. Neviena darba nebīstas. Minna neko sliktu nesaka arī par veco, bet tā tomēr sevi vienmēr turēja nez kādos augstumos pāri gājējiem. Uzpūtīga. Un arī neglīti rīkojās — līdzko vedekla pa vienām durvīm iekšā, šai aste gredzenā un pa otrām durvīm ārā. Un par ko? Ka dēls nedarīja pēc viņas gribas? Ka vedekla nav pa prātam? Nu, kā tad, vecajai vajadzēja saimniekmeitas ar lielu pūru.

— Es tiešām esmu kļuvusi liela izēdāja, — Alda smiedamas atzīstasJ — Un gulētāja ... vakaros uz gultu vien velk.

— Ēst jau nu vajagot gan ar sātu, — Minna dalās noklausītajā dzīves pieredzē, jo pašai viņai bērnu nav bijis. — Tad vieglāk pie dzemdībām. Bet no gulēšanas jau nekāda ļaunuma nevar būt. Tu jau tagad stipri piekūsti.

Ienāk Līna ar spaiņiem, nomet lakatu un kažociņu.

— Piesalst, — viņa saka. — Taisni pie vaigiem ķeras.

— Tu jau ziedi kā roze, — Alda smaida.

— Tad nu gan roze! — arī Līna iesmejas. — Tev gan, saim-niecīt, patīk jokot.

— Es nemaz nejokoju, — Alda saka. — Vai tad tu neesi smuka meita? Lai Minna pasaka.

— Tāda kā noplukusi vārna jau ir, — Minna, no katla neatraudamās, atmet.

— Ej nu ej! — Alda laipni baras. — Līna tiešām izskatās jauka, kad uzģērbjas.

— Ko šai jāģērbjas, — Minna nepadodas. — Pa kūti jābrien koka tupelēs un vecos lindrakos.

Alda noskatās, kā Līna sāk klāt galdu, un viņai pēkšņi kaut kas iešaujas prātā.

— Līna, tu taču arī varētu šovakar iet uz balli.

Meitai uz mirkli apstājas rokas. Tad viņa pabeidz likt šķīvjus un paraugās uz Aldu.

— Vai tad saimniecīte mani palaistu?

— Ak tu, jocīgā! — iesaucas Alda. — Kādēļ tad tevi nelaidīs? Paēd vakariņas un ej. Es palīdzēšu Minnai nomazgāt traukus.

— Kur šai jādauzās, — Minna pie plīts pukojas. — Pa melnu nakti... un saimniece šās vietā traukus mazgās!

— Bet viņai taču gribas, Minniņ! — Alda jautri saka. — To jau pēc acīm var redzēt. Laidīsim, lai skrien. Sāc tikai taisīties, Līna!

Meitai tiešām acis iedzirkstas priecīgi, bet tad viņa papurina galvu.

— N-nē, saimniecīt, neiešu vis. Tur jau par velti iekšā nelaidīs, bet man jākrāj nauda ...

— Krāj, krāj pūram, — Minna saka, noceldama katlu no uguns.

— Neba jau pūram, bet es apsolīju mātei. Brāļukam ar mā-šeli apavu nav... tad es, līdzko saimnieks iedos, viņiem ...

Alda ieiet istabā, paņem no kumodes vienu latu un iziet atpakaļ.

— Te tev būs biļetei. Taisies un ej.

— Paldies, saimniecīt... — Līna priecīgi čukst. — Vai, cik tu esi laba!

— Par niekiem izsviež naudu, — Minna aizvien vēl pukojas. — Kas tur no tām lustēm ir? Tikai zoles noplēš un miegu neizguļ.

— Nebaries, Minniņ, lai nu viņa iet vien, — Alda samierinot nosaka.

Kad vakariņas paēstas, vecais saimnieks iegājis savā galā un Līna jau aizskrējusi, Alda paliek virtuvē, lai palīdzētu Minnai. Bet tā viņu dzen projām.

— Ej nu vien un liecies migā, — Minna saka. — Es tikšu galā viena. Man tik trakā modē miegs nenāk.

Alda gan par varītēm grib palīdzēt nokopt traukus, taču, kad Minna uzstāj un dzen projām, viņa iet arī, jo tiešām jūtas nogurusi. Kad viņa jau ir pie durvīm, meita vēl tikai pārprasa, vai paliek tā kā runāts un rītdienai iemērkt zirņus.

— Jā, iemērc. Nu, tad ar labu nakti, Minna ...

— Ej, ej, atpūties, — meita atbild.

Alda vēl labprāt palasītu, viņa ir dabūjusi no bibliotēkas Zigridas Undsetes romānu, un tas ir ļoti interesants. Taču jūt, ka nekas neiznāks, — viņa jau sevi tagad pazīst, viena lappuse nebūs izlasīta, un acis būs ciet. Nē, labāk ies gultā un migs nost. Tā arī ātrāk paies šis vakars bez Edvīna.

Alda izģērbjas, nopūš lampā uguni, palien zem segas un aizver acis. Cik labi ir tā izstiepties, nejust sava ķermeņa smagumu, pamazām iesilt aizvien vairāk un vairāk un tā lēni lēnītiņām iegrimt miega mākonī. Visjaukāk ir tad, ja Edvīns blakus un

iemiegot var just viņa miesas siltumu. Alda tad piespiež vaigu viņa plecam vai mugurai, ja viņš guļ uz labajiem sāniem, un iemieg ar laimīgu smaidu sejā.

Bet nekas. Viņš drīz nāks. Nepaliks jau līdz beigām. Noskatīsies priekšnesumus, brītiņu pakavēsies un nāks uz mājām, Alda to zina pēc sevis — vai tad viņai būtu prieks vienai pašai bez Edvīna iet ļaudīs? Protams, nē. Arī viņš gāja tikai pieklājības dēļ. Alda jau to saprot.

Un, lai kā viņai pašai arī gribētos būt kopā ar Edvīnu Priedaines biedrības namā — tādai slaidai un vieglai kā agrāk, ar jaunajām laka kurpēm kājās. Alda tomēr ir mierīga, un viņai ir labi te, siltajā istabā, zem segas. Nekas. Uz vasaru, kad maziņais jau būs pasaulē, viņa pašūs sev kleitu no tās jaukās gaišzilās drānas, ko Edvīns dāvināja ziemas svētkos. Pašūs ļoti, ļoti skaistu kleitu, un to viņa uzvilks mugurā, kad Kalnabērzos iebrauks viesi apskatīt mazo.

Alda nekad nav aizmirsusi Aneti, taču, kopš viņa zina, ka gaidāms bērniņš, atmiņas par draudzeni sāk atiet kaut kur ēnā, jo visu viņas dzīvi tagad aizpilda šis gaidāmais, bezgala lielais notikums. Šovakar, jauno kleitu iedomādamās, īsu mirkli viņa aizklīst arī pie tās, par kuras pašreizējo dzīvi nezina it nekā. Un uz brīdi lielajai labsajūtai, kas mierīgi strāvo visā ķermenī, pārslīd tumša, nepatīkama ēna. Žēlums. Un kaut kas svešs.

Taču Alda ātri cenšas aizdzīt no sevis nevajadzīgās domas, viņa zina, ka tagad vienmēr jābūt mierīgai un priecīgai. Tā bērniņam labāk.

Un, miegā laizdamās, viņa jau atkal smaida.

Lai arī saldi, saldi gulējusi, Alda tomēr atmostas no Edvīna soļiem, kad viņš ienāk istabā. Viņš cenšas iet klusu un piesardzīgi, viņš negrib iztraucēt Aldas miegu. Viņa guļ tumsā vaļējām acīm un smaida. Lai arī domā, ka aizmigusi. Lai jau.

Tomēr, kad Edvīns uzmanīgi, cenzdamies viņai nepieskarties, noliekas blakus, Alda neiztur. Viņa, klusu iesmiedamās, apmet roku vīram ap kaklu. Viņš tīri vai saraujas.

— Tu neguli?

— Cik pulkstenis?

— Bez piecām divi.

— Nu, labi izballējies? — Alda jautā. — Kādi tev auksti vaigi! Laikam stipri salst.

— Pamatīgi, — Edvīns, ērtāk ierīkodamies un roku Aldas viduklim aplicis, atbild.

— Tu labi smaržo, — Alda paosta viņa seju. — Tas tev droši vien no balles.

— Vai tiešām smaržoju? Bet varbūt tas no āra gaisa. Tu agri aizgāji gulēt?

— Jā. Gribēju palasīt, bet uznāca tāds miegs... Nu, stāsti taču, vai bija interesanti?

— Kā jau visās ballēs, — Edvīns saka. — Nekā sevišķa nebija. Padziedāja, padeklamēja, nospēlēja ludziņu, un tad sākās dejas. Kā vienmēr.

— Tu loterijā kādu lozi nopirki?

— Nē. Ko es tur iešu niekoties. Vai tu gribēji, lai es izvelku kādu laimestu?

— Man vienalga, — Alda saka, glauzdamās ar seju viņam pie pleca. — Man patīk, ka tu esi jau mājās.

— Muļķīte, — Edvīns viņu apglāsta. — Vai tad tu uztraucies viena pati?

— Nē, bet tāpat... — Alda iesāk un apraujas, tad čukst Edvīnam pie pašas auss. — Zini, šodien pirmo reizi... tūlīt pēc tavas aiziešanas ... viņš pakustējās... tā vārīgi, vārīgi. Tas ir tik jocīgi... it kā pieklauvētu.

— Ej nu ej! Vai tas sāp arī?

— Nē, it nemaz! Es tikai drusciņ satrūkos. Te, tieši šai vietā ... — Alda pabīda Edvīna roku vairāk uz sāniem. Viņš pāris reižu viegli paglāsta, tad jokodamies ieprasās: — Bet vai gulēt tu man ļausi, Alduc? Traki nāk miegs.

— Guli, guli, — Alda apčubina palagu un segu ap viņa pleciem. — Es jau arī gulēšu. Tu zini, es tagad esmu kļuvusi tāda miegamice, ka pašai kauns. Bet tas jau tikai tādēļ... Minna saka, man jāēdot un jāguļot par diviem... es tiešām to daru! Jā, tu taču mūsu Līnu ballē redzēji? Es viņu palaidu . .. bija tik priecīga.

Edvīns sakustas.

— Līnu? Nē, nemanīju vis. Es jau tai drūzmā arī nejaucos. Satiku vienu otru, aprunājos, pasēdējām bufetē. Viņa jau droši vien lēkāja ar puišiem pa zāli. Bet es tur biju pavisam maz.

Vienu Alda gan noklusē, ka iedevusi Līnai latu. Viņa nevēlas, lai Edvīns to uzskatītu par izšķērdīgu, šo mazo noziegumu viņa ņem uz savas sirdsapziņas viena pati.

Viņa tikai gari un saldi nopūšas, pieglaužas Edvīnam vēl ciešāk un reizē ar viņu nemanot iemieg arī pati.

Rita pusē laika apstākļi bija pilnīgi mainījušies. Sals mazinājies, sniga sniegs. Reižu reizēm vējš pagalma vidū sagrieza puteni.

Celiņi uz aku, kūti un klēti pilnīgi aizvilkti, sniegā redzamas tikai dziļas pēdas turp un atpakaļ.

Edvīns jau no paša rīta lika puisim iejūgt zirgu un aizbrauca uz Priedaini darīšanās. Pēc nedēļas sāksies aizsardžu pulciņa sanitārie kursi. Sakarā ar to šis tas kārtojams, un to Plācenis uzdevis Edvīnam. Edvīns ir jauns, spēka pilns, viņam nav grūti.

Kad Alda iznāca saimes istabā, viņš jau bija prom.

Edvīna tēvs kažociņā un zaķeni galvā brida pāri pagalmam uz vāgūzi, nesdams rokā garu dēli. Aiziet atkal kaut ko ēvelēt.

— Nu, Līna, — Alda uzrunāja meitu, kad tā ienāca no pagraba, stiepdama kartupeļu grozu. — Kā labi izballējies?

— Ak kungs, saimniecīt, tā nu gan bij balle! Sitās briesmas! — Līna skaļi sasita rokas. — Kā ņēma, tā uz reizes vienā brīdī uguns nost, viss tumšs — dur kaut acī! Un pēc tam, kā atkal uzdegās, — visur izkaisītas lapiņas... man, saimniecīt, tai tumsā viena uz galvas uzkrita, es tā sabijos!

— Kādas lapiņas? — Alda iepleta acis.

— Nu, tās ... kā viņi tur saka .. . proklumācijas, — Līna stāstīja. — Un tad tikai sākās tracis. Plāceņu saimnieks kā nokliedza pa visu zāli: «Aizsargi, šurp!» — tā tie visi saskrēja šim apkārt, policista kungs arī turpat, sastājās ap durvīm — nevienu nelaiž ārā, kliedz, lai atdod tās proklumācijas ar labu! Es domāju, nu gan ir traki, noturēs līdz rītam — netikšu uz slaukšanu un barošanu mājās ... tad Minna gan uz mani būs dusmīga! Domāju — jāskatās, vai neieraudzīšu jauno saimnieku, pieiešu, palūgšu, lai palīdz tikt ārā. Bet tā arī nevarēju ieraudzīt. Turēja, turēja, ne mūzika spēlē, nekā ... citi puisieši sāka ar Plāceņu saimnieku bārties... šis atkal pretī, ka visus ieliks krātiņā. Vai, saimniecīt, nedod dievs... tādi trakumi nekad nebija redzeti!

Alda klausījās pavērtu muti. Viņa nekā nesaprata. Ko Līna tur pļāpā? Tad taču Edvīns arī būtu stāstījis. Jeb varbūt tas viss notika pēc viņa aiziešanas?

— Cik tad varēja būt pulkstenis, kad tā gaisma nodzisa? — viņa jautāja.

— Tā ap pusnakti... ak, nē — nebija vēl pusnakts. Kad šie tās proklumācijas lasīja kopa pa grīdu, tad, es atminos, viens puisietis paskatījās pulkstenī un teica: «Tūlīt būs divpadsmit. ..

spoku stunda!» Bet viņi jau, saimniecīt, visas lapas rokā nedabūja — es pati redzēju, daži aizbāza sev aiz zābaku stulmiem. Kā dulli. Ja jau nav brīv un jāatdod, tad dod ar labu.

Alda Līnai vairāk neko nejautāja. Viņa klusēja, brīnījās un nesaprata, kādēļ Edvīns neko nebija stāstījis? Ja ap pusnakti, tad viņš vēl noteikti bija tur. Cik tad tās iešanas no pilsētiņas līdz Kalnabērziem? Pusstunda pa sniegu, ne vairāk. Vai viņš, mājās pārnākdams, būtu pārskatījies, kad viņa jautāja, cik pulkstenis? Tas gan tā var būt. Viņš varbūt atgriezās daudz agrāk un tādēļ no visa tā trača nekā nezina. Tas arī ir labāk, ja tā. Aldai nepatiktu, ja Edvīnam jājaucas šādos skandālos. Viņai vēl prātā kāzu vakars Jāņos, kad Skrēja izrāva pistoli un Edvīns iznesa šauteni. Viņai toreiz bija ļoti bail. Nē, labāk, ja tādās reizēs nav klāt.

Kad Edvīns ap pusdienas laiku pārbrauca un ienāca istaba, viņš pirmais iesāka runāt par notikumu ballē.

— Nu, laikam gan Līna nebūs pratusi turēt mēli aiz zobiem, — viņš teica. — No tā jau es baidījos. Žēl, ka no rīta nenobrīdināju. Negribēju, lai tu to zini un uztraucies, Alduc ... šie bezkaunīgie komunistu izlēcieni nav priekš tevis tagad, kad tev sevi jāsaudzē un jābūt mierīgai.

Viņš piegāja Aldai klāt un apskāva ap pleciem.

— Tā, mana muļķīte... es jau redzu, ka esi uztraukusies. Viss ir kārtībā. Vai dosi man pusdienas? Kas šodien vārīts?

— Jā, tūlīt, mīļais ... — Alda izraisījās no viņa rokām un sāka rosīties. — Šodien ir zirņu zupa.

— Lieliski, — Edvīns teica. — Esmu izsalcis kā vilks meža.

Alda priecīgu sirdi staigāja no istabas uz plīti, nesa un lika

uz galda ēdienu. Viņu aizkustināja Edvīna rūpes un saudzība. Viņa juta pret to pateicību, ļoti mīlēja un bija lepna, ka arī pati tiek mīlēta tikpat stipri.

Priedaine ir klusa pilsētiņa, un, ja kaut kas atgadās, tad par to mēdz runāt ilgi. Tagad būs viela vismaz veselam mēnesim, tas jau nu droši. Kur vēl tā ir gadījies — aizsargu un policijas klātbūtnē nodzēst elektrību un izmētāt proklamācijas? Tas nu ir bijis izdomāts uz smalkāko, un drošām galvām arī jābūt.

Te nu ir — taču lielījās, ka rudenī saņemti ciet visi Priedaines komunisti, visi sēž aiz restēm, un beigts! Bet tādā gadījumā — kas tie, kas biedrības namā svieda lapiņas? Aha! Tad

nav gan visi un, kas zina, varbūt tie, kas saņemti, nemaz nav tie īstie? Varbūt tā policija arī ne velna nezina?

Lai arī aizsargi bija rāvuši proklamācijas no rokām, lasījuši pa grīdu un pavēlējuši atdot, ja kāds iebāzis ķešā, — tomēr daļa no tām iznēsāta pa visu Priedaines pagastu. Un ļaudis zināja, kas tajās rakstīts.

— Ej nu izdibini, vai tas, kas tur stāv teikts, arī viss ir tīra balta patiesība? Tagad jau tāda mode — katrs lej virsū pretiniekam samazgas, cik vien biezas spēj. Tā kā negribas ticēt, ka valdības galva, kurš pats iegājis saeimā no sīko zemnieku listes un vienmēr solījies palīdzēt mazajiem ļautiņiem — tepat Priedainē ir runājis uz vēlēšanām un nezin ko visu teicies izdarīt, — ka šitas pats Bļodnieks būtu nu meties kopā ar lielajiem zem-saviešiem? Tiem jau, zināms, nekad nav gana — valdība grūž kā cauros maisos, piemaksas un piemaksas! Tagad pat bekona cūkas pa dzelzceļiem vadā bez maksas. Vai tu redzēji, kādi pagasta nabagi! Un vienmēr raud un gaudo, ka jāizput. Ja šiem jāput, tad ko lai, par piemēru, saka sīkie zemnieki, kam neiznāk tā sviesta un bekona, par ko grābt latus no valsts kases? Ko tie?

Bet tā gan ir. Par tiem nekad neviens nav padomājis — tur tai proklamācijai taisnība. Tos tikai atceras tad, kad pienāk maksājumu termiņi un ūtrupnieks sāk cilāt āmuru vai kad vēlēšanas.

Ar tām valdībām jau tā ir, ka tu nekad nezini, kura no tām runā patiesību, kura melo. Un visbeidzot jau gan izrādās, ka patiesību nav runājusi neviena. Tās valdības mainās kā čigānam zirgi, bet starpība viņām tikai tā, ka viena māna tautu tā un otra atkal šitā.

— Taisnība jau ir, un, kurš tajos augstajos krēslos tiek, tas pielīp kā ērce dzīvai miesai, un tu neparko neatrausi to nost. Trakoti jau visiem patīk tie augstie amati un augstās algas! Atsakies nu ar labu! Domā — atradīsies kāds, kurš pratīsies pats, sak, es nu esmu savu laiku tai godā bijis, lai nu nāk cits un arī izmēģina roku pie tās valsts stūres? Ne velna!

— Ak, mūsu dēļ — lai arī būtu sēdējuši, nav žēl, ne jau mēs ar tevi kārojam pēc tik augstiem amatiem, bet tad vismaz padomājuši par tautu! Izpildījuši tā pa īstam, ko ar muti sola! Tagad tikai brauc un brauc kā ar tukšiem ratiem. Un lielās pa tām avīzēm — tauta ar mums, mēs ar tautu! Bet pasaki man, kā tu vari būt kopā ar tautu, ja tev netrūkst ne putna piena, bet tauta tik sajož ciešāk vēderu? Vai tad paēdis kādreiz ir sapratis neēdušu? Nē, mīļais, nekad!

— Es arī saku — ja jau gribētu darba cilvēkam labu, tad par ko jāaizliedz lauku arodbiedrība? Nu, kā tad, Krastapilī aizliegta, un ir dzirdēts, ka Zīraks plātījies — arī mūsējā tikšot aizklapēta ciet. Par to visu šie proklamācijā ierakstījuši.

— Bet varbūt to policija bez valdības ziņas? Varbūt tāds ministru prezidents nemaz nezin, ko šie katrā vietā dara? Varbūt no viņa pat slēpj?

— Tas nu grūti ticams. Kā tu, par piemēru, noslēpsi, ja aizslēgta arī tāda liela organizācija kā zociķu sportisti? Par to jau pašā saeimā kliedza un brēca, visa valdība tur sēdēja klāt. Nē, šitā lieta nav laba — kāpēc zemsaviešiem ļauj darīt visu, kas tikai ienāk prātā, kāpēc tiem var būt visvisādas biedrības? Ja jau slēgt — tad visas. Sak, nevajag nevienas, un cauri. Bet, redzi, tā vis nedara. Muti aizbāž tam mazajam.

Nu, bet par to fašismu — par to jau gan tā lapa tikai muld vien. Un par karu tāpat. Ne Latvijai vajag tāda fašisma, ne arī tā taisās ar kādu karot. Tās jau nu pilnīgās blēņas. Lai tie vācieši ālējas, cik uziet, — kas mums tur? Lai braukā uz savu fāterlandi un atpakaļ, klaigādami par Hitleru, — mums ir sava kārtība, un diezgan. Gribiet — brauciet pavisam projām, ne mums vajag jūsu, ne jūsu Ādolfa! Jūs tur Vācijā varat dzīvot pa savam, mēs atkal pa savam.

— Bet ja nu šiem ienāk prātā atkal uzkundzēties Latvijai tāpat kā baronu laikos? Vācietis jau traks uz sviestu un speķi, pašam savā zemē nepietiek, bet Latvijā, — veseliem kalniem. Ed, kamēr nelabi paliek.

— Tā nu šos laidīs mūsu zemītē! Esam jau mācīti. Un vācietis arī zin, ka latvietim smaga roka.

— Labi, labi, bet ja nu tas viņu Hitlers tomēr kaldina tādus plānus? Pustraks viņš laikam ir gan.

— Nu, visam, ko par viņu raksta, gan arī nevar ticēt. Vai nu viens cilvēks, būdams pilnā prātā, ies strādāt tādus briesmu darbus? Tās avīzes vienmēr izpušķo.

— Bet sava daļa taisnības jau tur ir. Un to nu gan ari var teikt, ka tepat pie mums viens otrs ir tāds, kas darba cilvēkam labprāt norautu septiņas ādas un pārkostu rīkli, ja vien ļautos. Tu domā, tādiem patīk, ka tai pašā pagasta valdē sēž tik daudz no mums, mazajiem, un no gājējiem? Nepatīk vis. A, redzi, es tā saprotu, ka par to arī tās lauku arodbiedrības duras ka dadzis aci. Ja pagasta valdē saimniekotu paši pelēči vien, tad viņi visu izdarītu pa savam. I ar nodokļiem, i pabalstiem, i skolas lietām ... bet tagad tur sēž tādi, kas runā pretī, kas neglauda pa spalvai.

— Nu jā, tas taisnība, bet es tik saku, ka tai lapā arī visus kaķus taisa par melniem. Pārāk jau tracina cilvēkus. Tā tik skubina uz naidu, bet veca patiesība māca, ka miers baro, nemiers — posta. Tu saki — pārkostu rīkli. Nevar gan iedomāties, kurš mūsu apkaimē būtu tāds, kas tā nu tīkotu otram pārkost rīkli. Lai nu liels vai mazs — tāpat kaimiņi un viens ar otru diendienā tiekamies. Tik briesmīgi jau nu nav.

— Tu domā — nav? Bet ko teiksi uz to, ka tāds naudasmaiss kā Kalnabērzs ziemas laikā dzen ārā atraitni ar maziem bērniem par to, ka šī nav samaksājusi par istabu īri? Salmiņiete lūgusies, lai pagasts piešķir pabalstu, Geidāns zināja stāstīt.

— Tas nu gan no Kalnabērza puses nekā neizskatās — vai šim tā istaba ēst prasa? Par velti varēja turēt Salmiņieti ar bērniem ... Salmiņš tak pie viņa desmit gadus par puisi sabija.

— Jā, kam tā nauda un manta ir, tam nekad nav gana. Viņam gribas vairāk un vairāk. Tāds cilvēks ir bez sāta. Jāprasa arī, kur tādam sirdsapziņa ... ņemsim tevi vai mani — vai mēs varētu ziemas laikā pateikt cilvēkam ar maziem bērniem, sak, ej, kur acis rāda ... kaut vai mežā pie vilkiem? Bet tāds var. Viņam ne silts, ne auksts. Viņam vienalga, ja otram jāmirst badā. Te tai lapai atkal taisnība.

— Bet es tomēr tiem komunistiem arī visur nevaru piekrist. Ja jau dzīvot pa tādai modei, kā viņi sludina, tad cilvēkiem iepriekš jāpārvēršas par eņģeļiem. Citādi — kas ta tur var iznākt? Katrs tak tā radīts, ka viņš pirmām kārtām tīko sava labuma, tā tā pasaule ierīkota.

— Te nu es atkal ar tevi neesmu vienis prātis. Ja jau visa kā būs gana, kā viņi sola, tad kāda vēl labuma tu tīkosi? Ja tu būsi kārtīgi paēdis un apģērbies — vai tad tu iesi zagt vai arī citas žuļicības taisīt? Visas tādas nelaimes jau ceļas no tā, ka cilvēks dzīvo trūkumā. Ņemsim, par piemēru, tevi un mani — ja mums pašiem un mūsu bērniem nebūs ko likt uz zoba, bet mums būtu izdevība paņemt... mēs neņemtu? Ņemtu. Bet, ja mani kurpe nespiež, kādēļ gan es ietu rokas smērēt un nelaimē iedzīvoties? Tu domā, zaglis zog tādēļ, ka tas viņam sagādā prieku? Nu ir, ir jau arī tādi, kuri nemaz strādāt negrib, — tā ir cita lieta, ne jau par tādiem es runāju. Bet es par tiem, kurus ar varu piespiež zagt.

— Nu tu gan runā! To es atkal nesaprotu, kā vienu cilvēku var piespiest zagt?

— Are, tāpēc jau tu nesaproti, ka pats badā nedzīvo. Gluži tāpat tā mūsu valdība nesaprot tautu.

Tādas un līdzīgas runas ilgi klīda pa Priedaini.

Ļaudis runāja taisnību — Kalnabērzu saimnieks tiešām Sal-miņietei bija uzteicis istabu. Nē, viņš ilgāk par velti tādu varzu savās mājās neies turēt. Nu jau drīz gads, kā viņa ne santīma nav maksājusi, bet bērni iet kā zvērēni — piesargies tikai, ka acis no pieres neizrauj! Kas no tādiem būs — aug ar katru dienu lielāki!

Salmiņiete bija atnākusi runāt. Ar asarām acīs viņa pazemīgi lūdzās:

— Saimniektēv, nu esiet žēlīgs, man nav patlaban kur iet. Es jau apklausījos, izprašņāju — te apkārt nevienam nav brīva kakta ... un kur lai es tos bērnus?

Kalnabērzu saimnieks sēdēja pie galda un turēja rokā avīzi.

— Kas tad tevi gribēs ielaist, ja arī būs kur? Neviens jau nav tik bagāts, lai ļautu par brīvu maitāt māju. Vai tad tu nesaproti, Salmiņiet, ka man tā māja iet postā? Tu gribi tikai dzīvot, un es lai maksāju? Nē, es arī neesmu tik bagats. Man tāpat jāskatās uz santīmu. Ej pie pagasta un prasi, lai viņi tev dod naudu vai arī ierāda pajumti. Tas viņu pienākums.

— Bērniem priekš apaviem iedeva, — galvu nodūrusi, saka Salmiņiete.

Kalnabērzu saimnieks noliek avīzi, pieceļas un noplātā rokas. Viņš tur nekā nevar darīt. Nevar prasīt, lai viņš kādu apgādātu, nē, to no viņa neviens nevar prasīt. Viņš nav nekāds necilvēks, vai tad jau veselu gadu nav gaidīts? Bet mūžīgi tā nevar, tas viņai pašai jāsaprot. Lai tikai iet uz pagastvaldi. Un tad tās istabas ar pavasari tā kā tā vajadzēs viņam pašam. Viņš ņems vēl vienu puisi. Salmiņiete taču nenāks viņam art un pļaut! Tā kā vai nu vienādi, vai otrādi — viņai Kalnabērzos ar tālāko dzīvošanu nekas neiznāk. Lai tikai meklē un lai saka paldies, ka viņš par parādu neliek aprakstīt tos krāmus, kas_ viņai ir. Viņam sirds par labu, lai to darītu, bet cits viņa vietā sen jau būtu licis visu pārdot un izsviedis pašu ārā. Vai tā nav, Sal-miņiet?

Salmiņietei, protams, jāpiekrīt, ka tas tā ir, viņai gribot negribot jāatzīst, ka saimniekam laba sirds, jo viņš ir ar mieru paciesties, kamēr viņa sev sameklē kādu kaktu. Un viņš neliks arī aprakstīt viņas skapi, abas gultas, trīs pašaustas segas un to pāri lindraku, kas viņai ir.

Un, no lielās mājas pāri pagalmam uz «veco istabu» ejot, Salmiņiete ir tīri apjukusi — viņai vairs pašai nav skaidrs, vai var saimniekam ko pārmest vai arī ne?

— Edvīn, — Alda sacīja vīram, noskatoties Salmiņietei pakaļ, — man viņas ļoti žēl. Tu padomā pats ... mazie.

Svārkus nometis, adītu džemperi mugurā, Edvīns tīrīja šauteni un bija pilnīgi iegrimis šai darbā. Viņš pacēla stobru pret gaismu un, vienu aci piemiedzis, rūpīgi nopētīja, tad sacīja:

— Papus necieš, ka viņu izmanto.

— Izmanto? Kā?

— Nu, vai tad tā nav izmantošana, ka dzīvo veselu gadu par brīvu? Papum taču taisnība — mājai jumts jālāpa.

Alda piegāja viņam klāt no muguras un aplika rokas ap kaklu.

— Bet mums taču viss ir, mīļais, — viņa klusi teica. — Mums visa kā ir ļoti daudz. Bet viņa dzīvo tik nabadzīgi, es zinu ... bērni pusziemu skraidīja kailām kājām, ārā iziet nevarēja.

Edvīns atskatījās uz sievu un pasmējās.

— Un kas tur ļauns? Mazāk palaidnību izdarīja. Tev pārāk mīksta sirsniņa, Alduc. Galu galā mēs Kalnabērzos nevaram atvērt nabagmāju. Tik un tā visiem, kam iet grūti, nepalīdzēsi.

— Bet viņa taču te ir strādājusi, viņas vīrs strādājis un dzīvo tik ilgus gadus, — Alda neatlaidās. — Vai cilvēks vainīgs, ja uzbrūk slimība? Bez tam viņa atkal tagad ir vesela.

— Ja runā skaidru valodu, tad es tev varu pateikt — papum nepatīk, ka mājās ir svešu bērnu kņada. Ka uz katra soļa kāds pinas pa kājām, visur ložņā, visur staipa nagus. Un tā jau tas arī ir.

Alda atņēma rokas no Edvīna kakla un atliecās taisni.

— Zelma un Pēteris nekur neložņā. Tā nav taisnība. Vai bērns nedrīkst pāriet pāri pagalmam vai iet pa ceļu?

— Vai arī nobradāt visas grāvmalas, skābenes un ogas meklējot... — Edvīns turpināja. — Tu man gan esi īsta žēlsirdīgā māsa. Tikai tu, muļķīte, nesaproti vienu: jo tu ar tādiem cilvēkiem vairāk aplaidīsies, jo vairāk viņi no tevis raudzīs izraut. Tiem nekad nebūs gana. Pat paldies viņš nepateiks.

Alda gribēja ko teikt, bet iekoda lūpā. Ja Edvīns domā tā, tad labāk, lai viņš nezina, ka par katru piena krūzi, ko viņa Salmiņietei iedevusi, tā ir pateikusies ar asarām acīs. Un mazā Zelma par katru ābolu tik sajūsmas pilna: «Paldies, saimnieces-tant...»

Nē, tad jau labāk, lai viņš to nezina.

Pirmo reizi kopš viņu mīlestības sākuma Alda jūtas noskumusi. Vai Edvīns būtu tik cietsirdīgs? Nē, tas nevar būt, tas ir pārāk neticami! Viņa tēvs — jā, tas ir visās lietās stingrs, bet Edvīns taču ir kaut kas pavisam cits! Edvīns ir visam pāri. Tikai neizprotami, kādēļ viņš šoreiz tā piebalso tēvam. Kādēļ viņš nejūt tāpat kā Alda — žēlumu pret mazajiem «vecās istabas» bērneļiem, kuri pusziemas iztika bez zābakiem, šad tad izskriedami ārā mātes koka tupelēs vai lupatu čībās?

Alda negrib, lai Edvīns būtu tāds pats kā vecais saimnieks. Un viņš jau arī tāds nav... kas par iedomām! Viņš tikai nevēlas runāt tēvam pretī, viņš neies strīdēties. Viņš vienkārši negrib Salmiņietes un viņas bērnu dēļ sanīsties ar tēvu.

Alda redz Edvīna sejā tādu kā nepatiku, viņš droši vien ne labprāt runā par to, jo savā sirdī nevar neatzīt, ka tēvs nerīkojas pareizi. Nabaga mīļais Edvīns! Alda ir svēti pārliecināta — ja viņš būtu šeit noteicējs, Salmiņieti neviens projām nedzītu, viņa mierīgi dzīvotu Kalnabērzos, kā dzīvojusi līdz šim. Bet mājas taču pieder tēvam. Un tēvam Salmiņiete nepatīk, viņš ir ietiepies, un neviens viņu nepierunās.

Edvīns, beidzis tīrīt šauteni, slauka rokas eļļainā lupatā un utskatās:

— Vai tu man neiedosi tīras zeķes, Alduc? Traki ātri piesvīst.

— Tūlīt! Vai tu varbūt gribi arī kājas nomazgāt? Es pateikšu, lai Līna ienes ūdeni.

— Ta nē, — Edvīns atmet ar roku. — Nomazgās vakarā pirtī.

Alda atnes tīras zeķes, Edvīns pārauj kājas.

— Tu kur taisies?

— Jāiemetina zirgs un jāaizlaiž līdz veikalam. Tēvam šo to vajag. Tev varbūt arī?

— Man? ... — Alda domā, un viņai pēkšņi kas iešaujas

529

34 — A. Brodele

prātā. — Paklausies, mīļais, paņem mani līdzi! Kamēr tu būsi veikalā, es ieiešu pie mātes. Labi?

— Labi, — Edvīns pamāj ar galvu. — Taisies.

Aldai nav daudz ko taisīties — lakats ap galvu, mētelis mugurā, vēl tikai paķert līdzi vīstokli ar modepolona un flaneļa maigajiem audumiem, tad viņa iznāk un iesēstas kamanās Edvīnam blakus. Viņš parausta grožus. Melnis raujas no vietas.

Viņi brauc. Diena ir skaidra, taču vakaru pusē pamalei pāri platā joslā uzgulusies tumši pelēka masa.

Edvīns pārlaiž acis debesīm:

— Vēlāk atkal snigs. Tev auksti nav?

— Nē, man kā krāsniņā.

Brauciens ir neilgs — no Kalnabērziem uz leju, tad pāri līdzenai pļavai, garām mazajam mežiņam, kura malā siena šķūnītis ar tik biezu sniega kārtu uz jumta, ka tā atgādina cepuri.

Alda iesmejas un rāda Edvīnam:

— Paraugies turp — vai neizskatās, ka šķūnītim uzbāzta galvā balta ausaine? Jocīgi!

Arī Edvīns paskatās — uz šķūnīti un uz sniegā iemītām, kopā saplūdušām pēdām, kas staigātas no ceļa līdz mežmalai. Bet Alda pēdām nemaz nepiegriež vērību. Viņa skatās augšā un jūsmo par balti nosnigušām eglēm.

— Edvīn, pamet acis augšā — kā pasakaini torņi!

Vēl Melnim atliek uzvilkt kamanas kalnā, un tad jau ir klāt pilsētiņa.

Edvīns pietur pie kalēja mājas.

— Rausies nu ārā!

— Tu pats iekšā neienāksi?

— Vēlāk. Vispirms aizlaidīšu līdz bodei.

Pie mātes Alda atrod priekšā viešņu. Virtuvē, kur kalējiene mizo kartupeļus, sēž galdnieka Berta.

Berta sēž atpogātā mētelī, balto tamborēto lakatu nolaidusi uz pleciem. Viņa nupat savas bēdas sūdzējusi kalējienei. Katra diena atnes jaunas, katra diena lej pa pilienam klāt rūgtajā kausā, kas Bertai gribot negribot jādzer. Kad izkrata sirdi otram, uz laiciņu paliek tā kā vieglāk. Tādēļ Berta ik dienas aizstaigā līdz savām draudzenēm, kuru pa visu Priedaini nav mazums, katrai atstāj mazumiņu savas nelaimes. Citādi jau nemaz dzīvot nevarētu. Tad tev, cilvēkam, tā arī būtu jānobeidzas savā alā.

Kad Alda novelk mēteli, Berta viņu ziņkāri aplūko. Stipri apaļāka gan. Un tik jauniņa, vēl gandrīz bērns.

Berta nopūšas. Pati kādreiz gribējusi bērnu, bet dievs nedeva. Varbūt, varbūt tas tomēr piesietu ...

— Kā ta tu dzīvo, Aldiņ? — Berta ieprasās.

— Paldies, labi, — Alda smaida.

Var redzēt, ka labi. Acis spožas, āda tik smuki gaiša, nav ne plankumu, nekā, kā ir redzēts citām sievām šai laikā.

— Nu laikam mātei būs ciema kukulis? — Berta saka, ieraudzīdama vīstokli Aldai rokās.

Tā piesarkst.

— N-nē.

Kalējiene noslauka rokas un pienāk pie meitas.

— Es jau jūtu, ka tur man būs darbs.

Viņa attin audumus, patausta ar pirkstiem, pacilā flaneli.

— Kādēļ tu ņēmi zilu vien? Rozā arī vajadzēja. Tu jau nezini, kādi tev noderēs ...

— Gan jau zilais, gan jau, — Berta iejaucas sarunā. — Pirmajam jābūt dēlam.

— Nekas, — saka kalēj iene. — Es pati paņemšu to rozā. Labāk ir tā, ka cieši nenodomā, kas īsti būs.

Viņa ieliek drāniņas kumodē. Viņa apsolījusi meitai sašūt krekliņus un jaciņas. Autiņus Alda apvīlēs pati.

Kamēr kalēj iene rīkojas abas savas viešņas pacienāt ar karstu tēju, Berta aprunājas ar Aldu. Ai, viņa taču to zina no bērna kājas. Šitādu te — pavisam, pavisam maziņu, kad Alda ir vēl tikai rāpojusi uz četrām pa grīdu un slapinājusi biksītēs.

— Vai tiešām es uzvedos tik nepieklājīgi? — Alda smiedamās jautā. — Ai, kāda jums jauna skaista jaka!

Tagad Berta novelk mēteli pavisam, lai jaka būtu labi apskatāma. Jā, tā ir jauna. To viņa noadījusi pa vakariem, viena sēdēdama. Ko citu lai dara? Kaut kas pirkstos jāknibina, citādi var palikt traks.

— Tev jau to nesaprast, — viņa saka Aldai. — Tu vēl esi pavisam jauna, visa dzīve priekšā. Bet man ... man nav vairs nekā ... bija un izkūpēja kā dūmi.

Bertai acis pilnas asaru. Viņa nav gribējusi raudāt, vai tad nav diezgan izkaukusies pa māju? Bet ko tu padarīsi — ieraugi cilvēku, kurš tāds jauns un laimīgs, kurš nekā vēl nezina no posta un bēdām, un tev gluži kā karstu dzelzi piegrūž pie miesas.

— Nu, nevajag, Bertastant, — Alda sirsnīgi saka, noglāstīdama viņas plecu. Viņa nespēj noskatīties citu bēdās. Tās ievaino viņas pašas laimi. — Viss būs labi.

— Ko nu, Aldiņ, — Berta nevarīgi pamāj ar roku. — Kas man vairs var būt labs?

Viņa sēž — liela, spēcīga, jaunajā sūnu zaļajā jakā. Gludi atpakaļ atsukātajos un pakausī prāvā «copē» sagrieztajos matos iespraustas divas ķemmes ar stikliņiem, bet labajā pusē virs deniņiem jaušas sirma šķipsna. Berta vairs matus neskrullē. Tik un tā Bite uz viņu nemaz neskatās.

Viņa izvelk kabatas lakatu, izslauka acis, nošņauc degunu. Acis tagad sasarkušas, viņa tās ātri mirkšķina.

Aldai lielās, nelaimīgās sievietes ļoti žēl. Tā gribētos palīdzēt.

— Atnāciet kādreiz pie manis ciemā, Bertastant, — neko citu izdomāt nevarēdama, viņa uzaicina.

— Paldies, Aldiņ, paldies. Derētu jau aiziet apskatīties, kā tu dzīvo. Es Kalnabērzos esmu bijusi tikai vienu pašu reizīti — kad meitu laida pie vīra, tad mans Bite taisīja pūra skapi... ai, kas tas bija par skapi — kā viens spogulis! Un tad arī mēs tikām lūgti kāzās. Tās jau nu gan bija lepnas.

Alda apjūk, viņas kāzās Bites nav aicināti. Viņai nekādu pūra skapi netaisīja, jo Kalnabērzos skapju diezgan, bez tam viesus ieaicināja Edvīna vecāki. Viņai jau neviens neprasīja. Tādēļ viņa vēl uzstājīgāk atkārto:

— Bet noteikti atnāciet, Bertastant, jā?

— Aiziešu, aiziešu, — Berta apsola.

Viņa aizies arī. Vistuvākajā laikā aizies. Jo vairāk pie kā aiziet un paciemoties, jo sirdij vieglāk — pa to laiciņu, kamēr tu ar kādu sēdi un runājies, pusi smaguma no tevis it kā ar roku noņem.

Alda dabū paciemoties krietnu laiciņu, kamēr piebrauc Edvīns. Viņš gan ienāk iekšā, bet neatģērbjas, skubina Aldu uz mājām.

— Būtu padzēris tēju, — saka kalējiene.

— Nē, paldies, Aldasmāt, nedzeršu, — Edvīns atvaira piedāvājumu. — Jālaiž uz mājām.

Viņi atvadās un iziet. Kalēj iene kailu galvu stāv vaļējās durvīs un noskatās, kā iesēstas kamanās. Sirdī viņai kūsā mātes prieks. Kas Aldai tagad nekait? Iekāpa kamanās, Edvīns viņai pārsedza pār kājām aitādu segu, kamanas viegli aizslīdēja pa ieliņu. Aizbrauca uz mājām. Lai nu tikai dieviņš palīdz un viss iziet labi.

Bet Berta, lakatu ap galvu siedama un arī taisīdamās iet, sevī nodomāja, ka znots kalējienei gan tā kā drusciņ palepns. Varēja jau izdzert glāzi tējas. Mājas nekur nepaliks. Braukšus — nav ko redzēt!

Un viņa vēlreiz nolēma, ka aizies gan apciemot Aldu. Paskatīsies, kā šai tur klājas pa tiem Kalnabērziem.

Šai pašā vakarā, kad Kalnabērzos un daudzās citās mājās ļaudis pērās pirtī, Priedaines skolas dabas zinību un ģeogrāfijas pasniedzējs Zellis pamatīgi nomazgājās vannā, kas bija ierīkota virtuvē, un, vakariņas paēdis, atsēdās pie sava darba galda.

Sieva, bērnus aizvadījusi gulēt, klusi šķindinājās virtuvē.

Istabā silts un tīrs gaiss. Zellis sēdēja kreklā, adīto vamzi pavirši uzmetis pleciem, kājas ievilcis mīkstās istabas tupelēs.

Viņam priekšā uz galda gulēja laikraksti, žurnāli, ielasīta interesanta ceļojumu aprakstu grāmata. No tās viņš smēla materiālu, ar ko atdzīvināt sauso un lakonisko ģeogrāfijas mācību. Stundās viņš tik dzīvi un spilgti attēloja tālās zemes, kalnus un jūras, ka bērni sēdēja, mutes pavēruši. Neviens nečūkstēja, nesvieda papīrus, negrauza ceptus zirņus.

Bet šovakar Zellis nedomāja par ģeogrāfiju. Šovakar viņam atkal bija uzmācies lietuvēns, kas mocīja nu jau vairākus mēnešus. No tā viņš netika vaļā, tas grauza aizvien stiprāk un stiprāk. Un viņš cīnījās, cīnījās jau sen ar domu, ka tā ilgāk nevar, ka viņam nav tiesību klusējot noskatīties uz kliedzošu netaisnību.

Sākumā viņš tomēr gribēja klusēt. Noslēpt savu dziļo sašutumu, gaidīt, kamēr trakā patvarība noskaidrojas un tiek izlabota. Protams, viņš bija svēti pārliecināts, ka nevar nenoskaidrot un atstāt nesodītas tik nedzirdētas nejēdzības, tik rupjus izdomājumus. Viņš pat cerēja, ka politiskās pārvaldes Spalviņš tiks padzīts no amata.

Bet laiks gāja. Nekas nenotika, nekas nemainījās. Nu jau drīz pusgads, kopš cilvēki smok cietumā. Klīst ziņas, ka martā būs tiesa.

Tiesa? Bet tas taču neprāts un pilnīgs absurds! Par ko viņus tiesās? Kazimiru Vilcānu par slepkavību, bet pārējos? Izmeklēšana ir bijusi, šim notikumam vajadzētu būt pilnīgi noskaidrotam — tad kādēļ viņus neatbrīvo, bet gatavo tiesu? Labi, pie Pāvila ir atrastas nelegālas brošūras, bet tādēļ taču nevar viņu piepīt slepkavībai!

Skolā mācās zēns, kura vecāki dzīvo par kalpiem Zīrakos. Zellis ir runājis ar tiem, un viņam ir skaidra aina: netīra greizsirdības drāma starp saimniekmeitu un kalpa puisi. Un to izvērst par politisku slepkavību, lai varētu izrēķināties ar godīgiem cilvēkiem, kas nav mierā ar pastāvošo iekārtu! Fabricēt tik skandalozu lietu! Kur šai gadījumā likumība, kur cilvēka tiesības?

Jā, Zellis ir gribējis klusēt, viņš ir pacietīgi gaidījis. Viņš arī šodien negrib zaudēt savu vietu Priedaines skolā, viņam ir rūpes par ģimeni.

Zellis pietrūkstas no krēsla, smagiem, mīkstiem soļiem iet pa istabu no viena kakta līdz otram. Apstājas pie akmeņu kolekcijas, pie lielā kaktusa, kam raisās pirmais ķieģeļsarkanais zieds, apstājas un domā.

Grūti tikt ar sevi skaidrībā. Grūti tā apzinīgi atrauties no šīs ierastās labās istabas, kurā viņš nostrādājis nu jau desmit gadu, un uz labu laimi mesties ūdenī glābt slīcējus.

Un vai izglābs? Lūk, kāds jautājums! Vai tas, ka Priedaines skolotājs Zellis pacels roku gluži kā mācību stundā un skaļi paziņos: «Es zinu un apliecinu, ka tā nav taisnība! Te notikusi nelietīga apmelošana. Es pazīstu Pāvilu Kurzemnieku, mēs esam ar viņu stundām ilgi runājušies. Varu likt ķīlā savu galvu, ka tāds cilvēks kā viņš nekad nespētu piedalīties noziegumā. Bez tam ir cilvēki, kuri var apliecināt, ja tos izsauks tiesa, ka šim notikumam nav nekā kopīga ar politisku slepkavību. Ka te nekādā ziņā nav iejaukti cilvēki no malas. Lūdzu arī mani izsaukt tiesā par liecinieku ...» Vai tas ko grozīs?

Acīm redzot, visu lietu formē apzinīgi. Grūti iedomāties, ka tiesu iestādēs sēdētu tik nespējīgi juristi, kas nav pamanījuši politiskās pārvaldes neredzēti rupjos baltos diegus. Bet, ja tā, vai tad ir jel mazākā nozīme skolotāja Zeļļa liecībai? Vai viņš neizskatīsies tikpat nožēlojami muļķīgs kā Servantesa varonis cīņā ar vējdzirnavām?

Droši vien, droši vien tā. Viņam vienkārši pajautās: «Bet kā tu to vari pierādīt?» Pierādīt nevar, bet viņš taču zina. Zina tik briesmīgi skaidri, ka ar cilvēkiem grib izrēķināties, un, pilnīgi iespējams, tas arī notiks.

Drausmīgākais ir tas, ka visi klusē. Klusē un iet pa ceļa malu. Klusē tie, ar kuriem diendienā kopā bijis Pāvils, klusē ZIraku māju kalpi, kas var apliecināt zem zvēresta to, ko redzējuši paši savām acīm, — kalpu puiša nakts gaitas pa saimniekmeitas vaļējo logu. Visiem ir ko teikt, bet visi klusē. Visi no kaut kā baidās. Visiem ir kaut kas, ko zaudēt.

Ar! skolotājam Zellim ir ko zaudēt. Viņam nav vairs divdesmit, bet gan četrdesmit gadu, viņam ir trīs bērni. Vai to triju dēļ vien drīkst būt neapdomīgs?

Bet sirdsapziņa? Bet cilvēka goda jūtas? Viegli tiem, kam to nav, ļoti viegli. Tie dzīvo tikai savai labklājībai, tiem vienalga, kas notiek aiz viņu loga, — tur var mierīgi nokaut cilvēku, viņi neskries glābt, bet izliksies, ka palīgā saucienus nedzird. Jo, kas to var zināt — iesi palīgā, un tevi pašu ķers slepkavas nazis. Bet gulēt siltā gultā un klausīties, kā iet bojā cilvēks, kā viņš izmisis kliedz, lai taču kāds pakustina roku tā labā!

— Nē, nē un nē!

Zellis atkal soļo no vienas istabas malas līdz otrai.

Cik ilgi var paciest varmācību, cik ilgi, lai nesāktu nicināt pats sevi par gļēvulību, par nelietību? Cik ilgi var izlikties, ka tu nekā nezini? Cik ilgi var domāt, ka tas, kas notiek ar citiem, neattiecas uz tevi?

Zellis stāv pie loga un pūlas ieskatīties ziemas nakts tumšumā. No apgaismotās istabas raugoties, tā izliekas pavisam melna un necaurredzama.

Cilvēkam jāpaliek cilvēkam jebkuros apstākļos. Cilvēks nedrīkst kļūt par lupatu uz grīdas. Jāsaglabā pašcieņa, jāstāv taisni.

Ne jau vienmēr tas izdodas. Ir bijis tā, ka tu dzīves miera labad kaut mazlietiņ, bet tomēr esi šad tad palocījis muguru. Pie tevis ienāk, lai tu ziedo baznīcai, un tu, pārliecināts ateists, ziedo — kaut vienu latu, bet ziedo. Tevi aicina piedalīties valdības galvas sagaidīšanā, un tu piedalies, kaut sirds dzijumos nicini šo liekuli un tautas apmānītāju.

Nē, pavisam atklāti un droši tu nekad neesi saslējies. Tu esi meklējis kompromisu starp cilvēcisko pašcieņu un apstākļiem. Mazu kompromisu, kas, protams, atstāj aiz sevis nelielu neērtības sajūtu, bet tā pāriet.

Bet šodien ir pienācis brīdis, kad sirdsapziņa pārrāvusi jebkuru sakaru ar kompromisu. Viņš velti ir domājis, taustījies, gudrojis. Viņš velti ir gaidījis. Šodien ir tāda sajūta — vēl solis, un uz visiem laikiem zudīs cieņa pašam pret sevi.

Nē un vēlreiz nē!

Klusiem soļiem, lai neuzmodinātu bērnus, skolotājs Zellis iziet virtuvē. Sieva, traukus nokopusi, izmazgājusi bērnu zeķes, tagad karina tās pāri plītij pārstieptā auklā.

Zellis ienāk un saka bez ievada:

— Zenta, mēs vienmēr visos jautājumos esam domājuši vienādi. Romānos to sauc par dvēseļu radniecību... Kā tu skaties — vai cilvēks drīkst dzīvot tā, ka viņam pašam no sevis kauns?

Sieva paceļ galvu un nopietni paskatās ar savām ļoti gaišajām acīm.

— Nē, nekādā ziņā.

— Nekādā ziņā? — viņš pārprasa. — Arī tādā gadījumā ne, ja jāsakrauj bērni vezumā un jābrauc kaut kur grāvjus rakt?

— Arī tādā gadījumā ne, — viņa cieti atkārto.

Zellis pastiepj roku un atglauž sievas matu šķipsnu, kas strādājot sakritusi pār pieri.

— Tu mana labā draudzene ...

Tad viņš iet atpakaļ istabā, nosvērtām kustībām atrauj galda atvilktni, izņem balta papīra lapas un atsēstas savā parastajā vietā.

Un raksta stingrā, ļoti skaidrā rokrakstā:

«Rīgas apgabaltiesas prokurora kungam ...»

Viņš raksta ilgi, vēlu, vēlu naktī.

Nākamajā dienā pāri Priedainei atkal vērpās sniegputenis. Kā jau pie svētdienas, ļaudis uz ielām rādījās maz. Visur kūpēja skursteņi, bet brāzmainais vējš tā pluinīja dūmus, ka tie kļuva nemanāmi jau pašā pirmajā mirklī.

Tumša kundzei sāpēja galva. Viņa nepanesa vējainu laiku. Leontīne iedzēra pulverīti un uz brītiņu atlaidās gultā, gaidīdama, kamēr pāries sāpes, un šo to pārdomādama.

Par pusdienām nekādu rūpju nav — tās jau pa pusei gatavas, un visu izdarīs kalpone. Arī laika vēl diezgan, un viņa var mierīgi atpūsties.

Ilonai šodien paliek divdesmit gadu. Ir ielūgti viesi diezgan kuplā skaitā — ja jau svinēt, tad svinēt pa godam. Un Tumši nekad nav bijuši skopuļi.

Leontīne vēl domās pārskaita visus — ka neaizmirstas kādam uzlikt šķīvi. Nē, laikam jau būs pareizi. Katram gadījumam teiks, lai kalpone uzliek vienu pa virsu, jo var iemaldīties kāds negaidīti.

Tumšs rīkojās pa veikalu. Lai arī svētdienā veikals slēgts, bet, ja ienāk kāds laucinieks pa otrām durvīm, tad taču cilvēku projām nedzīsi. Pircēju nekad nedrīkst atraidīt.

Ilona staigāja pa savu istabu, brīžam klusi ietrallinājās, virināja skapja durvis. Laikam jau ģērbjas.

Leontīne visādi ar savu meitu mierā, viņai tikai nepatīk, ka nevar to piedabūt stāties aizsardzēs. Un kādēļ? Tādēļ, lūk, ka formas tērps sievieti padarot neglītu. Ilona pat saka, ka tā neizskatoties pēc sievietes. Kāds muļķa bērns vēl tā Ilona — vai nav tiesa? Divdesmit gadu, bet vēl tik daudz naivitātes un bērnišķības.

Leontīnei ļoti patiktu, ja viņas abas, māte un meita, būtu aizsardzēs. Aizsargu svētkos — abām laiviņas galvā ... kā tā meitene nesaprot, cik labi piestāv laiviņas uz ilgviļņiem! Pagājušajā gadā visa apriņķa aizsargu pulka svētkos Leontīnei tika rādīta kāda māte ar meitu — abas parādē soļoja blakus, nu, tik jauki, ka ne izteikt!

Muļķīgs bērns tā Ilona. Protams, ne jau mazums lutināta ... Viņi taču to var atļauties. Bet gan jau Leontīne ar laiku pierunās. Varbūt apsolīs nopirkt nākamajai ziemai kotika kažoku, meitene briesmīgi kāro pēc tāda. Kotika kažoks ar vijolīšu pušķi pie apkakles — smuki jau tas izskatās. Pats Tumšs gan kurnēs, viņš vienmēr rūc, kad jāizdod nauda... Tikai kāršu spēlē — tur viņam nav žēl! Bet lai rūc, kas Leontīnei par daļu! Viņa savu tik un tā dabūs cauri kā vienmēr. Vai tad Skrēja kundze vien var staigāt kažokā? Zināms, ne jau vīra pirkts, tāds jau viņai bija, kad apprecējās. Elzas kažoks Leontīnei vienmēr mazdrusciņ dur acīs, jo viņai pašai ir tikai melna plīša mētelis. Nē, Ilonai noteikti jātiek pie kažoka!

To visu un vēl šo to pārdomājot, galvas sāpes rimušās. Leontīne ceļas augšā, viņa atkal ir spirgta un labi jūtas.

Diez vai Plāceņi atbrauks, ja šitāds putenis? Kaut gan brūnais ērzelis iet kā negudrs cauri visdziļākajām kupenām. Gan jau ieradīsies. No pilsētiņas, protams, būs visi — Skrejas, Kroņi, aptiekārs ar kundzi, Zarāns. Leontīne ir aicinājusi arī Hermīni ar meitu un galdnieku pāri. Galdnieka Bertas viņai žēl — ģimenes dzīve put laukā, nabaga sieviete tik daudz pārdzīvo. Pilsētiņā nevienam tas nav noslēpums. Bet ne tikai žēlsirdības dēļ,

Leontīnei pie tam ir savi plāni — viņa grib pierunāt abas, kā Hermīni, tā Bertu, iestāties aizsardzēs. Leontīne ir diezgan godkārīga. Viņa sevī nolēmusi panākt, lai visas Priedaines dāmas butu aizsardzēs. Lai būtu tā kā nekur. Viņa grib pierādīt, ka pilnā mērā atbilst tam godam, kas parādīts, ieceļot viņu par priekšnieci.

Ilona ienāk mātes istabā, kad tā jau uzvilkusi svētku kleitu un kārto matus.

— Mamm, paskaties, kā ir labāk — tā vai šitā?

Viņa pārmaiņus pieliek sinepju dzeltenajai kleitai te melnu, te tumši zaļu mežģīni. Leontīne brītiņu padomā.

— Liec zaļo. Tas tāds smuks tonis.

— Jā, mamm, gandrīz aizmirsu tev pateikt, — Ilona, uz durvīm iedama, apstājas. — Vakar veikalā bija ienācis jaunais Kalnabērzs ... es viņus arī uzlūdzu.

— Ej nu ej, — Leontīne saka, — viņa pati taču tagad nevar iet uz viesībām!

— Tas man pavisam neienāca prātā, — Ilona taisnojas. — Un es jau ne sevis dēļ... es domāju, ka tev būs patīkami... jus taču ar Kalnabērzu savos aizsargos vienmēr esat kopā. Un mēs pie viņiem arī bieži tiekam aicināti.

Tā jau ir, Ilonai taisnība, tikai Leontīne domā, ka viņš viens bez sievas nenāks.

— Man jau vienalga, — Ilona pagroza plecus. — Es tikai pieklājības dēļ pateicu. Lai dara, kā grib.

Nu, nekas, varbūt arī sadomā atnākt viens pats pasēdēt ar paziņām. Leontīnei nekas nav pretī.

Drīz sāk nākt viesi un nes gavilniecei dāvanas.

Ilonas istabā uz galda drīz vairs nebūs vietas. Kā tikai tur nav — no vecākiem kārbiņā gredzens ar briljanta actiņu, tad skaistas krelles, tad zīda veļa, tad smaržas, Plāceņi atved pašaustu vilnas segu ar skaistām dzīparu svītrām un torti, ko cepusi Mildiņa. Ieviņa Hermīne atnes tamborētu galda celiņu, bet Berta — modinātājpulksteni. Patiesībā to nopircis pats Bite. Saņēmusi ielūgumu abiem ar vīra kungu pagodināt Tumšu ģimenes svinības, Berta bija ierunājusies Bitēm, ka jānopērk dāvana. Bite ar parasto vienaldzību, ar kādu viņš izturējās pret sievu jau sen, ieprasījās: kādu? Berta padomāja un teica, ka varbūt vajadzētu ieiet pulksteņu bodē un paņemt kādu vērtīgāku lietu. Tumši turīgi ļaudis, tiem nevar nest kaut kādu krāmu.

Un Bite pārnesa mājā modinātāju. Ilonai uz rokas pulkstenis ir, viņš paskaidroja, kad Berta vīlusies apskatīja pirkumu, — bet pulkstenis paliek pulkstenis, noderēs viņai arī modinātājs. Viņš gan nesacīja, ka to ņēmis lētuma dēļ, jo visi tie sudrabi un dzintari, kas veikalā bija, maksāja dārgāk.

Berta, protams, cerēja, ka vīrs pie Tumšiem nāks ar viņu kopā. Atkal pēc ilgiem laikiem viņi abi ies pa ielu kopa un visu vakaru būs kopā. Un šis «kopā» viņai tagad likās kā nezin kāds aplaimojums, kaut arī labi zināja, ka tā bus tikai tukša čaumala. Bet viņai tik ļoti, tik ļoti gribējās vēl justies kā sievai, kurai pie sāniem savs — miesīgs un likumīgs vīrs. Lai arī ta būtu pašapmānīšanās uz īsu brītiņu — vienalga.

Tomēr iznāca citādi. Svētdienas rītā Bite paziņoja, ka viņam jāpasteidz darbs, pirmdien brauks pakaļ, bet viņam vēl kumode nav gatava. Lai Berta iet viena, viņš pastrādās un ieradīsies pie Tumšiem vēlāk. Bertu tas aplēja kā ar aukstu ūdeni. Nekas no viņas iedomātā neiznāk. Atkal viņai jāiet vienai. Viņa mēģināja runāt, ka tas būs nesmuki, bet Bite tikai pikti norūca, ka neviens cits viņa vietā nestrādās, aizsējās skoteli un iegāja darbnīca.

Berta smagi nopūtās, bez kāda prieka saposās, paņēma dāvanu un aizgāja viena.

Viesības izvērsās. Ērtajā zālē bija sabīdīti kopa vairaki galdi, un tad tikai tā vien iznāca vietas, jo ieradās visi aicinātie.

Kad paēda buljonu ar pīrādziņiem un Leontīne lika kalponei nest iekšā cepeti, jau bija vairākkārt uzsauktas augstas laimes dzimšanas dienas bērnam un tā vecākiem.

Teļa cepetis bija brīnišķīgs, brūngans un sulots. Berta, paņemto gabaliņu ēzdama, bēdīgi nodomāja, ka taisni tāds garšo arī Bitēm. Bet tam tagad vienalga, kādus cepešus tu viņam arī neliktu priekšā, apmāts un apmāts!

Visi vēl mielojās ap cepeti, kad atvērās durvis un ar skaļu, jautru labdienu iekšā ienāca Kalnabērzu Edvīns. Tātad tomēr ieradies, kaut arī viens pats. Nu jā, to jau katrs saprot.

Edvīnu apsēdināja starp Skrēja kundzi un Hermīni. Viņš pajokoja, ka nu gan sēž starp divām rozēm, uz to Skrēja iejautājās, vai viņš nejūtas kā Ādams paradīzes dārzā. Tad Edvīnam ielēja glāzē, un viņš paliecās pāri galdam saskandināt ar gavilnieci.

Ilonai dzirkstīja acis, viņa piesita pilno glāzi tik sparīgi, ka vīns nolija pāri malām.

— Daudz laimes! — Edvīns teica.

— Paldies!

Sasveicinoties Edvīns bija iespiedis viņai rokās arī dāvanu. Ilona nenoturējās, atvēra sainīti un izņēma mirgojošu zelta aproci. Protams, zelta, to jau pa gabalu redz!

Visi galvas vien nogrozīja — lūk, tā ir gan Kalnabērzu cienīga dāvana.

Ilona tūlīt aplikās aproci un pagrozīja gaisā roku, lai papriecātos par tās spožumu.

Leontīne klusībā pabrīnījās — tik dārgu rotu! Viņi, protams, ar Kalnabērziem vienmēr labi satikuši, iet viens pie otra uz godiem, bet šāda dāvana jau tīrā izšķērdība. Tad viņa gan tūlīt iedomājās, ka Edvīns tādu laipnību Ilonai parāda tādēļ, ka viņa, Leontīne, tagad ir aizsardžu priekšniece. Leontīne, bez šaubām, nav augstprātīga, bet, saki, ko gribi, — viņa tagad ir un ir pirmā dāma Priedainē. Pilsētas galvas sieva un aizsardžu priekšniece, dāmu komitejas priekšniece un vēl bez tam izglītības biedrības locekle. Vai dieniņ, arī atturības biedrībā viņa sastāv, un tā lekcija par alkohola kaitīgumu, ko nesen biedrības namā nolasīja skolotājs Kronis, — ir Leontīnes nopelns. Viņa bija ierosinātāja.

Ja visu to ņem vērā, tad gan nav jābrīnās, ka jaunais Kalna-bērzs parāda viņu ģimenei tādu cieņu. Un tas jau arī atkarīgs no paša cilvēka dabas — dažs var atnest uz dzimšanas dienu modinātāju, cits toties, ja pērk dāvanu, tad arī jūti, ka tā ir vērtība.

Apēda cepeti, galdā parādījās ķiršu kompots ar putu krējumu. Vīrieši uz to paskatījās nicīgi, sieviešu dzimuma pārstāves toties ķērās klāt ar lielu dedzību.

Kamēr ēda saldo, kalpone staigāja no virtuves uz istabu un nesa iekšā galerta bļodiņas. Tas un pārējie aukstie uzkožamie, kas atradās jau uz galda, domāts pusdienu turpinājumam.

Bet Bite vēl nenāk un nenāk. Berta nemierīgi pagrozās krēslā. Citādi nav, citādi nav... atkal aizvazājies pie tās. Viņa sakniebj lūpas un izliekas mierīga. Viņa klausās, ko Hermīne stāsta Leontīnei, — kā pareizi iemarinēt siļķes. Viņa klausās, kā aptieķnieka sieva attēlo skolotājam Kronim savu pārbīli: pašā nakts vidū viņa atmodusies no tā, ka kāds sitis pie loga. Viņai ienāk prātā, ka varbūt ļoti slimam cilvēkam steidzīgi vajag zāļu. Viņa uzrauj mugurā rītakleitu un iet pie durvīm prasīt, kas vajadzīgs. Neviens neatbild. Viņa ieiet atpakaļ istabā un skatās ārā pa logu. Neviena nav. Nospriež, ka pārklausījusies, un liekas atpakaļ gultā. Līdzko apsegusies un gulēs — sit atkal. Nu, tai brīdi gan, ziniet, zosāda pāri visam augumam. Bet viņas vīrs mierīgi krāc, ar pastara bazūnēm neuzcelsi.

— Un tā jūs arī neuzzinājāt, kas tur īsti klauvēja? — Kronis jautā.

— Pasarg dievs, otrreiz es ne par kādu naudu nebutu līdusi ne pie durvīm, ne pie loga!

Tas, bez šaubām, ir ļoti interesants gadījums, un visi pārrunā, kas tur varētu būt bijis.

Plācenis, kā vienmēr, izspriež bez jebkādās gudrošanas:

— Kas tur ko galvu lauzīt — uzpūta vējš un ar koka zaru pa rūti.

— Tā gan nesakiet, Plāceņa kungs, — aptiekara sieva aizstāv savu noslēpumaino klauvētāju. — Ja būtu vējš, tad visu laiku būtu klabinājies, bet tās bija tikai divas tādas dīvainas reizes...

— Jā, jā, — ātri piebalso Hermīne, beigusi sarunu par siļķu marinēšanu. — Man pašai dzīvē tā ir gadījies, es zinu. Tas bija pirms pieciem gadiem, kad mana krustmāte mira...

— Nevajag runāt par tādām lietām vakara laika... man bail, — lūdz Skrēja kundze.

Skrēja tikko noturas, nepateicis dzēlīgu piezīmi.

Bet Ilona, no vīna pietvīkusi, izaicinoši saka:

— Es gan nebīstos. Man patīk briesmu stāsti un piedzīvojumi.

Lūk, sieviete — skaista un interesanta! Skrēja tikai ar mokām atrauj acis no viņas kārdinošajiem pleciem sinepju dzeltenā zīdā.

— Ak jums, Ilonas jaunkundz, patīk piedzīvojumi? — smaidīdams jautā Edvīns.

— Jā! Patīk! — Ilona atsviež mirdzošām acīm. — Un jums ne?

— Man? Man arī patīk, — atbild Edvīns. Viņš skatās uz Ilonas sārtajām, puspavērtajām lūpām, tad paceļ glāzi: — Tad dzersim uz jaukiem piedzīvojumiem!

Viņi abi dzer, un dzer arī visi pārējie.

Plācenis runā ar Tumšu:

— Ja man Rīgā par gaļu dod tikai astoņdesmit santīmu, tad es nemaz nevedu, tad labāk lai apēd mani suņi.

— Zināms, lai ēd suņi! — Zarāns spēcīgi iegāž viņam pa ceļgalu un tūlīt paceļ glāzi: — Uz Plāceņu saimnieka suņu veselību!

— Fui, Zarāna kungs... — mājasmāte viņu apsauc. — Kurš tad dzer uz suņu veselību!

— Par ko nevar dzert uz suņu veselību? — Zarāns jautā jau tīri miglainām acīm. — Es tam nepiekrītu nekādā modē. Ja labs suns, tad uz viņa veselību var dzert... vai es nesaku taisnību, Plācen?

— Saki jau, saki, — tas piekrīt.

Bet Zarāns vēl turpina savu domu tālāk:

— Kas man, kā teikt, par darīšanu, uz kā veselību tu dzer... ka tikai dzer! Vai es nesaku taisnību, Plācen?

Tas pamāj ar roku:

— Prozit!

Plāceņu Milda sēž blakus Ieviņa Hertai.

Plāceniete no otras puses piebiksta meitai.

— Nu parunā taču kaut ko ar Hertiņu!

— Bet es nezinu, mamm, ko lai runā, — Milda atčukst.

— Nu vienalga, tāpat kaut ko, kas ienāk prātā ... par rokdarbiem, vai...

Milda paklausīgi pievēršas blakus sēdētājai.

— Vai jūs rokdarbus strādājat?

Herta atbild, ka viņai patīk tamborēt, bet izšūt ne. Vispār, viņa labāk lasa romānus. Un tagad viņa savukārt jautā Mildai, vai tā ir lasījusi Kurt-Māleres jaunāko romānu, kas parādījies grāmatu veikalā. Nē? Vai dieviņ, cik tas ir aizraujošs! Un Herta sāk pārstāstīt saturu.

Aiz logiem jau pilnīga tumsa. Sēdētāju rinda ap galdu pajukusi. Savas pozīcijas cītīgi tur tikai vīri un dažas dāmas. Bet Edvīnam Ilona uz dīvāna rāda fotogrāfiju albumu, Leontīne ievedusi Plācenieti un Mildu blakus istabā, lai tās apskata, kādus loga aizkarus viņai noaudusi audēja tepat Priedainē.

Edvīns beidz pārlapot albumu un ceļas atvadīties. Viņš dosies mājup.

— Kur tu skriesi tik ātri... pašā labumā? — jautā Tumšs.

— Jāsāk iet, es šoreiz esmu kājnieks.

— Paliec, es vēlāk tevi aizvedīšu, — piedāvā Plācenis.

— Viņu sieviņa gaida, neaizturiet, — aptiekāra kundze smaida. Edvīns atsmaida pretī.

Viņš atvadās no visiem un aiziet.

Bite taču laikam vairs neatnāks, — domā Berta. To jau varēja paredzēt. Bet šovakar, kad te visi tā sēž ar savām sievām un vīriem, viņa vīra neuzticību pārdzīvo ar īpašu asumu. Un šovakar viņai sevis ir vairāk žēl nekā jebkad.

Pēc kāda laiciņa Ilona pieiet pie mātes un pasūdzas, ka viņai sasāpējusi galva, droši vien tas no vīna.

— Ej, bērns, un iedzer kādu pulverīti, — Leontīne pamāca.

— Es labāk iziešu pagalmā paelpot svaigu gaisu, no tā man ātrāk pāries.

— Nu tad ej vien, tikai uzņem mēteli uz pleciem.

Ilona iziet. Leontīne iet vārīt kafiju, bet uz dīvāna tagad sasēdušās visas sievas un pārrunā savas mājas lietas un vīru paražas. Skrēja kundze stāsta, ka viņas vīrs necieš, ja kāds ir istabā, kad viņš raksta kādu ziņojumu vai lasa avīzi. Tad viņš ir sirdīgs. Jā, arī viņu ne ... viņa pa to laiku kaut ko dara otrajā istabā vai virtuvē. Tad runā par smēķēšanu.

— Mans vīrs gan, jau kur tie laiki, atmetis pavisam, jo es nepanesu dūmus, — stāsta aptiekāra kundze.

Kroņa kundze piebilst, ka tas ir ļoti prātīgi. Berta klausās un domā ar briesmīgu skaudību, ka viņas dēļ Bite varētu kūpēt kā skurstenis cauru dienu un nakti, viņa ar visu būtu miera!

Un tad viņa vairs nevar izturēt. Viņa nespēj nosēdēt uz vietas un klausīties, kā pārējās laimīgās spriež par saviem vīriem.

Bertu pārņem parastais trakais nemiers. Viņai jāiet, viņai jāuzzina, vai Bite ir mājā vai tur. Zināms, tas neko negrozīs, bet šovakar viņai ir tāda dūša, ka varētu iet un iesviest akmeni frizierenes logā. Nē, viņa nav noreibusi, viņa izdzēra ļoti maz. Bet pašas nelaime šai omulīgajā sabiedrībā viņai galīgi satracina nervus. Viņa ies mājā un, ja viņa tur nebūs, nudien, sameklēs kādu akmeni un iesviedīs pa logu, lai tie vismaz satrūkstas.

Viņa atvadās. Leontīne gan pūlas pierunāt, lai paliek uz kafiju, bet Berta aizbildinās, ka noteikti jābūt mājā. Nē, lai Leontīne nerūpējas un nenāk vadīt, viņa pati zina ceļu, kā izkļūt ārā. Lai viņa mierīgi vāra kafiju.

Berta aiziet pa garo, šauro priekšnamu un jau satver āra durvju rokturi, kad pēkšņi tur — ārā, uz lievenīša, skaidri atskan Ilonas tiepīgā balss:

— Bet es negribu, ka tu jau aizej!

Tad vīrietis:

— Muļķīte ... tā taču nevar. Iznāks kāds — pamanīs. Esi prātīga. Rītvakar izej no mājas tai pašā laikā. Ej tagad iekšā. Nu diezgan, diezgan!

Bertai sastinguši visi locekļi. Kungs dievs! Tas taču Kalna-bērzs! Aldas virs un Ilona! Žēlīgā debess! Rītvakar no mājas tai pašā laikā ... tātad arī šis ir tāds pats! Sieva mājās gaida bērniņu, bet vīrs žņaugās pa Tumšu pagalmu ar šito skaisto, izlutināto mamzeli! Kāda nešķīstība, kāds kauns!

Berta stāv kā paralizēta un nesaprot, ko darīt — iet uz priekšu vai atpakaļ? Šis jaunums viņu tā pārsteidzis, tā satriecis, ka šajā mirklī viņa pat nedomā par savu vīru.

Tad viņa dzird — pa lievenīša kāpnēm nobūkšķ smagi soļi, tas aiziet.

Ilona atrauj durvis un ienāk priekšnamā — piesarkusi, elpodama aizgūtnēm. Gandrīz notriec Bertu no kājām, satrūkstas, bet ne sevišķi.

— Jūs ejat prom?

— Jā ... jāiet... — Berta stostās.

— Tik agri, — jūtams, ka Ilona grib viņu aizkavēt. Viņa pat stāv durvīm priekšā, lai Berta netiek garām.

— Kas nu par agrumu, — Berta jau savaldījusi uztraukumu. — Tāpat jāiet vien ir ...

Tagad Ilona aprēķinājusi, ka Edvīns jau noteikti projām. Viņa pavirzās sāņus un tēlo nožēlu:

— Žēl, ka jūs nepaliekat ilgāk. Jūs nenogaršojāt manu kliņģeri.

«Ed pati savu kliņģeri!» Berta klusībā domā. «Čūska tu tāda! Palaistuve!»

Skaļi viņa saka:

— Paldies, Ilonīt, esmu paēdusi un padzērusi. Tad arlabu-nakt!

Izkļuvusi uz ielas, Berta iet tikpat kā sapītām kājām. Viņa vēl nav un nav atjēgusies. Viņai taisnība — visi vīrieši bez izņēmuma ir cūkas un nelieši, tikai viens parāda savu īsto dabu agrāk, otrs — vēlāk. Ak suņi, suņi, tā viņi apēd sievām mūžu! Vai to kāds varētu domāt, nupat vasarā dzēra kāzas, tagad bērniņš gaidāms, bet viņš tā ... Un Aldiņa tik laba, jauka meitene, tā nabadzīte, dzīvo mājā, šuj mazajam paladziņus un, neko ļaunu nedomādama, gaida pārnākam savu vīriņu. Bet tas ērzelis dāvina savai mīļākajai zelta aproces... sievai droši vien nekad tādu nav nopircis! Un šitā skuķe, tik jauna un jau tik samaitāta! «Man Ilonīte vēl tik bērnišķīga,» saka Leontīne.

Berta nospļaujas no visas sirds. Tpū! Bērnišķīgā! Stāsta, ka tādas Rīgā pa ielām staigājot.

Kad viņa pārnāk mājā, Bites, protams, nav. Bet Berta ir tā sašutusi par visas pasaules ļaunumu un nešķīstību, ka viņai pat izgājis no prāta par akmeni, ko gribējusi iesviest frizierenes logā.

Tagad viņa pilna niknuma pret Aldas vīru un līdzjūtības pret Aldu pašu. Nabaga, nabaga meitene!

Bet nē! Tā tas nepaliks! Jūs, tie divi, nedomājiet, ka arī uz priekšu jums tas tik veikli ies no rokas! Ak jūs, draņķi pēdējie!

Aldai jāzina, ar ko pilsētiņā nodarbojas viņas vīriņš. Pret tādiem var cīnīties tikai tad, ja sievietes viena otrai palīdz.

Rītā pat Berta ies ciemā uz Kalnabērziem.

Ja Berta nebūtu to darījusi, viss risinātos citādi. Ja viņa vispirms ar mierīgu prātu pārdomātu, kāds pārdzīvojums tas būs Aldai tagad, kad viņa gaida savu mazo... bet Berta nekad nav zinājusi, ko tas nozīmē. Viņa vispār nespēj just neko citu kā tikai rūgtu aizvainojumu un naidu pret vīriešu dzimumu.

Ja Berta būtu smalkjūtīgāka, viņa neietriektu sāncenses logam domāto akmeni citas sievietes mīlestības trauslajā logā.

Vai tā būtu bijis labāk? Droši vien mazliet vēlāk tas neatnestu tik lielu postu.

Tad Aldas bērniņš būtu nācis pasaulē, viņa to paņemtu rokās, cieši piespiestu pie sirds un pārkāptu pāri savas mīlestības baismīgajam kapam.

Bet Berta to izdarīja. Šodien viņa ir bijusi Kalnabērzos.

Tagad viņa jau projām. Mēma un nedzīva Alda sēž un skatās pretējā sienā. Viņa zina — piecelties un iet nevar, kājām nav spēka. Un kur lai arī ietu? Saimes istabā, kur jāsatiek ļaudis? Arā, kur sniega baltums tik sāpīgi žilbina acis?

Nē, Alda nekur negrib iet. Negrib pat kustēties. Viņa visa sāp.

Stundu atpakaļ viņa laipna un jautra nolika uz galda šķīvi ar āboliem viešņai. Āboli palika neēsti. Tiem ir sārti, priecīgi vaidziņi. Nepanesami skatīties. Aldu māc riebums, iedomājoties vien, ka tos varētu ēst... ka vispār kaut ko varētu ēst.

Pa durvīm ieskatās Minna.

— Saimniecīt, tu te esi? Mēs ar Līnu aizejam uz kūti. Vai tu nepaskatīsies un nepiemetīsi plītī malku?

— Jā, — Alda saka, — jā, ejiet vien.

Tad viņa atkal sēž un neko nedomā. Jo tās jau nav domas, kas nežēlīgiem joņiem spiež galvu, domāt Alda negrib un nespēj. Tas ir tikai nesakarīgs juceklis smadzenēs, kas padara viņu nevarīgu un nožēlojamu.

Skaidrā ziemas diena iet uz galu. Un Aldai iekrīt prātā, ka vakar bija putenis. Bet šodien nav. Istabai logs tieši uz vakariem. Sārta sega nostiepta pāri debesīm.

Kalnabērzu vecais saimnieks savā istabā kaut ko sit ar āmuru. Kāds nemierīgs cilvēks! Vienmēr viņš kaut ko sit un ēvelē.

Bet jaunā saimnieka nav mājās. Jaunais aiziedams teica, ka būs vēlu! Lai Alda negaida, lai iet gulēt. Viņš ir labs — viņš rūpējas par Aldas miegu. Viņš taču zina, ka Aldai tagad jāgul par diviem.

Alda pieceļas no krēsla un gurdenām kājām kā vecene iet uz gultu. Viņa tiešām atgulsies, atlaidīsies, apsegsies, sasils. Pāries arī jocīgie drebuļi.

Taču, pieskārusies gultas malai, viņa atraujas atpakaļ un paliek stāvam. Nē, gulta ir briesmīga, tādā nevar gulties. Baltie, uzbužinātie spilveni, krāsaini svītrotās segas ar klusu izsmieklu ņirgājas pretī.

Alda novēršas. Tagad viņa stāv blakus milzīgajam brūnajam skapim, kas glabā sevī kaudzēm palagus, dvieļus un kreklus. Tur guļ arī gaišzilais audums, kas domāts viņas jaunajai kleitai. Tā ir ziemas svētku dāvana. Vai nav vienalga, ko dāvina — kleitu vai zelta aproci?

Alda iet atkal pa istabu. Tagad viņa lēni staigā no viena kakta līdz otram. Un tur abas delnas piespiestas pakrūtei — no tām izplūst mierinošs siltums.

Nemanīti ienākusi krēsla.

— Saimniecīt, — Minna atkal stāv durvīs. — Tu laikam biji piemiguši. . . plītī uguns apdzisuši.

— Es .. . aizmirsu, — Alda atbild.

— Ko tu te nīksti pa tumsu? Es iedegšu lampu

— Nē, es tāpat pasēdēšu.

— Nu, tad sēdi vien. Drīz jau būs jānāk vakariņās.

— Man negribas šovakar ēst, Minna, — Alda pūlas runāt savā parastajā balsī. — Es laikam iešu gulēt.

— Nu, kā zini.

Alda paliek viena klusumā un tumsā. Atsēstas pie loga un sēž ietinusies tumsā kā biezā segā. Vai viņa gaida? Vai gan var rasties prātā tāda negudra, kaisla cerība: un ja nu pēkšņi tomēr

kāds ienāk pagalmā, kuru nerej suns? Ja viņš pārnāk tagad, kamēr vēl tikai vakars, kamēr nav iestājusies nakts?

Pārnāc, pārnāc tūlīt, pārnāc un saki, ka tā nav taisnība! Ak, ja tu zinātu, cik ļoti Aldai vajag, lai tu to teiktu! Viņa taču negrib krist melnā tukšumā, viņa tik labprāt pieķertos pie visniecīgākā, pie visneticamākā salmiņa! Kādēļ tu šovakar nevarētu pārnākt un sacīt, ka sēde kooperatīvā atlikta un tu esi atgriezies agri? Ak, ja tā notiktu!

Alda skatās cauri aizsalušai rūtij melnā pagalmā un zina, ka tā nebūs. Pulkstenis tikšķ lēnāk nekā jebkad, negribīgi skaita minūti pēc minūtes, tā tas saskaitīs vienu stundu, pēc tam otru, tad trešo ... nē!

Alda uzraujas kājās. Pēkšņi traks nemiers sagrābj visu ķermeni, viņa nespēj te sēdēt un klausīties riebīgajos tikšķos. Un vai tad viņa grib redzēt to, kurš pārnāks pēc četrām piecām stundām un piesitīs pie šī loga rūts? Viņš ienāks, novilks zābakus, pabrīnīsies, ka viņa neguļ, un sacīs, ka nav vainīgs, — sapulces aizvien ievelkas ilgi... un tad prasīs ēst, jo būs izsalcis kā vilks.

Nē!

Šodiena ir bijusi gara kā mūžība. Alda ir tik piekususi. Un viņai bail no tā, kurš pārnāks. Kurš viņai uzsmaidīs, apliks roku ap vidukli... to pašu roku, ko viņa nesen atpakaļ piespieda savam vēderam, lai viņš arī sajustu, kā pakustas maziņais. To pašu roku, ar kuru viņš .. .

Nē, nē ... tikai nevajag domāt! Par to domāt nedrīkst! Jūti? Tur atkal noslēpumainā dzīvībiņa sakustējās ātri, ātri. Dzīvī-biņa .. . šovakar Aldai šķiet, ka līdz tai dienai, kamēr tai jānāk pasaulē, paies nevis mēneši, bet ilgi, nebeidzami gadi. Briesmīgi, grūti gadi. Tik grūti, ka tos vienam cilvēkam nav iespējams pārdzīvot. Bet kas tad palīdzēs pārdzīvot? Kas?

Alda piespiežas durvju stenderei. Piespiežas ar visu augumu, ar pieri. Bet koks ir nedzīvs, tas nedod miera sajūtu. Nomierinā-jumu spēj sniegt tikai otra dzīvība blakus — tāda, pie kuras var uzticīgi pieglausties un aizmigt bezrūpīgā miegā.

Bet tādas nav. Un nebūs vairs laimīga miega — tas ir aizdzīts projām, Alda atmodusies.

Alda visā ķermenī jūt svina smagu nogurumu, bet viņa iet, kustas, sameklē mēteli un lakatu.

Uz kurieni? Nē, to viņa nezina. Bet palikt šeit un dzīvot tās nepanesamās stundas.^. un pēc tam ieskatīties sejā... acīs ... redzēt lūpas ... nē! Ātrāk ... ātrāk!

Alda tumsā sagrābsta dūraiņus, nospiež durvju kliņķi, klusi iziet cauri priekšnamam.

Pagalmam pāri krīt blāva mēnesnīca.

Suns būdā parausta ķēdi.

Alda atskatās. Saimes istabas logā deg tumši dzeltena gaisma. Cik varētu būt pulkstenis?

Viņa iziet pa vārtiem. Tālāk ir ragavu iebrauktas sliedes, un tās ved uz Priedaini.

Alda pūlas noturēties uz cieti sablīvētā sniega, bet viņai bieži misējas, un kājas iebrūk mīkstajās ceļmalas kupenās.

Ceļš līdz Priedainei garš. Viņa iet, iet ilgi.

Piekalnītē ir slidens, Alda paklūp, dūrainis piebirst ar sniegu. Ak, jābūt taču uzmanīgākai... tā jau var nodarīt pāri maziņajam. .

Aukstums svilina seju. Mēness melnajās debesīs izskatās tik drausmīgi vientuļš.

Neviena cilvēka uz ceļa. Neviena.

Pilsētiņa viņu sagaida klusa un apsniguši. Pirmās mājas. Alda apstājas pie vienas no tām, bet logs ir tumšs. Tur iekšā neviena nav. Nav tās, pie kuras varētu ieiet, sasildīties, just blakus cilvēku un izsūdzēt mokas. Ai, kādēļ gan viņas nav, kādēļ?

Ej vien tālāk ar savām bēdām, Alda! Ko tu stāvi pie šīs mājas kā sasalusi? Cilvēka tur iekšā nav, bet tukša māja tev nevar palīdzēt.

Alda iet, gausi celdama kājas. Šī mazā ieliņa ved uz kalēja smēdi, un viņa nogriežas pa to. Kur citur gan lai ietu, ja ne uz savu vecāku māju? Kur citur?

Arī te logi ir melni. Tēvs un māte aizgājuši gulēt. Vai tad viņi varēja iedomāties, ka nāks tik vēla viešņa?

Alda stāv pie durvju kāpnītēm. Ledus no tām nokapāts, tēvs necieš nekārtību. Tagad vēl atliek tikai uzkāpt šos trīs pakāpienus un piesist pie durvīm. Piesist un pagaidīt, kamēr atver.

Tad viņa ieies siltajā virtuvē, nometīs mēteli un atsēdīsies pie galda savā vecajā vietā. Sēdēs tā mierīgi un ilgi un atpūtīsies, jo viņa ir nogurusi.

Alda stāv pie durvīm, bet viņai nav drosmes pacelt roku un pieklauvēt, ieiet iekšā un uzkraut savas bēdas tēvam un mātei. Mīļie, labie. Viņi domā, ka meita ir laimīga. Viņi mierīgi guļ. Lai guļ. Ne, Aldai nav tiesību nakts melnuma iebrukt un izbiedēt. Un ne jau tikai tiesību ...

Alda stāv pie durvīm un zina, ka viņai būtu jasadeg kaunā, ja nāktos to briesmīgo stāstīt mātei un tēvam. Ak, viņa taču to nespētu pastāstīt nevienam.

Un neviens arī nevar palīdzēt. Neviens.

Mēnesnīcā viss izskatās tik spocīgs un svešs.

Lēniem soļiem Alda iet pāri pagalmam, apstājas pie aizsalušā, ar sniegu segtā dīķa, pieskaras savam vecajam vītolam. Cik tālu jau tas laiks, kad viņa sēdēja tur augšā un lasīja dzejas.

— No stundas tās, no viņas stundas, māt,

Kāds nemiers mani pamodies,

Ko nespēju nekā es klusināt. . .

Tas taču bija tikai pagājušajā pavasarī.

Saule dzēra zemes garaiņus, zaļoja zāle, un vērās ķiršu pumpuri. Un, vītolā sēdēdama, viņa skatījās tur pāri, kur starp kupliem kokiem no šejienes redzami Kalnabērzu jumti.

Cik tomēr tas viss ir jau sen.

Pāri sala stindzinātajiem Aldas vaigiem tek siltums. Ilgi tas tek un tek, krājas uz lakata malas zem zoda un sasalst ledus garoziņā.

Tad Alda pagriežas uz malkas šķūnīti. Viņa ieies tur, atsēdīsies uz bluķīša un pagaidīs, kamēr ataust diena. Varbūt līdz rītam izdomās, kā pateikt vecākiem, kādēļ viņa ir šeit.

Alda atrod pa tumsu bluķīti, atsēstas un domā, cik labi, ka nekur vairs nav jāiet. Tāds nogurums, tāds briesmīgs nogurums, kādu viņa nav izjutusi vēl nekad visā savā mūžā.

Maziņais atkal sakustējās.

Esi mierīgs, atpūtīsimies tagad, atpūtīsimies abi.. .

Alda pievelk kājas tuvāk, savelk mēteli pār ceļgaliem un noliec galvu.

Viņai ļoti, ļoti nāk miegs.

No šīs stindzinošās februāra nakts pagājušas vēl daudzas citas. Jau marts — pavasara pirmais mēnesis — iet uz beigām.

Kalēja Alda jau sen guļ Priedaines kapsētā. Kopā ar savu bērniņu, kuram tā arī nenācās piedzimt un kurš reizē ar savu tik jauniņo māti sastinga tajā aukstajā naktī.

Tas viss ir jau pagājis. Vienīgi runas vēl nerimstas. Kā tas gadījies? Kādēļ Alda tik vēlu naktī nākusi pie vecākiem un kādēļ atsēdušies malkas šķūnītī? Vai viņai kļuvis nelabi, kā jau tas mēdz būt tādās reizēs?

Tad vēl jūsmoja par lepnajām bērēm un mācītāja skaisto kapa runu. Un par jaunā atraitņa asarām. Un mātes vaimanām. Jā, kas gan ir tas cilvēka mūžs! Reizēm tas velkas un velkas, pats sev apnīksti, bet reizēm tu vēl lāgā dzīvot neesi iesācis un tevi jau aptur: diezgan! Jā, liktenis paliek liktenis. Kāds kuram nolikts.

Marta vēji atkal plosa mākoņus. Sniegi kūst. Silta šogad ir pavasara saule — var iet pat kailu galvu un nesalst.

Meža stūrī agri veras vizbulītes, svilpj un vītero putni. Tikai kalēja meita ar draudzeni vairs neiet lasīt pirmos ziedus un mežam cauri neatskan dziesma:

Ak tauriņ, Jel teic ...

Priedainē ik dienas pienāk vilcieni un pasts. Ik dienas cilvēki saņem un lasa laikrakstus. Lasa un brīnās par visu, kas notiek gan Rīgā, gan Vācijā, gan Ķīnā. Brīnās un rausta plecus. Cik tā pasaule gan nemierīga. Plosās gluži kā uz savu galu.

Pašā Priedainē arī notikuši tādi sīkāki gadījumi. Aizliegta laukstrādnieku arodbiedrība, apcietināts bijušais «Strādnieku Sports un Sargs» priekšnieks par pretvalstisku runu dzelzceļnieku savienības sanāksmē. Iedomājiet tikai, pats zociķis, bet ņem un pasaka tā: viņš vairs saviem vadoņiem neticot, tie esot meļi un liekuļi, nav turējušies, kā nākas, pretī fašistiem saeimā un pieļāvuši slēgt savu organizāciju. Taisnība esot kreiso pusē, vajagot šitai valdībai pabāzt dūri zem deguna. Tā stūrējot taisnā ceļā uz fašismu.

— Kā to pateicis, tā Skrēja šo aiz apkakles ciet — nāc nu sēdi, pārdomā mierīgā garā, vai drīkst apvainot valdību. Tagad aizfīrēts jau uz Krastapili.

— Tā ar to mutes palaišanu iet. Kam mēle niez, tas aizvien iekrīt nepatikšanās. Taisni brīnums, cik tie cilvēki nemierīgi. Kas tevi, sacīsim, dīda? Dzīvo, dari savu darīšanu, nevienu neaiztiec, noskaties, kas notiek, un stāvi kluss! Ne tava cūka, ne tava druva.

Nu, sacīsim, ņēma un aizklapēja tos siseņus. Un dievs ar viņiem! Vai tad cilvēki nedzīvoja, kamēr tādas siseņu biedrības nemaz nebija, un vai nedzīvos arī uz priekšu bez tās? Ko tu, susurs tāds, slienies pret valdību? Ne jau mēs izmācīsim valdību, ne šī mūs klausīs . .. tikai paši iekulsimies ķezā.

— Eh, vai negudru cilvēku mazums! Arī mūsu klusajā pilsētiņā atliku likām ...

Bet vispār Priedainē un pagastā dzīve rit mierīgi un parastās sliedēs. Zemnieki gatavojas pavasara darbiem, lopi kūtīs kļūst nemierīgi, jo gaisā sāk just jaunās zāles smaržu.

Tikai Plāceņu saimniekam šis pavasaris neatnes neko labu. Kas to lai zina, kurā reizē un kādos apstākļos, bet ir saķertas tādas kaulu sāpes, ka kājās nostāvēt nav ko domāt — liecies tikai gultā un vaidi. Lauž muguru, lauž krustus, sāpe kā nejauks tārps lien uz leju pa gurniem.

Dakteris rokas vien noplāta, paraksta to un paraksta šito, bet cilvēkam jāguļ gluži kā malkas klucim. Un ja būtu vēl ziema, bet pavasara laikā!

Plācenis sten un dusmojas. Pati un Milda nevar vien izdarīt pa prātam. Dieva laime, ka šad tad iegriežas paciemoties kāds no kaimiņiem, gulētājam īsāks laiks. Slimajam grūti izdabāt arī ar ēdienu. Dakteris noteicis, lai vairāk ēd pienu, bet no gaļas atturas, jo no tās kaulos rodoties kādi tur sāļi. Plācenis piena putras negrib.

— Sāļi! — viņš nicīgi saka, kad pati grib viņu pierunāt klausīt dakterim. — Vai tad man jāēd sālīta gaļa? Liec, lai Mārtiņš nodur kādu sivēnu un krāmē katlā iekšā.

Visvairāk Plācenim rūpes par to, vai tiks uz kājām līdz manevru sākumam. Kamēr viņš uz gultas, tikmēr Edvīns pilda priekšnieka pienākumus. Lai raujas zēns, tas palīdzēs ātrāk aizmirst bēdas par sievas nāvi. Ko tur arī pārāk gausties — kas noticis — noticis, gan paņems citu. Neba jau Kalnabērzi paliks bez saimnieces.

Iet gan nepatīkamas runas — ka Alda aizbēgusi no mājām, gājusi pie vecākiem, bet nav laista iekšā. Māte caur durvīm pateikusi: «Ej atpakaļ pie sava vīra! ...» — bet šī nav gājusi, atsēdušies malkas šķūnītī, kur staigā vēji un sals tikpat kā uz lauka, atsēdušies un nosalusi. Ļaudis tenko, ka Edvīns amizierē-jies ar Tumša Ilonu un šai kāds pienesis. Tad nu gan! Kas tas, jāprasa, par vīrieti, kurš kādreiz neiekniebs smukam skuķim ciskā? Vai tāpēc sievai mežā jāskrien? Ākstības, vairāk nekas. Ko meklēja, to dabūja. Tikai neslavu saceļ ar tādām izdarībām.

Plācenim guļot daudz laika — viņš lasa avīzi, viņš pārdomā par visādām būšanām un nebūšanām. Avīzē nupat ir ziņots, ka sākusies tiesas prāva pret Priedaines sarkanajiem. Redzēs, redzēs — cik šie katrs dabūs! Lai tad nu arī tiktu tā kārtīgi pa muguru, lai pāriet patika buntot ļaudis. Tiesu vīri gan ir par mīkstiem, cietums vien tos bandītus neko daudz nebiedē, viņi tur sēž, ēd valsts maizi un svilpo. Derēja šad tad pa kādam nolaist no kājas — uzreiz būtu cita bijāšana! Tad saprastu, ka joki nav! Re, kā vācietis ieveda kārtību — tur, brālīt, viens divi galva nost. Un tīri veselīgi. Bet pie mums nav stingras rokas. Pie mums tā sasodītā demokrātija, pie mums tās partijas katra ar savu sarakstu un saviem kandidātiem. No tā jau viss ļaunums ceļas. Ja būtu, teiksim, viena pati partija, tad nebūtu nekādas galvas jaukšanas un ūdeņu duļķošanas. Tās saeimas vēlēšanas jau varētu arī palikt skata pēc, bet lai tad būtu viena kārtīga liste un kārtīgi kandidāti. Lai katrs grāvracis tā vis nevar iekļūt augstajā namā kā tagad. Eh, devuši viņam grožus rokā — viņš gan parādītu, kā tie jātur!

Pie viņa kurš katrs deputāts vai ierēdnis tā vis nevarētu muldēt kā tagad — visu, kas ienāk prātā, un apvainot valdību. Tagad viņš ir neaizskarama persona, viņš aiziet uz saeimu un klāj vaļā tīri baltu. Es viņiem parādītu neaizskaramību! Saki paldies, ka esi ievēlēts un tev naudu maksā, sēdi pieklājīgi zālē, klausies, kas jāklausās, nobalso par to, ko valdība liek priekšā, un beigta balle! Ne jau tavas gudrības kādam vajag. Valdība tikpat labi izdotu tādus pašus likumus, arī ja jūs tur nesēdētu, mērkaķi tādi! Bet tie, aitu galvas, nesaprot, ka viņi tur sēž tikai izskata pēc, tikai tādēļ, ka tā vajag, jo skaitās tā muļķīgā demokrātija.

Nu nekas, gan jau pienāks reize, kad valdība beigs jūs tur glaudīt ar cimdiem. Tad tā ālēšanās būs cauri.

Slimnieku apraudzīt šad tad piekāpj arī Pīrāgs. Viņš tagad mundierī vien staigā, jo atzinis, ka tas piešķir varen brašu izskatu. Un, tā kā Plācenis tagad ir viņa priekšnieks, tad Pīrāgs jūtas tam daudz tuvāks nekā agrāk. Kā citādi — tagad viņi abi ir dzimtenes drošības sargi. Viņiem nu ir viena kopīga darīšana.

Pīrāgs gāzelēdamies — jo tā viņš iet, kaut arī nav resns — pieiet pie Plāceņa gultas un padod roku.

— Nu, sveiks, sveiks! Vai ta netaisies jau slieties uz pakaļkājām?

— Nekas vēl nesanāk, — Plācenis drūmi atbild. — Šorīt mēģināju nolaist kājas uz grīdas, bet tad uzreiz tikpat kā ar nažiem ... tāda sāpe saņēma.

— Jā, ko tu padarīsi, — pie slimnieka gultas atsēdies, prāto ciemiņš. — Slimība nav vis nekāds prieks ... tā es gribētu teikt.

— Nu, kas jauns dzirdams?

— Nekā jau tāda īpaša vis nedzird. Nupatās, uz šejieni nākot, Zīraks palaida garām. Teicās braucam uz sēdi. Ar brūno ķēvi laida.

— Ar brūno? — brīnās Plācenis. — Tai tak bija slima kāja.

— Vesela, tagad vesela, — ziņo Pīrāgs. — Iet rikšiem vien.

— V-velns! — sirdās Plācenis. — Ķēves var izārstēt, bet tu, cilvēks, guli te kā bluķis! Tie dakteri tak laikam tīšām tā dara — viņiem patīk, ka tu esi slims un stāvi atkarībā no šo žēlastības. Mani pat — spīdzina un vārdzina nu jau trešo nedēļu. Vai es maz tā aptiekas draņķa esmu izdzēris? Bet nekā.

— Es tiem študierētiem dakteriem nekādā modē neticu. Tie tikai cilvēku bendēšanai vien izmācīti. Viņam vajag no tevis naudu — un vairāk nekā ... tā es gribētu teikt. Būtu tu labāk ņēmis tīru spirtu, iemetis iekšā skudras, paturējis pāris dienu, kamēr ievelkas, un izdzēris vienā reizē.

— Brr! — Plācenis drebinās. -— Tādu draņķi!

— Nesaki vis, — Pīrāgs māca, — to mana nelaiķe vecāmāte zināja. Es esmu dzēris. Lāsīti ūdens gan vajag klāt, lai nav tik sūdīga garša. Tad tevi iekšās izdur tikpat kā ar adatām, pamatīgi izsvilina, un slimība laižas lapās.

— Nu, tas varbūt derīgs pie citām vainām, manai kaitei tāda dzira neko nelīdzētu.

Kad tas izrunāts, Plācenis grib zināt, kā Pīrāgam pārziemojuši rudzi un ziemas kvieši.

Citādi jau var iztikt, sazēluši tīri brangi, tikai lejā gar Jēcīšu pļavu vietām izgulēti.

— Bet es savus laukus nemaz nedabonu redzēt, — sūrojas slimnieks.

Pīrāgs pastāsta savu māju pēdējo jaunumu: sivēnmātei atskrējuši divpadsmit sivēni, bet tā, maita, ņēmusi un divus nogulējusi.

Plācenis nicīgi saviebjas.

— Tu, Pīrāg, esi dulls, ka neprecies. Vai ta mājas var bez saimnieces?

— Nu jā, nu jā, — Pīrāgs taisnojas, — bet tā līdz šim ir iznācis.

Viņi istabā ir divi vien, un Plācenis piemiedz aci.

— Paklausies, vai tai polietei tas puika ir riktīgi no tevis?

Ciemiņš tā kā saminstinās, tā kā nokaunas, bet tad atmet ar roku.

— Velis viņu zin ... laikam jau ir gan. Šī pati par varītēm mēģināja man iestāstīt.

— Vai naudu gribēja izplēst? — Plācenis jautā. — Tu tak nedevi?

— Es jau neesmu muļķis, — Pīrāgs saslienas. — Kas šai lika sameklēt bērnu ... tā es gribētu teikt.

— Pareizi darīji, — Plācenis uzliela. — Te, redzi, lieta grozās savādāk. Tu jau, sacīt, neizputētu, ja būtu arī atgrūdis pāra desmit latus, bet tad tam sievišķim būtu amats rokā. Tagad viņš zin, ka neko nepanāks, neko neizplēsīs, un liek tevi mierā. Bet tā tu neglābtos. Tad tev nāktu virsū kā miegs.

— Tā ir, tā ir, — Pīrāgs steidzīgi māj ar galvu. Viņam patīk, ka Plācenis spriež tik gudri un pareizi.

— Puiša gados visi paākstās ar meitiešiem, — Plācenis turpina. — To jau nevar ņemt nekādā vērtē. Sacīt, ja pašas ļaujas, tad lai pašas arī zin, kas tur būs tālāk.

— Tā ir, tā ir, — Pīrāgs vēl priecīgāk piekrīt. — Kā ta, ka pašas ļaujas ... tikai pašas!

— Tev jau tie kumeļa gadi pāri, — runā Plācenis. — Pēdējais laiks vest mājās saimnieci. Šitā dzīvodams, tu Lejasbērzus pataisīsi nabagus. Ja nav kas uzskata lopus, tad beigas vien ir.

— Es jau pats ... es jau pats ...

— Ne velna tu tur pats! — Plācenis pārtrauc. — Pie lopiem vajag sievieša acs. Tagad pat vasarā — tu brauksi projām uz manevriem, bet kas darīsies pa to laiku mājās?

— Alvīne, — iesāk Pīrāgs, bet atkal tiek strupi pārtraukts.

— Iesālīt tu vari savu Alvīni! Pats nebūsi klāt, apzags tevi no galvas līdz kājām. Vēl lopus aizlaidīs postā.

Pīrāgs vairāk nerunā pretī, klusībā viņš pārdomā, ka sava daļa taisnības jau Plācenim ir gan. Ar tiem manevriem stāv priekšā viena traka būšana. Viņu pašu aizdzīs uz Krastapili, un Lejasbērzi paliks dieva ziņā. Ir, ir taisnība. Bet tai maitai, Ievai, nekā nevar tikt klāt. Vari staigāt kā kaķis ap karstu putru. Viņdien satika Priedainē — šī iznāca no Šneidera darbnīcas ar salāpītām kurpēm padusē. Bijuši nomīti papēži, bet drīz jau sākšoties zaļumballes, vajadzēšot dancot. Varbūt šogad tāpat vēlēšot skaistuma karalieni, tad nu šī arī domājot uzcirsties. Re, kā viņš, Pīrāgs, tagad aizsargu mundierī izskatoties gluži kā kāds ģenerālis.

Pīrāgs, zināms, saprot, ka par to karalieni Ieva tikai taisa jokus, jo nav no tādām vējgrābslēm, kas spraudīs sev klāt numuru gluži kā govij sugas lopu izstādē, bet salīdzinājums ar ģenerāli viņam gan iet pie sirds. Jo viņš pats zin, ka mundieri izskatās daudz kareivīgāks. Par to jau tas arī ir mundieris! Uzvelc tādu, kam vien gribi — tūlīt cita bijāšana. Kā šitas pats Plācenis — pēc kā viņš izskatās bez mundiera? Pēc vecas, resnas bābas. Bet pagaidi, kad viņš sliesies kājās un iekāps biksēs, uzvilks frenci, vēl cepuri... ahā, pavisam cits cilvēks]

Pīrāgs viņdien ar Ievu gribēja ilgāk parunāties, bet šī, kā vienmēr, tik traki nevaļīga, ka nemaz nostāvēt uz vietas. Dod tikai roku — ardievu, un cauri. Bet šis to roku ciet un nelaidīs vaļā. Lai paspirinās un palūdzas. Tā arī nebūtu atlaidis labu laiku, jo šī, lai arī spēcīga meita, tikpat nevar mēroties ar vīra cilvēku. Bet, kā par nelaimi, vajadzēja izlīst no darbnīcas tam žīdelim Dāvidam. Lai Pīrāga kungs ienākot darbnīcā — šim no tālienes liekoties, ka zābakam jaunā zole esot vaļā. Nu, protams, Ievas roka bija jāatlaiž un jāpaskatās uz zābaku — vai tas var būt, vai tam Dāvidam nemālējas? Kā tad, ka mālējas — zole stāv klāt kā pielīmēta, bet Ieva pa tam jau gabalā. Ak tu, velna žīds — ja tu labi neredzi, tad uzliec brilles! Pīrāgs bija gan noskaities.

Viņš vēl nav ticis galā ar visām savām pārdomām, kad Plācenis pēkšņi saka:

— Nu, ko stomies, grāb ciet kaut vai manu Mildu! Meita kā pujene. Būs tev tāda saimniece, kādu visā pagastā neatradīsi.

Pīrāgam pārsteigumā plati atveras mute, un tā viņš arī paliek labu brīdi, stīvi blenzdams Plāceņa tuklajā sejā. Joko, vai? Bet tas izskatās tik nopietns kā baznīcā.

Pīrāgs sākumā nezina, ko uz to lai saka, tad sāk stomīties:

— Kā tā .. . tavu Mildu . .. bet es jau . .\ bet viņa jau . .. tā es gribētu teikt.. .

— Kas tev daudz tur jāsaka, — Plācenis smej. — Paņem šņabja pudeli un nāc precībās.

Velns ar ārā! Viņš tak to pavisam nopietni! Tagad Pīrāgs apjēdz, ka piedāvājums nav nekāds joks. Plāceņu Mildu? Bet viņš tak visu laiku tīko pēc Jēcīšu Ievas ... pēc smukās, izdarīgās Ievas!

Pīrāgs aizver muti un nodur acis grīdā. Viņš jau neies Plācenim to teikt. Bet Plācenis pa tam ved savu runu tālāk:

— Mana Milda nu ir pašos labākajos precību gados. Meita ar prātu. Kas tur ir no tā, kad aizskrien pie vīra kā tikko izšķīlies cālis? Tur tak nav ne sievas, ne saimnieces... Kā tam manam krustdēlam Edvīnam. Tāds zaļš skuķis — viņš tak ir galīgi bez jēgas. Tikai nepatikšanas vien ienes mājā. Sieva, it īpaši zemnieka cilvēkam, jānoskata ar lielu apdomību. Sacīt, ne jau tas te galvenais, kāds viņai deguns, bet vai saprot saimniecību un kas pūrā. Un arī, kāda pēc dabas — lēnīga vai ērce? Pasarg dievs, ja tu uzkulies tādai zebiekstei, kas tev uz katra soļa lec acīs!

Pīrāgs klausās un domā, ka pēdējie vārdi ir teikti gluži kā par Jēcīšu Ievu. Un viņam pirmo reizi uzmācas šaubas, vai no viņas iznāktu padevīga, laba sieva? Saimniece gan, bet sieva? Iedomīga jau viņa ir, nav ko runāt, un, kas zin, pabāztu viņu pašu tā zem tupeles kā tepat kaimiņos Zīlānu. Tas arī dzīvoja, dzīvoja puisī gandrīz līdz piecdesmit gadiem, tad paņēma tādu negantu mātīti, uz pusi jaunāku, kas tā uzmaukusi iemauktus, ka vairs galvu nepagrozīt ne pa labi, ne pa kreisi. Šo, nabagu, pat uz tirgu vienu nelaiž, visur pati kratās līdzi kā žandarms. Nē, lai dievs nedod! Tādā ķezā Pīrāgs gan negrib iekulties.

Taču, ko Plācenim atbildēt, to viņš arī uzreiz neattop. Pārāk jau negaidīts nācis tas par Mildu.

Vēl brītiņu pasēdējis un šo to runājamu sagrābstījis, Pīrāgs taisās uz mājām. Plācenis arī vairāk par precību lietu nerunā — neies tak viņš uzbāzties ar savu meitu! Bet ciemiņa roku viņš sakrata sirsnīgi un piekodina piekāpt drīzumā vēl. Tā guļot var palikt traks, ja nav ar ko vārdiņu pārmīt.

Zināma lieta, Pīrāgs pienāks atkal, kaimiņu būšana ... tā viņš gribētu teikt.

Jā, bet pavasaris gan atnācis karsts. Lieldienās jau bija tā, ka gandrīz met vai svārkus nost. Pa ieplakām zāle stiepjas tīri vai acīm redzot, un grāvmalās pūpoli tik balti un apaļi, ka, ja ne rīt, parīt sāks ziedēt.

Agrs gan pavasaris. Un stipri nemierīgs.

Kurš lasa avīzi vai klausās radio, tas zina stāstīt kaimiņiem par sazvērestību tepat blakus Igaunijā, par to, ka Vācijā turpat aiz Lietuvas robežas sācis šiverēties Bermonts-Avalovs, pie apvāršņa parādījies fon der Golcs.

Ak Bermonts! Šis bandu vadonis, kurš vienreiz jau sirojis pa Latviju, vai tas būtu jau aizmirsis kāvienu, ko viņš te dabūja? Arī pie Priedaines pakalnītē stāv pelēka laukakmens piemineklis, uz kura rakstīts: «Šeit 1918. gadā cīnījās pret Bermonta bandām un krita...»

Nē, lai tikai piesargās šis nelietīgais spoks! Lai abi ar savu Golcu iet Hitlera cūkas ganīt.

Katrs cilvēks saprot, ka tiem abiem prātā tikai karš. Tikai svešas zemes sagrābšana un laupīšana. Strādāt savā zemē nevīžo, nolādētie, — uz turieni vien tīko, kur tiktu pie visa gatava, kur sviests, speķis un olas. Šitādus pasaules klaidoņus, kuri negrib strādāt savā zemē, vajadzētu nolikt pie spaidu darbiem. Kādēļ mēs netīkojam pēc svešas zemes? Mums arī gājis visādi, bet vai tādēļ iesi pamest dzimto vietu un skriesi citur laimi meklēt? Nē, kārtīgs cilvēks tā nedara!

Bet šitā kolonizatoru suga — tā jau ir tik plēsīga, ka tai nekad nevar būt gana. Un tad vēl viņš prot ielīst avju ādā un uzmesties latviešu tautai par labdari, sak, es jau ne sava labuma dēļ, es tikai tevi gribu paglābt no briesmām. Zinām mēs visus šādus glābējus. Nav jau aizmirsts, cik asiņu tas mums kādreiz maksājis.

Nepateicīgs liktenis mazai tautiņai, kas dzīvo lielajiem pa kājām, pašās krustcelēs.

Arī pašu mājās, pēc avīžu rakstiem spriežot, nav kaut kas, kā vajag. Plēšas pa to saeimu kā tādi suņi, kad pamet kaulu. Par satversmes grozīšanu vien runā. Bet kas tagadējai satversmei vainas?

— Nu, varbūt izdomāts kaut kas labāks? Ne par velti tur sēž gudras galvas.

— Ej nu tu sazini, cik gudras! Vai tā kāda gudrība, ja taisās deputātiem atņemt neaizskaramību? Nē, brāl, es uz šito lietu skatos tā: ja tauta tevi izvēlējusi, tad tev ir īpašas tiesības sacīt tai augstajā namā valdīšanai acīs visu, kā ir. Un neviens tev nedrīkst aizskart pat mata galu. Kas tad tu citādi esi par deputātu, ja tev jāraustās, vai pašu nepaņems aiz apkakles?

Jā, par to satversmes grozīšanu jau apnicis klausīties.

Bet pasaule šopavasar nemierīga, stipri nemierīga.

Nepatīkamas lietas atgadījušās arī Priedaines pagastā. Vai nu kāds ziņu palaidis, vai kā — bet pēkšņi atbraukusi no Rīgas revīzija un sākusi rakņāties pa pagasta valdes papīriem. Un kas to būtu varējis domāt, ka tur notiek tādi nesmukumi! Blēdības, kā tad! Cilvēki zina stāstīt, ka sēklas aizdevumos par lielām summām viltoti dokumenti... jā, tīri vienkārši, pārtaisīti cipari, un viss. Un kāds tos latus ir iebāzis ķešā.

— Bet vai tas varētu būt, ka pagasta vecākais to nav zinājis?

— Par ko tu domā, ka viņš to nezināja? Vai tad Zīrakam naudas nevajag? Kuram tad naudas nevajag?

— Vai dieniņ, vai! Tad jau gan iznāk, ka ne uz vienu vairs nevar paļauties. Ja jau tāds ņem, kuram pašam naudas maisi stāv mājās, tad .. .

— Bet vai tu nezini veco patiesību: jo ir, jo vairāk gribas. Un blbelē arī stāv rakstīts: kam ir, tam taps dots.

— Tad jau Zīrakam būs no pagasta veča goda jāšķiras.

— To nu gan vēl nevar zināt! Paši zog, paši savā starpā iztiek. Būtu mēs abi kādu jēru vai sivēnu nozaguši, tad gan būtu aiz restēm, droši. Bet, ja zog lielie un par tūkstošiem latu, tad viņiem par to nekas nav.

— Jā, vai tu esi dzirdējis, nupat iet prāva par to Zīraka Minnu. Tur nu arī kaut kas nav kārtībā. Stāsta, ka pagasta skolotājs rakstījis prokuroram papīru ... pats esot izsaukts uz Rīgu un piedabūjis līdzi par liecinieku arī Āboltiņu no Zīrakiem. Tas jau nu gan zin, kā tās lietiņas bij.

Jā, redzēs, redzēs, kas būs, bet šis pavasaris gan ir tāds jocīgs. Viņš padara cilvēka prātu nemierīgu.

Nemierīgs bija kļuvis arī Pīrāgs pēc tās dienas sarunas Plāceņos. Šito joku! Viņam pašam gan tas nekad nebija ienācis prātā. Pirmkārt jau — viņam patika smuki sievieši, bet Mildu pie tādiem nevarēja pieskaitīt. Otrām kārtām — viņš gribēja Lejasbērziem tādu saimnieci, kas pati iet kā atspole, bet vai saimniekmeita ies? Tā jau Milda nekas, ja neņem vērā, ka pēc ģīmja atsitusies tēvā un augumā stipri plata ... Bet vai tad saimniecībai nāk par ļaunu, ja saimniece pati branga un apaļa?

Ak vai! Suns bija aprakts tur, ka Pīrāgam acu priekšā aizvien rēgojās tā sasodītā Jēcīšu Ieva! To viņš iekārojis kā par tīro dieva sodību. It kā visapkārt nebūtu simtiem meitiešu. Pat tagad, kad viņš staigā aizsargu mundierī un izskatās daudz prišāks, viņa garām vien taisās. Ej nu tiec gudrs, ko tāds dulls meitietis īsti grib? Kā viņam vajag?

Vai tāda plika sīkzemnieka meita varētu iedomāties vēl ko labāku nekā tikt Lejasbērzu saimnieces godā? Tas priekš viņas būtu tikpat kā zelta gabals no skaidrām debesīm iekritis klēpī. Bet šī spļauj dievam acīs.

Kādēļ tas tā — to Pīrāgs nevar un nevar saprast. Nav ari dzirdēts, ka būtu cits ņēmējs.

Tagad, kad Plācenis bez kādiem aplinkiem viņam piedāvājis savu meitu, Pīrāgam paša vērtības apziņa augusi divtik. Tu redz, pat priekš bagāto Plāceņu vienīgās meitas viņš ir labs diezgan, bet tāda būdelniece uzceļ degunu gaisā un iedod viņam kurvi. Nē, tur visiem pagasta kaķiem jāsmejas!

Galu galā tā ir tīrā bezkaunība. No Ievas puses tas ir nekrietni — tā izturēties pret cilvēku, kuram ir tik nopietni nolūki. Vai tad viņš to aicina kaut kur uz krūmiem vai taisās līst pie šās klētiņā? Nekā tamlīdzīga, viņš to ir bildinājis pēc visiem likumiem — tā un tā. Nāc un esi Lejasbērzos saimniece. Ko vēl var gribēt?

Velns parāvis, bet varbūt visi meitieši gaida, lai vispirms pie viņām lien pa tumsu klētī? Var jau būt, ka visām patīk, lai iepriekš ap viņām paknakstās un paspaida? Visas no vienas Ādama ribas taisītas — vai tā bijusi Otīlija, Broņa vai Ieva ...

Nē, Pīrāgs vēl netaisās mest plinti krūmos. Viņam tā Ieva kremt kaut kur pašās aknās.

Brīžam viņš pūlas gan domāt par Plāceņu Mildu. Viņi ziemā tai ballē tīri smuki pasēdēja un, torti ēzdami, patrieca par šo un to. Šī vēl ar savu kabatas drānu viņam frenča stērbeli tīrīja. Sievišķis rāms un gluži patīkams. Un turklāt bagāts. Pīrāgs labi zina, ja nelaiķe māte būtu dzīva, viņa stāvētu par Mildu ar abām rokām. Viņa savu dēlu urdītu dienām un naktīm, kamēr aizdzītu uz Plāceņiem precībās.

Bet nu Pīrāgam ar mātes gribu nav jārēķinās, viņš pats sev kungs un var darīt, kā patīk. Tikai Ieva nav ar mieru.

Un, jo ilgāk un biežāk Pīrāgs par to domā, jo vairāk viņu satracina Ievas pretestība. Un, kad viņš tā savās domās Ievai blakus nostāda Mildu, tad pēdējā viņam šķiet kā pelēka vista pret krāšņu vālodzi.

Un aizvien neatlaidīgāk Pīrāgu pārņem tieksme neparko neatkāpties <no Ievas. Kas tad viņš beigu beigās ir — vīrieša cilvēks vai meitietis biksēs?

Nē, tagad viņš to lietu ņems savādāk. Ar tādu vien runāšanu un amizieri, kā redzams, neko nepanāksi.

Aprīļa vēji šņākdami triecas pāri mežiem un pakalniem. Atdzen pelēku lietus gāzi, murdēdams nesas ūdens pa lielo grāvi zem tiltiņa. Un tūlīt pēc tam atkal pāri zemei kā no pārpilna sieka sijā un sijā saules kvēlumu.

Vienā šādas dienas vakarā Pīrāgs sadūšojas, viņš nolemj: šovakar vai nekad!

Taisni labi, ir sestdiena, Lejasbērzos kurina pirti. Pīrāgs, pamatīgi nopēries, uzvelk tīru kreklu, paēd vakariņas. Ir jau pavisam satumsis, kad viņš pilnā uniformā dodas pa Lejasbērzu ganību ceļu, cauri alksnājam, garām savam āboliņa laukam, — tas, sasodītais, šoziem stipri cietis, dienas laikā izskatās pavisam ielāpains. Tad viņš iet gar Jēcīšu pļavas līkņu un atceras, ka ziemā Ievas tēvs sūrojies: slīkstot nost, grāvis vajadzīgs kā ēst. Jā, kas šim raks? Pats nevar. Puika ar Ievu labi ja tiek galā ar citiem darbiem. Tai nabaga Ievai nav vieglas dienas. Atnāks viņa uz Lejasbērziem, tad viņš varbūt Jēcīšiem, kā jau radiniekiem, izdarīs tādu mīlestības darbu — dos uz kādām dienām Albertu, lai izdzen to grāvi cauri pļavai. Un Pīrāgs iedams sāk rēķināt, cik dienās viņi abi ar Andri varētu šo darbu paveikt.

Kamēr viņš gudro, ir jau klāt Jēcīšu sakņu dārzs.

Pīrāgs apstājas un pārdomā, kā nu rīkoties tālāk. Ievas istabas logu viņš ir ievērojis, jo Jēcīšu mājelei tikai četri logi vien ir, bet ej nu sazini, vai šī guļ istabā? Tad viņš tomēr tūlīt izlemj, ka istabā gan, jo vēl jau pa naktīm nav tik karsts un tad šiem jau arī nav tādas īstas klēts.

Pīrāgs paiet vēl gabaliņu, nu jau klāt kūtiņas paksis, tad viņš paliek atkal uz vietas un gudro, kā tikt līdz Ievas logam tā, lai nepamana suns. Suņa būda ir otrā pusē kūtij, bet varbūt šie nemaz nav pielikuši ķēdē. Jārauga iet lēnām un pavisam klusu, laika viņam diezgan.

Un, kājas augstu celdams, lai neaizķertos aiz kāda akmens un nepakluptu, pūlēdamies iet tik klusu, lai tas nolāpītais suns nepamana, Pīrāgs pamazītiņām vien virzās gar kūtiņas pakaļpusi uz pagalmu. Ja viņš laimīgi nokļūs tur, tad gar pašu sētas malu līdz Ievas logam daži desmiti soļu.

Viņš jau ticis pagalmā un tikpat uzmanīgi virzās tālāk, pārdomādams, kā darīt, ja logs būs ciet. Nu, tad viņš pieklabinās pie rūts, samelos, ka atnesis kādu paziņojumu no pagastvaldes. Ieva ātrumā noticēs, pavērs logu, un tad viņš to aiz rokas ciet — caps! Un pats pa logu iekšā.

Krancis būdā pēkšņi ievēkšķas — kā no miega iztrūcies. Pīrāgs sastingst uz vietas. Nē, to viņš pa sapņiem, suņi tak arī redzot sapņus. Būdā, tāpat kā līdz šim, atkal valda klusums.

Pīrāgs vēl piesardzīgāk virzās uz priekšu.

Ievas logs jau pavisam tuvu. Tavu laimi — izskatās, it kā tas būtu vaļā! Nācējs pat dvašu aiztur. Kājas smagajos zābakos viņš liek uz zemes tik lēni un mīksti, gluži kā runcis, uz pelēm žogoties.

Kā tad, kā tad — loga viena puse ir vaļā!

Viņš ir jau pavisam klāt, viņš paliek uz vietas — paklausīsies, vai iemigusi. Ja cilvēks ir iemidzis, tad viņš šņāc.

Un te Pīrāgs aiz pārsteiguma tīri vai sagrīļojas. Istabā aiz loga, gandrīz vai viņam pie pašas auss viena vīrišķīga balss saka:

— ... bet es baidos. Man riebīga nojauta. Gaiss tikpat kā elektrības pilns.

Ko? Tas taču Šneidera kurpnieks Dāvids!

Tagad Ieva: — Tev jau taisnība, Dāvi. Nekas labs nav gaidāms. Bet tur jau nav ko brīnīties. Mēs taču to visu paredzējām.

Pīrāgs stāv apstulbis un nezina — ticēt savām ausīm vai neticēt. Dāvids Ievas istabā! Nē, tas taču par traku, tas ir izsmiekls! Ieva nakts laikā savā istabā tik mīlīgi bubinās ar šito Mozus dēlu ... ar šito kurpniekzelli! Kaut arī šim pagānam ir glīts purns, bet tas taču ir Kristus nodevējs!

No dzirdētā Pīrāgam ir skaidrs, ka abi no kaut kā baidās, neparedz neko labu. Šitā gan, putniņi! Skaidra lieta, ka bīstas no Ievas tēva: lai arī viena vesela roka, bet, ja šis uzzinās, ka meita brūtējas ar šito, tad groži dancos Ievai pa muguru. Jēcītis, kaut arī plikadīda, bet nav traks, ka atļaus savā mājā tādu nešķīstību! Nē, tur abiem lēks āda pa gaisu!

Ak tu draņķis no meitieša! Šitais plikais Priedaines kurpniek-zellis viņai labāks nekā viens kārtīgs cilvēks! Diez, ar ko šis ir labāks? . . . Pīrāgs dusmās ņirdz.

Viņš stāv un vīsta dūres. Niknums smacē nost. Maita! Padauza! Nu, pagaidi tu man!

Pīrāgs kāpjas atpakaļ — tiesa, aiz dusmām vairs ne tik uzmanīgi, tomēr tie tur iekšā nedzird, jo viņš saklausa, ka atkal sāk pusbalsī dudināt.

Pīrāgs jau nokļuvis mājas otrā pusē un tagad ar saliektu rādītājpirkstu vairākas reizes piebungo pie loga. Pagaida un piesit vēl. Ak tas tūļa Jēcītis, kamēr vēl izrausīsies no migas! Nepacietības skudras tekā Pīrāgam pa miesu.

Ahā, kaut kas balts parēgojas istabā, logs tiek atkrampēts, un pats Jēcītis miegaini jautā:

— Kas tur ir?

— Vai tu, Jēcīt, zini, kas notiek tavā mājā? — Pīrāgs čukstēdams kliedz. — Vai tu zini, kas ielavījies tavas meitas istabā?

— Ievas istabā? Ielavījies?

— Ej! — Pīrāgs rīko. — Prasi, lai taisa durvis vaļā. Bet es stāvēšu ārā pie loga, lai nevar aizmukt.

Bet Jēcītis mīņājas kā tūļa.

— Kur tu te uzradies, Pīrāg, nakts laikā?

— Ej ātrāk! — Pīrāgs caur logu iegrūž viņam plecā. — Pasteidzies, lai tas tur neizmūk!

Bet tas, plānprātiņš, stāv un rausta plecus.

— Es tak nezinu nekā ... Ko tu te ālējies, kaimiņ?

Nē, kamēr šitam mērkaķim ko ieskaidros, tas vēl ņems un aizlavīsies pa logu.

Pīrāgs metas atpakaļ gar mājas stūri, sagrābj pa tumsu kādu kārts gabalu un, pilnā sparā piedrāzies puspavērtajam logam, no visa spēka iekliedzas:

— Ei jūs, abi divi tur! Kā labi iet, ko? Kā jaunajam pārim veselība? ... Tā es gribētu... Tā es gribētu ...

— Ak kungs . . . tas ir atkal tas pustrakais! — Ieva iesaucas paklusi, bet Pīrāgs dzird.

— Ak tu, maita tāda! — viņš dārdina ar kulaku loga rāmi. — Es pustrakais, bet kas tu esi? Nav kauna ar tādu smurguli mīcīties pa istabu . . .

Pīrāgs dusmās pilnīgi aizrijies. Viņam vēl daudz treknu vārdu, ko gāzt pāri nekrietnās meitas galvai, bet Ieva strauji atgrūž logu pilnīgi vaļā, iestājas tajā un draudoši uzkliedz:

— Izbeidziet dauzīt logu! Izsitīs stiklus, kas tad ieliks jaunus?

— Uja! — Pīrāgs ņirgājas. — Gan jau brūtgāns ieliks!

Bet tā bezkauņa atcērt:

— Viņš jau nav stiklinieks. Viņš tikai prot pielikt zoles veciem zābakiem.

Pīrāgs uz īsu brīdi zaudē valodu. To nu viņš nekādi nav gaidījis, šim sievišķim pavisam trūkst kauna jūtu. Zemē viņai tagad būtu jāielien, stāvus zemē!

— Un kad ta kāzas? — atguvies viņš prasa pēc iespējas kodīgāk. — Vai kaimiņi arī tiks ielūgti?

— Drīz vien, — Ieva īsi atmet. — Bet lūgs tikai tos, kas māk uzvesties un neložņā ap svešiem logiem.

— Ak šitā gan ... — Pīrāgs domā un nevar sadomāt, ko vēl varētu pateikt tādu, ka šai tur logā aiz kauna būtu jāsadeg. Tad viņš izdomā gan: — Vai tikai nebūs kristības ar kāzām reizē? ...

— Varbūt, ka būs ar, — tā pagasta bezgode mierīgi nosaka.

Nē, tas ir par traku!

— Pagān! Iznāc laukā! — Pīrāgs ierēcas. — Es tev parādīšu, kā jāložņā ap latviešu meitām! Lien pie savām zārām tu, Jeruzalemes dedzinātāj ... tu ... tā es gribētu teikt...

Tagad logā vairs nav Ieva, tagad tur ir Dāvids.

— Kas tad Lejasbērzu saimniekam vainas? — viņš bezgala miermīlīgi apprasās. — Vai pa naktīm lietuvēns moka? Vajag iet pie daktera.

— Es tev rādīšu dakteri! — Pīrāgs krata dūres. — Es tev tā ... es tev tā ... ka pašam vajadzēs dakteri!

Ak skāde, skāde, ka nepaķēra līdzi šaujamo! Tagad tā būtu derējis viens varens blīkšķis kaut vai gaisā ... Lai tā jūdasa dvēsele jūt pulvera smaku!

— Ar labu nakti, Pīrāga kungs, — saka Ieva. — Man vēl jāparunājas ar savu līgavaini. Laimīgu ceļu!

Un viņa aizver logu.

Pīrāgam tā gribētos ietriekt koku vai akmeni tumšajās rūtīs, lai plīst stikli, lai šķīst uz visām pusēm, tāpat kā drumslu drumslās nu sašķīdis viss viņa ilgi lolotais nodoms dabūt Ievu Lejas-bērzos par saimnieci.

Bet viņš šodien nav dzēris un saprot, ka tas tik un tā nelīdzēs.

Un, taustīdamies pa ellīgo tumsu atpakaļ uz savām mājām, Pīrāgs sevī svēti nozvēras:

— Pagaidi tu man! Gan tu vēl šito pieminēsi!

Kad Pīrāgs bija jau projām, Ieva un Dāvids brītiņu sēdēja gluži mēmi. Pirmā ierunājās Ieva:

— Mums arī nav visi mājās, Dāvid. Mēs muldam pie atvērta loga. Dieva laime, ka tas bija mans prātā pavājais precinieks. Bet varēja pienākt kāds cits.

— Es neesmu vainīgs, ka tu tik slikti baro savu suni, — teica Dāvids.

— Krančelis jau pārāk vecs.

— Tagad tev ies neslava pa visu pagastu. Nu tev vairs brūtgānu neatrast, un tu paliksi vecmeitās.

— Bet viņš taču noticēja? — Ieva jautāja.

— Kā tad citādi! Tādēļ jau mētāja dūres pa gaisu. Tu to pateici tādā tonī, it kā mēs abi jau rīt taisītos pie cienīgtēva.

— Bet es vispirms briesmīgi pārbijos, — Ieva atzinās.

— Viņš droši vien nāca tevi vēlreiz bildināt. Aizies mājās, nošausies un spokosies tev visu mūžu.

— Kaut tikai pie mums nenāktu dzīvi spoki, — Ieva bažījās. — Izstāstīs Plācenim vai Kalnabērzam — tie tik viegli nenoticēs. Tev gribot negribot kādu laiciņu būs jāspēlē mana brūtgāna loma, Dāvid. Kā tu domā?

— Es domāju, ka tas nemaz nav nepatīkams uzdevums ...

— Es runāju nopietni.

— Bet vai tad es jokoju? Tādu meitu par brūti! Bet tev gan jābūt gatavai, ka daudzi rādīs ar pirkstiem. Tu dzirdēji, kā tas skan: žīda brūte!

Ieva iesmējās.

— Protams, tas būs mans negods! Bet mēs ar tevi tomēr šad tad dienas laikā paiesim kopā pa Priedaines ielām.

— Laikam gan tev šis upuris būs jānes. Tavs pielūdzējs rīt pat izpļāpās katram, ko satiks ceļā. Varbūt nāks tevi linčot...

— Tad pie viena linčos arī tevi, Dāvidiņ, tu, Kristus nodevēj!

— Tas Kristus gan sevišķi nevar lepoties, ka viņam uzmetušies tādi advokāti. Esmu pārliecināts, ka viņam būtu kauns.

Šai brīdī sāka riet suns. Bija dzirdams, ka tas izlec no būdas un grib mesties kādam virsū.

Ieva pietrūkās kājās.

— Vai tikai tie nav jau viņi, Dāvid?

Viņi abi klausījās. Bet riešana tūlīt apklusa.

Ieva dziļi ievilka elpu.

— Vai nu tas bija garāmgājējs, vai arī nāk pazīstams...

Klusums. Tad kāds pienāca ārpusē pie loga, īsu mirkli pastāvēja^ un tad tā nedroši, it kā šaubīdamies pieklauvēja.

Arā bija tik tumšs, ka saskatīt nevarēja nekā.

— Atver! — Dāvids klusi sacīja. — Spoks jau tas vēl nevar būt.

Spoks tas nebija. Aiz loga atsaucās dzīvas sievietes balss.

— Anete! — Ieva iekliedzās. Un pa tumsu klupa uz durvīm.

— Iedegsim lampu, Dāvid, — viņa rīkoja, ievedusi Aneti istabā. — Bet vispirms paņem šo segu un aizklāj logu. Tur augšā ir nagliņas.

Kad uzdegās gaisma, draudzeni aizvien vēl pie rokas turēdama, Ieva nepacietīgi ieskatījās tai sejā.

Anete bija tāda pati kā agrāk, tikai bāla.

— Tevi attaisnoja? Anet, mīļā . . .

— Mani vienu pašu. Emīls un Pāvils uz sešiem gadiem. Bet vainīgajam — četri.

— Ak kungs! ... — Ieva klusi noteica, atlaizdama Anetes, roku. — Kad tu atbrauci?

— Nupat, ar nakts vilcienu. Bet man negribējās nakts vidū pārbiedēt saimnieci. Un, kas to zin — varbūt viņa mani vispār vairs savā mājā nelaidīs. Nu man ir cietumasmaka.

— Cik labi, ka tu nāci šurp! Sēdies! Es tūlīt sameklēšu ko iekost.

— Izsalkusi es neesmu, — Anete teica. — Tikai pienu gan dzertu.

— Un ēst negribi neko?

— Man ceļa maize bija iedota līdzi. Vēl pāri palika.

— Kas tev deva?

— Meiteņi cietumā.

Ieva atnesa pienu. Anete kāri izdzēra divas krūzītes vienu pēc otras.

— Pienu mēs tur nedabūjām, — viņa taisnodamās pasmaidīja. — Pēc tā es esmu nocietusies.

— Dzer vēl.

Anete dzēra.

— Tu droši vien esi stipri nogurusi, — Ieva teica. — Bet, kamēr Dāvids ir vēl šeit, pasaki mums īsos vārdos... kā tas viss notika tiesā?

— To īsos vārdos grūti izstāstīt, — Anete gausi sacīja. — Apsūdzības raksts bija tik nelietīgs . .. Prokurors runāja tā, ka mati cēlās stāvus. Pēc viņa iznāca tā, ka mēs trīs esam visbriesmīgākie noziedznieki, kas pavedinājuši un samaitājuši naivu jaunekli... Viņš pieprasīja Emīlam un Pāvilam piecpadsmit gadus, man — astoņus.

— Un es tomēr cerēju, ka attaisnos visus trīs, — Ieva klusi noteica.

— Bet es necerēju, — sacīja Dāvids. — Šodien nekādā ziņā. Šodien ir biezs gaiss. Un tad vēl tās brošūras pie Pāvila . . . Labi, ka vēl tikai sešus .. . Bet_interesanti, ko sacīja abi jūsu liecinieki — skolotājs Zellis un Āboltiņš?

— Āboltiņš bija pārbijies. Pateikt jau viņš pateica, ka pats savām acīm redzējis Vilcānu izkāpjam pa Zīraku Minnas logu, bet tad prokurors viņam metās virsū: vai tas bijis naktī? — Jā, naktī. — Vai viņš esot kaķis, ja varot tumsā tik labi redzēt, kas tas par cilvēku? Āboltiņš tūlīt apjuka. Gan vēl dievojās, ka bijusi mēnesnīca un viņš skaidri redzējis — Kazimirs nokāpis no šķūņaugšas, kur vasaru gulējis sienā .. . Tad prokurors atkal: vai Āboltiņš tūlīt esot uzkāpis un pārbaudījis, ka puiša tur vairs nav? Nē, neesot. Tad kā viņš varot apgalvot, vai šķūnī nav bijis noslēpies vēl kāds cits, kurš tad ari iekāpis pa logu? Tā viņš nabaga viru izsita no sliedēm galīgi.

— Nu, un Zellis?

— Zellim nemaz runāt neļāva. Tiesas priekšsēdētājs īsi noprasīja: kas viņam zināms slepkavības lietā? Skolotājs atbildēja tā: «Man ir zināms tas, ka pārējie trīs apsūdzētie nav vainīgi...» Tad tie savā starpā sačukstējās, un priekšsēdētājs atkal: «To, vai viņi ir vai nav vainīgi, izspriedīs tiesa. Bet jums kā lieciniekam es jautāju — kādi fakti jums šai lietā zināmi?» — «Es pazīstu šos cilvēkus,» sacīja skolotājs. «Es zinu, ka tādi kā viņi nevar būt iejaukti šādā netīrā lietā...» Tad viņi saskatījās, sasmīnējās un teica, ka tiesa nenodarbojoties ar filozofiju, tiesai vajadzīgi pierādījumi. Viņam tādu neesot, viņš varot iet.

Bet skolotājs nekur negāja. Viņš atsēdās publikā un bija tur visas dienas. Kad pasludināja spriedumu, es skatījos uz viņu. Viņam seja bija tik jocīga ... gluži kā nedzīva.

— Viņš arī vairs nebūs dzīvotājs Priedainē, — uz leju, uz savām rokām raudzīdamies, sacīja Dāvids. — Viņam tagad ies grūti.

— Mēs laikam nedarījām pareizi, — Ieva domīgi teica. — Mums vajadzēja aiziet pie viņa un atrunāt.

— Kādēļ tu domā, ka vajadzēja atrunāt?

— Un kas par labumu, ka viņu tagad padzīs?

— Laikam jau viņš tā rīkojās tādēļ, ka citādi nevarēja, — sacīja Dāvids. — Acīm redzot, Ieviņ, viņš uzskata par labāku, ja padzen ... ar godīgu sirdi. Nevar teikt, ka es viņam nepiekristu. Un diez vai mēs ar tevi arī nebūtu gājuši uz tiesu aizstāvēt taisnību, ja mēs ...

Viņš gribēja teikt «ja mēs nebūtu partijā», bet aprāvās, kaut ari Anete bija savs cilvēks. Taču konspirācija paliek konspirācija.

— Tev laikam bija drausmīga sajūta, Anetiņ, — ierunājās Ieva. — Man sākumā tas likās kā ļauns sapnis.

— Man arī tāpat, — teica Anete, un ap viņas muti ievilkās bāls smaids. — Bet tikai līdz tam, kamēr es nokļuvu cietumā. Tur mani atmodināja. Un tad jau es zināju, ka tā ir īstenība.

— Dāvid, — Ieva ierunājās. — Vācies tu tagad projām, Anete ir nogurusi. Tikai, lūdzams, labāk neej pa ceļu. Laidies pāri laukam. Ko var zināt. ..

— Kas tad ir? — Anete bažīgi ieprasījās.

Dāvids iesmējās.

— Nekas jau nav. Ievai tikai ir greizsirdīgi pielūdzēji. Un viņa baidās par manu ādu. Tad es iešu ari. Ar labu nakti... es gribēju teikt — ar labu rītu! Pulkstenis jau pāri diviem.

Taisīdamās klāt gultu, Ieva ar palagiem rokās apstājās istabas vidū un izteica Anetei to jautājumu, kas viņu bija mocījis visu laiku.

— Pasaki man taisnību, Anet, tu neturi uz mani ļaunu prātu?

Anete pārsteigta atgriezās.

— Uz tevi? Par ko?

— Es visu laiku netieku vaļā no pašpārmetuma, — Ieva teica. — Es visu laiku mokos ar to, vai tikai tu nedomā, ka tas noticis manis dēļ? Es tiešām droši vien būtu jutusies labāk, pati atrazdamās aiz restēm tavā vietā ...

Anete klusi iesmējās.

— Kas tev nāk prātā! Es nevienu brīdi neesmu tevi turējusi par vainīgu. Bet es pilnīgi ticu, ka tu būtu jutusies labi manā vietā aiz restēm. Tur bija ļoti, ļoti jauki cilvēki. Es tur biju jau iedzīvojusies tikpat kā savās mājās.

— Taisni žēl, ka izlaida, vai ne?

Anete raudzījās lampas liesmā.

— Neteiksim, ka žēl. Bet es domāju, ka šajos nepilnos septiņos mēnešos es esmu vairāk pieņēmusies prātā nekā visos savos divdesmit septiņos gados.

Par Eduardu viņa neieminējās ne vārda.

Arī Ieva klusēja. Varbūt tagad, kad Anete attaisnota, viņi atkal kļūs draugi. Tagad viņam nebūs jābaidās.

Anete bija nogurusi, bet viņai ilgi nenāca miegs. Ieva jau elpoja dziļi un mierīgi, rīta blāzma aizvien spožāka svīda debesīs, bet Anete domāja par Emīlu un Pāvilu, ar kuriem kopā trīs dienas bija sēdējusi uz apsūdzēto sola.

Viņa vēl juta savā delnā abu puišu ciešos rokas spiedienus tūlīt pēc sprieduma un kluso: «Pasveicini Priedaini!»

Priedaine! Mīļā Priedaine! Labā, klusā pilsētiņa!

Kāda tā tomēr laime — atkal brīvi staigāt pa tavām lauku taciņām, elpot bez sāta jauno lapu un zāles smaržu. Izklaiņoties pa mežu pēc sirds patikas starp bērziem, priedēm un eglēm, izložņāt laukumiņus, kur zem lazdām vēl var atrast pēdējās vizbulītes un baltās vējotnes.

Putni svilpo un trallina. Pāri mežam šalc vēji.

Tikai dziedāt negribas.

Tikai dziedāt negribas pavasarīgo dziesmu: «Ak tauriņ, jel teic ...»

Baltais tauriņš guļ Priedaines kapos. Anete salasa ziedus, daudz, cik vien var atrast, un ries Aldai sveicienu no viņu abu kopīgā drauga — brīnum jaukā meža.

Kalnabērzu ģimenes kapvietas iežogojumā pašā malā svaiga smilšu kopiņa. Kaps ir tik gluds un tīrs, it kā kāds to būtu nupat izveidojis. Galā nolikts dzelteno pureņu pušķis. Droši vien māte nāk katru dienu to apglāstīt ar savām rokām.

Anete pārkaisa visam kapiņam zilos un baltos ziedus.

Melns marmora piemineklis valdonīgi stāv ar resnu ķēdi apvilktā kapu dārza vidū. Aldas vārdu vēl nav paguvuši iekalt.

Labi, ka mirušajiem vienalga, kur viņi guļ. Bet varbūt tomēr nav vienalga?

Anete iet pa Priedaines ielām, un visur uz viņu noraugās ziņkāras acis. Viens otrs, garām pagājis, pat apstājas un ilgi skatās pakaļ.

Cietumniece!

Nāk pretī Ieviņa kundze, tā kā satrūkstas, sadurstās uz vietas, tad sāk skatīties sānis. Nē, viņa Aneti nepazīst.

Protams, ne jau visi skatās logos. Anete sastop arī tādas paziņas, kas padod labdienu.

Dažas pat apstājas pārmīt pāris vārdu un pajautāt, vai viņa atkal sākusi šūt. Tās izliekas, ka viņas nezina, kur Anete visu šo laiku bijusi. Jocīgi gan ir cilvēki.

Arī galdnieka Berta apstādina šuvēju.

— Ak tad jūs atlaida gan? Bet tāda pavisam bāla palikusi. Tai cietumā laikam nemaz saulīte neiespīd?

Sī sieva vismaz lietas sauc īstos vārdos.

Bet, kad pie pasta Anetei pretī gadās Tumša un Kroņa kundzes, Leontīne iemet Anetei tieši sejā nicīgu skatienu un tad skaļi saka savai līdzgājējai:

— Ko tādas sarkanās meklē Priedainē? Varētu tak braukt uz Maskavu.

Anete iet garām arī pagasta valdes namam. Viņa tikai neskatās logos, viņa skatās taisni uz priekšu.

Garš un trauksmainu skumju apmākts ir šis pirmais vakars atkal mājās pēc tik ilga laika. Pavasarīgo smaržu viļņi veļas pa vaļējo logu istabā, un Anete nekur neatrod mieru. Viņa neiededz gaismu, viņa sēž, atspiedusies uz palodzes, un cauri plaukstošajiem ceriņu krūmiem raugās uz ielu. Un pie katra garāmgājēja soļiem viņai asi un mokoši sažņaudzas sirds.

Tumsa ap Aneti sakļaujas aizvien ciešāk, bet neviens neapstājas pie vārtiņiem. Un tomēr viņa gaida.

Nāc taču beidzot, neļauj domām kļūt tikpat melnām kā nakts! Nāc! Cilvēka sirds ir vāja, tā gatava aizmirst vienā mirkli to, kas tai nodarīts pāri, tā gatava pieglausties pie pirmā maigā pieskāriena, tā gatava atrast jebkuru izskaidrojumu un ticēt tam. Atnāc un esi atkal labs un tuvs ... Dzīvē taču gadās visādi, neviens nav nogājis pa to kā pa taisnu diedziņu. Tu vienkārši nobijies, un tagad tev droši vien kauns. Bez šaubām, labāk, ja cilvēks ir drosmīgs, ja viņš nenobīstas tik ļoti no tā, ka pašam var klāties ļauni... bet arī to var saprast, visiem ir savas vājās puses. Var arī nobīties uz kādu brīdi — beigu beigās tas nav izšķirošais, galvenais, ja tu pēc tam esi spējīgs bailes pārvarēt.

Un tagad tev nav nekāda iemesla nenākt, viss jau aiz muguras. Tu varēji nākt, pat tumsu negaidot, spriedums ir bijis: attaisnota!

Tas taču nozīmē to, ka visu šo nejēdzīgo, ārprātīgo murgojumu, ko viņi gāza man pāri, var ņemt un noslaucīt kā dubļus, kas pielipuši kājām.

Tas nozīmē to, ka mēs abi atkal brīvi un droši varam iet cauri Priedainei, pa laukiem un mežiem, varam mierīgi airēt laivu pa saules apspīdētu ezeru. Mēs varam atkal būt kopā. Un nevienam nebūs tiesību tev pārmest. Uz tevi nekritīs nekāda ēna.

Zināms, tas, ka tu negribēji rakstīt, sagādāja man ciešanas. Bet Ieva ir pārāk asa, un vēstuli, kurā viņa bija uzrakstījusi to riebīgo vārdu «gļēvulis», es tūlīt saplēsu smalkās druskās.

Es zinu, ka tu esi labs. Vai tad es jau tik sen nepazīstu tavu sirsnību un godīgumu? Ja cilvēki ir bijuši tik tuvi kā mēs, ja viņi ir tā sapratušies kā mēs, vai tad tos var izšķirt tādi pārpratumi kā tas, ko viņi izdarīja ar mani? Nē taču!

Ak, nedomāsim un nerunāsim vairs par to, aizmirsīsim! Tikai nāc ātrāk!

Pulkstenis nosit jau pusē divpadsmit. Anete uzraujas no gaidu stinguma.

Bet varbūt viņš nemaz vēl nezina, ka viņa ir mājās? Varbūt neviens nepateica, un viņš pats neredzēja Aneti paejam garām pa ielu?

Ak dievs, tā taču var būt! Kā tas ātrāk neienāca prātā? Viņš nezina, un viņa kā muļķe gaida un gaida, bet laiks iet, viena pēc otras paiet tukšās stundas, dārgās minūtes aiztek kā smiltis caur pirkstiem.

Vai gaidīt tā visu nakti līdz rītam?

Anete iziet uz ielas.

Pilsētiņā tikai retā logā deg gaisma. Un, kamēr viņa nokļūst līdz ieliņai, kurā dzīvo Eduards, pretī nāk tikai viens cilvēks. Bet ne viņš pazīst tumsā Aneti, ne viņa to. Tikai pēc soļiem Anete skaidri zina, ka tas nav viņš, pie kura viņa steidzas.

Eduarda māja nu ir pavisam tuvu. Anetes soļi kļūst lēnāki.

«Neej!» sāk brīdināt viņas sievietes pašlepnums. «Uz kurieni tu skrien kā prātu zaudējusi? Gaidi, kamēr viņš pats atnāk pie tevis! Viņam jānāk, vai tu to saproti?»

«Bet ja viņš nezin?» Anetes sirds strīdas pretī. «Ja viņš nepamanīja, un ja neviens neteica?»

«Tad bruņojies ar pacietību un gaidi,» saka pašlepnums. «Ej atpakaļ uz mājām! Pēc kā tas izskatīsies, ja tu nakts vidū klaudzināsi pie vīrieša durvīm?»

«Bet var taču būt arī tā,» nepadodas muļķīgā sirds, «ka viņam kauns par to, ka neatbildēja uz manu vēstuli. Viņš ir jūtīgs, es to zinu vislabāk. Un pašam viņam grūti atnākt tagad pie manis. Vai tādā gadījumā man pirmajai nav jāsper solis un jāpasniedz roka? Tevis dēļ es neiešu likt viņam mocīties. Es taču mīlu. Man ir tiesības klaudzināt pie viņa durvīm jebkurā stundā.»

Pašlepnums apklusināts. Un kājas Aneti jau atnesušas līdz mērķim.

Vēl īsu mirkli viņa svārstīdamās pastāv pie tumšā loga. Tad paceļ roku un klauvē.

Anetei jāgaida tikai daži mirkļi, kamēr Eduards pienāk pie loga un paver to vaļā.

— Labvakar ... — viņa nočukst, pēkšņi pazaudējusi balsi.

— Tu?

Anete nepagūst ieverot, kas izskan šaja īsajā izsauciena — prieks vai pārsteigums, vai arī kas cits.

— Tu pagaidi... — piesardzīgi čukst Eduards. — Es tūlīt iziešu.

Anete gaida. Viņa pat nedzird, kā iečīkstas durvis, tik uzmanīgi tās tiek vērtas. Viņa tikai jūt pienākam otru sev klāt.

— Paiesim tur tālāk... dārzā, — tāpat kā pirmīt čukst Eduards. — Te kāds var pamanīt, kāds var nākt garām.

Anete gribētu jautāt, kādēļ viņiem jābaidās, jo visa Priedaine sen zina, ka viņi iet kopā. Bet viņa nesaka nekā, klusēdama ļaujas, lai Eduards, vārīgi viņas elkoni turēdams, ved aklajā tumsā uz priekšu. Un pēkšņi viņa jūtas tik sagurusi, tik nevarīga, ka vienīgais, kas varētu atdot spēku, būtu mīļotās rokas, ja tās ciešā glāstā apskautu viņas plecus. Bet tās neapskauj, tās tikai uzmanīgi bīda viņu pa celiņu, lai izvairītos no kokiem un sakņu dobēm.

— Pastāvēsim te... — atkal čukst Eduards. — Te mēs varam parunāt.

— No kā tu tā baidies? Mani taču attaisnoja.

— Es zinu, es zinu, bet tomēr . .. var pamanīt.

— Es tevi gaidīju visu vakaru ... Tu neatnāci. Tu nezināji, ka es esmu pārbraukusi?

— N-nē ... es zināju ... es redzēju tevi dienā.

— Un ... neatnāci? — Anetei noslāpst balss.

— Kā tu jautā! Tu zini... līdzko viņi pamanīs, ka es eju pie tevis ... mani taču padzīs!

— Tad jau ... es arī nedrīkstēju nākt.

— Tevi taču neviens neredzēja, vai ne? — bažīgi jautā Eduards.

— N-nē.

— Tad ir labi. Tu nemaz nezini, mani taču arī izsauca un pratināja... Toreiz, kad apcietināja tevi. Tādā darbā jau nevar, lai aizdomas ...

— Bet mani attaisnoja, — atkārto Anete. Lūpas viņai labi neklausa. Dīvains aukstums pamazām pārņem. Viņa stāv pussoli no sava vistuvākā drauga, no mīļotā cilvēka un gaida, velti gaida viņa roku apskāvienu, pirmo skūpstu pēc tik bezgalīgi ilga laika. Viņa netic, ka tas var būt tā.

— Vienalga, bet aizdomas ... un cietums, — runā Eduards. — Es esmu atkarīgs no tā, kā uz to skatās Zīraks un visi pārējie. Ja viņi tikai pamanīs mūs kopā, tad ar mani ir beigas.

Anete tumsā neredz viņa seju. Bet viņa jūt: cilvēks viņai blakus pilns bailīga satraukuma, viņš netic pat naktij, kas tik labi slēpj viņus abus no svešas acs ... Viņš nejautā, kā Anetei gājis, kā viņa jūtas, — nē, viņš neko nejautā.

Un, atmezdama pēdējās pašlepnuma atliekas, viņa ierunājas:

— Bet tad jau mēs.. . varam aizbraukt no šejienes kaut kur citur .. . kur neviens nezina.

— Tu runā kā bērns. Kur citur es atradīšu tādu vietu? Un tev pašai. .. Tavs vārds taču izbazūnēts avīzēs ... tu nenoslēpsi, ka esi sēdējusi cietumā. Nē, tā ir tīrā bērnišķība ...

— Bet kāda tad ir izeja?

Eduards klusē. Anete vēl gaida — gaida atbildi.

Bet viņš klusē.

Tālumā spalgi iekaucas lokomotīve. Nāk pēdējais vilciens,

Anete zemu, zemu noliec galvu.

— Ar labu nakti, Eduard.

Viņa iet, ar rokām aizsargādama seju no ābeļu zariem.

— Tu taču mani saproti? Tu nedusmo? — viņš aizgūtnēm čukst, iedams blakus. — Man pašam grūti, ka tā iznāca ... bet tu taču saproti? Vai ne, Anet? Un nestāsti nevienam, lūdzama, ka esi bijusi šeit... Arī to var iztulkot...

Vairāk Anete nedzird. Viņa jau ir uz ielas. Nakts ir nepanesami melna. Viņa iet gausi, gausi, pastiepusi roku uz priekšu, lai neieskrietu kādā kokā vai stabā.

Bet pavasaris lido ar putnu un vēju spārniem. Gadiem tāda nav bijis. Saule karsē kā negudra, izdzen lapas, izdzen pumpurus un ver tos vaļā nepacietīgiem pirkstiem.

Maija pirmās nedēļas beigās Priedainei pāri aizjoņo bargs negaiss, notriekdams zemē krusu un spēcīgas lietus šaltis.

Pagasta valdes istaba, kur šajā brīdī notiek sēde, uz laiciņu satumst tā, ka sēdētāji viens otru redz kā īstā vakara krēslā.

— Tavu bargumu! — bijīgā pusbalsī nosaka Ķērpēnu saimnieks, kad ļoti žilbinošam zibsnim tūlīt seko spalgs grāviens.

— Tas bija tepat netālu, — saka kāds cits.

— Vai tikai neiespēra Stupānu kalna priedēs?

— Vai arī ozolā pie Plāceņu ceļa?

Uz brīdi stiprais negaiss pārrauj sēdes gaitu. Zibeņi liesmo. Debesis dārd.

Ķērpēns savu krēslu atvirza vairāk pie sienas, lai nav iepretī logam.

— Ko var zināt, — viņš saka.

Zīraks sēž savā vietā aiz galda. Pēc meitas nāves un nepatīkamās revīzijas nesen viņš ir mazliet it kā sarucis, it kā sakumpis. Bet, kad sāk runāt, balss ir tā pati vecā — pavēlošā.

Tāpat pa vecam viņš uzsit pa galdu ar lokano lineālu.

— Nu, kas ir? Cik ilgi tā sēdēs? Runā, kam kas sakāms, lai var beigt!

Bet runa šodien ir par skolotāju Zelli.

Zīraks, Ķērpēns, Muldiņa un vēl daži ir izteikuši priekšlikumu Zelli atlaist. Vai tādam pagasts var uzticēt savus bērnus?

Neviens jau nezina, ko viņš tiem stundās māca. Klāt neviens nav bijis. Tagad tak skaidri izrādās, ka slepenībā Zellis arī lielinieku pusē. Kas to varēja domāt no viena skolota cilvēka!

— Bezdievji visi ir sarkanie, — saka Ķērpēns. — Mēs paši esam vainīgi, ka tādu turējām. Tāds, kurš necienīgi izturas pret dievu, nevar būt skolotājs.

— Bet Zellis nemāca ticības mācību, — ceļas pretī viens no «mazajiem». — Viņš māca dabas zinības un ģeogrāfiju.

Muldiņu saimnieks pietrūkstas kājās un pieskrien pie galda:

— Ak ģeogrāfiju! Vai tu esi dzirdējis, kā viņš to ģeogrāfiju māca? Varbūt viņš stāsta tā, ka pie sarkanajiem upēs tek nevis ūdens, bet piens un kalni taisīti no cukura?

— Ko nu niekus runāt, — pretojas cits. — Tad jau bērni,, mājās pārnākuši, par to pļāpātu.

— Bet ja viņš tos samāca klusēt? — Muldiņa cērtas pret runātāju. — Mazam bērnam visu ko var iestāstīt. Sak, mājās aizgājis, turi mēli aiz zobiem un nevienam ne pušplēsta vārda ... Varbūt viņš tiem pērk pat bonbongas?

— Uja, pašam sieva un bērni. Mēs nemaz tik lielu algu viņam nemaksājam, lai varētu skolēniem piepirkt bonbongas!

Tagad pats pagasta vecākais pamet niknu zibeni uz tiem,, kuri runā pretī:

— Bet varbūt viņš labi nopelna vēl kur citur? Vai tad par slepkavnieku aizstāvēšanu šitādam brālim nesamaksā skaidrā naudā? Domājat — viņš darīja to par velti? Par jūdasa grašiem viņš to darīja ... šitas nekrietnelis, apmelotājs un bezdievis!

Zīrakam seja kļūst sarkana. Nē, viņš neēdīs un nedzers, un nakti miegu negulēs, kamēr Priedainē dzīvos šis nelietis, kas cēlis neslavu viņa meitai! Vienu gaisu ar tādu viņš neelpos!

Zīraks lasa avīzes un klausās radio. Viņš zina, ka lielinieku dziesmiņa drīz būs galā. Lai arī brēc un ārdās, cik grib, — valdība nāk pie prāta, ka tālāk tā vairs nevar iet. Ar to glupo demokrātiju un brīvībām visi kļuvuši tik pārdroši, ka viens godīgs cilvēks vairs nevar zināt, kas ar viņu būs rīt. Ja vēl ilgi tā kā līdz šim, tad vienā jaukā dienā sarkanie, kas pagastā savairojušies kā utis, palūgs viņu atdot atslēgas un izmetīs pa durvīm. Bet te šai vietā aiz galda nosēdīsies, par piemēru, tāds Geidāns vai cits plikadīda. Un tad laidies tikai dibenā.

Jā, tur jau viņš pašreiz murkšķ, tas Geidāns.

— Paga, paga, Zīraka kungs, par ko tad uzreiz tik bargi? Tā jau apvainot atkal nevar. Ja viņš jūs tiesā iesūdz par goda laupīšanu, kā tad jūs savus vārdus pierādīsiet? Vai jūs redzējāt, ka viņam kāds maksāja naudu? Tā jau ir nopietna lieta.

Zīraks nepagūst atbildēt, kad pretī jau slienas Muldiņu saimnieks. Ar bargi pastieptu roku pret to kaktu, kur sēž Gei-dāns un visa tā utubungu kompānija, viņš varenā balsī skalda tikpat kā ar asu cirvi:

— Tiesā? Kādā tiesā viņš var sūdzēt? Mums, paldies dievam, tiesās sēž godīgi cilvēki — tie ar šitādiem vīriem runā īsu valodu. Ko tad tu, Geidān, meties par advokātu? Ja tu gribi, tu vari salīgt, lai viņš iet un māca tavus bērnus, bet es savējos tādam šaubīgam zellim uzticēt negribu! Un neviens gudrs cilvēks neuzticēs! Lai iet mežā malku cirst! Pagasts tādam nemaksās.

Vārdu paprasīja pajauns vīrs Geidānam blakus. Viņš teica:

— Muldiņu saimnieks tagad runā tā, itin kā viņš un vēl daži būtu jau vesels pagasts. Tā nauda, ko maksā skolotājam, nepieder pagasta valdei, bet cilvēki ar Zelli vienmēr bijuši mierā. Viņš bērniem visu labu iemāca un, kad liek atzīmes, netaisa nekādus izņēmumus, kā to dara Kronis.

— Meli! — sauca no malas. — Neceliet neslavu Kroņa kungam! Kaut jūsu Zellis būtu tāds kā Kronis!

— Ak tā! Bet Zellim neslavu celt drīkst?

— Tam neslavu! Papriekšu paprasiet, vai viņam vispār slava ir bijusi!

— Zellis vienmēr bijis goda vīrs! Vai viņš kādreiz ...

— Mierā! — iekliedzās Zīraks. — Te nav krogs! Te nav nekāda garā muldēšana. Te ir pavisam īsa runa. Jautājiens ir tāds — vai šitam skolmeistaram, kurš netic dievam, kurš skaidri pierādījis, ka viņš stāv par lieliniekiem, — vai šitādam šaubīgam cilvēkam var atstāt bērnu mācīšanu? Es to saku, ka nevar. Un es esu par to, ka viņš jāatlaiž, lai iet, kur deguns rāda, un vēl pārkrustās, ka veselu ādu ticis cauri! Ja es būtu tiesas vīrs, tad es taisnā ceļā aizfīrētu šito advokātu uz mūra muižu pie tiem trim bandītiem, kas tur jau sēž ...

Zīraks kļuva vēl sarkanāks. Viņam raustījās vaigs.

Dažiem arī no «mazo» gala kļuva neērti skatīties un sametās pat žēl. Nav jau joks tādā veidā pazaudēt vienīgo meitu. To katrs saprot. Visi ir cilvēki. Arī tāds varens saimnieks, kāds ir Zīraks, beigu beigās tāpat ņem pie sirds.

— Es arī pastāvu uz to, — teica Muldiņa.

— Atlaist, atlaist, — pievienojās Ķērpēns. Viņš atceras, ka dēlēns pagājušajā gadā, reiz no skolas pārnācis, sāka muldēt kā īsts bezdievis: cilvēki cēlušies no mērkaķiem, bet pirms mērkaķiem pašā pasaules sākumā bijuši tikai olbaltumi vien. Olbaltumi, lai viens cilvēks padomā! No kurienes tad tie olbaltumi, ja vēl nebija vistu? Kas tad tās olas dējis? Katram muļķim jā-smejas, tādās runās klausoties. Un viens zeņķis toreiz Zellim uzprasījis: «Skolotāja kungs, bet ticības mācībā stāv rakstīts, ka cilvēks iztaisīts no māla pikas...» Tad tas dieva zaimotājs viņam atteicis skaidri un taisni ar tādiem vārdiem: «Tas, kas to ticības mācību rakstījis, gan ir bijis ar māla galvu, bet mums citiem ar māla pikām nav nekā kopīga ...»

Kas lai izaug no tāda bērna, kam jau mazotnē iepotē šādas, ķecerības? Vai tur var iznākt pazemīgs, dievam paklausīgs cilvēks? Bet, ja tu netici dievam, kam tad tu tici? Tagad jaunajos, laikos ir saradušies tādi gudrinieki, kas nebaidās prasīt, lai viņiem to dievu parādot, tad viņi gan ticēšot. Bet tad jau labāk jūs pierādiet, ka viņa nav — ahā!

Laukā vēl ducināja pērkons un noplaiksnīja pēdējie zibeņi,, bet pagasta valdē nebeidzās un nebeidzās strīds par skolotāju Zelli.

Beidzot Zīraks lika uz balsošanu. «Mazo» puse turējās pret priekšlikumu skolotāju atlaist, jo Zellis bija iemantojis labu slavu, bet pašā pēdējā brīdī divi no viņiem sāka svārstīties, atklāti runājot, notrūkās — viens no Ķērpēna, kuram viņš bija parādā par meža materiālu, otrs no paša Zīraka, jo nopircis no viņa ķēvi ar norunu, ka maksās rudenī. Bet kas tur no tādas norunas ir? Viņš var paprasīt arī rīt.

Un tā šie divi ņēma un nobalsoja kopā ar «lielajiem». Tas izšķīra Zeļļa likteni. Tika nolemts atlaist.

Bet pats vainīgais, kurš zināja, ka šodien pagasta valdīšana spriež par viņu, šai laikā kārtējo reizi sagāja matos ar savu kolēģi skolotāju Kroni.

Kronis Priedaines skolā mācīja glītrakstīšanu, dziedāšanu un pēdējā ziemā arī ticības mācību.

Un, lūk, ticības mācības stundā šodien Jēriņietes puika, tāds mūžīgi nosmulējies un apskrambājies dauzoņa, izsaukts noskaitīt no galvas lielo ūdens gabalu, bija iecirties tā kā auns pie vārtiem un, caur pieri lūrēdams, paziņojis, ka nezina.

— Kādēļ tu nezini? — Kronis jautāja. — Nebija laika izmācīties?

— Es negribu mācīties to gabalu, — puika atbildēja.

57 5

— Kā tā — negribi mācīties? — Kronis tīri vai apstulba.

Bet zeņķis pretī:

— Es dievam neticu.

Kronis tūlīt saprata, no kurienes četrpadsmitgadīgais puika ņēmis neticēšanu dievam. Ne jau pats izdomājis.

Tādēļ viņš Pēterim Jēriņam ielika divnieku, piekodināja atsaukt māti, bet pēc tam uzmeklēja Zelli.

— Zeļļa kungs, — viņš iesāka. — Kaut šī saruna ir gaužām nepatīkama, bet man gribot negribot jānoskaidro ar jums viens jautājums.

— Un tas būtu? — Zellis, acis nemirkšķinot, skatījās viņam pretī. Viņam piemita tāds nepatīkams paradums — ieurbties sarunas biedrā ar skatienu tikpat kā ar svārpstu.

Redziet, Zeļļa kungs, kā jums, tā man — mums ir pienākums ieaudzināt skolēnos tikumiskas jūtas un veselīgu domāšanu. Jūs man piekritīsiet, vai ne?

— Jā gan, — Zellis māja ar galvu, acu neatraudams. — Jā gan!

— Bet tada gadījuma es jautašu talak: vai ir sapratīgi šada vecumā . . . pusaudžu vecumā tik atklāti viņiem izklāstīt savus uzskatus, nesaudzējot jaunās dvēseles un prātus?

— Bet kādā ziņā mani uzskati kaitē viņu dvēselēm un prātiem? — Zellis taisīja izbrīna pilnu seju.

Kronis prata būt ļoti pacietīgs un savaldīgs. Tādēļ viņš tikpat lēnīgi un miermīlīgi sacīja:

— Jūs labi zināt, ko es ar to gribu teikt.

— Varu iedomāties. Esmu stāstījis skolēniem, kā cēlusies pasaule un kā radies cilvēks. Tikai to nesaprotu, kā tas var viņiem kaitēt.

— Zeļļa kungs, — Kronis smaidīja. — Būsim vaļsirdīgi. Jūs taču nedomāsiet, ka es pats ticu bībeles stāstu pasakām, ka, teiksim, ūdeni patiešām ne no šā, ne no tā var pārvērst vīnā jebšu arī ar vienu maizes kukulīti pabarot tūkstošiem cilvēku?

— Es tiešām tā nedomāju, — Zellis atbildēja, — tādēļ man vēl jo vairāk nav saprotams, kādēļ bērniem jāstāsta pasakas, bet nevar teikt patiesību?

— Diemžēl ne jūs, ne es nesastādām skolu programmas, — Kronis iecietīgi teica. — Bez tam, ja jau runāt pēc būtības, tad man tomēr liekas, ka tik agri viņiem nav jāzina, ka cilvēks cēlies no mērkaķa.

— Bet ko tad es tur varu darīt? — Zellis no tiesas bija pārsteigts. — Es taču arī mācu pēc programmas. Man viņiem jāmāca zinība par dabu, un es to daru.

— Visu jau var dažādi, — teica Kronis. — Var taču ne tik tieši.. . var kaut kā aizplīvurot... kaut kā mazlietiņ apiet. Tas nemaz nav tik grūti. Viss taču atkarājas no mums — kā mēs to paskaidrojam .. .

— Man grūti jūs saprast. Kādēļ un kas jāapiet? Kas jāaizplīvuro?

— Zeļļa kungs, — Kroņa smaids bija kļuvis savādāks. Viņš runāja, skatīdamies uz leju. — Es nevaru pieļaut, ka kaut kāds smurgulis sāks man lēkt acīs: «Es neticu dievam! ...» Tas ir jūsu nopelns, es zinu.

— Nu, un tad? — jautāja Zellis. — Es taču nevaru dabas zinību stundā viņiem stāstīt, ka dieviņš iztaisījis cilvēkus no māla, iepūzdams dvašu. Būtu jau gudrāk, ja arī jūs šīs muļķības neatkārtotu.

— Jūs runājat tā, it kā nezinātu, ka ticības mācība ietilpst programmā. Kādam taču tā jāmāca, — Kronis jau pamazām iekaisa. — Un, lai arī es pats neticu dieviņam ar baltu bārdu, tomēr uzskatu, ka mēs nevaram no tās atkāpties ... mēs nedrīkstam sagraut to ētisko ideālu ... to pamatu ...

— Ak dieviņ, dieviņ ar balto bārdu! — Zellis viņu pārtrauca. — Mēs griežamies kā vāvere ritenī. Neticam, bet stāstām ... Citi arī netic, bet mums vajag, lai viņi tic!

Tagad Kronis bez smaida ieskatījās viņam sejā.

— Man šķiet, Priedainei jūsu uzskati... nav sevišķi piemēroti, Zeļļa kungs.

— Nu, nu!

— Šeit ļaudis daudz neprāto, bet. . . turas pie tradīcijām.

— Bet es savus skolēnus gribu izaudzināt par tādiem, kas prāto! — Zellis teica iekaisis.

— Es saprotu, — Kronis līdzcietīgi māja ar galvu. — Es tikai ļoti šaubos par to, vai jums ļaus. Jūs laikam nezināt...

— O, nē, es zinu! Šodien pagasta varenie izlemj manu likteni. Es jau iepriekš varu paredzēt, kāds būs lēmums. Vai tad jūs, cienījamais kolēģi, domājat, ka es jau iepriekš nezinu sekas, ja ko daru?

Kronis paraustīja plecus.

— Protams, ja apnicis maizi ēst. . .,

— Bet es vienmēr gribu ēst tīru maizi — lūk, starpība! Un aizsarga uniformu arī es nekad neuzvilkšu!

Kronis tikko jūtami pietvīka, bet uz īsu mirkli. Tad viņš, cieņu nezaudēdams, atbildēja:

— Nezinu, kas tur nievājams, ja iestājas tik cienījamā organizācijā, kam mērķis — stāvēt nomodā par valsts drošību.

— Un katrā gadījumā nodrošināt sev visas privilēģijas, — Zellis piebilda. — Ļoti prātīgi esat darījis, Kroņa kungs, ļoti tālredzīgi. Droši vien ar laiku jūs tiksat par skolas pārzini... mūsējais jau vecs. Bez tam aizsargos viņš diez vai stāsies? Kaut gan — kas to lai zina!

Zellis aizgāja, bet Kronis palika uz vietas un, aizvainojumu norīdams, nodomāja, ka straumē jāprot peldēt. Tikai tie, kam visi nav mājās, rauga peldēt pret. Nu, tad lai nežēlojas!

Apvērsums bija noticis.

Priedainē to uzzināja pulksten septiņos no rīta pa radio.

Apvērsuma naktī arī Priedaines aizsargu lielākā daļa ar Edvīnu priekšgalā bija aizsaukta uz Rīgu. Nodaļu tagad komandēja viņš, jo Plācenis vēl aizvien sirga un droši vien pēc slimības nebūs spējīgs pildīt militārus pienākumus.

Izsludinātais karastāvoklis attiecās arī uz Priedaini. Pie iestāžu durvīm uzliktie paziņojumi vēstīja, ka reizē ar karastāvokļa ievešanu karatiesai nodod civiliedzīvotājus par noziegumiem, kas bija uzskaitīti tālāk sekojošos punktos. No tiem pirmais punkts skanēja tā:

«Par uzmusināšanu pret pastāvošo valsts kārtību un mēģinājumiem viņu gāzt...»

Iedams apcietināt Priedaines sociāldemokrātu nodaļas vadītāju — dzelzceļnieku Osi, Skrēja paņēma līdzi vairākus aizsargus — kas to zina, kā būs, jo pirms nedēļas savā kongresā sociālistu vadoņi bija paziņojuši, ka pret fašistisko puču cīnīsies pat ar bruņotu pretestību. Varbūt ir arī ieroči, ej nu tu zini. ..

Nē, Osim ieroču nebija. Viņi aizveda un ieslodzīja to Priedaines policijas vienīgajā aresta telpā.

Pēc karastāvokļa noteikumiem nebija atļauts cilvēkiem salasīties grupās.

Pa Priedaines ielām patrulēja aizsargi. Viņi soļoja pa ielas vidu, sparīgi sizdami kājas pret zemi, roku uz šautenes siksnas.

Patruļā gāja arī skolotājs Kronis. Viņš te kaut kā ne visai iederējās, viņam neiznāca tik plats solis. Aizsargu laiviņa briļļaino seju padarīja mazliet komisku. Bet tas nekas. Viņš apmierināts pats ar sevi, ka bijis tālredzīgs.

Saule karsēja, un Pīrāgs nežēlīgi svīda. Naktī no miega uzrauts, nez kādēļ bija iedomājies, ka būs vēsi, un uzvilcis zem frenča adīto vamzi. Bet novilkt nav iespējams — vai nu ielas vidū sāksi izģērbties un kur tad novilcis liksi? Visu laiku just sevi karstā sviedru kompresē nepatīkami, bet citādi Pīrāgam garastāvoklis labs.

Un kā tas citādi arī varētu būt, ja cilvēks reizi par visām reizēm ticis pie kaut kādas skaidrības. Lejasbērzu nākamā saimniece nu ir tikpat kā bankā.

Pēc tās nejaukās pārsteiguma nakts Jēcīšos Pīrāgs jutās briesmīgi iznerrots un loloja pret Ievu vienu atriebības plānu pēc otra. Kuru vien satikdams, viņš stāstīja, ka Jēcīša meita brūtējas ar Šneidera kurpniekzelli. Jā, viņš var apzvērēt, viņš redzējis to pats savām acīm. Kur redzējis? — Nu, kur tad citur, kā netālu no Jēcīšiem mežā. Jēcītis jau nu neļaus savai meitai mīlināties ar žīdu, mājās tas Kristus nodevējs nevar rādīties. Tad nu abi pa mežu . .. Gaišā dienas laikā viņš iet caur mežu un ierauga ... nu, to jau nemaz nevar stāstīt...

Lai nu saka viens cilvēks, ka pasaulē nenotiek dieva brīnumi! Šitā cēlā, iznesīgā meita ... Un vēl ar ko? Būtu kādu citu puisi noskatījusi — nu, tad dzīvojiet pa to mežu, cik vien patīk! Bet ar žīdu . .. nē, Priedainē tas vēl nav un nav dzirdēts!

Atradās gan arī tādi stulbeņi, kas Pīrāga stāstījumu uzņēma ar joku:

— Nemaz nav muļķe tā Ieva .. . Dāvids glīts puisis, un šī varēs plēst kurpes, cik patīk! Nemaz nav slikta dzīve kurpnieka sievai...

Bet bija arī tādi, kas, Ievu sastapuši, grūda viens otram pie sāniem, saskatījās, zīmīgi sasmaidījās un pēc tam paklīdušajai meitai uzmeta skatienu, kas uz vietas dzina zemē. Bet uz palaidni var skatīties, kā vien grib, — tāda pie sirds neņems. Šitā padauza arī — zobus vien rāda. Vai viņai vairs kauns vai gods?

To, ka savu kaunu sen maizē apēdusi, Ieva pierādīja drīz vien — pagājušajā svētdienā viņa kurpniekzellim Dāvidam zem rokas izstaigāja cauri Priedainei divas reizes. Gāja abi tikpat cēli un svinīgi, kā pie altāra iedami, — šai balta blūze mugurā, šis arī uzcirties kā īstens brūtgāns.

Protams, Pīrāga atriebības alkas visā pilnībā gan nav apmierinātas, un klusībā viņš domā, ka gan jau pienāks reize, kad varēs šai nekrietnajai meitai iegriezt vēl pamatīgāk.

Pat tas apstāklis, ka kopš trim dienām nu viņš pats arī ir līgavainis, — pat tas neremdina tā niknā tārpa izsalkumu, kas grauž viņa aknas. Mēdz gan teikt, ka laimīgs cilvēks esot labsirdīgs. Nevar galvot, vai nepareizs ir šis teiciens, vai arī ar to laimi viss nav kārtībā.

Ko nu muļķības, kurš gan justos nelaimīgs, kļūdams par Placeņa znotu? Un kas, teiksim, pašai Mildai vainas? Vai viņai viena kāja, greizs deguns vai kurla uz ausīm? Nekā tamlīdzīga! Meita dūšīga, branga — pašā labumā, kā izteicās Plācenis. Kur viņš liks tās mamzeles, kas smērē ģīmi un staigā uz tieviem papēžiem? Lai tās iet ellē velnam krāsnis kurināt! Jā, un kam tad viņam būtu vajadzīga tāda mātīte — pussievietis, pusvīrietis, kas pļauj, ar un ecē? Vai tad Lejasbērzos trūkst puišu?

Nē, labākas par Mildu pat grūti iedomāties. Pīrāgs ir priecīgs un apmierināts. Viņam drīz būs kāzas, un Lejasbērzos ienāks īsta saimniece.

Bet saule dedzina, un sviedri plūst.

Aizsargi soļo pa Priedaines ielām.

Tumša kundze pilnā formas tērpā stāv sava veikala durvīs, sasveicinās ar paziņām un uzvaroši smaida. Smaids ir tāds, it kā viņa pati ar savām rokām būtu padzinusi līdzšinējo valdību un tās vietā nosēdinājusi resno diktatoriņu.

Vēlāk viņa pati iet pie Kroņa kundzes, savas draudzenes, jo ir tik patīkami būt uz ielas, kur aizsargi šodien dienas varoņi.

— Kāda netaisnība, — viņa sūdzas, — ka aizsardzēm nav šauteņu! Vai tad mēs neprastu pildīt savu pienākumu tāpat kā vīrieši?

— Bet kas tad auklēs bērnus? — Kroņa kundze smaida savu bezgala sievišķīgo smaidu.

— Vai tad aukļu trūkst? Bet sieviete, kas spēj kaut ko dot sabiedrībai, nedrīkst turēties malā.

Pulkstenis rāda jau pirmo pēcpusdienas stundu.

Pilsētiņā klīst dažādas baumas. Valsts apvērsums nav joka lieta.

— Runā, ka Rīgā notiekot apšaudīšanās. Aizsargu tur esot melnais tūkstotis, pa ielām nevarot paiet. Ķerot cilvēkus un bāžot cietumā.

— Bet kas te tagad notiks pie mums?

— Ta velns viņu zin! Šitie sikšņotie saimniekdēliņi tā iet, it kā viņiem piederētu pasaule. Man tas viss nepatīk.

— Man arī ne. Redzēji? Arī pagasta vecis uzvilcis uniformu, iet sēkdams vien. Dauzās pa ielām kā nepilnīgi.

— Apsarga karastāvokli.

— Jocīgi. Karastāvoklis mūsu klusajā pilsēta! Taisni ja-smejas!

— Tikai smiekli nenāk ... tur ta lieta.

— Drūmi ap sirdi. Ko tu zini, kas notiek vēl rīt?

— Zināt nekā nevar. Tagad tikai jāskatās un jāklusē.

— Tev taisnība, mēle jātur aiz zobiem.

Aizsargu patruļa smagi un neveikli iet gar Šneidera darbnīcu. Pīrāgs nenoturas.

— Ei, tu žīda purns, iznāc laukā! Te tevi brūte gaida.

Kāds no aizsargiem piebalso:

— Žīdus visus uz Palestīnu! Lai zeme tiek tīra!

— Ejam iekšā un sadodam pa kaklu! — Pīrāgs kūda.

— To nu tā bez pavēles nevar, var iznākt ziepes.

Aizsargi aizmīcās tālāk.

Dāvids sēž, turēdams darbu uz ceļiem, bet nestrādā. Aizsargi jau projām, bet viņš vēl aizvien klausās, vai neatskanēs jauns bļāviens.

Tātad tas ir fašisms. Nu tas ir klāt. Tagad būs jābaidās gadīties šiem satracinātajiem buļļiem ceļā, tagad būs jāklusē un, kad teiksi kādu vārdu, vispirms jāatskatās, kas stāv aiz muguras. Var jau būt, ka viņi nonāks arī līdz grautiņiem. Droši vien.

Kāda gan šodien dūša Pāvilam un Emīlam aiz restēm? Uz vaļas ir nejauki, bet tur jābūt daudz draņķīgāk. Kas to lai šodien zina, vai šie uzurpatori neizrēķināsies ar apcietinātajiem pretiniekiem?

Darbnīcā ienāk Ieva.

Dāvids pietrūkstas viņai pretī.

— Ko tu nāc! Prātu esi zaudējusi?

— Kas man var aizliegt nākt? — ar izaicinājumu atbild Ieva. — Tu domā, es esmu nobijusies no tiem tītariem un nedrīkstēšu rādīties Priedainē uz ielas?

Dāvids uzbudināts met viņai ar rokām.

— Staigā pa ielu, bet pie manis nenāc, negudrā! Nupat jau aizvilkās garām, kulakus vicinādami.. .

— Bet man no viņu kulakiem nav bail, — mierīgi saka Ieva. — Nācu skatīties, kā pie tevis. Man kā līgavai laikam gan ir tiesības gādāt par savu līgavaini.

Dāvids krata galvu.

— Nelaimē tu būsi iekūlusies ar to līgavas būšanu. Ja viņi ies Hitlera pēdās, tad . ..

Ieva pārtrauc.

— Lai viņi iet, pa kādām pēdām gribēdami, līgavainis tu man esi, un es no tevis neatkāpšos. Ja tev te kļūs par karstu, tu pārvāksies pie manis uz Jēcīšiem. Padomā tikai, tagad viņš grib mani pamest!

Dāvids šodien pirmo reizi iesmejas.

— O, Ieviņ, ar tevi pat bēdās jautri!

— Man šajā vīstoklī ir drēbe, — saka Ieva, — un es tagad iešu pie Anetes, lai viņa man šuj kleitu. Tur es būšu. Ja kaut kas, — tad zini.

Ieva iet pie Anetes. Viņa paiet garām aizsargu patruļai tā, it kā tur būtu tukšs gaiss. Viņa pat nepaskatās uz šiem uzpūstajiem soļotājiem. Lai tie no acīm nenolasa, cik nemierīgs un bažu pilns ir Ievas prāts.

Ieva prot pat saglabāt smaidu uz lūpām.

Pēc tam viņa sēž Anetes istabā. Logs ir uz galveno ielu — visi, kas paiet garām, te labi redzami.

Anete kļuvusi klusāka. Ap muti viņai noguruma vaibsts, darba vēl nemaz nav tik daudz, bet naktīs labi nenāk miegs. Nu, nekas, gan jau pāries — viņa atkal iejutīsies Priedaines dzīvē.

Anete priecīga par Ievas atnākšanu. Pārāk nospiedoša šī diena, rokas negrib strādāt, sirds nemierīga.

Viņas sēž, klusi sarunādamās, un vēro ielu. Pa atvērto logu pludo iekšā spiedīgs karstums, atskan un aizskan viena otra garāmgājēja soļi. Cilvēki runā savā starpā klusi.

Tikai galdnieka Berta, kura pašlaik iet garām kopā ar Hermīni Ieviņu, saka kā vienmēr skaļi pāri visai ielai:

— Ko te māžojas pa pilsētu visu dienu! Būt labāk gājuši mājās auzas sēt...

Kā par nelaimi, viņām aiz muguras nāk divi aizsargi. Tie tūlīt klāt:

— Kā jūs teicāt? — viens draudīgi prasa. — Par valsts varu jūs sakāt, ka tā māžojas?

— Ej pa gaisu ar visu savu varu, — Berta atcērt. — Padomā, kāds varonis atradies!

— Klausies, tā tak ir musināšana, valsts kārtības traucēšana, — viens aizsargs saka otram. — Par to nodod karatiesai.

Bet Berta nav no bailīgajām:

— Tu ej savu ceļu un neaiztiec sieviešus . .. ķēms tāds!

— Jūs esat apcietināta, — aizsargs norauj šauteni. — Par dumpīgu runāšanu. .. par valsts kārtības traucēšanu, par . ..

Berta gan ir sievišķis! Viņa nebīstas i no šautenes.

— Netraucē tikai tu mani, — viņa saka. — Un ej kārties ar visu savu kārtību!

— Grāb ciet! Grāb ciet! — viens mudina otru.

Bet Berta atvēzējas.

— Pamēģini tikai piedurt nagus, netīrais sušķi! But labak gājis muti nomazgāt... mēslus esi vedis, vai?

Un viņa aiziet pakaļ savai draudzenei, kura no bailēm jau labā gabalā. Bet aizsargs apmulsis piegrūž roku zodam:

— Vai tad man netīrs ģīmis, ko? Ak tu velna mātīte!

Tagad gar Anetes logu iet jauna aizsargu grupa.

Viņi pūlas cik spēdami spert brašu, kareivīgu soli. Ne visiem tas izdodas. Nekāds lāga solis neiznāk tur viņā malā tam tūļīgajam saimniekpapam, kaut arī viņš iet, atcirtis galvu atpakaļ un vēderu izgāzis uz priekšu.

Neprot vēl īsti militāri soļot arī jaunais šajā pusē ...

Anete saraujas kā no sitiena.

— Eduards! . .. Ieva, tu redzi. .. Eduards!

Ieva redz. Pagasta valdes rakstvedis droši vien pirmo reizi uzvilcis aizsarga mundieri. Soļot iemācīties arī viņam nav bijis laika. Bet nekas, galvenais, ka viņš var iet kopā ar tiem, kas šodien sagrābuši varu. Gan jau iemācīsies soļot un, kā nākas, turēt roku pie šautenes siksnas. Visu var iemācīties, ja tikai grib ... Bet Eduards grib noturēties savā vietā.

Aizsargi maršē pa Priedaini.

Parasti klusās ieliņas skan no viņu plātīgajām runām un izaicinošajiem smiekliem. Lai nu panāk priekšā tie, kas vel vakar visādi izrunājās! Šodien viņiem pamācīs kārtību! Šodien viņi savu stulbo demokrātiju var iesālīt kāpostu mucā! Šodien viņiem parādīs vārda brīvību! Lai tikai papleš muti.. . lai!

Un cilvēki nepleš muti. Cilvēki paiet garām izvairīgi, klusēdami. Daži iet nodurtām acīm, jo viņiem kauns ... citi cenšas noslēpt īgno nicinājumu savās sejās.

Jā, cilvēki pagaidām klusē.

Tikai nevienam no šīs dienas varenajiem — no tiem, kas tagad valdīs mazajā, klusajā Priedainē, neiekrīt prātā, ka klusēšanā dzimst domas un dumpīgas alkas pēc brīvības.

Viņiem neiekrīt prātā, ka tautu nevar apspiest ar dūri, ne apmānīt ar tukšiem vārdiem.

SATURS

Uzticība

Klusā pilsētiņa

Анна Броделе. ВЕРНОСТЬ. ТИХИЙ ГОРОДОК. Романы. Издательство «Лиесма». На латышском языке. Художник Ф. Клявиньш.

Redaktore V. Kaņepe. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore D. Kalniņa. Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 1969. g. 8. augustā. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 27. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 60 X84/16. 36,5 fiz. iespiedi.; 33,94 uzsk. iespiedi.; 36,38 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 34 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23010/Do494. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2372.

Content

Brodele Anna Uzticība. Klusā pilsētiņa

UZTICĪBA

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7 NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. nodaļa

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

OTRA DAĻA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

KLUSĀ PILSĒTIŅA

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

SATURS